Jayne Ann Krentz

Záblesk něhy

PRVNÍ PROLOG

O osm let dříve …

Jasper Sloan seděl u krbu, nedopitou sklenicí whisky na opěradle křesla a tlustou složku papírů v ruce. Stránku po stránce inkriminujícího materiálu házel na pospas nenasytným plamenům.

Byla půlnoc. Vytrvalý severozápadní déšť halil lesy do melancholické mlhy. Světla Seattlu za vodami zálivu Puget Sound se proměnila v rozmazané skvrny.

Domov na ostrově Bainbridge Jasper vždy považoval za útočiště a úkryt. Dnes tu pohřbíval minulost.

„Co to děláš, strýčku Jasper?“

Jasper hodil další list do plamenů a pak se podíval na desetiletého chlapec v pyžamu u dveří. Pousmál se.

„Zbavuje se starých papírů. Copak je, Kirby? Nemůžeš usnout?“

„Zase jsem měl ošklivý sen.“ V inteligentních a příliš vážných očích malého chlapce byl hluboký stín.

„Za chvíli nebudeš o ničem vědět“ Jasper zavřel poloprázdné desky a odložil je na široké opěradlo křesla. „Donesu ti hrneček teplého mléka.“

Tucet knih o rodičovství, jež v posledních měsících Jasper prostudoval, přinášely rozporné názory na téma teplého mléka. Nicméně se zdálo, že na Kirbyho zlé sny zabíralo. Rozhodné jich ubylo.

Kirby bosky přešel dubovou podlahu a usadil se na vlněnou předložku u krbu. „Pořád ještě prší.“

„Ano.“ Jasper došel do kuchyně a z lednice vyndal krabici mléka. „Do rána nejspíš přestane.“

„Jestli přestane, mohli bychom si postavit terče a zase střílet z luku?“

„Dobře.“ Jasper nalil mléko do hrnečku, strčil jej do mikrovlnky a stiskl několik knoflíků. „Taky bychom si mohli trochu zarybařit. Třeba budeme mít štěstí a chytíme něco k večeři.“

Ve dveřích se objevil Paul a zeširoka zívl. Zalétl očima ke složce dokumentů na křesle. „Co se tu děje?“

„Strýček Jasper se zbavuje nějakých starých nepotřebných papírů,“ vysvětlil Kirby.

Jasper se podíval na svého druhého synovce. Paul byl o rok a půl starší než Kirby. Na rozdíl od příliš vážného výrazu, typického pro Kirbyho, se v pohledu Paula zračil náznak bezstarostného a agresivního přístupu k životu jejich otce.

Oba synové zdědili po Fletcheru Sloanovi hluboké, podmanivé oči a světle hnědé vlasy. Až se časem měkké rysy mládí promění v drsnější mužný výraz, budou Paul a Kirby přesným obrazem svého odvážného, okouzlujícího otce.

Jasper také tušil, že u tak silných a rozdílných osobností ho čekají problémy, až chlapci začnou dospívat. Mohl jen doufat, že příručky o výchově, které kupoval na bedny, ho těmi obtížnými léty snadněji provedou.

Jasper se spoléhal na knihy, protože si byl na poli rodičovství až příliš dobře vědom své nedostatečnosti. Jeho vlastní otec, Harry Sloan, se rozhodně nemohl považovat za vzor otec.

Harry byl celý život oddaný své práci a neměl čas na své syny, jako i na cokoli jiného. I když byl zdánlivě v důchodu, docházel denně do kanceláře. Jasper cítil, že v den kdy otec přestane pracovat, bude i den jeho smrti.

Jasper nalil do druhého hrnku mléko i pro Paula. Bude muset brát věci tak, jak přicházejí, a poradit si s nimi co nejlépe. Ne že by měl moc na výběr. Naštěstí knih o výchově dětí existuje spousta.

Pozoroval digitální displej na mikrovlnce, jak odtikává čas. Na okamžik jako by se čísla na hodinách zachvěla a proměnila se v roky. Počítal zpátky ke dni před dvěma desítkami let, kdy Fletcher vstoupil do jeho života.

Skvělý, okouzlující Fletcher se stal Jasperovým nevlastním bratrem, když se Jasperův ovdovělý otec znovu oženil.

Jasper se na matku příliš nepamatoval, v době její smrti při autohavárii mu byly teprve čtyři roky. Jeho nevlastní matka Caroline však byla svým rezervovaným způsobem k němu laskavá. Její velký talent spočíval v řízení společenské stránky Harryho života. V místním klubu pořádala pro jeho obchodní partnery dokonalé večírky.

Jasperovi vždycky připadalo, že otec a nevlastní matka žijí ve dvou zcela odlišných světech. Harry žil pro svou práci, Caroline pro klubovou činnost. Zdálo se, že mezi nimi neexistuje žádné hluboké pouto lásky, ale oba vypadali spokojení.

Caroline měla jedinou chybu, totiž že nezměrně zbožňovala Fletchera. V jejích očích syn nemohl udělat nic špatně. Místo aby brzdila jeho sklony k lehkomyslné nezodpovědnosti a bezohledné aroganci, trpěla je, ba dokonce podporovala.

Caroline nebyla jediná, kdo byl slepý k Fletcherově méně obdivuhodným rysům. Jasper, o šest let mladší než jeho nový bratr a dychtící po hrdinovi, který by zaujal místo neustále zaměstnaného otec, byl také ochotný hodně přehlédnout.

Jak se ukázalo, až moc.

Fletcher už nežil. Spolu se svou ženou Brendou zahynul na dovolené téměř před rokem při lyžařské katastrofě v Alpách.

Caroline byla ze zprávy o synové smrti zoufalá. S pláčem však velice rychle vysvětlila Jasperovi a všem zúčastněným, že zodpovědnost spojenou s výchovou Paula a Kirlbyho na

její věk a četné společenské povinnosti jí znemožňovaly začít znovu jako matka svých vnuků. Prohlásila, že chlapci potřebují někoho mladšího, někoho, kdo má trpělivost a energii zaobírat se dětmi.

Jasper vzal Paula a Kirbylio k sobě, nikdo jiný tu totiž nebyl. Ujal se role náhradního otce se stejnou soustředěnou a vysoce ukázněnou rozhodností, kterou projevoval ve všech ostatních životních aspektech.

Minulých jedenáct měsíců to nebylo snadné.

První obětí se stalo jeho manželství. Rozvod vešel v platnost před šesti měsíci. Neměl Andrei za zlé, že ho opustila. Koneckonců úloha matky dvou malých chlapců, kteří s ní ani nebyli spříznění, nebyla součástí obchodního ujednání, na němž bylo založeno jejich manželství.

Pípnutí mikrovlnky vrátilo Jaspera do přítomnosti. Otevřel dvířka a vyndal hrnečky.

„Tobě se taky zdálo něco zlého. Paule?“ zeptal se.

„Ne.“ Paul se přiloudal ke krbu a posadil se se zkříženýma nohama vedle Kirbyho. „Vzbudilo mě, jak jste si tady povídali.“

„Stríček říká, že zítra můžeme zase střílet z luku a třeba jít na ryby.“ oznámil mu Kirby.

„Super“

Jasper přinesl hrnky s mlékem chlapcům ke krbu. „Teda, jestli přestane pršet.“

„Když nepřestane, můžeme hrát hry na počítači.“

„Jsem přesvědčený, že déšť přestane,“ oznámil a v duchu se modlil, aby měl pravdu.

Paul se zahleděl na znetvořený fascikl na opěradle křesla. „Proč pálíš ty papíry?“

Jasper se posadil a zvedl pořadač. „Staré obchody, prostě věci, které už nejsou důležité.“

Paula odpověď uspokojila. „Škoda že tu nemáš skartovač, vid?“

Jasper otevřel desky a dal se opět do pálení. „Oheň poslouží stejně.“

Podle jeho mínění plameny pracovaly ještě lépe než mechanický stroj. Nic nebylo tak účinné jako oheň, když šlo o zničení usvědčujících důkazů.

DRUHÝ PROLOG

O pět let dříve…

Olivia Chantryová si nalila sklenici temně rudého vína a nesla ji halou k ložnici, kterou proměnila na kancelář. Stále ještě byla oblečeni v černých šatech ke krku s dlouhými rukávy, které měla odpoledne na pohřbu svého manžela.

Kdyby Logan žil, byl by už manželem bývalým. Právě chtěla zažádat o rozvod, když se náhle rozhodl letět do Pamplony ve Španělsku. Tam se těžce opil a připojil se k běhu s býky. Býci vyhráli, Logan byl udupán k smrti.

Celý on, takový teatrální odchod, pomyslela si Olivie. A to si kdysi myslela, že manželství založené na přátelství a společných obchodních zájmech bude mít pevný a trvalé základy. Strýc Rollie měl pravdu, že Logan ji potřeboval, ne miloval.

Cestou přes halu se na okamžik zastavila u termostatu a upravila teplotu. Celý den jí byla zima. Obviňující výraz ve Danově rodiny, zvlášť pohled v očích Loganova mladšího bratra, ji nijak nezahřál. Věděli, že byla za advokátem, a svorně jídávali vinu za Loganův okázalý odchod.

A utrápené, slzami zalité oči sestřenice Niny, chlad v Olivii jen zvětšil.

Strýc Rollie, jí z celé její rodiny nejlépe rozuměl, se k ní naklonil a při zvuku hudby jí začal šeptat do ucha..

„Dej jim čas,“ povídal s moudrostí svých osmdesáti let. „Všichni jsou teď rozbolavělí, ale přenesou se přes to.“

Olivia si nebyla tak jistá. V srdci věděla, že její vztah s Daneovými a s Ninou už nikdy nebude takový jak byl.

V malé přeplněné kanceláři se napila vína, aby si dodala sil. Pak odložila sklenici a přešla k černé kovové kartotéce v rohu. Vytočila kombinaci čísel a vytáhla zásuvku. Objevila se řada desek, povětšině nacpaných obchodní korespondencí, daňovými formuláři a nejrůznějšími papíry. Jednou už bude muset dát kartotéku do pořádku.

Sáhla do zásuvky a vyndala deník. Na okamžik se upřeně zadívala na svazek vázaný v kůži a zvažovala jeho usvědčující obsah.

Po chvíli se posadila k psacímu stolu přetékajícímu papíry, shodila černé lodičky na nízkém podpatku a zapnula malý skartovač. Stroj se probudil k životu s tichým vrčením, mechanický žralok dychtící po kořisti.

V malé ložnici s úzkými okny, v níž si zařídila kancelář, na ni všechno padalo. Ve skutečnosti nenáviděla místo, kde s Loganem od sňatku před šesti měsíci žili.

Slíbila si, že hned druhý den ráno se začne ohlížet po větším bytě. Její obchod začínal prosperovat, mohla si dovolit byt v osobním vlastnictví. Něco se spoustou oken.

Olivia vytrhávala z deníku stránku po stránce a házela je do ocelových čelistí. Raději by usvědčující svědectví svěřila ohni, ale neměla krb.

Sklenice s vínem se vyprázdnila, než se poslední zápis deníku proměnil v nepatrné kousíčky. Olivia uzavřela plastikový pytel s rozdrceným papírem a odnesla jej do suterénu bytového domu, kde jej vysypala do rozměrného kontejneru označeného Jen čistý papír.

Když bílá vánice rozdrcených stránek deníku ustala, Olivia zavřela víko kontejneru. Ráno přijede velký nákladní vůz a obsah odveze. Starý papír včetně kousíčků deníku se brzy promění v něco užitečného. Možná v noviny, anebo třeba v toaletní papír.

Jako skoro všichni obyvatelé Seattlu byla Olivia velkým zastáncem recyklace.

1

PŘÍTOMNOST’…

Jasper věděl, že s ním není něco v pořádku, protože dosáhl bodu, kdy začal uvažovat o dalším manželství.

Vzápětí však jeho pozornost od tohoto nebezpečného tématu odvedlo poznání, že se ho někdo snaží zabít.

Alespoň si myslel, že se ho někdo pokouší zavraždit.

Tak či onak tato vyhlídka mu dokonale odvedla myšlenky jinam. V tu ránu přestal uvažovat o tom, že by si našel manželku.

Jasperovu pozornost upoutal oslnivý záblesk tropického slunce na kovu v jeho zpětném zrcátku. Podíval se nahoru. Otlučená zelená fordka, která za ním jela již z maličké vesničky na severním pobřeží ostrova, se náhle nebezpečně přiblížila. Za pár vteřin bude přímo na Jasperově nárazníku.

Fordka vystřelila z poslední úzké zatáčky a řítila se na džíp. Tmavá skla okének, dost běžná zde v Jižním Pacifiku, znemožňovala spatřit tvář osoby za volantem. Ať to byl kdokoli, musel být namol, anebo zdrogovaný.

Nějaký turista, usoudil Jasper. Fordka vypadala jako jedno z těch nájemních aut, které viděl v půjčovně ve vesnici, kde si vybral džíp.

Úzká dvousměrná silnička vinoucí se kolem ostrova Pelapili dávala sotva možnost pro nějaké úhybné manévry. Vlevo se tyčily příkré útesy a po Jasperově pravici spadal terén prudko do tyrkysového moře.

O tuhle dovolenou v ráji přece vůbec nestál, projelo Jasperovi hlavou. Měl poslechnout svůj instinkt a nedat na naléhání synovců a přítele Ala.

Takhle to dopadá, když dovolíte jiným, aby vás přinutili dělat to, co oni pro vás považují za nejlepší.

Jasper si měřil úzkou krajnici po straně vozovky. Tento úsek silnice nedovoloval žádnou chybu v řízení. Jediný nesprávný pohyb, a řidič by mohl skončit dvanáct metrů dole na pláži plné ztvrdlé lávy a balvanů.

Měl si prožít svou krizi středního věku v klidu a pohodlí domova na ostrově Bainbridge. Při nejmenším by měl větší jistotu, že ji tam přežije.

Dopustil se však pro něj velice netypické chyby, nechal se přemluvit k něčemu, co udělat nechtěl.

„Musíš od všeho pryč, strýčku Jaspere,“ prohlásil Kirby s naprostou sebejistotou posluchače prvního ročníku univerzity, na níž právě dokončil semestr psychologie. „Jestliže si nechceš promluvit s terapeutem, tak aspoň musíš úplně změnit prostřelí,“

„Nerad to říkám, ale myslím. že Kirby má pravdu,“ připojil se Paul. „V poslední době to nejsi ty. Všechny ty řeči o prodeji Sloan a spol. se ti vůbec nepodobají. Vezmi si dovolenou a užívej si naplno. Udělej něco bláznivého.“

Jasper si prohlížel synovce přes široký psací stůl. Oba se zapsali na léto na Washingtonskou univerzitu a navíc letos pracovali na částečný úvazek. Měli teď vlastní byt nedaleko univerzitního areálu a vedli velice činorodý život. Ani na chvilku nevěřil, že by se dnes odpoledne třeba čirou shodou okolností objevili ve městě.

Právě tak si nemyslel, že by oba najednou dostali nápad zajít za ním do kanceláře. Jasper si byl prakticky jistý, že šlo o plánované přepadení.

„Vážím si vašich obav o mě zdraví,“ usmál se, „ale nepotřebuji a nechci dovolenou. Pokud jde o prodej firmy, věřte, že vím, co dělám.“

„Ale strýčku,“ zaprotestoval Paul „Vždyť jste s tátou vybudovali tu společnost z ničeho. Je tvou součástí. Máš ji v krvi.“

„Nebudeme to dramatizovat. Krucinál, i moji největší konkurenti vám řeknou, že pokud jde o obchod. umím věci načasovat téměř dokonale. Prostě nastala doba, abych se pustil do něčeho jiného.“

Kirby se zamračil, temně modré oči plné obav. „Jak jsi na tom se spánkem, strýčku?“

„Co s tím má můj spánek společného?“

„V psychologickém semináři studujeme klinické deprese. Poruchy spánku jsou závažný varovný signál.“

„Můj spánek je v pořádku.“

Jasper se rozhodl nezmiňovat se o tom, že se poslední měsíc často budí ve čtyři ráno, jelikož nemůže usnout, zvykl si chodit velice časně do kanceláře, kde tráví několik hodin nad obsahem své kartotéky.

Zdůvodňoval si to tím, že chce projít každou podrobnost rozsáhlých transakcí firmy, než ji Alovi prodá. Ovšem moc dobře znal pravdu. Potrpěl si na pořádek a rutinu, a tak ho uklidňovalo probírat se elegantně srovnanými spisy. Znal málo lidí, kteří by dokázali v okamžiku vyhledat deset let staré zápisy o dani z příjmu či pojistku, která se zrušila před pěti lety.

Možná nedokáže řídit všechny aspekty svého života, ale rozhodně má v malíčku všechno papírování s nimi spojené.

„A co chuť k jídlu?“ Kirby na něj upíral starostlivý pohled. „Nehubneš?“

Jasper sevřel opěradla křesla a na chlapce se zamračil. „Pokud budu potřebovat profesionální názor psychologa, obrátím se na skutečného odborníka a ne na někoho, kdo má za sebou základní kurz psychologie.“

O hodinu později při obědě v známé italské restauraci nedaleko Pike Place Marketu, mu Al Okamoto vzal dech. když souhlasil s verdiktem jeho synovců. „Mají pravdu“ Al namotal na vidličku špagety. „Potřebuješ na chvíli pryč. Vezmi si dovolenou. Až se vrátíš, povíme si, jestli mi pořád ještě chceš firmu prodat.“

„Krucinál, ty taky?“ Jasper odstrčil nedojedený talíř s ravioli s krabi nádivkou. Odpoledne nemínil Kirbymu přiznat, že v poslední době nemá chuť k jídlu jako obvykle. „Co všichni dneska máte? No a co, jestli věnuju pár hodin navíc Slaterovu projektu? Prosté se snažím dát před prodejem všechno, do pořádku.“

Al přimhouřil oči. „Nejde o Slaterův obchod. To je pouhá rutina a ty to víš. To bys zvládl třeba ve spaní. Jestli ovšem vůbec spíš, o čemž pochybuju.“

Jasper se opřel lokty o stůl. „Takže ty mi chceš říct, že vypadám unaveně? Sakra, Ale…“

„Já ti jen říkám, že potřebuješ změnu, to je všechno. Týden volna nepomůže. Vezmi si měsíc. Odsuň se na nějaký vzdálený tropický ostrov, plav v moři, sed’ pod palmou, dej si pár dobrých drinků.“

„Já tě varuje, jestli mi chceš vykládat, že jsem v depresi…“

„Nejsi v depresi, prožíváš krizi středního věku.“

Jasper na něj zíral. „Zbláznil ses? Nic takového!“

„Přece víš, jak to vypadá, ne?“

„Všichni vědí, o co jde. Pletky s mladými děvčaty, okázalé červené sporťáky, rozvod.“

„Takže?“

„Pro případ že jsi zapomněl, rozvedl jsem se už skoro před osmi lety. Nemám zájem kupovat Ferrari, které by mi nejspíš hned první týden ukradli a prodali na součástky. A s nikým jsem nechodil už -“ Jasper se náhle odmlčel, „nějakou dobu.“

„Hodně dlouhou dobu.“ Al namířil na Jaspera vidličku. „Nechodíš dost mezi lidi, to je jeden z tvých problémů. Chybí ti normální společenský život.“

„No tak nejsem žádný salónní lev, zažaluj mě.“

Al si povzdychl. „Znám tě přes pět let. Vím, že nikdy neděláš nic jako jiní. Jasně že tvoje krize středního věku nebude nic obyčejného. Místo exploze se řízeně rozkládáš.“

„Na což doporučuješ dovolenou na tropickém ostrově?“

„Proč ne? Za pokus to stojí. Vyber si jedno z těch neuvěřitelně drahých luxusních letovisek, která se specializují na přepracované řídící pracovníky.“

„Jakpak je zbavují stresu?“

Al si namotal na vidličku další špagety. „Dostaneš pokoj bez telefonu, bez faxu, bez klimatizace, dokonce i bez hodin.“

„Takovému hotelu jsme říkali zapadák.“

„Je to poslední hit dovolených pro bohaté,“ ujistil ho Al s plnými ústy. „Stojí to celé jmění. Co můžeš ztratit?“

„Nevím. Možná jmění?“

„Můžeš si to dovolit. Podívej, už jsme ti s Paulem a Kirbym vybrali ideální místo. Ostrov jménem Pelapili na konci havajského souostroví. Zarezervovali jsme ti to.“

„Co že jste udělali?“

„Zůstaneš tam celý měsíc.“

„To určitě! Řídím tady firmu!“

„Nezapomeň, že já jsem viceprezident, druhý největší akcionář a hlavní partner. Tvrdíš, že mi chceš podnik prodat. Když mi jej nemůžeš svěřit na pouhý měsíc, komu můžeš důvěřovat?“

Nakonec Jasperovi výmluvy došly. Týden nato se ocitl v letadle na ostrov Pelapili.

Tři a půl týdne poslušně plnil program, který mu Al a synovci naplánovali.

Každé ráno plaval v průzračných vodách zátoky, která se nacházela jen několik kroků od jeho drahého technicky nevybaveného domku. Trávil spoustu času ve stínu palmy četbou nudných thrillerů a večer popíjel koktejl margaritu ze sklenky se slaným okrajem.

Občas už nedokázal snášet vynucený klid ani minutu, a pak skočil do pronajatého džípu a pokradmu zajel do vesnice pro výtisk Wall Street Journalu.

Noviny byly obvykle nejméně tři dny staré, než dorazily na Pelapili, ale pro něho se rovnaly pokladu. Podobně jako nějaký vyšinutý alchymista zkoumal každou řádku, aby rozluštil okultní tajemství spojená se světem obchodu.

Pro Jaspera byly informace vším. Nepředstavovaly jen moc, ale i kouzlo. Byly životadárnou silou pro jeho práci kapitálového investora. Sbíral je, třídil a ukládal.

Někdy si myslel, že v dřívějším životě byl pravděpodobně knihovníkem. Občas se zahlédl, jak bádá nad papyry v starobylých knihovnách Alexandrie či Athén.

Teď už věděl, že odtrhnout se od denního přílivu obchodních informací ve jménu odpočinku byl vážný omyl.

Stále ještě si nevyjasnil, zda prožívá krizi středního věku, ale k jednomu určitému závěru došel, totiž že se nudí. Byl člověk vždy soustředěný na cíl a jediným cílem zde na Pelapili náhle bylo, jak se z ostrova dostat.

V posledních šedesáti vteřinách se však věci změnily. Měl nový cíl, a to zcela jasný. Nechtěl se zřítit z útesu do pohádkového moře.

Auto už bylo téměř na něm. Pro ten dosti nepravděpodobný případ, že je řidič jen neuvěřitelně netrpělivý, se Jasper pokusil poněkud uhnout ke krajnici. Ford měl teď možnost předjet, pokud to měl v úmyslu.

Na několik vteřin Jasper věřil, že se to stane. Fordka vystrčila čumák do druhého pruhu, nepřidala však a neprojela kolem, nýbrž prudce narazila do blatníku Jasperova džípu.

Kov zařinčel o kov a džíp se otřásl. Jasper překonal reflex uhnout fordce stranou. Vpravo už nezbývalo žádné místo.

Pouhých třicet centimetrů, a ocitl by se ve vzduchu nad skalnatou zátokou.

S ohromením si uvědomil skutečnost, že ford se opravdu snaží vytlačit džíp přes útes. Jasper věděl, že pokud nebude ihned jednat, zemře nepříjemnou, byť pravděpodobně rychlou smrtí.

Zelený ford teď jel vedle džípu a připravoval se na další náraz.

Jasper se donutil uvažovat o situaci jako o obchodním problému. Věc správného načasování.

V některých záležitostech už v minulosti si uměl vše dokonale načasovat..

Najednou měl od věci střízlivý odstup, podobně jako když se soustředil na práci. Ne že by se svět zpomalil, ale vyvstal v přesných obrysech.

Cíl byl naprosto jasný. Nesjede na stranu a nezřítí se z útesu.

Cesta k tomuto cíli byla stejně zřejmá. Musí sám zaútočit. Byl si intenzívně vědom fyzických dimenzí prostoru kolem sebe. Vzal v úvahu vzdálenost k blížící se zatáčce a rychlost svého vozidla. Vycítil, že řidič fordky se odhodlává k dalšímu úderu.

Strhl volant a namířil nárazníkem na bok forda. Vůz se otřásl a ozval se další třesk kovu o kov. Jasper se opět nebezpečně přiblížil.

Ford prudce uhnul, aby se vyhnul druhé srážce, a vjel do zatáčky v protisměru. Řidič zřejmě zpanikařil při představě, že by se mohl srazit s protijedoucím vozidlem a divoce uhnul doprava.

Na okamžik si Jasper myslel, že ford přeletí přes útes, nějak se mu však podařilo zůstat na silnici.

Jasper rychle přibrzdil a opatrně vjel do zatáčky. Když z ní vyjel, zahlédl fordku už několik set metrů před sebou. Díval se, jak zmizela za dalším zákrutem.

Řidič fordu se očividně rozhodl přestat na džíp útočit. Jasper přemítal, jestli ten muž, za předpokladu, že to byl muž, ztratil nervy, anebo prostě rychle vystřízlivěl potom, co málem přišel o život.

Jasper si řekl, že to musel být opilec, anebo snad nepříčetný zuřivec. Jediné logické vysvětlení.

Uvažovat byť i jen na okamžik o možnosti, že se ho někdo snažil úmyslně zabít, by byl jistý znak počínající paranoi. Kirby by měl žně. Nejspíš by ho dotáhl na seminář psychologie, aby ho studenti vyzpovídali.

Zatraceně. Ani si nevšiml čísla toho auta.

Jasper se pokusil vyvolat si obraz zadní části zeleného vozu. Měl skvělou paměť na čísla.

Když si však v paměti přehrál, co si z fordky pamatoval, tabulku s číslem si vůbec nevybavil.

Byla by to prostě nehoda, jediné logické vysvětlení. Žádná paranoia, Sloane!

Větší část teplé tropické noci strávil úvahami na verandě svého předraženého domku bez vybavení. Dlouho seděl v proutěném křesle a pozoroval, jak stříbrné měsíční světlo klouže po mořské hladině. Nedokázal si vysvětlit, proč s každou hodinou v něm narůstá neklid.

Příhodu na silnici se rozhodl vidět ve správné perspektivě. Věděl, že je nelogické se domnívat, že by někdo na Pelapili mohl mít důvod ho zavraždit. Ne, ten zneklidňující pocit nevyvolal ten dotyk s katastrofou.

Své znepokojení však nedokázal zahnat. Uvažoval, jestli se nepředávkoval papayami, pískem a margaritami. Problém s rájem spočíval v tom, že tu neexistovala žádná výzva.

Ve dvě ráno si uvědomil, že je načase vrátit se do Seattlu.

2

Druhý den ráno Jasper zavolal do své kanceláře už z maličkého otevřeného letiště na Pelapili. Spojení bylo přerušované, ale celkem bez potíží Ala slyšel.

„Co tím sakra myslíš, že jsi na cestě do Seattlu? Měl jsi tam zůstat celý měsíc.“

„Změna plánu, Ale.“ Jasper si uvědomil, že se hned cítí líp, stačilo pomyšlení na návrat do reálného světa.

„Koukni, dohodli jsme se, že se neukážeš v kanceláři plné čtyři týdny.“

„Nemám čas se o tom bavit. Letadlo odlétá za pětačtyřicet minut. Z téhle skály létá jen jedno letadlo denně. Když je zmeškám, zůstanu tu uvězněný až do zítřka.“

„Takhle vidíš svou dovolenou,“ povzdychl si těžce Al. „Však já měl strach, že to nevyjde.“

Jasper si zakryl volné ucho rukou, aby ztlumil řev malého osobního letadla, které před startem nabíralo na otáčkách. „Nestalo se něco za mé nepřítomnosti?“

„Nic významného. Byl bych se s tebou spojil, kdybys opravdu potřeboval něco vědět.“

„Co takhle něco nevýznamného?“

„Jen běžné věci.“ Jako by viděl Ala, jak lhostejně krčí rameny. „Dohoda s Bencherem se chýlí ke zdárnému konci, všechno by mělo být hotové do tvého příjezdu. Dostali jsme zajímavou žádost od jedné malé firmy o financování projektů v akustice. Stálo by to za úvahu.“

„Rozhodnutí je už na tobě, Ale. Firma bude tvoje, jen co podepíšeme papíry. Měl bych vědět ještě něco?“

„Nic, co by stálo za řeč. Nikdo z našich klientů nekrachuje. Počkej, myslím, že párkrát volal nějaký právník.“

„Který právník?“

„Moment, zeptám se Marshy.“

Jasper bubnoval prsty na malé poličce pod telefonem a poslouchal nejasný rozhovor Ala s Marshou.

Po chvíli se Al ozval. „Už vím. jde o právníka jménem Winchmore. Chce, aby ses s ním spojil, a teď cituju, jak nejdříve ti to bude možno.“

„Winchmore.“ Jasper spěšně zalistoval v paměti. jinéno mi nic neříká. „Ale počkej, není to Winchmore z Winchmore, Steiner a Brown?“

Nastala pauza, během níž se Al dohadoval s Marshou.

„Správně. Týkalo se to smrti jednoho tvého klienta, ale jeho jméno nemáme v kartotéce. Marsha mu řekla, že se vrátíš do města koncem měsíce.“

Venku na jediné rozjezdové dráze na ostrově se za ohlušujícího řevu vzneslo malé letadlo do vzduchu. Jasper přitiskl sluchátko pevněji k uchu. „Jak se ten klient jmenoval?“

„Toho člověka neznám, a jak už jsem se zmínil, v záznamech jej nemáme. Musel to být někdo, s kým jsi jednal, ještě než jsem se stal členem správní rady.“ Al se opět odmlčel, aby si promluvil s Marshou.

Jasper pozoroval letadélko, jak stoupá do nekonečného modrého nebe.

„Už to mám,“ ozval se konečně Al. „Roland G. Chantry. Marsha říká, že toho moc neví. Chantry se s přítelem Wilburem Holmesem zabili při letu vyhlídkovým balonem, když před třemi a půl týdny byli na fotografickém safari v Africe.“

„Zatraceně.“ Jasper si náhle živě vybavil vitálního, stříbrnovlasého šaramantního pána, kterému muselo být přes osmdesát. Rollie Chantry byl chytrý obchodník s nezdolnou chutí k životu. „Víš jistě, že je mrtvý?“

„Winchmore to aspoň tvrdil.“ V Alově hlase zazněla starost. „Byl Chantry blízký přítel?“

„Ne, ale uzavřeli jsme spolu obchod a mně se ten chlapík líbil. Vlastnil v Seattlu společnost Jas, a.s..“

„Slyšel jsem o ní. Navrhuje a vyrábí vysoce specializované a průmyslové osvětlení?“

„Správně. Chantry se na mě před dvěma roky obrátil, abych ho financoval, těsně před tím, než jsi vstoupil do naší firmy. Chtěl rozšířit výzkum a vývoj a žádná banka mu nebyla ochotná poskytnout kapitál kvůli jeho věku.“

„Takže tys do toho šel?“

„Jistě. Zjevně věděl, co dělá, a mně připadal zatraceně zdravý. Třikrát týdně hrál tenis. Z mého hlediska Jas byla vždycky dojná kráva, ale teď bude ještě výnosnější.“

Pokud ovšem bude podnik pádně řízen v obtížném přechodném období, které jej čeká. Jasper se nad tím zamyslel. Ztráta zakladatele a jediného vlastníka by v této chvíli mohla pro firmu znamenat těžkou ránu.

„Proč ho nemáme v kartotéce?“ zeptal se Al. „Jsi notoricky známý svou vášní pro kartotéky.“

„Mám na něj spis, ale je uložený v mé osobní kartotéce doma. S Chantrym jsem měl osobní dohodu.“

„Osobní? Chceš říct, že obchod nešel přes naši firmu?“

„Ne, šlo o dohodu jen mezi námi dvěma.“

Nastala krátká pauza a pak se Al opatrně zeptal. „Smím vědět proč?“

„Viděl jsem to jako osobní a nikoli firemní investici.“

Asi nejlepší vysvětlení, které mohl dát. Pravda je, že Jasper sám zcela nevěděl, proč tu smlouvu s Chantrym podepsal. V té době mu rozhodnutí připadalo správné. Pokud, šlo o obchod, vždycky se řídil instinktem.

Teď to vypadalo, že náhodou udělal investici, která změní jeho život.

„Aha.“ Al se na okamžik zamyslel. „Jas je velice semknutá že?“

„To bych řekl.“ Chantry vlastnil všechny akcie.

„Čím ručil?“

„Samozřejmě svou firmou.“

„Uzavřel jsi smlouvu, která ti zaručovala kontrolní podíl v případě, že by mu záměr nevyšel a nemohl půjčku splatit?“

„Tak nějak.“

„Kolik sis vzal?“ Al se zeptal s profesionální zvědavostí. „Patnácti nebo dvacetiprocentní podíl a členství ve správní radě?“

Jasper věděl, že Alův předpoklad je logický. Kontrolní podíl a místo ve správní radě byly běžné záruky, jakými si kapitálová firma zajišťovala investici.

„Moje dohoda s Jasem se poněkud lišila od těch, které uzavíráme s klienty naší firmy,“ přiznal Jasper. „Chantry potřeboval pro své plány obrovský kapitál. Chtěl také svou firmu zajistit, kdyby se mu něco stalo. Nepřál si, aby se prodala nebo fúzovala.“

„Co tím chceš říct?“

„Chantry vlastně nechtěl investora, chtěl tichého společníka. Někoho, kdo by se o Jas postaral, kdyby tu už nebyl.“

„Tichého společníka? To je skutečně zvláštní. O co tedy vlastně jde?“

Jasper pomalu vydechl. „Jde o to, že teď vlastním ve firmě Jas, a.s. jedenapadesát procent.“

Na druhém konci nastala krátká ostrá pauza, jak to Alovi docházelo. „Zajímavé,“ poznamenal opatrně. „A smím se zeptat, kdo vlastní těch zbylých devětačtyřicet procent?“

„Rollie mi řekl, že přestože zaměstnává celou řadu nejrůznějších členů Chantryovy rodiny, na obchod má hlavu jedině jeho neteř. Prohlásil, že odkáže těch čtyřicet devět procent jí.“

„Jak se jmenuje?“

„Příjmením je také Chantryová, ale křestním jménem si nejsem jistý. Myslím, že začíná na O. Ophelia nebo snad Olivia. Mám to v osobní kartotéce.“

Al se uchechtl. jasně že máš. „Zrovna tuhle se Kirby zmínil, jak mu tvoje posedlost zakládáním informací dělá starost.“

Jasper se rozhodl poznámku ignorovat. Stále ještě se snažil vybavit si křestní jméno své společnice. Najednou mu naskočilo s naprostou jasností. „Olivia. No jistě. Olivia Chantryové.“

„Proč mi je to jméno povědomé?“ přemítal Al.

„Od Rollieho vím, že vede v Seattlu vlastní firmu, podnik pro pořádání společenských událostí.“

„Myslíš takovou tu firmu, co si najmeš na uspořádání velkých akcí jako je maškarní dobročinný bál nebo sbírka finančních prostředků na politické účely?“

„Ano.“ Jasper probral ještě několik zásuvek paměti a vyrukoval s dalším jménem. „Imaginace. Myslím, že takhle se ta její společnost jmenuje.“

„Neblázni!“ Al tiše hvízdl. „To mě podrž. Teď se mi všechno vybavuje.“

„Copak?“

„Mluvíme o Olivii Chantryové z Imaginace, že?“

„Ano.“ Jasper si povšiml, že u východu k letadlu se začíná tvořit fronta.

„Kdybys nebyl takový ignorant ve věcech umění, věděl bys, kdo je tvoje nová společnice.“

„Rollie se nikdy nezmínil, že by byla umělkyně.“

„To není,“ vysvětlil Al trpělivě, „ale nějakou dobu byla za umělce provdaná. Za nikoho menšího než Logana Danea. I tys o něm musel slyšet.“

„Dane.“ Jasper se díval k východu k letadlu. Zdálo se, že cestující se už chystají nastupovat. Nechtěl riskovat, že zmešká svůj let. jistě že jsem o něm slyšel, kdo by neslyšel? Ale je mrtvý, ne? Před nějakou dobou se zabil v Evropě při nějaké nehodě?“

„Před třemi roky se v Pamploně zúčastnil běhu s býky,“ zašeptal Al obdivně.

„Nejspíš byl pořádně opilý.“

„Prokrista, Sloane, nemáš v sobě ani kapku romantiky nebo vášně? To jsi nikdy nečetl Hemingwaye? Zápas s býky je ta nejvyšší výzva. Muž proti zvířeti.“

„Předpokládám, že v případě Logana Danea mělo navrch zvíře?“

„Jo.“ Alův hlas se vrátil k normálnímu tónu. „Někteří lidé tvrdí, že šlo o sebevraždu. Legenda praví, že jeho žena, tvoje nová partnerka, se s ním chtěla rozvést. Dane při představě, že by ztratil manželku, obchodní manažerku a svou múzu v jednom, se vydal do Pamplony.“

„Jeho žena byla tohle všecko?“

„Tak se to říká.“

„Kdes to všechno vzal, Ale?“

„Copak si nevzpomínáš na ten článek vloni v časopisu West Coast Neo?“ podivil se Al.

„To tedy ne. West Coast Neo je jeden z těch atraktivních luxusních plátků pro lidi z umělecké branže, ne?“

„Jo.“

„Na tyhle věci já nemám čas.“

„Víš, Jaspere, občas by sis měl přečíst něco jiného než jen Wall Street Journal a Tvrdou valutu. Koukal bys, jak by tě to obohatilo. Dokonce by tě možná lidi občas pozvali a začal bys společensky žít.“

„Vynech přednášku, jak málo chodím mezi lidi, a pověz mi, co ještě víš o Olivii Chantryové.“

„Jen co jsem četl ve West Coast Neo. Crawford Lee Wilder ji nazval Temnou Múzou Logana Danea.“

„Kdo je proboha Crawford Lee Wilder?“

„Ty jsi vážně troglodyt, pokud jde o kulturu, vid? Wilder pracuje pro West Coast Neo a ve světě žurnalismu je někdo. Dostal Pulitzerovu cenu v době, kdy pracoval pro Seattle Banner-Journal. Napsal tehdy sérii investigativních reportáží o jedné z těch velkých společností, které pořádají semináře jak motivovat své zaměstnance.“

Tohle mu něco říkalo. „Na ty články se pamatuju, ty jsem četl.“

„Gratuluju,“ řekl Al suše.

„Provedl solidní hloubkový rozbor a prokázal, že jde o švindl.“

„Později analyzoval firmu, která kvůli tomu článku udělala bankrot.“

„Proč nazval Wilder Olivii Chantryovou Daneovou Temnou Múzou?“ zeptal se Jasper.

„Wilder uznal její zásluhy, pokud šlo o skvělý marketing Daneova díla. Také víc než naznačil, že ho umělecky inspirovala. Bez ní prý nemohl malovat. Vyšinulo ho, když mu pohrozila, že ho opustí. Paní Chantryová ovšem na jeho smrti závratně vydělala.“

Jak to myslíš?“

„Zjevně zdědila všechny jeho obrazy, které nebyly prodané. A jelikož v posledních třech letech cena jeho děl strmě stoupá, můžeme předpokládat, že paní Chantryová sedí na pěkném jmění v obrazech.“

„Zajímavé.“

„Část její soukromé sbírky bude k vidění koncem měsíce.“ Do Alova hlasu se vloudilo nadšení. „Kesgroveovo muzeum moderního umění uspořádá jeho retrospektivu.“

„Pěkné,“ podotkl Jasper roztržitě. Zaznamenal, že fronta k letadlu se dala do pohybu. „Musím už jít, Ale, promluvíme si, jakmile se vrátím.“

„Vážně nechceš zůstat na Pelapili do konce měsíce?“

„V žádném případě. Už teď mám pořádný absťák, nedovedu si představit, co by se mohlo stát, kdybych tu ještě zůstal.“

Jasper položil telefon, ale nesňal ze sluchátka ruku. Chvíli pozoroval pohled z otevřených stěn odletové haly. Palmy se chvěly v mírném vánku a záblesky slunce na modré vodě by ho určitě oslňovaly, kdyby neměl tmavé brýle.

Ujednání s Rolandem Chantrym změnilo celou jeho budoucnost. Padesát jedna procent Jasu, a.s. od nynějška patřilo jemu.

Pustil telefon a zvedl příruční tašku. Přiznal si, že na dovolené v tropech přece jen něco je. Pravda, do včerejška to byla příšerná nuda, ale teď začaly věci konečně vypadat nadějné.

Poprvé za celé měsíce měl před sebou zajímavý projekt, na který mohl soustředit svou nezměrnou energii a pozornost. Měl cíl.

Nejen že vlastnil nový podnik, měl i novou obchodní partnerku. To znamenalo, že ho v Seattlu čekají nejrůznější problémy. Takové problémy uměl dobře řešit.

Chvilkový nápad, že by se měl znovu oženit, byl zapomenut.. A to je dobře, pomyslel si vesele. V manželství chodit moc neuměl.

V obchodních věcech byl ovšem naprosto skvělý.

Když o pár minut později nastupoval do letadla, neslyšně si pohvizdoval. Stevard mu nabídl Wall Street Journal a Jasper se rozhodl, že život je dobrý.

Ihned se ponořil do stati o podnikové daňově strategii. Ani se nepodíval z okénka na vzdalující se Pelapili.

3

Bolivar podrážděně zamával rukama „Víš, co je tvůj problém, Olivie? Není v tobě kouska romantiky.“

Olivia s rukama v bok si bratrance stojícího na štaflích přísně změřila. „Nehledám romantiku, jde mi o trochu laciného vzrušení. Aby běhal mráz po zádech a lidi se pěkně báli.“

„Tohle má být sluj kouzelníka Merlina.“ Bolivar ukázal prstem na vchod do modelu jeskyně ve skutečné velikosti. „Esence romantiky. Ujišťuji tě, že mlha atmosféru jen zvýší.“

Olivia si posunula brýle na nose a podmračeně si prohlížela mamutí konstrukci, jež zabírala větší část studia Imaginace. Byl to jeden z největších projektů její firmy. Stěny umělé jeskyně byly uvnitř i zvnějšku vymalované výrazným odstínem temně tyrkysové, vzbuzující strašidelný dojem. Totéž zvláštní zabarvení v jakémsi neskutečném středověkém odstínu měly všechny rekvizity určené na slavnostní zahájení prodeje nových softwarových produktů firmy Modrý Camelot. Jejich typická barva, do které byly baleny všechny jejich výrobky.

„Studuješ přece fyziku a jednou bys měl být esem přes optická vlákna,“ odsekla Olivia. „Co ví o romantice člověk, kterého vzrušuje technologie studeného světla a elektroluminiscence?“

„Zřejmě mnohem víc než ty.“ Bolivar seskočil ze štaflí. Ozvala se měkká rána, jak tenisky dopadly na holou dřevěnou podlahu.

Bolivarovi bylo jedenadvacet let. Měl ostré orlí rysy, tmavě hnědé vlasy a šedozelené oči společné mnoha členům Chantryovy rodiny.

Svraštil obočí a nepřítomně si zastrkoval kostkovanou košili do vybledlých džin. „Říkám ti, že jestli chceš hosty na té party skutečně ohromit, tak bys měla souhlasit s romantikou umělé mlhy.“

„Seznam hostí se hemží počítačovými maniaky a hlavouny z vedení různých firem, pochybuju, že by někdo z nich poznal romantiku, i kdyby se mu pověsila na nos.“

„Ty jsi posedlá obchodem, ale všichni na tom takhle nejsou.“

Olivia váhala. Tento kontrakt byl pro její firmu důležitý. Alicia a Brian Duffieldovi, spoluzakladatelé Modrého Camelotu, patřili v Seattlu k nové třídě mladých, chytrých a zámožných technických kouzelníků. Najali si Oliviinu firmu, aby uspořádala přehlídku jejich nového softwaru, protože je přesvědčila, že Imaginace dokáže zajistit technicky náročné a efektní prostředí, jaké si přáli pro uvedení svých výrobků.

Světelné efekty jí starost nedělaly. Díky rodinným konexím měla přístup k nejmodernějšímu osvětlení vyráběnému firmou Jas, a.s. Po dokončení nové výzkumné a vývojové laboratoře se možnosti ještě rozrostly. Pod]e libosti se na ni obracela, kdykoli potřebovala něco speciálního.

Pomyslela si, že světlo zvládne bez problémů, ale s romantikou byla na štíru. Bolivar má pravdu.

„Pořád nechápu, proč nazvali firmu Modrý Camelot,“ zabručela. „Nebudí zrovna představu vysoké technické úrovně.“

Je to odvozeno od populárních počítačových her. vysvětlil Bolivar.

Oliva neochotně přikývla. Dobře věděla, že první výrobek firmy byla hra založená na futuristické verzi Artušovské legendy. Prodávala se jako zmrzlina v srpnu. Od tohoto prvního kroku na trh se společnost rozrůstala obrovským tempem. Nová řada výrobků měla znamenat další skok vpřed.

„Věř mi, Olivie, že to chce rozvinout romantiku Artušovské legendy.“ Bolivar se podíval za ni a tvář se mu rozjasnila. „Zeptej se tety Zary. Poví ti, že mám pravdu.“

Olivia pohlédla přes rameno. Teta k nim mířila přes zjizvenou dřevěnou podlahu staré tovární půdy. Olivia skryla láskyplný úsměv.

Zara, kdysi herečka v sentimentálním televizním seriálu, stále ještě uměla efektně vejít. Dnes ohromovala v přiléhavém džínovém overalu pobitém stříbrnými cvočky a v páskových sandálech na vysokých podpatcích. Poněkud přibrala ode dne, kdy přestala hrát v nekonečném každodenním seriálu Křišťálová zátoka, ale dokázala vypadat smyslně, ne tlustě.

Zara nesla svou mohutnou hruď a načesané vlasy se sebejistotou, jež v Olivii budila úctu.

Léta strávená v Hollywoodu v ní vypěstovala postřeh pro působivou výpravu, což se ukázalo v Imaginaci neocenitelným.

Olivia si všimla, že Zara nese dvě bílé kávy v kelímcích s plastikovým víčkem a logem Café Mantra. Maličký obchůdek s kávou a espreso barem se nacházel v přízemí budovy.

„Zachránilas mi život, teti.“ Olivia se zmocnila jednoho kelímku a odtrhla víčko. „Doufám, že je třikrát silnější.“

„Ovšem, holčičko, přesně jak sis přála.“ Zara podala druhou kávu Bolivarovi. „I když si myslím, že v poslední době piješ nějak moc kofeinu.“

„Určitě ne, jediné, co mě drží, abych nepadla. Jen si zkus rozebrat se v obchodních transakcích strýce Rollieho, dohlížet na Jas a ještě řídit tuhle operaci.“

Zara se znepokojeně zamračila. „Od Rollieho smrti se moc přepínáš.“

„Jiná možnost není.“ Olivia se pořádně napila trojitého espresa s mlékem. „Dokud se nevrátí můj tak zvaný tichý společník z letní dovolené, nehnu se z místa. Vynucený poklid, než se objeví.“

„Jen abys nelitovala, až přijede.“ Bolivar na ni vrhl starostlivý pohled. „Ten chlápek Sloan teď vlastní jednapadesát procent Jasu. Kdo ví, co zamýšlí?“

Zara přikývla s vážnou tváří. „Rose mi vyprávěla, jak se všichni ve firmě dohadují, že Sloan bude chtít podnik prodat, anebo fúzovat. To by byla katastrofa.“

Olivia musela tišit obavy rodiny týkající se budoucnosti Jasu od chvíle, kdy zpráva o Rollieho smrti dorazila do Seattlu. Vyhlídka na cizince u kormidla rodinné firmy vyvolala u všech paniku. Ne bezdůvodně. Tak či onak měla v Jasu většina členů Chantryova klanu silné osobní zájmy.

Napila se znovu kávy a obrnila se, aby uklidnila Zaru a Bolivara podobně jako všechny ostatní z rodiny.

„Sloan je kapitálový investor,“ namítla nevzrušeně. „Poskytuje vstupní kapitál nebo finance na rozšíření podniku, sám ve skutečnosti neřídí společnosti, v nichž má podíl. V Jasu mu půjde jen o zisk. Žádný strach, najdu způsob, jak ho vyplatit a zbavit se ho.“

Zara si povzdychla. „Doufám, že máš pravdu.“

„Věř mi. Možná nevím moc o legendární vášni a romantice, ale obchodu rozumím.“

„Když mluvíme o romantice a legendě,“ vložil se Bolivar, „co bude s mlhou pro Modrý Camelot?“

Zara se podívala na Olivii. „Bolivar má absolutně pravdu, má milá. Chce to romantický úhel pohledu. Tohle je král Artuš, kulatý stůl, rytíři v blyštivé zbroji. Volá to po snové atmosféře.“

Olivia se zahleděla na Merlinovu jeskyni. „Vážně?“

„Rozhodně.“

„Dobře, dobře,“ vzdychla Olivia. „Víš, teto, že v těchto věcech dám na tvůj názor. Pojednáme celou akci z romantického úhlu.“

Bolivar se zakřenil. „Výborně.“

„Přesto si pořád myslím, & by byl lepší strašidelný než romantický efekt.“

„Neboj,“ ujišťoval ji Bolivar. „Instaloval jsem do jeskyně nová vlákna studeného světla, která působí romanticky i přízračně. Jakmile spustíme mašinu s mlhou, efekt bude ohromný.“

Olivia odložila kelímek na Zařin stůl. „Vyzkoušejme ji.“

„Jdeme na věc.“ Bolivar přešel ke kontrolnímu panelu. Olivia přistoupila ke dvoumetrovému vchodu do modré jeskyně a nahlédla do hlubin konstrukce z pěnového polystyrenu. Stěny modravě světélkovaly.

„Předved’ mi všechny speciální efekty, Bolivare. Světla, zvuk i tu pitomou mlhu. Chci vidět celkový dojem.“

Bolivar stiskl několik tlačítek na panelu. „Prosím, Merlinova jeskyně v celé kráse.“

Olivia vstoupila do umělé sluje a vzápětí ji pohltilo neskutečné modré světlo. Mlha šířící se ze skrytých trysek ztlumila jeho zvláštní zář.

„Dost strašidelné?“ zavolal na ni Bolivar.

„Ale ano,“ připustila Olivia. Postoupila hlouběji do jeskyně.

Stěny napodobující kámen namalovala jedna malířka na volné noze, která občas pracovala pro Imaginaci a specializovala se na imitaci různých povrchů.

Olivii konečný výsledek uspokojil. Vnitřek jeskyně působil jako skála.

Kousek za vchodem sluj náhle ostře zahnula a do studia už nebylo vidět. Olivia měřila okolí kritickým okem.

Ne zrovna Hollywood nebo Disneyland, ale vcelku dobré. Klienti budou spokojení.

Mlha zhoustla, světlo nabylo na přízračnosti. Všimla si, že v podivné záři získaly její ruce neskutečné zabarvení.

Zabočila za další roh a ocitla se v samém středu jeskyně. V den předvádění tu bude instalováno půl tuctu počítačů, aby návštěvníci mohli experimentovat s posledními verzemi kouzel Modrého Camelotu.

„Pusť mi tu část s bouří!“ křikla Olivia.

„Jak je libo.“ Bolivarův hlas ztlumily stěny jeskyně.

Ozvala se znepokojující elektronická hudba. Zvedl se vítr, v dálce zahřmělo. Nad hlavou i pod nohama jí jiskřily modré blesky. Houstnoucí mlha odrážela jejich zář a podtrhovala čarovnou atmosféru.

Olivu tyto zvláštní efekty pohltily. Roztančená světla pulzovala s elektronickou hudbou v oslňujícím a složitém reji, který ji až, hypnotizoval.

„No vida,“ zamumlala, „budu muset Bolivarovi a Zaře zase přidat.“

Nicméně s mlhou to Bolivar poněkud přehnal, každým okamžikem znatelně houstla. Zamávala rukou, aby ji trochu rozehnala.

„Vypni mlhu, Bolivare, nevidím na krok!“

Nic se nestalo. Uvědomila si, že ji v hluku narůstající bouře a hudby nemůže slyšet.

„Bolivare, vypni mlhu!“

Ta však byla stále hustší. Skla brýlí se jí zamlžila, nerozeznávala už obrysy umělé skály stěn.

Sundala brýle a otřela skla o rukáv. Sotva je ale nasadila, v tu ránu byly opět neprůhledné. Jako by se ocitla v přístroji na výrobu cukrové modré vaty, projelo jí hlavou. Všechno kolem se skrylo v nejasném temně tyrkysovém oparu.

Hudba sílila, dokonalý zvuk elektronické symfonie s výraznými keltskými motivy.

Podrážděně začala tápat směrem k východu. V jednu chvíli narazila rukou na stěnu a odřela si kotníky o drsný povrch.

„Au!“ Trhla sebou a zatřepala zraněnými prsty. Nejistě šmátrala kroutící se chodbou k ústí jeskyně.

Zahnula za roh a ztuhla při pohledu na temnou postavu hrozivě se rýsující v zářivé mlze.

„Bolivare?“

Věděla však, že bratranec to není. I se zamženými brýlemi viděla, že muž je příliš vysoký, příliš široký v ramenou, příliš mohutný, než aby to mohl být Bolivar.

Jen ať to není potenciální zákazník. Unikající mlha by neudělala dobrý dojem. S jistým zpožděním ji napadlo, že by mohl být z reklamního oddělení Modrého Camelotu a přišel si zkontrolovat přípravy.

Obchodní instinkt se probudil a rychle zareagovala.

„Malý problém s přístrojem na výrobu mlhy,“ pravila přesvědčivě. „Není třeba se znepokojovat, ve chvilce stroj seřídíme.“

Muž se k ní blížila modrá mlha se kolem něj ovíjela. „Prý jde o mechanickou závadu. Mladík u kontrolního panelu mě požádal, abych vás vyvedl ven. Říkal, že se vám určitě zamžily brýle.“

Nemohla rozeznat jeho rysy a zřejmě proto si ostře uvědomovala jeho hlas. Hluboké, temné tóny v ní rozechvěly každý nerv. Mluvil tiše, ale slyšela ho zcela jasně i přes starobylou hudbu.

Instinktivně opět sundala brýle a netrpělivě se snažila rozehnat mlhu. Ta se na okamžik rozestoupila a odhalila kouzelníkovy záhadné oči a ostré asketické rysy.

Merlin se vrátil do své sluje.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Sloan.“

Podivně ji zamrazilo. Zdálo se, že modravý opar zhoustl. Vztekle zamávala rukama, aby jasněji viděla.

„Sakryš, říkala jsem Bolivarovi, že romantická atmosféra je chyba,“ zvolala.

„Obvykle je.“

Sevřel jí paži silnými prsty a vyvedl ji z jeskyně plné mlhy na denní světlo.

4

V minulosti vedl obchodní jednání s mnoha ženami, tentokrát však cítil v kostech, že ho čeká něco jiného. Tahle žena byla jiná.

Ve dveřích malé Oliviiny kanceláře se Jasper na okamžik zastavil. Jen stěží se mu podařilo potlačit povzdech.

Na psacím stole se vršily hory papírů, zápisníků a faktur, takže ani nebyl vidět povrch. Další papíry se válely na počítači.

Na druhé straně místnosti trčela do místnosti vytažená zásuvka kartotéky. Jednotlivé složky byly nedbale nacpané dokumenty. Další desky, očividně připravené k zařazení, se nebezpečně kupily na skříni. Při pohledu na ten zmatek Jasper div nezaskřípal zuby.

Beze slova prošel přeplněným prostorem a přistoupil ke skleněné příčce, která vedla do studia.

Skutečnost, že jeho nová obchodní partnerka nemá smysl pro pořádek a organizaci, v podstatě nic neznamenala. Mnohem znepokojivější byl intenzívní ostrý pocit, jenž ho prostupoval. Kancelář se zdála pro ně oba příliš malá. Připadalo mu, že se ocitl uprostřed malé elektrické bouře. Vzduchem jiskřila neviditelná energie.

Uslyšel, jak za ním Olivia zavírá dveře. Pohlédl přes rameno a díval se, jak obchází stůl a sedá si. Měl dojem, že si napětí v ovzduší naprosto neuvědomuje.

Musel bojovat s nutkáním pozorovat každý její pohyb. Něco na ní ho fascinovalo. Pravděpodobně fakt, že vlastní devětačtyřicet procent jeho nové společnosti, pomyslel si chmurně. Tohle je obchod, ne sex. Podej hormonům včas zprávu, než provedou něco pořádné, pitomého.

Jeho vrozená touha po informacích a zároveň i vyložená zvědavost ho přiměly zajet dnes cestou do Imaginace do veřejné knihovny v Seattlu. Vyhledal rok starý výtisk časopisu West Coast Neo a přečetl si článek, který Crawford Lee Wilder napsal o Loganu Daneovi a jeho tak zvané Temné Múze.

Jasper usoudil, že Wilder skutečnost zkreslil. Olivia Chantryová nebyla arogantní, pánovitá amazonka s dravým obchodním instinktem. Byla to chytrá, inteligentní žena plná života, kolem níž cítil erotické jiskření.

V rychlosti si připomněl fakta uvedená v časopisu a porovnal je se ženou z masa a krve před sebou. Došel k závěru, že Crawford Lee Wilder se v skrytu duše Olivie obával. Její síla představovala větší výzvu, než s jakou se Wilder dokázal vypořádat. Novinář se pomstil: proměnil Olivii v neblahou součást legendy o Loganu Daneovi.

Jasper zaznamenal, že je vysoká. Na podpatcích by mu hleděla přímo do očí.

Její vysoká a štíhlá postava vypadala dobře ve volně splývajících kalhotách pánského střihu. Světle zelená plátěná blůza elegantně obepínala malá pevná ňadra.

Rovná ramena a páteř spolu s lehkou, energickou chůzí dávaly tušit, že se pravidelně věnuje pohybu. Napadlo ho, že možná ledabyle zakládá spisy, ale že patrně ukázněně pečuje o svou fyzickou kondici.

Zaměřená na cíl. Stejně jako já, pomyslel si.

Zajímavou tvář s jemnou stavbou kostí rámovaly lesklé rudohnědé vlasy nedbale stočené na temeni hlavy. Elegantní značkové brýle zdůrazňovaly bystrý pohled oříškově zelených očí.

Jasper si povzdychl. Věděl až moc dobře, že ho nebezpečně přitahují inteligentní ženy. S věkem tento rys nabýval na síle.

„Omlouvám se vám za nezvyklé přivítání, máme právě teď dost práce.“ Olivia půvabným pohybem ukázala na rušnou scénu za sklem. „Připravujeme čtyři velké akce v rychlém sledu za sebou. Jedna z nich je pro investory a zákazníky Modrého Camelotu.“

Pokývl hlavou. „To vysvětluje ten obrovský modrý meč zaražený ve skále a umělou jeskyni.“

„Jojo.“ Uvelebila se uvolněně v křesle, ležérní pozice však nebyla v souladu s ostražitým pohledem, kterým si Jaspera měřila.

„Co dalšího plánujete?“ zeptal se zdvořile.

Zvedla ruku a počítala na prstech. „Výroční slavnost potravinářské firmy Stříbrná galaxie, což bude letos celonoční jízda na parníku. Sponzorský večer pro Eleanoru Lancasterovou -“

Zvedl obočí. „Eleanoru Lancasterovou, kandidátku na guvernérku?“

„Přesně tu.“

Tahle akce je zřejmě pro Imaginaci ze všech nejdůležitější, pomyslel si. Všeobecně se věřilo a všichni protřelí novináři předpovídali, že Eleanora Lancasterová snadno volby vyhraje. Firma, která bude pořádat její akce, získá velice dobré postavení, až se klientka stane guvernérkou Lancasterovou.

„Udělala jste na mě dojem,“ usmál se.

„Ale ne.“ Olivia se na něj spiklenecky ušklíbla. „Mám tam cestičku. Můj bratr Todd je jejím politickým poradcem a píše jí projevy.“

„Příhodné.“

Elegantně zvedla jedno rameno. „Obchod je obchod.“

Uvažoval, do jaké míry vyznává tuto filozofii. Co vlastně udělala se jměním uloženým v obrazech Logana Danea, které dle tvrzení Crawforda Lee Wildera zdědila poté, co Danea rozdupal býk?

„Myslím, že mám pozvání na všechny akce, o kterých jste se dosud zmínila,“ poznamenal.

„Chystáte se některé přijmout?“

„Ne, nechodím moc do společnosti.“

Olivia vypadala pobaveně. „Pravděpodobně budete pozván i na poslední velkou party, kterou mám pro léto na seznamu.“

„Co je to?“

„Výroční podnikový piknik Jasu, a.s.“

Pousmál se. „Máte pravdu, očekávám, že budu na seznamu hostů. A rozhodně se dostavím.“

Obrátil opět pohled ke skleněné příčce. Povšiml si, že ve studiu panuje značný ruch. Na podlaze se povalovalo nejrůznější nářadí, umělecké rekvizity a elektrické zařízení. Mladý muž, který mu byl představen jako Bolivar Chantry, vězel v útrobách kontrolního panelu, na němž nedávno něco selhalo.

Zara Chantryová byla pohroužená do práce u rýsovacího prkna. Bohaté zlaté vlasy zářily ve světle proudícím okny rozlehlého podkroví firmy. Jasper přemítal, proč mu připadá povědomá.

V rohu pracovaly dvě bezpohlavní postavy, obě umělecky vyhublé a módně oděné. Zdálo se, že vyrábějí obrovité fóliové květiny do velké vázy ze stříbrné fólie. Jasper si připomněl, že mu pár byl představen jako Bernie a Matty. Nebyl si však jistý, které jméno komu patří. Možná se mu podaří rozpoznat, kdo z nich je muž a kdo žena, a pak bude mít jasno.

„Posaďte se,“ vybídla ho Olivia.

„Děkuju.“ Jasper pohlédl na jedinou neobsazenou židli v kanceláři. Ležela na ní ohromná hora prodejních katalogů.

Olivia sledovala jeho pohled. „Promiňte.“ Chtěla se zvednout. „Sundám je.“

„Není třeba, zvládnu to.“ Zvedl stoh katalogů a krátce zaváhal, kam náklad složit. Nikde nebylo místo.

„Položte je na zem,“ poradila mu Olivia bezstarostně.

Zvedla kelímek s kávou. „Kávu? Tahle je z obchodu v přízemí, ale jestli chcete, můžu vám ji uvařit.“

Zaletěl pohledem k lesknoucímu se obrovskému černému kávovaru. „Ne, díky. Už jsem dneska měl.“

„Já také.“ Zhluboka se napila a odložila kelímek. „V poslední době mě drží při životě. Už několik týdnů je to na vraždu.“

Jasperovi z nějakého důvodu vyvstal před očima jeho boj o život na útesech Pelapili. „Zajímavá volba výrazů.“

„Však víte, co myslím.“

Díval se, jak se zvrátila v židli, opřela nohy o hranu stolu a zapřela podpatky. Nohavice kalhot s manžetami se ladně svezly z útlých kotníků. Doufal, že si nezapálí doutník.

„Ano,“ přisvědčil. „Vím, co myslíte.“

V jejích očích se objevil chladný, kritický záblesk. „Vězím v práci až po krk od chvíle, kdy jsme se dozvěděli o strýci Rolliem a Wilburovi.“

„Omlouvám se, že jsem se nevrátil do Seattlu dřív. Dostal jsem zprávu o smrti vašeho strýce teprve před dvěma dny.“

„Ve vaší kanceláři mi řekli, že jste mimo dosah.“

„Tak nějak. Měl jsem být na delší dovolené.“

Nezdálo se, že by ji vysvětlení uspokojilo, ale přešla je. „Byl to šok.“

„Smrt vašeho strýce a jeho přítele. Ano, jistě.“

„Rollie a Wilbur byli víc než přátelé. Žili spolu téměř čtyřicet let. Byli si naprosto oddaní.“

„Mám dojem, že mi kdysi váš strýc řekl, že Wilbur Holmes měl uměleckou galerii?“

„Ano, ale Wilbur ji vloni prodal.“ Olivia si povzdechla. „Plánovali se strýcem, že budou víc cestovat.“

„Rozumím.“

„Budou mi oba chybět.“ Zvedla kelímek jakoby na pozdrav. „Byli oba správní.“

„S Wilburem Holmesem jsem se nikdy nesetkal, ale vašeho strýce jsem trochu poznal. Vážil jsem si jeho obchodní zdatnosti a jeho smyslu pro trh. Byl cenným klientem.“

„Ano, nepochybuju.“ Usmála se poněkud příliš sladce. „V posledních měsících zisky Jasu opět stoupají. Předpokládám ovšem, že jste informován.“

„Ano, ta skutečnost je mi známá.“

„Všechny ty peníze, které před nějakou dobou strýc Rollie napumpoval do výzkumu a vývoje, se začínají zhodnocovat. Jas je připravený vykročit mimo region. Začne co nejdřív hrát závažnou roli v osvětlovací technice v rámci celého státu.“

Oliviin poučný tón mu pověděl, že se rozhodla odkázat ho do role outsidera, který musí být uveden do problematiky. Nepříliš rafinovaná taktika, jejímž cílem bylo přidělit mu jednoznačně postavení mladšího a snad i slabšího partnera.

Rozhodl se, že nadešel čas projevit určitou sílu.

„Právě z mých peněz financoval dobrý strýc Rollie rozšíření výzkumu a vývoje.“ Lehce se usmál. „Ovšem předpokládám, že to víte.“

Přimhouřila oči. „Chcete říct, že vaše společnost našla investora pro financování rozšíření.“

„Ne,“ řekl Jasper velice rozhodně. „Takhle obvykle pracuji, v případě Jasu však nikoli. Byl jsem totiž jediným investorem.“

„Jak to myslíte?“

„Do financování výzkumu a vývoje jsem vložil pouze své osobní peníze.“

Odpovědí mu byl úsměv ostrý jako vysoce naleštěný kord. „Povězte mi, je obvyklé, aby spekulant s kapitálem jako vy si zajistil, že zdědí polovinu klientovy společnosti v případě jeho smrti?“

„Kapitálové spekulace znamenají přesně to, co název naznačuje. Kapitál investovaný do vysoce rizikových projektů. Lidé se na nás obracejí, když je odmítly velké banky a instituce půjčující peníze. Splátkový systém se liší. Já se snažím o tvůrčí přístup.“

Zvedla obočí. „Vaše úmluva s mým strýcem byla bezesporu tvůrčí. Nakonec jste získal půlku společnosti.“

„Možná bych měl zdůraznit, že jsem nezdědil půlku společnosti,“ podotkl velice klidně. „Zdědil jsem padesát jedna procent. Rozhodující podíl. Prakticky jsem vlastníkem Jasu.“

„Winchmore mě informoval.“ Zabubnovala prsty na opěradle křesla. Vystrčila výbojně bradu, chladný úsměv se však nezachvěl. „Tak tedy, společníku, budu vás muset rychle seznámit se situací v Jasu.“

Pobavil ho tento nový pokus usadit se na místo řidiče. „Díky, ale není třeba. Před cestou sem jsem se zastavil v kancelářích Jasu a požádal všechny své manažery, aby mi do zítřejšího rána vypracovali základní zprávu.“

„Ach tak.“ Soustředila se na špičky svých elegantních stříbrošedých polobotek. „Uvědomuji si, že budete chtít vyplatit co nejrychleji. Žádný problém. Už jsem mluvila s Melwoodem Gillem, hlavním účetním Jasu. Říká, že na odkoupení vašich akcií ve společnosti můžeme udělat velkorysou nabídku.“

„Taky jsem si už s Gillem promluvil. Oznámil jsem mu, že nemusí ztrácet čas s přípravou nabídky na odkup.“

Ztuhla. „Prosím?“

„Nemám zájem o tuto nabídku,“ vysvětlil jemně. „Nemám v úmyslu prodat svých jedenapadesát procent Jasu vám, ani nikomu jinému. Hodlám zaujmout místo Rollieho jako prezidenta a výkonného ředitele této společnosti.“

Otevřela ústa, ale nevydala ani hlásku. Opět je zavřela. Rázně sundala nohy v polobotkách ze stolu a napřímila se v křesle. Založila ruce. „Přirozeně jsem předpokládala, že budete chtít vyplatit.“

„Předpokládala jste nesprávně. Přirozeně. Netrapte se kvůli tomu, plno lidí se ve mně podobně mýlí.“

„Přece vás nemůže zajímat vedení společnosti, jako je Jas.“

„Proč ne?“

„No protože -“ rozložila zeširoka ruce. „Protože děláte něco zcela jiného. Jste kapitálový investor. Neřídíte podniky, zařizujete jejich financování.“

„Spekuluji s kapitálem víc než deset let již mě to nebaví. Prodávám společnost Sloan a spol. svému viceprezidentovi. Jsem připravený dělat něco jiného.“

Užasle na něj hleděla. „Chcete říct, že hodláte v Jasu převzít řídící roli?“

„Říkám vám, že vlastním v Jasu rozhodující podíl a beru na sebe příslušnou zodpovědnost,“ vysvětlil trpělivě. „Je vám to dost jasné?“

„Ale nedává to smysl.“

„Mně ano.“

Zamračeně si ho měřila. „Spekulanti s kapitálem jsou všichni v srdci hazardní hráči. Nacházíte vzrušení v riskantních investicích.“

„Potřebuju změnu. Na zpáteční cestě letadlem do Seattlu jsem měl možnost se vážně zamyslet nad budoucností Jasu.“

Nepatrně se usmála. „To mě těší.“

Přešel její sarkasmus. „Společnost se nachází ve velice zranitelné fázi. Je v jiném postavení než před dvěma roky v důsledku rozšiřování výzkumu a vývoje. Dosud si nevytvořila nový, stabilní trh.“

„Jas má ty nejlepší vyhlídky.“

„Jediný chybný krok během příštích dvou let, a podnik půjde ke dnu. Jestliže k tomu dojde, nebudeme se my dva dohadovat, kdo z nás je u kormidla. Budeme zařizovat bankrot.“

Ztuhla. „Postavení společnosti není tak vratké. Snažíte se mě vystrašit, abych dala souhlas, že převezmete zcela vedení.“

„Nežádám vás o dovolení převzít řízení Jasu,“ ohradil se, „říkám vám, že jsem se ho již ujal.“

„Jas je už téměř padesát let rodinná firma. Nemáte právo jen tak přijít a všecko převzít.“

„Oprava. Jas nebyla rodinná firma. Vlastnil ji jediný muž, Rollie Chantry. Skutečnost, že v různých dobách zaměstnával většinu svých příbuzných, nehraje roli. Nikdo z nich nevlastní žádné akcie.“

„Oprava,“ odsekla. „Nyní vlastním polovinu jasu já.“

„Když jsem se posledně díval na kalkulačku, čtyřicet devět procent se nerovnalo polovině ničeho.“

„Něco si vyjasněme, pane Sloane -“

„Skvělý nápad.“ Nahnul se dopředu a opřel lokty o stehna. Volně spojil prsty a upřeně se na ni zadíval.

„Jste obchodnice, slečno Chantryová. Zkuste najít odstup a podívat se na situaci logicky.“

„Čí logiku chcete použít? Svou, nebo moji?“

Vzdychl. „Podívejte, víte tak dobře jako já, že má-li se využít nedávné rozšíření, Jas potřebuje zkušené vedení zdatného řídícího pracovníka, který má dlouhodobou vizi a znalost trhu, na němž musí konkurovat.“

Věnovala mu zdvořile skeptický pohled. „Vás?“

„Mě.“

Zaváhala, očividně hledala novou taktiku. Jasper poznal okamžik, kdy ji našla, podle záblesku v jejích očích.

„Není důvod, proč bychom si odpovědnost za řízení nemohli rozdělit,“ navrhla rázně. „Mohl byste být velice užitečný. Koneckonců já mám hodně povinností tady v Imaginaci…“

„Na to zapomeňte. Nevěřím na společné vedení. Každodenní řízení firmy může vykonávat jen jeden z nás. Vy už máte plný úvazek ve své vlastní firmě.“

„Zatímco vy jste tak příhodně volný, a můžete se tedy ujmout Jasu.“

„Nejenže jsem volný a mohu převzít řízení Jasu, jsem také lépe kvalifikovaný. Mám více než desetileté zkušenosti s dohledem na průmyslové firmy v období jejich růstu a expanze.“

„I já mám značné obchodní zkušenosti.“

„Skutečně?“ Zvedl obočí. „Podívejme se podrobněji na vaše předpoklady pro řízení Jasu. Zdá se, že vaše jediná obchodní zkušenost se omezuje na vlastnění a vedení Imaginace.“

„Takže?“

„Takže vaše odborné znalosti se tykají řízení společnosti, která zajišťuje společenské akce. V podstatě se dá říct, slečno Chantryová, že pořádáte velké party.“

Vztek se zajímavě projevil na barvě jejích očí. Zcela zezelenaly. Zaujatě sledoval, jak rychle se opět ovládla. Odměřeně si sundala brýle a položila je na stůl. „Víte, pane Sloane, mezi pořádáním party, jak jste to nazval, a zajištěním velké akce pro několik set nebo tisíc lidí, je značný rozdíl.“

Předstíral nevinný výraz. „Opravdu?“

„Vyřešit a skloubit vše od povolení radnice a zdravotních předpisů až po styk s veřejností a zvládnutí davu je oříškem i pro zkušeného řídícího pracovníka,“ procedila mezi zuby. „Nemluvě o koordinaci prodejců a dodavatelů. A pak je tu umělecká stránka výpravy celé akce.“

Pokrčil rameny. „Musím vám věřit. Ale i když to, co říkáte, je pravda, vaše zázemí, byť snad dosti rozsáhlé, se poněkud liší od. mého. Zcela bez obalu, já mám hojné přímé zkušenosti s technicky vyspělými podniky. Vy ne.“ Její oči už nebyly chladné, byly studené jako led. „Přejděme k tomu zásadnímu.“

„Jsem pro.“

„Strýc Rollie měl rozhodně v úmyslu ponechat Jas v rodině. Zanechal mi co největší podíl, protože si přál, abych se firmy ujala pro současnou i budoucí generaci.“

„Rozumím. Rollie se nikdy se svými plány pro Jas netajil. Uvědomuji si, že jej považoval za rodinnou firmu Chantryových.“

„Právě.“ Ožila. „Strýc si nikdy nepředstavoval, že byste společnost převzal vy. Plánoval, že vás vyplatí.“

„Život si všelijak zahrává, že? Často věci nedopadnou tak, jak je plánujeme.“ Pomalu se opřel v židli. „O tomhle se nechci přít.“

„Opravdu?“ Nasadila si brýle zpátky na nos a opět se na něj ledově usmála. „Velice se vám to daří.“

„Pochopil jsem, že se hlavně obáváte, abych Jas neprodal nebo nefúzoval. Dávám vám své slovo, že nemám v úmyslu ani jedno.“

„Vaše slovo?“ opakovala velice neutrálním hlasem. „Ano. Poptejte se, slečno Chantryová. Kdokoli, s kým jsem kdy obchodoval, vám řekne, že mé slovo platí.“ Dlouho mlčela.

„Nemám příliš na výběr, že?“ zeptala se nakonec. Pokrčil rameny. „Mohla byste se mnou bojovat o každý centimetr, ale neradím vám to.“

„Bojovat s vámi?“ V jejích očích se zableskl zájem.

Slabě se usmál. „Kdybyste se silně a hlasitě proti mně ozvala, pravděpodobně byste v Jasu vyvolala potíže, především mezi svými příbuznými a dlouholetými zaměstnanci. Nejspíš byste mě však donutila, abych vyhodil právě ty lidi, které chcete chránit.“

Pozorně si ho měřila. „Hrajete tvrdě, pane Sloane.“

„Jen když jsem zahnán do rohu.“

„V rohu jsem já.“

Nepřel se s ní. Byla to pravda. Vsadil na odhad, že je dost chytrá obchodnice, aby věděla, že prohrála, alespoň pro tuto chvíli.

Upřela na něj chladný, varovný pohled. „Chci být stále v obraze. I když půjde o nepatrnou věc, chci o ní vědět. Vlastním čtyřicet devět procent Jasu a mám právo vědět, co se po celou dobu děje.“

Jasper poznal taktický ústup a poněkud se uvolnil. Zvítězil.

„Pokud budu prakticky moct, budu vás informovat.“

„Mám vůči firmě povinnost.“

„Chápu.“

„Vážně?“ Hleděla mu pevně do očí. „V generaci mých rodičů bylo osm Chantryových. Strýc Rollie byl nejstarší. Sedm z jeho bratrů, sester a bratranců včetně mého otce pracovalo po léta pro Jas na plný pracovní úvazek. Všichni pobírají penzi od Jasu a jsou na něm závislí.“

„Jsem si toho vědom.“

Olivu pokračovala. „V různých dobách téměř všechny děti z rodiny včetně mě v Jasu pracovaly o prázdninách.“

„Aha.“

„Někteří z mých bratranců, například Bolivar, plánují po ukončení univerzity zaměstnání v Jasu. Navíc je tu spousta lidí, kteří ve firmě pracují předlouhá léta. Loajální, pracovití lidé. Nechtěla bych jim ublížit.“

„Vážím si vašich obav. Jak už jsem řekl, budu vás informovat. Vynasnažím se konzultovat s vámi všechna závažnější rozhodnutí o budoucnosti Jasu.“

„Jak mohu vědět, že to myslíte vážně?“

Usmál se. „Prostě mi budete muset důvěřovat.“

5

Šachista přehlížel figurky na šachovnici. Došlo k chybě. A Nedostatek jistých informací předem ztížil výběr vhodné taktiky.

Ukazovalo se, že protivník je nevyzpytatelný. Nebyl však důvod se domnívat, že původní strategie nakonec nebude ta správná.

Princip je zůstat soustředěný.

Hraje se o moc. V dřívějších letech se dalo dělat tak málo, teď však je toho víc než dost, co je třeba učinit.

6

V osm hodin toho večera zašla Olivia za svým mladším bratrem Toddem. Našla ho u stolu v zadní kanceláři ústředí volební kampaně Eleanory Lancasterové. Napadlo ji, že v poslední době ho s jistotou zastihne vždycky tady. Žil a dýchal pro kampaň.

Volební tým se usídlil na Second Avenue v módní čtvrti centra Seattlu, známé běžně jako Belltown.

Skleněným oknem, které oddělovalo Toddovu kancelář od hlavní místnosti, mohla Olivia sledovat dobrovolníky shromážděné kolem Eleanory Lancasterové, jež vedla schůzi.

„Moc nerada připouštím, že jsme v pasti,“ informovala Todda. „Sloan se ujal řízení Jasu. Aspoň prozatím.“

Todd se na ni díval vážnýma zelenýma očima, které za kulatými zlatými obroučkami vyhlížely až zasmušile. „Ta situace se mi nelíbí, Olivie.“

„Nejsi sám. Musíme prostě hrát s kartami, jak nám byly rozdány.“

Znepokojený výraz v Toddově pohledu se prohloubil. Vždycky byl spíš vážný a idealista, i jako dítě, uvědomila si Olivia. V srdci byl akademik. Svědomitý, intelektuální vzhled však donedávna doplňoval smysl pro humor, který tak slušel jeho výrazné, pěkné tváři.

Bohužel v posledních měsících vystoupil do popředí nepříjemný pedantický rys. Ke změně došlo, když odešel z katedry politologie na místní univerzitě a přijal místo v Allenby-Troyově institutu.

Ústav představoval nevelký, prestižní mozkový trast zabývající se politikou. Sídlil v drahé lokalitě na břehu jezera Washington. Mnohá ze svých pojednání publikoval ve vlivných časopisech, odborných periodikách a novinách po celé zemi.

Nikdo neobdivoval Toddovy intelektuální schopnosti a profesionální úspěchy víc než Olivia, nicméně v duchu si přála, aby zůstal v akademickém světě. Možná by se u něj tak jako tak projevil stejný sklon k přepjatosti, ale aspoň by se nezamiloval do političky.

Todd byl představen bývalé poslankyni Eleanoře Lancasterové před několika měsíci, když se obrátila na Allenby-Troyův institut. Právě rezignovala na své místo ve státní legislatuře, aby kandidovala na guvernérku. Požádala ústav o profesionální pomoc při vytvoření promyšleného politického programu, který by oslovil co nejširší vrstvy voličů.

Todd byl jedním z těch, kteří pro ni program připravili. Od první chvíle si skvěle rozuměli.

Během několika dní po zahájení kampaně se Eleanora stala miláčkem médií.

Olivia si připomněla, že by měla být vděčná. Koneckonců Imaginace získala kontrakt na slavnostní zahájení kampaně a nyní další na velkou letní sponzorskou akci.

Nicméně si stále nebyla jistá, zda touží mít v rodině političku, byť tak pilnou, upřímnou a oddanou věci, jako byla Eleanora Lancasterové. Obávala se, že Todda neuchvátil hluboký cit, ale představa, že uvidí dynamickou političku uvádět jeho politické teorie do praxe.

„Dnes odpoledne jsem si vyhledal na internetu informace o Sloanovi,“ poznamenal Todd.

„No a?“

„Zjistil jsem překvapivě málo. Ten člověk se drží velice zpátky. Ovšem v obchodních časopisech jsem o něm našel dost zmínek a odkazů, abych pochopil jedno.“

„Copak?“

„Stručně řečeno, na něho nemáš.“

„Díky za vyslovení důvěry,“ zabručela Olivia. „Já si s Jasperem Sloanem poradím.“

„Nemá cenu ani předstírat, že bys mohla zachránit Jas, kdyby se rozhodl jej prodat nebo fúzovat.“

„Dal mi své slovo, že hodlá zachovat Jas jako úzce rodinnou firmu.“

„Prokrista, jedenapadesát procent teď vlastní člověk, který rodina není.“

Olivia zrudla. „Víš přece, co myslím. Sloan prohlásil, že chce pokračovat v představě strýce Rollieho.“

„Nemůžeš se spolehnout na jedinou věc, kterou ti ten chlapík řekne. Je spekulant. Jeho základní instinkt je vydělat, a to velký balík. Víš zrovna tak jako já, že nejrychlejší cesta k zisku je prodej, nebo fúze.“

„Nabídla jsem mu, že zprostředkuje odkup, ale odmítl.“ „Pravděpodobně se domnívá, že dostane víc, až se společnost rozroste, pak ji prodá.“

„Může prodat jen padesát jedna procent,“ připomněla mu Olivia. „Kdokoli koupí jeho podíl, musí ještě jednat se mnou.“ Ušklíbla se. „To by mělo odradit většinu případných kupců.“

Todd váhal. Pak mu v koutku rtů zacukalo a nakonec se přece jen usmál. Většina chytrých lidí by si to bezesporu dvakrát rozmyslila.“

„Díky. Víš, já si vážně myslím, že Sloan nechce prodat nebo fúzovat.“ Olivia si vyvolala neochvějné rozhodnutí, které zahlédla v Jasperových očích. Ten muž šel za určitým cílem, a pokud mohla odhadnout, tím cílem bylo dovést Jas k úspěchu.

Jednání zaměřené na cíl chápala. Nešla by tak daleko, aby prohlásila, že Jasperu Sloanovi rozumí, ale domnívala se, že má k jeho chování klíč. Pomyslela si, že oba mají něco společného.

„Musíme vzít v úvahu ještě jeden faktor,“ dodala pomalu. „Jas hrál v životě strýce Rollieho nesmírně důležitou roli, takže by neriskoval jeho budoucnost. Neobchodoval by s mužem, jemuž by nedůvěřoval.“

Todd se nad tím krátce zamyslel. „V tom máš pravdu.“

Jistěže, řekla si spokojeně v duchu. Ozval se její přirozený optimismus a začala hledat další argumenty. „Strýc byl posedlý sbíráním informací, než se do něčeho pustil. Určitě si Jaspera Sloana před uzavřením dohody důkladně proklepl.“

„Asi ano.“

„Jestliže mu důvěřoval Rollie, můžeme mu pravděpodobně důvěřovat i my.“

Odmlčela se a nabrala si z misky na nedalekém pultu hrst chipsů. Najednou si uvědomila, jak je vyhládlá. Měla ráda dobré jídlo, v poslední době však jedla jen nárazově. Také ráda vařila, ale už celé dny neměla na kuchyni čas.

Smočila chipsy v misce salsy a naložila si plná ústa. S chutí se do nich pustila a přitom zalétla pohledem do vedlejší místnosti. Pracovníci kampaně, většinou mladí a viditelně nadšení lidé, dosud stáli kolem Eleanory. Ulici venku stále ještě osvětlovalo dlouhé světlo večerního letního slunce. Na chodníku proudil dav lidí, mezi nimi mládež, lidé bloumající bez cíle, někteří oblečení v módních výstřelcích, a pak takoví jako Olivia, kteří žili v nedalekých bytových domech. Někteří byli na cestě k maličkým okrajovým divadlům v mnohých zákoutích Belltownu, jiní mířili do hospůdek a restaurací, jichž byla v okolí hojnost. Ostatní se jen procházeli s cílem vidět a být viděn. Zelené vlasy a kroužky v nose zářily v pozdním světle.

Někdy během minulých třech let jsem se tady začala cítit doma, pomyslela si Olivia. Tohle byla její čtvrt, z jejíž energie čerpala sílu. Už jen zřídka si vzpomněla na malý, ponurý byt, který tak krátce sdílela s Loganem.

„Doufám, že se v Sloanovi nemýlíš,“ poznamenal Todd.

„Neboj.“ Olivia si uvědomila, že její důvěra každým okamžikem roste. „Dám na něj pozor.“

Todd zvedl obočí a nabral si chipsy. „K čemu to bude dobré?“

Usmála se. „Vím dobře, milý bratříčku, že Jasper Sloan vypadá v našem partnerství jako zlý vlk, ale já nejsem žádná Karkulka. Jestli se mi jeho jednání v Jasu nebude líbit, udělám mu ze života peklo.“

„Hmmm.“ Todd se zakřenil a zdál se poněkud v rozpacích. „Asi bych o tom neměl mluvit, ale právě tohle jsem sem více méně řekl Eleanoře.“

Olivia se zamračila. „Co s tím má Eleanora společného?“

Todd pokrčil rameny. „Nic. Prostě věděla, že si dělám starosti, co bude s Jasem. Povídali jsme si, a když jsem jí řekl, že jediný člen rodiny schopný se Sloanovi postavit jsi ty, zasmála se a souhlasila. Eleanora oceňuje tvůj cit pro obchod.“

Ač o pochvalu nestála, přece ji potěšila. „Těší mě, že budoucí guvernérka tohoto státu mě obdivuje. Což mi připomíná, jak jde kampaň?“

„Naprosto skvěle, i když to říkám zrovna já.“ V Toddově pohledu se rozhořelo nadšení. „Eleanora dokáže předat svou vizi a má nevyčerpatelnou energii. Odezva na včerejším shromáždění ve Spokanu překonala naše očekávání. Dnes dopoledne se finanční příspěvky jen hrnuly a telefony nepřestávaly zvonit.“

„Výborně.“

„Kampaň Strykerové začíná panikařit.“ Todd se odmlčel a zadíval se do vedlejší místnosti. „Jde sem Eleanora a Dixon. Schůze zřejmě skončila.“

Olivia se podívala přes rameno a sledovala, jak se Eleanora zvedá a dobrovolníkům v hloučku kolem ní se dostává posledního povzbuzení.

Eleanora Lancasterová, vysoká a vznosná, černé vlasy stažené dozadu v elegantním uzlu, by si zajistila vůdčí postavení kdekoli. Její výrazný profil by se dokonale vyjímal na starobylé zlaté minci. Dokázala také na sebe soustředit pozornost všech kolem sebe. Charisma je výraz, který ji vystihuje, projelo Olivii hlavou. Eleanora je vyzařuje.

Olivia na sobě cítila Toddův pohled. „Copak?“

„Vím, co si myslíš. Pořád se ti nelíbí, že mezi Eleanorou a mnou je vztah, viď?“

„Chceš snad, abych lhala?“ Otočila hlavu, aby se na něj podívala.

„Ne chci jen, abys udělal stejnou chybu jako já. Nevstupuj do klasického manželství z rozumu. Máte s Eleanorou hodně společného, ale nezaměňuj váš společný zájem o její kariéru za něco hlubšího.“

Todd vysunul bradu. „Nehraj si na velkou sestru, Olivie. Už nejsem tvůj malý bratříček, vím, co dělám.“

Už nebyl její malý bratříček, ale vždycky bude mladší bratr. Rozhodla se však, že na tento jemný rozdíl nepoukáže. Místo toho vykouzlila úsměv.

„Máš naprosto pravdu, dám si pozor, abych držela jazyk za zuby.“ Odmlčela se. „Je ti jasné, že lehké to nebude.“

Todd se uvolnila zazubil se. „Já vím.“

Ve vedlejší místnosti Dixon Haggard zanechal šéfku s hloučkem dobrovolníků a vykročil k zadní kanceláři. Byl jen v košili.

Olivia se na něj oknem usmála. Setkala se s ním už několikrát od chvíle, kdy Todd začal pro kampaň pracovat. Haggard byl nervózní asi pětatřicetiletý chlapík s úzkou tváří a rychle řídnoucími světle hnědými vlasy. Lebka, která se tak odhalovala, byla také úzká, ostatně jako celá jeho postava. Jeho věčné napětí se projevovalo v držení ramen.

Otevřel dveře, kývl na Olivii a rovnou zamířil ke kávovaru v rohu. Konzumoval kávu ve stejném množství jako ona tyto dny. Na litry.

„Už už jsem myslel, že nikdy schůzi neskončíme,“ utrousil a nalil si šálek silné černé tekutiny. „Ty víš, Todde, jaká Eleanora je. Když se rozjede, nikdo ji nezastaví.“

V Toddových očích zablesklo uspokojení. „Jedna z věcí, která z ní dělá rozenou vítězku.“

„Přesně.“ Dixon se zhluboka napil. „Jak se vede, Olivie? Slyšel jsem, že máte v Jasu nějaké potíže.“

„Nevím, z čeho jste nabyl takový dojem.“ Olivia vrhla na Todda varovný pohled. „Všecko je pod kontrolou, přechod probíhá hladce.“

Věděla, že Dixon jen projevuje přátelský zájem o její záležitosti, ale vztah k firmě se zakládal na dlouhých letech rad strýce Rollieho. Jas je rodinný podnik, jeho problémy se ventilují pouze v rámci rodiny.

Z tohoto pravidla tu nyní byla výrazná výjimka. Jasper Sloan.

Věnovala Dixonovi jeden z těch sebejistých úsměvů naznačující, že má vše pod palcem. Zdálo se, že jej bere, možná měl značné zkušenosti s podobným úsměvem ze strany své zaměstnavatelky. Eleanora uměla výtečně dávat najevo, že je u kormidla. Přirozený vůdčí talent.

Todd pověděl Olivii, že Dixon Haggard je manažerem Eleanořiny kampaně od samého počátku její kariéry. Před šesti lety jí pomáhal při jejím prvním zvolení do státní legislatury. Od té doby pro ni pracuje.

Dixon byl Eleanoře Lancasterové zcela oddaný. Kdykoli vyslovil její jméno, v hlase se ozvala jistá vřelost. Olivia občas přemítala, jak hluboko jdou jeho city. Měla dojem, že tu a tam zachytila v jeho očích zášť, když se díval na Todda.

Postrčila k Dixonovi chipsy a salsu. „Jen jsem se zastavila pozdravit Todda. Kampaň prý probíhá skvěle.“

„Teď už ji nic nezastaví.“ Dixon si lokl znovu kávy. „Peníze se začínají sypat, všichni chtějí podpořit vítěze.“

„To mě nepřekvapuje.“

„Jedinou opravdovou soupeřkou je Patricia Strykerová, a do měsíce bude za námi pěkně daleko. Mimochodem, Olivie, chtěl bych s vámi probrat pár věcí kolem sponzorského večera. Rád bych si udělal lepší představu, jak bude vypadat osvětlená vlajka.“

„Naprosto pohádkově,“ ujistila ho Olivia.

Vedle už Eleanora propustila dobrovolníky a blížila se k malé kanceláři. Dixon sáhl po konvici s kávou. „Bude chtít další šálek,“ poznamenal.

Jeho majetnický postoj neunikl Toddovi. Olivia si všimla, že bratr zaťal zuby, ale mlčel.

Pohlédla zpátky na Eleanoru, která se zastavila ještě s jedním opozdilým pracovníkem. Oči mladého dobrovolníka vzrušeně plály.

„Lide jí prostě neodolají,“ řekl tiše Todd. „Eleanora představuje budoucnost nejen tohoto státu, ale celé země. Za pár let o ní budou hovořit jako o kandidátce pro oválnou pracovnu.“

Olivia si pomyslela, že v jeho pohledu na Eleanoru se zračí spíš obdiv k hrdince než láska. Ale co ona ví? pokárala se v duchu.V lásce nikdy dobrá nebyla.

Eleanora konečně vešla do malé kanceláře. Židli jí přistrčil Dixon.

„Ahoj, Olivie. Moc ráda tě zase vidím.“

Olivia se usmála. „Ahoj.“ Páni. Tyká si se ženou, která se velice pravděpodobně stane příští guvernérkou státu Washington a možná dokonce i prezidentkou země. „Jsem zrovna na odchodu. Vím, že máte práce nad hlavu, jen jsem zašla na pár slov s Toddem.“

Eleanora se posadila a na její tváři se objevil podmanivý úsměv. „Todd mi pověděl, že tvůj nový obchodní partner konečně dnes odpoledne dorazil do města. Prý je formát a zároveň nevyzpytatelný, obvykle nebezpečná kombinace. Jaký je verdikt?“

Olivia nechtěla nic zakřiknout, ale přesto řekla: „Žádný strach, já si s ním poradím.“

7

„Co si ksakru myslíte, že děláte, Jaspere Sloane?“ Olivia práskla dveřmi ředitelské kanceláře v Jasu a prudce se na něho obrátila. „Jak se opovažujete vyhodit Melwooda Gilla? Vede účetní oddělení firmy déle, než si pamatuju.“

Jasper velice pomalu a rozvážně položil na stůl zprávu o marketingu, kterou právě studoval. Potom ji odsunul stranou. Zpráva byla jediný dokument na jinak prázdném pracovním stole.

Od jeho seznámení s Olivií ve studiu Imaginace uplynuly tři dny. Uvědomil si, že se nic nezměnilo. Snad jen to, že tentokrát zapůsobila na jeho dlouho dřímající sexuální touhu ještě silněji než posledně.

Možná je to její ohnivý temperament, pomyslel si ve snaze analyzovat situaci. Její oříškově zelené oči se proměnily, oživly, i tváře jí zrudly. Plála jasněji než nová generace experimentálních elektroluminiscentních výrobků, které si dnes ráno obdivně prohlížel ve vývojové laboratoři.

Stropní světla tančila na rudé barvě v kaštanových vlasech. Měla na sobě další volné kalhoty pánského střihu, lesknoucí se polobotky na masivních podpatcích a apartní pruhované sako. Jako by právě vystoupila z gangsterky třicátých let. Ze střihu saka naštěstí odhadl, že pod ním neskrývá zbraň.

Vzduch jiskřil elektrickým nábojem. Přemítal, jestli si ho Olivia neuvědomuje, anebo jen obratně skrývá své reakce.

„Gilla jsem nevyhodil, pouze jsem ho přeložil v rámci oddělení na jiné místo,“ namítl.

„Ale vždycky byl v čele účtárny a hlavním finančním poradcem. Přeložit ho na nižší postavení se rovná vyhazovu.“

„Ne, to není totéž. Vyhozený znamená, že se ocitne na ulici a bude hledat jiné místo.“

Změřila si ho planoucím pohledem. „Ve svém věku by nic jiného nenašel. Víte, jak jsou starší pracovníci diskriminováni.“

„Uklidněte se. Nežádám, aby odešel, aspoň zatím ne. Ale chci, aby oddělení vedl někdo jiný.“

Zastavila se před jeho stolem a zkřížila ruce pod vysokými ňadry. „Proč? Co proti němu máte?“

„Posaďte se, Olivie.“

Ani se nepohnula, aby přijala nabídnutou židli. „Rollie říkával, že nikdo nezná Jas tak dobře jako Melwood.“

„Tohle mohlo kdysi platit, ale věci se mění.“ Jasper otevřel zásuvku a vyndal jeden z finančních výpisů, o který požádal účetní oddělení. „Z tohoto dokumentu se zdá, že se začaly měnit někdy před třemi či čtyřmi měsíci.“

Poklepávala prsty o paži a vrhla ostražitý pohled na výpis. „Co tím chcete říct?“

„Mám na mysli skutečnost, že tyto účetní zprávy jsou zastaralé a ne právě přesné.“

Rozevřela oči. „Obviňujete snad Melwooda Gilla z neschopnosti?“

„Neobviňuji ho z ničeho.“ Jasper se rozhodl, že se nezmíní o podezření, které začalo nabývat konkrétní obrysy. „Pouze říkám, že v čele účtárny potřebuju někoho, kdo mi poskytne přesnější informace.“

„Promluvil jste si s Melwoodem?“

Jasper odložil zprávu na stůl. „Jistěže ano.“

„No a? Co řekl na svou obranu?“

„Říká, že přechod na nový účetnický software před několika měsíci přinesl zaměstnancům řadu problémů. Prý se z toho vzpamatovávají teprve teď.“

„Takže měl dobré vysvětlení.“ V Oliviiných očích vítězoslavně zajiskřilo. „Zcela logické, při větších softwarových změnách vždycky dojde k jistým zmatkům, zvláště v účtárně.“

„Opravdu?“

„Jistě, to ví každý.“

Spustila paže, naklonila se dopředu a opřela se dlaněmi o jeho stůl. Hlas se ztišil do důvěrného tónu. „Víte, mezi námi, chudák Melwood měl před několika měsíci potíže s rakovinou. Dost jím to otřáslo. Teta Rose říká, že od té doby se změnil.“

„Teta Rose?“

Olivia ukázala bradou k zavřeným dveřím, které vedly do vnější kanceláře. „Vaše sekretářka.“

„Ona vám volala o Gillově přeložení?“

„Ano.“

„Aha.“ Opřel se lokty o stůl a sepjal prsty. „Jen pro zajímavost, kolik dalších zaměstnanců Jasu podává hlášení vám místo mně?“

Červeň na tvářích ztmavla. „Teta Rose není jednou z mých špionek, jestli to myslíte takhle.“

„A kdo vlastně jsou vaši špioni?“ zeptal se s neskrývaným zájmem.

Stáhla ruce z jeho stolu a prudce se narovnala. „Poněkud jsme odešli od tématu.“

„Ano.“ Pomalu vydechl. Souhlasím. Podívejte, nedělají mi starost jen zprávy z účetního oddělení, jsou tu zásadní problémy v managementu.“

„Jakého druhu?“

„Ty, které nastanou, když vedoucí pracovník není dostatečně pozorný. Věděla jste, že oba starší účetní dali přede dvěma měsíci výpověď?“

Olivia svraštila obočí. „Ne, tehdy tu byl ještě strýc. Rollie. Nebyl důvod, proč by mé informoval.“

„Gill má zřejmě všeho nad hlavu.“ Velmi ohleduplné vyjádření, jiné vysvětlení bylo mnohem hrozivější, Jasper se však o něm nezmínil. Zatím pro své neblahé podezření neměl důkazy. „Kdyby Rollie neodjel na měsíc na fotografické safari, už by o těchto problémech věděl.“

Olivu si povzdychla. „Kdyby na to safari nejel, stále by řídil Jas a nikdo z nás by tyhle starosti neměl.“

Jasper zaváhal. Ve věcech obchodu se spoléhal na svůj vrozený cit pro načasování. S touto ženou však svým instinktům nedůvěřoval. Dávaly mu nesprávné pokyny. Například teď hned by nejraději zabořil prsty do jejích vlasů, aby zjistil, zda oheň v nich skrytý skutečně vydává teplo. Rozum mu pravil, že by to byl krajně nesprávný tah. Všechno mužské v něm jej však hnalo ke katastrofě.

Pod povrchem jeho reakcí se toho dělo příliš mnoho, věci, kterým nerozuměl. Potenciální bouře.

Na okamžik se střetl instinkt s rozumem. Instinkt vyhrál, což pouze dokazuje, že moderní člověk zdaleka není na té vývojové výši, jak by si rád představoval, usoudil Jasper.

Přesto však malá část mozku pracovala dostatečně dobře, aby hledal bezpečnou kamufláž.

„Tohle není dobré místo, kde by se mohlo hovořit o takové… citlivé záležitosti,“ řekl nakonec.

Zpražila ho lehce pohrdavým pohledem. „Existuje snad lepší místo než kancelář Jasu, kde by se měly probírat jeho firemní záležitosti?“

Silou vůle zachoval klid. „Za deset minut mám schůzi s lidmi z výzkumu a vývoje. Váš program je nepochybně taky nabity.“

„Což abychom tenhle rozhovor dokončili dnes večer u večeře?“

Několikrát užasle zamrkala, jako by jí navrhl, aby spolu odletěli za pár minut na Měsíc.

„Cože?“

Jasper si musel připustit, že odpověď nebyla zrovna lichotivá, přesto v ní však z nějakého důvodu viděl naději. Možná vztah mezi nimi v Olivii vyvolává stejnou nejistotu a ostražitost jako v něm. Možná chce postupovat opatrně.

Ovšem třeba si vůbec neuvědomuje tu tichou bouři a neviditelné jiskření mezi nimi, které on tak silně vnímá. Aspoň ho přímo neodmítla, uklidňoval se. Pochopil, že musí jednat rychle.

„Obchodní večeře. Restaurace vhodná není, potřebujeme prostor. Mám spoustu papírů, které budete chtít vidět. Zprávy a výjezdy z počítače, zkrátka tyhlety věci. Navrhuju můj dům na Bainbridgi.“

„Váš dům?“

Postupuje příliš rychle. V jejích očích zahlédl výraz vyplašené laně.

„Ne.“ Snažil se vypadat, že uvažuje o praktických aspektech situace. „Zapomeňte na Bainbridge. Vaše kancelář je patrně lepší. Dnes večer budu pracovat dost dlouho.“

„Já také,“ řekla rychle.

„Dobře.“ Krátce pokývl. Další energické rozhodnutí vedení učiněno a vykonáno. „Koupím nějaké hotové jídlo a přijdu za vámi do kanceláře.“

„Pracovní večeře?“

„Chtěla jste být neustále v obraze, ne?“

„Ano, ale -“

„Mezitím bych byl rád, kdybyste si obavy nad přeložením Melwooda Gilla nechala pro sebe. Určitě chápete, jak nesmírně důležité je, abychom před zaměstnanci Jasu představovali jednotnou frontu.“

Opět zamrkala. „Jednotnou frontu.“

Zvedl se a významně se podíval na hodinky. „Promiňte, že už na vás nemám čas, ale schůzku s lidmi z výzkumu nemůžu odložit.“ Usmál se. „Víte, jak to chodí.“

„Ovšem. Jistě.“ Jako robot se obrátila ke dveřím.

„Budu v Imaginaci v sedm,“ dodal tiše. „Tak na ty zprávy budeme mít spoustu času.“

Podívala se na něj přes rameno. Ihned postřehl, že zmatený výraz v očích zmizel, místo něj spatřil ironický záblesk.

„Podívám se v kanceláři do diáře, jestli jsem večer volná,“ řekla chladně. „Během odpoledne vám dám vědět.“

Vyšla ze dveří a zavřela je za sebou velice tiše, ale zároveň rozhodně.

Večeře s Jasperem Sloanem. Ruka na klice na okamžik ztuhla. Z nějakého důvodu jí unikal smysl.

Pracovní večeře.

Jistě že si poradí, věděla, jak si počínat při obchodní večeři s mužem. Když měla náladu, zvládla i společenskou večeři s mužem, i když v poslední době jich moc nebylo.

V duchu se pokárala. No tak, jde jen o jídlo donesené z obchodu do kanceláře, žádný konec světa. Donutila se pustit kliku.

Rose vzhlédla od stolu. „Tak co? Jak to proběhlo? Vážně chce vyhodit chudáka Melwooda?“

Olivia se automaticky sebejistě usmála. „Ovšemže ne.“

„Hmm.“ Rose přimhouřila oči, ne zcela přesvědčená. Vrhla dlouhý pohled na zavřené dveře Jasperovy kanceláře.

Olivia měla velký respekt pro tetin instinkt v podobných situacích. Rose seděla za tímto stolem už téměř deset let. Bylo jí třiapadesát a s rudohnědými vlasy a kouřově zelenýma očima měla typický Chantryovský půvab.

Příjemná mateřská boubelatost často zmátla ty, kdo ji neznali. Obvykle přehlédli její ostrý instinkt pro různé pověsti, klípky a vůbec jakékoli formy neoficiálních informací, které se šířily po Jasu. Rollie ji nazýval svou větrnou korouhvičkou. Kdyby pracovala pro bulvár, nadělala by jmění, říkával.

Vysvětlil Olivii, jak se spoléhá na Rose, že ho včas upozorní na blížící se narozeniny, rozvody, porody a podnikové románky, i případnou nespokojenost mezi zaměstnanci.

Nikdy nepodceňuj cenu informací, dodal Rollie. Nikdy jich nemůžeš mít dost.

Rose si povzdychla. „Pravda je, že chudák Melwood není v poslední době ve své kůži. Však víš, ta počínající rakovina. Bude v pořádku, ale příšerně ho to vyděsilo.“

Olivia se váhavé zeptala. „Jaký druh rakoviny?“

„Basiliom, druh rakoviny kůže.“ Rose vysypala diagnózu jako zběhlý dermatolog. „Jen zřídka smrtelné onemocnění, když se včas podchytí. Melwooda to ale pořádně vzalo.“

„Slovo rakovina takhle na lidi působí.“

„Máš pravdu. A Melwood je trochu hypochondr.“

Rose opět zalétla pohledem k zavřeným dveřím, v očích neblahé tušení. „Mám strach, že jeho problémy jsou jen začátek.“

„Jak to myslíš?“

„Ve vzduchu je změna,“ zamumlala Rose zlověstně. „Cítím ji.“

„Nepanikař,“ řekla úsečně Olivia. „Nezapomeň, že jsem tady ještě já. A patří mi skoro půlka společnosti. Já si s Jasperem Sloanem poradím.“

„Doufejme,“ poznamenala Rose.

„Musím běžet.“

Rose přimhouřila oči. „Mimochodem, předpokládám, že jsi slyšela o své sestřenici Nině? Beth tvrdí, že vztah mezi ní a Seanem Danem vypadá vážně.“

Olivia mohla být na sebe hrdá, její úsměv se nezachvěl ani o milimetr. „Slyšela jsem.“

„Život si divně zahrává, vid?“ filozofovala Rose. „Kdo by si pomyslel, že se Nina zamiluje do bratra Logana Danea?“

„Stalo se. Zatím ahoj, teto.“ Olivia vyběhla z kanceláře do relativního bezpečí chodby.

Co se s ní děje? ptala se v duchu cestou k výtahu. Rozhodně ji nevyvedla z míry zpráva o sestřenici Nině a Seanu Daneovi, doslechla se o nich už před několika dny.

Rozhodilo ji Jasperovo pozvání k večeři. Chovala se, jako by navrhl milostný poměr, a ne pracovní večeři.

Milostný poměr. To tedy bylo něco.

Jestliže společenské večeře se zajímavými muži byly v jejím životě jen řídkým jevem, pak milostné aféry téměř neexistovaly. Od Loganovy smrti nenavázala vážnější vztah.

Odmítla počítat ty krátké měsíce s Crawfordem Lee Wilderem před půldruhým rokem. Pouhá chyba, díky bohu ne poměr. Jakási intuice ji přiměla, aby odolala jeho vytrvalýma obratným, uhlazeným pokusům dostat ji do postele.

Uvědomovala si, že někteří její příbuzní, například teta Rose, se obávají, že stále ještě v skrytu duše oplakává Logana Danea. Olivia věděla, že to tak není, ale zároveň si nepřála pohledět pravdě do očí.

S láskou si prostě neuměla poradit, taková byla tvrdá realita. Spletitý, komplikovaný obchodní problém? Sem s ním, ten vyřeší hravě.

A proto bylo tak důležité, aby vztah s Jasperem Sloanem zůstal čistě v obchodní rovině.

Jen pracovní večeře, připomněla si. Musím si to opakovat. Pracovní večeře.

Zastavila se před výtahy a stiskla knoflík.

„Ahoj, Olivie,“ ozval se veselý hlas. „Jak se vede?“

„Tak co, Olivie,“ přidal se další hlas poněkud příliš nahlas, „přišla jsi zachránit Jas před zlým vlkem?“

Olivia potlačila zasténání. Ohlédla se na své bratrance Quincyho a Percyho, kteří se k ní blížili chodbou. Dvojčata byla v obligátních džínách, sportovních košilích a teniskách. Oba měli na nose brýle se silnými obroučkami a jako obvykle třímali v rukách limonády a sladké tyčinky. Jak ji často ujišťovali, adolescentní vzhled letí.

„Ahoj, hoši.“ Podívala se na pití a tyčinky. „Přestávka?“

„Jasně.“ Quincy mrkl směrem k ředitelským kancelářím. Obočí poskočila nad obroučky brýlí. „Povídej, jsou ty řeči pravda? Chystá se Sloan vážně starého Melwooda vyrazit?“

„Ne,“ odpověděla Olivia stručně.

Percy se rychle rozhlédl a naklonil se k ní. „A co ty fámy o fúzi?“

„Klid, pánové.“ Olivia marně tiskla paličatý knoflík výtahu. „Škoda, že si nemůžeme poklábosit, ale dneska fakt spěchám.“

„Jasně.“ Quincy si nacpal půl tyčinky do úst. „My zase pílíme zpátky do laborky, Sloan nám šlape na krk. Do pěti chce mít na stole nejnovější výsledky.“

„Ten chlápek to bere od podlahy,“ poznamenal Percy vesele. „Měla bys vidět program na zítřejší schůzi. A musíme tam všichni, nejen vedoucí.“

„Říká se, že chce popohnat vývoj těch nových elektroluminiscentních výrobků.“

Olivia se na bratrance pátravě zahleděla. Ani jeden z nich nevypadal otrávený nebo vyvedený z míry náhlými změnami v technické laboratoři, kde pracovali. Spíše se zdálo, že je situace těší. Vyzařovali nadšení, kterého si u nich za Rollieho nevšimla.

„Výborně,“ poznamenala. Znovu několikrát netrpělivě stiskla tlačítko.

Percy vykročil a ještě hodil přes rameno: „A o sestřence Nině a Seanu Daneovi víš?“

Olivia dělala, co mohla, aby neztuhla. „Ano.“

„To je, co?“ Quincy se zakousl do tyčinky. „Kdo by řekl, že se dají se Seanem dohromady? Máma tvrdí, že už chystají zásnuby.“

„To je hezké,“ utrousila Olivia zdvořile.

„Tak ahoj.“

„Čao, Olivie.“

Naštěstí se oba pohnuli.

O chvíli později se dveře výtahu konečně otevřely. Vykročil z něj malý holohlavý mužík se zašpičatělým obličejem. Na sobě měl neutrální oblek, který splýval s neutrální stěnou a neutrálním kobercem.

„Pane Gille.“ Olivia spěšně ustoupila. Vždycky měla nepříjemný pocit, že by mohla na Melwooda Gilla nechtěně šlápnout. Patřil k lidem, jež sotva zaznamenáte, dokud nestojí přímo před vámi.

„Paní Chantryová.“ Melwood jí kvapně uhýbal z cesty a na tváři se mu objevil plachý a omluvný úsměv. „Prosím za prominutí, nedával jsem pozor.“

„Moje chyba, pane Gille.“ Pokud bylo Olivii známo, nikdo, dokonce ani strýc Rollie, mu do obličeje neříkali Melwoode.

„Nene, moje vina.“ Melwood se očividně snažil narovnat hubená ramena, ale vzápětí se zase shrbil. „Myslel jsem na něco jiného.“

Stočil zrak k ředitelským kancelářím a zdálo se, že se ještě víc scvrkl. „Předpokládám, že už jste slyšela?“

Olivia instinktivně otevřela ústa, aby mu pověděla, že ví o jeho nedávné degradaci a že má v úmyslu se večer za něj plně postavit.

Ale něco ji zastavilo. Vzpomněla si na počítačové výjezdy na Jasperově stole. Co když je v účtárně skutečně problém? Hlavou jí proletěla Jasperova slova. Je nesmírné důležité, abychom my dva představovali jednotnou frontu…

Snad by bylo lepší předstírat, že o Melwoodových nesnázích nic neví, pomyslela si Olivia. V některých situacích zbabělý ústup pomůže, aby se člověk nedostal do rohu. V manažerské hantýrce se tomu říká úhybný manévr.

„Prosím omluvte mě, pane Gille.“ Spěšně nastoupila do výtahu a stiskla knoflík do přízemí. „Moc ráda bych si popovídala, ale spěchám do Imaginace. Tenhle měsíc se topíme v práci.“

„Velice rád slyším, že vám obchody jdou, paní Chantryová,“ zašeptal smutně.

„Lepší být nemůžou.“ Trhla sebou, jak se ozvalo špatné svědomí. Není od ní hezké, že se Melwoodovi chlubí úspěchy zrovna v den, kdy byl degradován.

Naštěstí se dveře výtahu rychle zavřely. Olivia se sklesle opírala o stěnu kabiny, zatímco výtah sjížděl o šest pater dolů na úroveň ulice. S tou krátkou, nepříjemnou situací se nevypořádala zrovna nejlíp, přiznala si. Snad měla přece jen s Melwoodem promluvit.

…jednotná fronta…

Vzpomínka na Melwoodův posmutnělý, rezignovaný výraz ji pronásledoval celou cestu po Western Avenue až do studií Imaginace.

Říkala si, že v Melwoodových očích neviděla náhlou depresi, ale naprosto běžný výraz nešťastného člověka, kterého ve firmě přeložili na méně důležité místo.

Stále ještě přemýšlela o situaci Melwooda Gilla, když po několika minutách vcházela do studia. Našla je vylidněné, až na Zaru.

Oliviiny starosti vzápětí ustoupily stranou před mnohem naléhavějším problémem.

Její teta seděla na vysoké otáčecí stoličce u rýsovacího prkna a tiše plakala. Olivia hned věděla, že se stalo něco velice závažného. Zara plakala právě tak jako její hrdinka Sybil v epizodě seriálu Křišťálová zátoka, v níž se dozvěděla, že možná bude muset podstoupit operaci mozku.

„Zaro!“

Olivia se k ní vrhla přes studio a cestou zdolávala překážky v podobě Merlinovy jeskyně, pěti mohutných váz s květinami ze stříbrné fólie, několika krabic s červenými, bílými a modrými prapory a hromadou elektrických šňůr.

Zara se kvapně narovnala a začala si bezhlavě otírat oči kapesníčkem. „Neslyšela jsem tě vejít, má milá.“

Olivia se zastavila z druhé strany stolu a hleděla na čerň stékající Zaře po tvářích. „Co se proboha stalo?“

„Nic, holčičko.“ Zara se usmála stejně jako Sibyl na Nicka toho dne, kdy mu sdělila, že nemusí operaci mozku přežít.

„To mi neříkej,“ protestovala Olivia. „Víš zatraceně dobře, že takovou odpověď neberu. Pověz mi pravdu.“

„Jsem jen trochu ve špatné náladě.“

„Zaro, prosím tě, mluvíš přece s Olivií. Pověz mi, co se děje.“

Jako vždy Zara předvedla svůj trik a nastavila tvář v tom nejlepším světle. Zvedla bradu a natočila hlavu přesně tak jako Sybil před kamerou v okamžiku, kdy oznámila Nickovi, že ho navždy opouští pro jeho vlastní dobro.

„Nemůžeš nic dělat, holčičko.“ Zara si znovu otřela oči. „Nikdo nemůže nic dělat. Můj osud je zpečetěn.“

Olivii se stáhl žaludek. „Panebože, Zaro, máš zdravotní problémy? Něco vážného?“ Chytila tetu za ramena. „Musíš mi to říct!“

Zara rozevřela oči. „Propána, kdepak, nic se zdravím. Jsem v naprostém pořádku.“

„Díkybohu.“ Olivia se uvolnila. „Tak ven s tím. Nemíním odejít a předstírat, že jsem tě nenašla v slzách jako Sybil v epizodě, kde objevila, že Nick má poměr s její nejlepší přítelkyní Alicí.“

Zara strnula. Pak zhluboka vydechla a sesula se v židli. „Asi ti budu muset všechno povědět. Věděla jsem v srdci, že dřív nebo později se všechno vrátí.“

„Co se vrátí?“

„Věděla jsem, že minulost nepohřbím navždycky.“

„Co nepohřbíš?“

„Tentokrát chce jen několik set dolarů, ty dám dohromady.“ Zara vytáhla další papírový kapesníček. „Ale příště bude chtít víc, že? Takhle to vždycky chodí. Nakonec mě úplně vykrvácí“

Olivia na ni zděšeně hleděla. „Zaro, chceš říct, že máš problém s drogami?“

„S drogami?“ Zara vypadala příslušně pohoršená. „Samozřejmě že ne.“

„Tak o co jde?“

„Copak jsem se nevyjádřila jasně? Vydírají mě.

8

Olivia prošla Pike Place Market oblečená ve volné džínové košili, značně opraných džínách a beztvarém klobouku se širokou krempou, staženým hluboko přes oči. Vešla do espreso baru v Post Alley a koupila si trojitou bílou kávu.

S šálkem v ruce si vybrala maličký stolek, usadila se a čekala.

Prosklené stěny baru byly otevřené, takže zákazníci mohli pozorovat ruch v malebné uličce. Olivia pokradmu sledovala okolí skrz temně zbarvené sluneční brýle s dioptrickými skly.

Její převlek ji zcela neuspokojoval, ale řekla si, že musí stačit. Neměla moc času vymyslet něco chytřejšího, ve skutečnosti ani ne hodinu. Vyděračův vzkaz byl jednoznačný: nedostane-li peníze, příště částku zdvojnásobí.

Trh se hemžil obvyklou směsicí turistů v honbě za suvenýry a uzeným lososem, úředníky v honbě za rychlým obědem a pouličními muzikanty v honbě za diváky. Olivia se v duchu kysele ušklíbla: k této obvyklé kolekci přibylo jedno velice amatérské očko v honbě za vyděračem.

Úkol se zdál celkem jednoduchý, zvedla se v ní vlna optimismu. Jak těžké může být sledovat malý žlutý balíček, který Zara položila na kraj velkého květináče?

Květináč se nacházel sotva deset metrů od ní na druhé straně rušného nádvoří. Stál vedle vchodu do malého podloubí plného obchůdků s řemeslnými výrobky a s jídlem.

Olivia se svezla v židli co nejníže ve snaze vypadat nenápadně a předstírala, že upíjí kávu. Jejím úkolem bylo identifikovat osobu, která si vyzvedne žlutý balíček. Rozhovor se Zarou ji přesvědčil, že vyděrač musí být někdo, koho její teta dobře zná. Olivia se domnívala, že pokud je to tak, mohla by i ona toho člověka poznat. Za dlouhá léta se seznámila s většinou tetiných přátel a známých.

I kdyby tu osobu neznala, mohla by ji aspoň tetě popsat. A jakmile by věděly, kdo ten grázl je, rozhodly by, co dál. Zara za žádnou cenu nechtěla jít na policii, ale existovaly i jiné možnosti.

Kolem espreso baru přešel ošuntělý chlapík s vousy a kytarou. Olivia zbystřila pozornost. Když chlapík minul květináč a vešel do podloubí, začala si prohlížet dvě elegantně oblečené ženy s kočárky se spícími dětmi a svazky květin. Že by kamufláž pro tým vyděraček?

Jsem úplně vedle, přiznala si Olivia.

Na několik vteřin jí ženy s kočárky zaclonily výhled na žlutý balíček. Naklonila se ke straně, aby jej neztratila z očí.

Na maličký stolek dopadl velký stín.

Olivia jen tak tak spolkla vyděšený výkřik. „Jaspere!“

„Dostal jsem váš vzkaz.“ Jasper se posadil naproti ní a na stůl postavil šálek s kávou. „Doufám, že máte dobré vysvětlení.“

Olivia se napřímila. „Co tu děláte?“

„To mi povězte vy. Ne že bych neměl dnes odpoledne nic na práci. Co je tak zatraceně důležité, že to nemůže počkat do večera?“

Užasle na něj zírala. Nebyl v dobré náladě. To jsme dva, pomyslela si.

„Bráníte mi ve výhledu.“

„Promiňte.“ Neznělo to nijak omluvně. Zvedl šálek a napil se. Oči mu nad okrajem šálku podrážděně blýskaly. „Asi bych měl vysvětlit, že nejsem zrovna spontánní člověk. Nemám rád, když mě někdo odvolá z důležité schůze z pouhého rozmaru.“

„Uhněte mi z cesty,“ zasyčela a snažila se vykouknout za jeho širokými rameny.

„Mám vám jít z cesty, anebo co?“ Položil šálek. „Zavolala jste mě sem, abyste mi vyhrožovala? To jste mohla v mé kanceláři.“

„Kancelář není vaše, ale naše. Sakryš!“ Prudce položila šálek a vyskočila.

Přes rušné nádvoří proudil hlouček mladých japonských turistů. Jejich černé a bílé oblečení s emblémem New Yorku splývalo v rozmazané skvrně.

Olivia chtěla obejít stolek, aby jí balíček nezmizel z dohledu. Jasper ji však jakoby mimochodem pevně chytil za zápěstí.

„Pusťte mě!“ Vztekle se mu snažila vyškubnout.

„Myslím, že si zasloužím vysvětlení. Kvůli téhle schůzce jsem nechal v zasedačce vedoucí tří oddělení, kteří si tam teď okusují nehty.“

„Vraťte se na tu svou pitomou konferenci.“

Poslední z mladých turistů zašel pod podloubí. Olivia s úzkostí pohlédla na květináč.

„Zatraceně,“ zašeptala. „Do háje!“

Žlutý balíček zmizel.

Marně se rozhlížela po nádvoří. Lidí náhle ubylo, neznámý si vybral dobře svou chvíli.

Vztekle se obrátila na Jaspera. „Vidíte, co jste způsobil!“ Pustil jí zápěstí a díval se na ni nevyzpytatelnýma očima. „Co přesně jsem způsobil?“

Rozhodila ruce. „Všechno jste zkazil.“

„Všechno?“

„Ano, všechno. Přišel jste zatraceně nevhod, takhle jsem ho ani nezahlédla.“

„Možná byste mi měla vysvětlit, co se tu děje,“ řekl Jasper pomalu.

„Nic vám do toho není.“ Naposled se rozhlédla po nádvoří. „S vámi to nemá vůbec nic společného.“

„V tom se právě velice mýlíte,“ namítl tiše.

„O čem to mluvíte?“ Najednou ji něco napadlo a zamračila se. „A vůbec, co tu vlastně děláte?“

„Jsem tady, protože mi někdo, údajně vy, poslal vzkaz, že se mnou ihned musíte mluvit.“

„Prokrista o čem?“

„Cituju: o nesmírné naléhavé záležitosti týkající se budoucnosti Jasu. Stálo tam, že na mě čekáte v espreso baru na tržišti.“

„Panebože.“ Na chvíli se soustředila na něho. „Vy jste přerušil důležité jednání a spěchal sem jen proto, že jste dostal tenhle podivný vzkaz?“

„Vyplývalo z něj, že jde o vážnou věc.“ Jasper se významně odmlčel. „Jsme přece obchodní partneři. Ne zcela rovnocenní,“ upřesnil, „nicméně partneři. Kdybyste ode mě dostala zprávu, že je v Jasu problém a já vás musím ihned vidět, určitě byste také přiběhla.“

„Na vašem místě bych tuhle teorii v praxi nezkoušela. Aby bylo jasno, žádný vzkaz jsem vám do kanceláře neposlala.“ Lehký větřík zvinil okraj jejího měkkého klobouku a Olivia jej přidržela rukou. „Jak jste mě vůbec poznal?“

„Bez urážky, ale váš převlek, aspoň se domnívám, že to tak bylo myšleno, není zrovna vynalézavý.“

„Aha.“ S tím mohla sotva polemizovat.

„Kdo byl ten člověk?“

Olivii podráždil neúspěch jejího plánu, strhla teď klobouk z hlavy a snažila se ho nacpat do kapsy své rozevláté košile. Nevešel se tam, a tak si jej znovu narazila na hlavu.

„Kdo jako?“ zamumlala.

„Muž, se kterým jste se dnes chtěla setkat.“

Pozor, pomyslela si Olivia v duchu. je chytrý, dovede kombinovat „O čem to mluvíte?“

„Předpokládal jsem, že klobouk a tmavé brýle měly skrýt vaši totožnost při setkání s někým,“ vysvětlil Jasper se zasmušilou trpělivostí.

Už už měla na jazyku, že se mýlí. Pak ji ale napadlo, že možná bude lepší, když dojde k závěru, že má tajného milence, místo aby uhádl, že špehuje vyděrače.

Chladně se usmála. „Jak už jsem řekla, nic vám do toho není. Díky vám bylo všechno jen ztráta času. Vracím se do kanceláře.“

Rychle se zvedla a chtěla vykročit.

Jasper vstal. „Olivie.“

Něco v jeho hlase, snad právě ten tichý tón, ji zarazilo. Ohlédla se přes rameno.

„Co je?“ zeptala se nerudně.

„Stále ještě mi není jasné, o co tady šlo, ale jedno vím: jsem na tomhle místě v tuto chvíli, protože si někdo přál, abych tady byl. Co kdybyste se do sedmi hodin, kdy se máme sejít, zamyslela nad tím, co by to mohlo znamenat?“

Civěla na něj s otevřenými ústy, jak jí význam jeho slov konečně došel. Jasper neměl tušení, jak hrozivě se situace vyvinula.

No ovšem. Vyděrač věděl, že je tady. On či ona ji poznal i přes její převlečení a vymyslel rychlý, jednoduchý a účinný plán, jak její pozornost na několik kritických okamžiků rozptýlit.

Někdo toho o ní a Jasperovi hodně ví.

Než Olivia zavřela ústa, Jasper byl pryč.

Deset minut po sedmé stanul Jasper před Oliviiným domem. S horkým sáčkem v jedné ruce a aktovkou ve druhé si prohlížel těžké skleněné dveře do vstupní haly.

Naštěstí to stihl ještě před bouří, která se sbírala nad zálivem Elliott Bay.

Měl deset minut zpoždění, přesně tak dlouho mu trvalo dostat se sem poté, co zjistil, že kanceláře Imaginace jsou ten den již uzavřené.

Mísil se v něm tichý vztek s nepříjemným pocitem, že se děje něco zlého, pak však zahlédl na dveřích lístek. Byl stručný.

Změna plánu. U mě doma.

Podpis chyběl, ale poznal Oliviino písmo. Viděl ho na spoustě papírů ležících na stole toho prvního dne. Písmo odráželo její charakteristický styl. Odvážné, ženské a pozoruhodné.

Formálně oblečený vrátný s nakrátko ostříhanými světlými vlasy a diskrétní náušnicí v uchu vpustil Jaspera se zdvořilým úsměvem.

„Přejete si?“

„Jasper Sloan. Paní Chantryová mě očekává.“

„Dám jí vědět, že jste tady.“ Vrátný zvedl sluchátko a vyťukal číslo. Po krátké pauze řekl do telefonu: „V hale je pan Sloan, paní Chantryová.“

Opět pauza, tentokrát delší. Vrátný pokradmu vrhl na Jaspera zvědavý pohled. „Ano, jistě. Pošlu ho hned nahoru.“

Za okamžik už Jasper vystupoval z výtahu v desátém poschodí. Na pozadí tlumené šedi koberce a stěn chodby se vyjímala lesknoucí se černá komoda a zrcadlo, před nímž stála elegantní černá váza s bílými hedvábnými květinami. Jasper napočítal čtyři byty.

Zahnul doleva a zastavil se před dveřmi v severovýchodním rohu. Má pohled na jezero Union a televizní věž Space Needle, pomyslel si. Ranní slunce. Vstává časně jako já.

Jestliže chodba měla představovat vkus obyvatel poschodí, pak si byl téměř jistý, co ho čeká v Oliviině bytě. Spousta černé kůže, chromovaný nábytek a maličké kroucené evropské lampičky.

Dveře se otevřely právě, když sahal po zvonku. Ve vchodu stála Olivia. Měla na sobě dosud džíny a plandavou košili jako odpoledne na tržišti.

Vyhlídka na večeři s ním ji očividně neinspirovala, aby si oblékla něco hedvábného a sexy. A co jsi čekal? ušklíbl se v duchu. Mluvil jsi o pracovní večeři.

Vlasy si svázala vzadu do volného uzlu, z něhož se uvolnilo několik pramínků. Jasper pocítil, jak se uvnitř stáhl. Nakonec byl docela jednoduchý muž. Nepotřeboval ji vidět v rafinovaném přiléhavém oblečení. Džíny a několik kadeří kolem uší stačilo, aby u něj vyvolaly erekci.

Dívala se na něj vážnýma, posmutnělýma očima.

„Je to zlé?“

„Pojďte raději do pokoje a posaďte se. Naliju vám víno.“

„Budu je potřebovat?“

„Možná ne, ale já rozhodně ano.“

Snad se konečně všechno dozví. Jasper počkal, až zavře dveře. Všiml si, že zastrčila závoru.

Šel za ní malou předsíní s červenohnědými dlaždicemi do rozlehlého obývacího pokoje a jídelny s okny přes celou stěnu. Se zvláštní úlevou zjistil, že se mýlil, pokud šlo o chromovaný nábytek s černou kůží a módní lampičky.

První dojem byl, že se ocitl ve sluncem prozářené vile na břehu Středozemního moře. Ani kovově šedá obloha venku nedokázala ztlumit tu teplou, zlatavou zář.

Venkovsky vyhlížející stěny s drsnou omítkou byly vymalované sytými odstíny žluté, červené a hnědé, které si spojujeme s omítkami a kamenem italských paláců. Terakotové dlaždice byly i tady.

Koberec s temnými, tlumenými pruhy v zelené, modré, rezavé a okrové barvě ohraničoval část s nízkou dřevěnou pohovkou. Pohovku a křesla kolem zdobily matně zlaté polštáře.

Povrch širokého konferenčního stolku tvořily barevné mozaikové dlaždice. Na podlaze porůznu stály malované hliněné nádoby s větvemi zeleného listí. Na podokenní římse se nacházely květináče s kvetoucími rostlinami.

Výsledný dojem byl jásavý, živý a smyslný způsobem, jenž si Jasper nedovedl vysvětlit. Zařizování bytu nikdy nepatřilo k jeho zájmům. Pro sebe vyžadoval především základní pohodlí a funkčnost. Oliviina prosluněná „vila“ v desátém poschodí však dávala tušit jiné možnosti.

Podal jí papírový sáček. „Večeře. Byla mnohem teplejší před deseti minutami, kdy jsem dorazil k vaší kanceláři.“

„Díky.“ Vzala sáček, ale neobtěžovala se nahlédnout dovnitř.

Třeba nemá hlad, pomyslel si Jasper. Další špatné znamení.

„Posaďte se.“ Ukázala na nízkou pohovku. „Přinesu víno.“

Odešla za roh do kuchyně, která vypadala jako vytržená ze staré selské usedlosti na jihu Francie. Průhledem nad pultem, který odděloval obě místnosti, zahlédl Jasper řadu naleštěných pánví zavěšených na železných hácích. Tahle kuchyně nepatří ženě, která by žila na kupovaných jídlech ohřívaných v mikrovlnce, usoudil Jasper.

Položil aktovku na pruhovaný koberec vedle jednoho z nízkých křesel. Svlékl sako, přehodil je přes pohovku a uvolnil kravatu.

„Máte to tu hezké.“

Olivia zachytila jeho pohled, zatímco otvírala láhev chardonnay. „Překvapený?“

„Vaším bytem? Trochu. Ale k vám se hodí.“ Odmlčel se. „Víc mě překvapil vzkaz na dveřích Imaginace.“

„Něco se stalo.“ Hodila zátku do koše a nalila dvě sklenice. „Musíme si promluvit.“

„Myslel jsem, že si pohovoříme v kanceláři.“

„Nechtělo se mi zůstávat tam sama, než přijdete.“ Zvedla sklenky a přešla do pokoje. „Dalo by se říct, že jsem měla těžký den.“

Jasper studoval víno, které mu podala. Mělo téměř stejný máslový odstín zlatožluté jako umělecká skleněná váza uprostřed stolku.

Olivia klesla do křesla proti němu a složila jednu nohu pod sebe. Napila se vína a pak kývla na obálku ležící na mozaikovém stolku.

„Podívejte se na tohle,“ vyzvala ho tiše.

„Nemám rád tajemný přístup.“ Obálku nezvedl. Místo toho se napil chardonnay. Bylo dobré, jak předpokládal.

Vyzrálé a plné. Napadlo ho, jaké by bylo Olivii políbit. „Rád dělám věci v logickém sledu.“

„Prosím, ať je po vašem. Kde si přejete začít?“

„Co kdybyste mi nejprve řekla, proč jste se dnes odpoledne na tržišti skrývala ve starém klobouku a tmavých brýlích? Pak obálku otevřu.“

Pokrčila rameny. „Snažila jsem se identifikovat osobu, která vydírá mou tetu.“

Jasper strnul. Uvědomil si, že se obrnil vůči zcela jinému přiznání. Čekal, že se dozví o setkání s někým, snad se ženatým milencem, kterého zahnal Jasperův příchod.

Rozlila se v něm úleva zcela nepatřičná vzhledem k situaci, jak se v duchu pokáral. Ale rozhodně příjemná.

Nespustil z Olivie oči. „Vysvětlete.“

„Když jsem se dnes dopoledne vrátila, našla jsem Zaru v slzách. Pověděla mi, že ráno měla na předním sedadle auta vyděračský dopis. Příkaz zněl, že má nechat pět set dolarů v papírovém sáčku na jednom květináči na Pike Place Marketu.“

„To myslíte vážně?“

„Copak bych si vymyslela něco tak ohavného?“

Jaspera zamrazilo, když si uvědomil zbytek. „A vy jste tam šla, abyste si prohlédla vyděrače, až si vyzvedne peníze.“ Zavřel oči. „Sakra.“

„Mně ten plán připadal naprosto rozumný.“ Zdálo se, že je dotčená.

Otevřel oči a zadíval se na ni. „Vy a já zřejmě definujeme slovo rozumný různě. Ale od začátku. Proč vaši tetu vydírají?“

Olivia stiskla rty. „To je osobní věc.“

„Samozřejmě.“ Přinutil se k trpělivosti. „Vydírání je vždycky osobní věc. Kdyby nebyla osobní, nic by nehrozilo. Musím vědět, proč byla vaše teta ochotná za mlčení platit.“

Ostražitě se zamračila. „K čemu potřebujete vědět podrobnosti?“

„Vždycky shromáždím co nejvíc možných informací, než učiním nějaký krok. Můj způsob práce.“

„Úplně jako strýc Rollie,“ zamumlala. „Počítám, že máte suterén taky plný kartoték.“

Na okamžik mu před očima vytanula řada černých kovových skříní lemujících celou jednu stěnu v suterénu domu na Bainbridge. Rozhodl se, že narážku přejde.

„Olivie, skutečnost, že jste zašla tak daleko a vyslovila slovo vydírání, znamená, že máte dojem, že jsem se z jistého důvodu zapletl do té věci.“

Vzdychla. „Bohužel ano. V jistém smyslu.“

„Jestli ano, pak mám právo na podrobnosti.“

Chvíli se na něj upřeně dívala. Zprvu si myslel, že bude ještě vzdorovat. Ale ukázalo se, že je tak chytrá, jak si představoval.

„Dobře.“ Pomalu vydechla. „Máte zřejmě pravdu.“

„Poslouchám.“

„Říkám vám něco, co i pro mě bylo novinkou. Samozřejmě jsem věděla o dlouhé kariéře tety Zary v televizních seriálech. Dnes jsem se ovšem poprvé dozvěděla, že než dostala roli Sybil v Křišťálové zátoce, dělala… ještě jinou práci u filmu.“

„Pornofilmy?“

Olivia rozevřela oči. „Jak to proboha víte?“

„Zřejmý závěr z toho, co jste mi řekla.“

„Ach tak.“ Svraštila čelo. „Máte pravdu. Dáte-li dohromady její kariéru s vydíráním, výsledek je očividný. Ale k věci. Někdo se o Zařině minulosti dozvěděl a pohrozil jí, že ji odhalí.“

„Co jí krucinál na tom záleží? Vždyť od filmu odešla.“

Olivia po něm šlehla pohledem. „Nechápete, že Zara je velice hrdá na svou kariéru v seriálech. Ve své době byla opravdu populární. Ještě dnes dostává dopisy od diváků s prosbou o autogram. Bulvární časopisy ji občas žádají o interview pro články co teď dělají.“

Jasper postavil sklenici. „Abych měl jasno. Vaše teta, někdejší hrdinka sentimentálních seriálů, se bojí ostudy, kdyby se rozneslo, že kdysi účinkovala v pornofilmech?“

„Moc jí záleží na tom, že její staří fanouškové ji dosud spojují i s postavou, kterou hrála v Křišťálové zátoce. Sybil byla kladná hrdinka.“

„Olivie, byla jen postavou v mýdlové opeře.“

Oliviiny jemné rysy ztvrdly. „Toho jsem se bála.“

„Čeho?“

„Že nebudete mít ani trochu pochopení.“

„Bez urážky, ale byl bych řekl, že bývalá hvězda seriálu by kvůli troše klepů v bulváru třeba zabila.“

„Neznáte mou tetu. Zara by mnohem spíš zabila, aby uchovala pověst své hrdinky bez poskvrny.“

Jasper v údivu zavrtěl hlavou. „Opravdu raději zaplatí vyděrači, jen aby nepošpinila pověst televizní postavy?“

„Snažte se ji pochopit, je velice rozrušená. Dlouhá léta se jí podařilo svou účast v pornofilmech utajit. Obává se, že všichni Chantryovi se budou cítit trapně a pokoření, jestli pravda vyjde najevo.“

Jasper zvedl jedno obočí. „Je to tak?“

Olivia zaváhala. „Jako její neteř musím přiznat, že mě pomyšlení na Zaru jako pornoherečku nenechává klidnou. Ale nejsem bez sebe šokem a hrůzou.“

„Ani jsem si to nemyslel.“

„Ovšem Zara si dělá starost s ostatními. Například můj bratr se stýká s Eleanorou Lancasterovou nejen profesionálně, ale i osobně.“

„Vážně? Váš bratr se zamiloval do pokličky?“

Olivia nešťastně přikývla. „Jo. Teta Zara se bojí, že kdyby Toddovo spojení s bývalou pornohvězdou vešlo ve známost, uškodilo by to jak jeho kariéře, tak jeho vztahu s Eleanorou.“

Jasper se na chvíli nad novým aspektem zamyslel a pak jej odmítl. „Stará historie dobrá tak na sloupek v novinách, ale víc ne. Nic, co by ohrozilo boj Lancasterové o guvernérské křeslo.“

„Vcelku s vámi souhlasím, ale Zara je přesvědčená, že pokud vyděrači nezaplatí, může neúmyslně zničit Toddovi kariéru i osobní život. A pak jsou tu všichni příbuzní. Chantryovi jsou velká rodina a nedá se popřít, že někteří jsou dost puritánští.“

„Takže vy jste se dnes pokusila identifikovat vyděrače.“

„Ano.“ Přivřela oči. „Bohužel vy jste v poslední chvíli všechno polepil.“

Zdvihl ruku dlaní ven. „Mně neobviňujte, vážená. Plán vám polepila osoba, která mi poslala ten urgentní vzkaz, že mě musíte vidět.“

Vzdychla. „Máte pravdu. Odpoledne po vašem odchodu jsem o tom hodně přemýšlela. Hloupost jsem provedla já. Vyděrač mě zahlédl a zavolal do vaší kanceláře. Můj převlek nestál za moc.“

„Nestál.“ On ji ovšem poznal hned. Půvabnou křivku zad, úklon hlavy, tvar ruky držící šálek kávy. Poznal by ji i v temné místnosti.

„Špatná zpráva je,“ pokračovala Olivia důrazným tónem, „že kvůli mému selhání jste do věci teď zapletený i vy.“

Po chvilce ticha řekl zdvořile: „Jsem samozřejmě velice poctěn, že jste mě zahrnula do svého malého tajemného dobrodružství.“

„Vaše nadšení pomine, jen co otevřete obálku a zjistíte, jak aktivní roli hrajete.“

Všiml si, že její nálada se od odpoledne zcela změnila.

Zvedl obálku a pomalu ji otevřel. Uvnitř byl jediný list papíru. Obyčejný anonymní papír užívaný všude v laserových kopírkách v kancelářích i domácnostech.

Vyndal list a přečetl na počítači napsaný vzkaz.

Nestrpím vměšování do svých obchodních

záležitostí. Sloan i vy teď dostanete lekci.

9

„Jistě si uvědomujete si, že nastal čas jít na policii,“ řekl Jasper tiše.

„Ne! Aspoň ještě ne.“ Olivia se narovnala a naklonila se dopředu. Pevně stiskla kolena k sobě. „Víte, že ten vzkaz obsahuje hrozbu vůči vám, proto jsem vám všechno řekla.“

„Hrozba se tyká nás obou,“ podotkl suše.

„Ano, ale nejspíš nemá význam.“

„Nemá význam?“

„Vyděrač ve vzteku mlátí kolem sebe. Musí vědět, že vy ani já nejsme z těch, kdo by vyděrači zaplatili. Snaží se nás jen zastrašit, aby mohl tahat peníze ze Zary.“

Jaspera podráždilo, že bere hrozbu vůči sobě s tak lehkým srdcem. „Předpokládám, že máte s vyděrači spoustu zkušeností?“

„Blázníte? Jen se vám snažím vysvětlit, že nevidím žádné skutečné nebezpečí.“

„Díky. Nedovedu vyjádřit, jak se mi ulevilo.“

Dopáleně se na něho podívala. „Váš sarkasmus je docela zbytečný.“

„Promiňte, nevím, co mě popadlo.“

„Mám obavy pouze o tetu Zaru. Slíbila jsem jí, že se pokusíme vyděrače ještě jednou identifikovat.“

„My?“ opáčil opatrně.

„Jestliže zklame i příští pokus, myslím, že ji přesvědčím, aby se najal soukromý detektiv. Po létech v televizi má na ně romantický pohled.“

Jasper hodil vyděračův dopis na stůl. „Jak míníte toho chlapíka chytit? Odpoledne jste moc štěstí neměla.“

„Dneska jsem neměla čas si vymyslet dobrý plán. Převlek byl momentální nápad.“

„Aha.“

„Ale my dva dohromady bychom měli přijít na způsob, jak ho usvědčit.“ Olivia se odmlčela. „Nebo ji.“

„Nejrychlejší by bylo obrátit se na policii.“

„Nejrychlejší a nejdiskrétnější je zjistit totožnost vyděrače.“

V jejích očích spatřil nový elán a rozhodnost. Překonala trapnou část, totiž že je do věci také zapletený, a teď ji cílevědomá povaha hnala k činu. Chtěla dát dohromady plán.

„Co hodláte udělat s vyděračem, jestliže skutečně zjistíte, kdo to je?“ zeptal se.

„Zara si myslí, že je to někdo z její minulosti. Někdo, kdo ji velice dobře znával. Možná někdo z těch, kdo s ní v pornofilmech pracovali. Je přesvědčená, že jde o nějakou starou sokyni nebo soka, kterému se nedaří a hledá tedy cestu jak se dostat rychle k penězům.“

„Chápu.“

„Myslí si, že jakmile budeme vědět totožnost toho člověka, může mu zabránit, aby ji obtěžoval.“

„Proč se domnívá, že to vyjde?“

„Věří, že vyděrač stejně jako ona nebude chtít, aby se prozradilo, že pracoval pro pornofilm.“

„Jinými slovy chce zneškodnit jeho hrozby tím, že mu sama pohrozí.“

„Ano.“ Olivii zjevně potěšilo, jak rychle vše pochopil.

Stiskla rty. „Zdá se, že nejste zrovna přesvědčený.“

„Nezdám se přesvědčený, protože nejsem.“

„Podívejte, pro vaši informaci i já souhlasím, že bychom měli jít na policii. Slíbila jsem ale tetě Zaře, že se nejprve pokusíme vyděrače odhalit a necháme na ní, jestli si věc vyřídí osobně či ne.“

Jasper mlčel.

Olivia svraštila obočí nad značkovými brýlemi do rovné čáry. „Víte právě tak dobře jako já, že Zara problém řeší stejně jako firmy, které zjistí mezi zaměstnanci podvod nebo zpronevěru. Všechno se ututlá.“

„Tohle není totéž.“

„Ale ano,“ řekla naléhavě. „Podniky se jen zřídka obracejí na policii při podezření ze zpronevěry. Nepřejí si, aby klienti a zákazníci zjistili, že jejich vnitřní bezpečnostní služba selhala. Raději vše řeší soukromě. Zara k tomu přistupuje stejně.“

„A vy jste jí slíbila, že jí pomůžeme.“

„Ano.“

„Povězte mi,“ řekl tiše, „vždycky spěcháte na pomoc každému členu Chantryovy rodiny nebo zaměstnanci Jasu, který vás o ni požádá?“

Zakabonila se. „Co je to za otázku?“

Pomalu vydechl. „Zapomeňte na ni. Máte pravdu. Hloupá otázka.“ Už na ni znal odpověď.

Moje neteř se mi hodně podobá, prohlásil Rollie Chantry v jisté chvíli jejich jednání. Chápe svou odpovědnost vůči rodině. Až tu nebudu, postará se o Chantryovy zájmy.

„Jaspere, moc se omlouvám za dnešní odpoledne. Vím, že je mou vinou, že jste do toho teď zapletený.“

Omluva ho podráždila. „Snad vinou vyděrače, ne vaší.“

„Kdybych se zamaskovala trochu chytřeji, nikdy by mě ta osoba nepoznala a nezavolala do vaší kanceláře, abyste spěchal na tržiště.“

„Z téhle logiky mám hlad. Kdy budeme jíst?“

Náhlá změna tématu ji poněkud vyvedla z míry. „Ale co Zara? Musíme se dohodnout na nějakém plánu.“

„S plným žaludkem líp přemýšlím.“ Zvedl se a vykročil ke kuchyni. „Doufám, že máte mikrovlnku, večeři musíme znovu ohřát. Máte hlávkový salát?“

Podmračeně se na něj dívala přes pult. „Salát?“

„Vzhledem k tomu, že máme k dispozici kuchyň, můžu ke špenátovým lasagním udělat salát.“ Otevřel lednici. „Výborně, nějaký tu je.“

„Moment, tohle je moje kuchyň.“ Olivia vyskočila a pospíchala za ním. „Dejte sem ten salát.“

„Jak si přejete.“ Podal jí plastikový sáček plný ledového salátu.

Šlehla po něm znovu pohledem a sundala z háku nerezový cedník. Pohybovala se se samozřejmostí, která mu napověděla, že se v kuchyni cítí dobře.

Přenechal jí přípravu salátu a vyndal ze sáčku vlažné lasagne a křupavý selský chléb.

Olivia neochotně ukázala na skříňku. „Olivový olej je támhle.“ Nepatrně trhla hlavou opačným směrem. „Nůž na chléb je v tamté zásuvce.“

„Díky.“

Chvíli pracovali vedle sebe beze slova. Jasper si byl vědom, že Olivia ho koutkem oka sleduje.

„Vaříte rád?“ zeptala se konečně. „Myslím tím víc než nakrájet chleba a strčit hotové jídlo do mikrovlnky.“

„Zvykl jsem si vařit, když se před několika lety ke mně nastěhovali moji synovci. Měl jsem na vybranou bud’ nakrmit Kirbyho a Paula doma, anebo přihlížet, jak získávají závislost na hamburgrech a pizze. Všechny knihy, které jsem si o tom přečetl, zdůrazňovaly, jak je důležité, aby děti jedly v rodinném prostředí.“

Zdálo se, že ji to zaujalo. „Vy jste četl příručky, jak vychovávat děti?“

„Tolik, kolik jsem jich sehnal.“ Vsunul lasagne do trouby a zavřel dvířka. „Už jsem říkal, že ve většině situací shromáždím co nejvíc informací, než udělám rozhodnutí.“

„Proč se k vám synovci nastěhovali?“

„Můj nevlastní bratr a jeho žena přišli o život na lyžařské dovolené v Evropě.“ Jasper zvolil na displeji dobu ohřevu. „Kirby a Paul nikoho jiného neměli.“

„Ach tak.“ Její oči byly náhle neproniknutelné. „Žádné vlastní děti?“

„Ne.“ Společná práce v kuchyni jako by odstraňovala obvyklé společenské zábrany, napadlo Jaspera. Anebo možná pramenil pocit jisté soudržnosti z vyděračovy hrozby z dopisu jim oběma. „Moje žena odešla několik měsíců potom, co k nám přišli Kirby a Paul. Nenašel jsem nikdy čas se znovu oženit.“

„Rozumím.“ Její hlas zněl tiše a bez emocí. „Zrovna jsem žádala o rozvod, když můj muž zemřel. Ztratila jsem zájem o manželství a pak mě pohltily povinnosti v Imaginaci.“ Pokrčila rameny.

Jasper si připomněl článek Crawforda Lee Wildera ve West Coast Neo. Naznačoval v něm, že právě manželčina hrozba rozvodem přiměla Logana Danea riskovat krk v běhu s býky v Pamploně. Wilder nadhodil, že v důsledku Daneovy smrti získala Olivia v obrazech celé jmění.

Z toho, co dosud poznal z jejího soukromí, Jasper o dědictví pochyboval. Na stěnách Oliviina domova nevisel jediný obraz. Zdála se úspěšná, ale ne bohatá. Všechno, co dosud viděl ve studiu Imaginace i tady v bytě, se dalo vysvětlit její vlastní prací a možná malou výpomocí od strýce.

„Kde jsou teď vaši synovci?“ zeptala se.

„Oba jsou na univerzitě. Chodí na letní přednášky, aby skončili vysokou dřív. Paul zřejmě míří do světa průmyslu, ale Kirbyho si dovedu představit v akademickém světě.“

Spontánně se na něj usmála. „Jako můj bratr Todd.“ Jasper na ni pohlédl. „Neříkala jste, že je politický poradce, který také píše projevy?“

Nakrčila poněkud nos. „Teď ano, ale doufám, že je to jen přechodné.“

„Co se stane, jestliže Lancasterová v listopadu vyhraje?“

„Mám-li říct pravdu, trochu mi to dělá hlavu.“

„Že Lancasterová vyhraje?“

„Samozřejmě ne, bude dobrou guvernérkou. Možná i skvělou. Mně dělají starost Toddovy city k ní.“

„Aha,“ poznamenal Jasper tiše. „Vy tomu moc nepřejete.“

Opřela se o pult, zkřížila paže a zvedla oči k nebi. „Jak by se vám líbilo mít v rodině političku?“

Ušklíbl se. „Strefila jste se. Ale osobní pocity vůči politikům stranou, co vás opravdu trápí na možnosti, že by váš bratr měl s Lancasterovou vážný vztah?“

Zadívala se do prázdna a uvažovala. „Momentálně se Eleanoře v politice daří, z velké části díky Toddově obratnosti jako politického teoretika. Asi mě znepokojuje, co by se asi s jejich vztahem stalo, kdyby Eleanora volby prohrála.“

„Jinými slovy, vy se obáváte, že city Lancasterové k vašemu bratru jsou spíše založené na skutečnosti, že ho potřebuje jako poradce, a ne na opravdové lásce?“

„Ano, a abych byla spravedlivá, také naopak. Bojím se, že Todda k ní aspoň částečně přitahuje fakt, že uskutečňuje v praxi jeho teorie a myšlenky. Vidí v ní moderní panovnici na válečné stezce, něco jako královnu Boadicii v čele Britů proti Římanům.“

„Chápu.“

„Ale co já vím?“ Uvolnila paže a odstoupila od pultu. „Bez mučení připouštím, že neumím posoudit, co je pro vzájemný vztah důležité.“

„Já taky ne.“ Jaspera jeho slova překvapila, nevěděl, kde se v něm vzala. Neměl v úmyslu je vyslovit. Ted’ tu visela ve vzduchu vedle jejích, jasné přiznání minulých proher.

Rozhostilo se krátké ticho. A pak začala Olivia rychle vyndávat talíře ze skříňky. Ozvala se mikrovlnka. Jasper otevřel dvířka a vyndal kouřící se nádobu. Trhl sebou, jak si prsty spálil o horký povrch. Chňapl po utěrce.

Připomněl si, že vařit společně v kuchyni a mít nad hlavou hrozbu vyděrače, může mezi dvěma lidmi se zcela odlišnými životy vyvolat pocit blízkosti jen do jisté míry.

O pět minut později byla večeře na stole. Olivia vydržela jen do chvíle, než dojedla lasagne a salát, pak odstrčila talíř a upřela na Jaspera pevný pohled.

„Takže?“ vybídla ho. „Jste nakrmený a měl jste možnost přemýšlet. Nějaký nápad, jak vyřešit Zařin problém?“

Pomalu vychutnal poslední sousto lasagní a pak odložil vidličku. „Nejprve potřebujeme seznam.“

„Proboha jaký seznam?“

„Všech lidí, které Zara znala za starých zlatých časů.“

Olivia zamyšleně přivřela oči. „Pravděpodobně hodně dlouhý seznam.“ Ještě chvíli uvažovala. „Mohlo by trvat celou věčnost, než by se zkontrolovali všichni, kdo se Zarou pracovali, a pak se mezi nimi našel případný vyděrač.“

„Zkušený soukromý detektiv zjistí brzy, kdo z nich je právě teď v Seattlu.“

„No jistě.“ Dívala se na něj a oživlou tváří blesklo pochopení. „Skvělý nápad!“

„Povinností špičkového manažera je mít skvělé nápady. Proto mám rohovou kancelář s velkými okny.“

Ignorovala ho. „Mělo mě to hned napadnout. Ten, kdo Zaru vydírá, musí být tady. Sotva by si jezdil pro vyděračské peníze z Los Angeles, že? Navíc zjevně ví hodně o nás i o okolí tržiště.“

„Správně.“

„Hrozba rozhodně pochází od někoho místního. Určitě není moc osob, které znaly Zaru v minulosti a zároveň jsou teď v Seattlu.“

„Tím můžeme začít.“ Jasper si přikázal, že se nenechá vyvést z míry obdivem v jejích očích. „Zaru tedy musíte přesvědčit, aby se každopádně obrátila na soukromého detektiva.“

Olivia přešla problém mávnutím ruky. „Žádný strach, přemluvím ji.“

„Nejprve od ní získejte seznam. Až ho budete mít, spojím se s někým u firmy, která pro mě zjišťuje zázemí potenciálních obchodních klientů.“

„Zara se pustí do seznamu hned zítra ráno.“ Olivia vyskočila a začala sklízet ze stolu. „Víte, hned se cítím líp, když máme plán.“

„Není nad plán.“ Přál si, aby cítil takovou radost, jakou dávala najevo ona. Vstal, zvedl talíře a následoval ji do kuchyně. „Slibte mi, že nepodniknete v téhle vyděračské záležitosti nic, aniž byste mi o tom nejdřív neřekla.“

„Jasně,“ souhlasila trochu moc lehce. Naskládala nádobí do dřezu. „Ty vzájemné konzultace mi připomněly, že si musíme promluvit o Melwoodu Gillovi. S tím vyděračským kolotočem jsem na něj málem zapomněla.“

Jasper stál za ní, aby položil talíř a příbor do dřezu. Byl u ní tak blízko, že cítil teplou ženskou vůni jejího těla mísící se s bylinkami jejího mýdla a šamponu. Napadlo ho, co by asi udělala, kdyby ji objal a políbil. Špatné načasování.

„Jestli se chcete podívat na důvody, proč jsem přeložil Gilla na jiné místo, velice rád otevřu aktovku a ukážu vám je,“ nabídl. Měl by od ní jít dál, stál u ní příliš blízko. Už zase cítil erekci.

Ustoupila stranou, a tak vyřešila jeho dilema. Díval se, jak vychází z kuchyně.

„Klidně vsaďte tu svou rohovou kancelář s okny, že ty zprávy chci vidět,“ zasmála se.

Potlačil povzdech. Takhle je to lepší. To uzná i člověk, který si podobné věci neumí načasovat.

Neochotně ji následoval do pokoje.

V dálce se zablesklo, právě když sahal do aktovky. Skutečný blesk, nejen představa vyvolaná jeho vzrušením. Následovalo vzdálené zahřmění.

Výborně. Brzy se spustí déšť, zrovna když bude muset jít na trajekt. Promokne na kůži.

Olivii zablesknutí rozptýlilo a zahleděla se z okna. Na tváři se objevilo očekávání. „Opravdová letní bouřka, ty nebývají často. Moc ráda se na ně odtud dívám.“

Otevřela posuvné skleněné dveře a vystoupila na malý rohový balkon.

Jasper sňal ruku z aktovky. Pozoroval Olivii, jak jde k zábradlí. Upřeně hleděla na temná, honící se mračna, jako by ji na nich něco fascinovalo.

Vyšel za ní na balkon. Neotočila se.

„Olivie.“ Intenzívně si uvědomoval elektřinou nabité ovzduší. Snažil se přijít na něco inteligentního, co by řekl. „Pokud jde o Gilla -“

„Nemyslím si, že byste nevěděl, co děláte,“ ujistila ho, aniž by se otočila. „Jen mám pocit odpovědnosti k dlouholetým zaměstnancům Jasu.“

„Rozumím.“ Přistoupil blíž, až stál opět přímo za ní. „Právě kvůli těm dlouhým rokům u firmy jsem Gilla nepropustil.“

„Ovšem pro muže v jeho postavení je pokořující být takhle odstaven.“

„Mnohem trapnější by bylo, kdybych ho vyhodil.“

Prudce se otočila, oči obrovské a zastíněné v podivném světle před bouří. „Víte určitě, že se situace nedá řešit jinak?“

„Určitě. Věřte mi. Před několika minutami jste řekla, že jsem skvělý, vzpomínáte?“

Usmála se trochu nakřivo. „Vzpomínám.“

Díval se jí do tváře. „Možná vás bude zajímat, že v obchodních záležitostech jsem známý dokonalým odhadem správné chvíle.“

„Opravdu?“

„Tak se to o mně říká. V jiných věcech je mé načasování ovšem horší.“

„V jakých věcech?“

„Například v tomhle.“ Nesmí dbát na logiku. Sklonil hlavu a políbil ji přímo na ústa.

Znehybněla, ale neodtáhla se. Jasper natáhl ruce kolem ní k zábradlí a stiskl je s takovou silou, až se mu zdálo, že se musí zlomit.

Olivia se zachvěla a v něm se všechno sevřelo. Zaslechl tichý, tlumený vzdech a pak poněkud oddálila rty od jeho úst. Podívala se na něho hlubokýma, neproniknutelnýma očima.

„Ani já si neumím tyhle věci načasovat,“ zašeptala. „Možná oba potřebujeme praxi.“

Sundal ruce ze zábradlí a objal ji. Tentokrát se její ústa pod jeho vzrušenými rty rozevřela. Něco z divoké energie ve vzduchu se na něho přeneslo. Cítil, jak se její dlaně váhavě dotkly jeho pasu, nestiskly, ale také jej neodstrčily. Dotýkala se ho opatrně, jako by zkoušela vodu velice hluboké a temné tůně.

Pod volnou džínovou halenou ucítil pevná ňadra. Její hřejivé tělo ostře kontrastovalo s chladivým větříkem oznamujícím blížící se bouři. Toužil se ztratit v tom měkkém ženském teple.

Políbil ji pevněji a ona ho objala kolem pasu. Sjel jí rukou po zádech až k půvabné křivce nad jejími boky a přitiskl je ke svým stehnům. Chtěl tak uvolnit rostoucí napětí vzrušeného těla.

Byla lákavě pevná na všech správných místech a svůdně měkká na ostatních. A pod volnou košilí neměla podprsenku. Cítil pevná poupata jejích bradavek.

Vsunul nohu mezi její stehna.

Déšť spustil bez varování. Stříška nad balkonem sotva chránila před chladným přívalem lijáku a Jasper byl v tu ránu promočený. Studená, mokrá košile se mu přilepila na kůži. Olivia se v jeho náručí prudce pohnula.

„Panebože!“ Kvapně ustoupila a shrnula mokrou kadeř z omámených očí. Ústa zjihlá polibkem se zvinila smíchem. „Jsem promočená na kůži a ty taky.“

„Aspoň vidíš, co myslím tím špatným načasováním.“

10

Smála se ještě o několik minut později, když mu podávala sako a aktovku a pouštěla ho ze své útulné malé vily.

„Pospěš si.“ Vyklonila se do chodby a dívala se, jak nastupuje do výtahu. „Taxi už je jistě dole. Ať nezmeškáš trajekt.“

Jasper se usmíval, i když vystupoval o deset pater níže. Měl by cítit alespoň lehké zklamání, že slibně se rozvíjející večer tak náhle skončil. Z nějakého důvodu však byl v překvapivě dobré náladě.

Probudil se v něm nový, neznámý pocit očekávání, představa nových možností.

Anebo se jen příliš dlouho nemiloval a zapomněl, co taková vyhlídka udělá s jeho náladou.

Kývl na vrátného, který mu přivolal taxi, a vyšel na chodník. Poryv větru mu vrhl na ramena další sprchu.

Taxík nečekal přímo před domem, ale na vzdálenějším konci ulice. No ovšem.

Jasper klusal deštěm k zaparkovanému vozu. Otevřel dveře a posadil se.

„K trajektu.“

„Jasné.“

Auto se rozjelo od obrubníku a Jasper se ohlédl. Jeho pohled zaletěl rovnou do desátého poschodí. Našel je bez nesnází, Olivia totiž stála u zábradlí a dívala se, jak odjíždí.

Za ní sálalo teplo prosluněného paláce z krajin u Středozemního moře. Pro své druhé dobrodružství mezi živly si oblékla plášť do deště s kapucí, který jí dodával romantický, starosvětský vzhled. Julie na balkoně mrakodrapu.

Zvedla ruku na rozloučenou.

Vrátil jí pozdrav a pak se zabořil do sedadla. Chyba. Vlhká košile se mu přilepila na záda. Stejně se cítil dobře.

Moc dobře.

Na ostrově cestou od trajektu pořád ještě vydatně pršelo. Přesto byl stále v dobré náladě. Našel svůj džíp na parkovišti, nasedl a rozjel se k velkému domu shlížejícímu na vody Puget Sound.

Pocit mírného omámení mu vydržel, dokud nevešel do setmělé kuchyně.

Tři kroky za dveřmi se zastavil, klíče v ruce, a naslouchal tichu. Co Kirby a Paul odešli na univerzitu, bylo ho tu hodně. Pomalu si na ně zvykal.

Dnes večer však byl pocit hlubokého ticha z nějakého důvodu znepokojivě intenzívní. Něco nebylo v pořádku.

Rychle se vzpamatoval. Sáhl po hlavním vypínači a rozsvítil světla ve všech místnostech najednou. Dům byl teď odshora dolů osvětlený a Jasper se znovu zaposlouchal.

Žádné vystrašené kroky na útěku. Žádné vrzání prken v podlaze.

Přesto pocit něčeho nepatřičného přetrvával.

Jasper pomalu přecházel z místnosti do místnosti. Nic nechybělo. Žádné známky vloupání. Žádná rozbitá okna. Nikdo nevyskočil z přístěnku.

Těžké dveře do suterénu byly bezpečně zamčené. Jasper si je nechal zvlášť navrhnout. Otevřít je by znamenalo velké úsilí a každý pokus by zanechal viditelné stopy.

Obyčejný lupič by pravděpodobně nečekal v suterénu nic zajímavého, pomyslel si Jasper. A tihle zloději šli po věcech, které se daly rychle a anonymně udat, takže předpoklad byl zřejmě správný.

Vytočil složitý kód, aby odemkl dveře. Otevřel je a pomalu sešel po schodech. Ve světle nástropních zářivek přehlédl řadu lesknoucích se kovových skříní.

Ve své důkladnosti připomínaly spíš trezory než obvyklé kartotéky. Jasper do nich uložil informace, jež nechtěl svěřit počítači.

Byla toho spousta, co nesvěřil počítači. Rád se považoval za moderního obchodníka, ale nemohl popřít, že v něm dřímala vrozená nedůvěra k novým způsobům ukládání a zpětnému vyhledávání informací. Byl si až příliš vědom rizik a přístupnosti.

V kartotékách se nacházely důvěrné informace o klientech, daňová přiznání a osobní finanční údaje, jež nashromáždil za léta svých obchodních aktivit.

Byly tu i jiné věci, například fotografie a osobní předměty, které kdysi náležely Fletcherovi a jeho ženě. Jasper měl v úmyslu je předat Kirbymu a Paulovi, jakmile ukončí univerzitu.

Prošel kolem řady skříní a zkontroloval každou zásuvku. Když se přesvědčil, že jsou nedotčené, vrátil se nahoru a dveře do suterénu opět zamkl.

Nenašel žádný důkaz, že by někdo vnikl do domu. Přesto se nemohl zbavit dojmu, že dnes večer tu někdo procházel.

Takováhle paranoia se může zhoršovat, připomněl si. Napadlo ho, jestli by si neměl dělat starosti, vždyť už podruhé za necelé dva týdny si představuje, jak po něm někdo úmyslně jde. Rozhodně se o tom nezmíní před Kirbym.

Jasper se zastavil ve dveřích pracovny a pohlédl dovnitř.

Už jednou místnost prohlížel, aby se ujistil, že nebylo ukradeno nic z vybavení počítače, ale něco ho přimělo, aby se sem vrátil.

Zastavil se uprostřed a snažil se přijít na to, co se mu zdá jiné.

Trvalo mu několik vteřin, než si změnu uvědomil. Pero vždy nechával na desce zavřeného laptopu, teď leželo vedle počítače.

Pocítil chlad, který neměl nic společného s mokrou košilí. Sáhl přes opěradlo křesla, otevřel víko počítače a zapnul jej. Přístroj spokojeně hučel, zatímco procházel úvodní část. Za okamžik se na displeji zobrazily Jasperovy soubory.

Pevný disk nikdo nevymazal. Samozřejmě se nedalo zjistit, jestli si někdo neokopíroval soubory na diskety. Momentálně však v počítači neměl žádná důvěrná data klientů nebo obchodní záznamy. Nenapadlo ho nic, co by mělo cenu ukradnout.

Přešel pracovnu k zásuvkám kartotéky a jednu po druhé otevřel. Tuhle skříň nikdy nezamykal, skutečné cenné dokumenty měl v suterénu.

První tři zásuvky se zdály v pořádku. Právě zavíral čtvrtou, když si povšiml žlutých desek před červenými.

Dlouho se na ně díval, než je vyndal a otevřel, aby se přesvědčil, že nic nechybí. Pak teprve je vrátil na správné místo za červenou složku.

Ten, kdo nahlížel do kartotéky, pravděpodobně usoudil, že použitý systém je založený na datu a abecedě, což také byl. Ovšem v rámci tohoto systému existoval ještě barevný kód.

Kirby a Paul si z něj často dělali legraci kvůli tomuto složitému ukládání informací. Jasper si jej vymyslel už před léty a osvědčil se mu. Nikdy neměl důvod nic měnit nebo zjednodušit.

Byla tu nepatrná možnost, že on sám někdy v minulosti zařadil červené desky nesprávně. Při jeho preciznosti však bylo mnohem pravděpodobnější, že někdo jiný dnes večer složku vyndal a vrátil ji na špatné místo.

Že by přece počínající paranoia?

Možná by potřeboval další dovolenou.

Ale co když je v pořádku a někdo mu opravdu dnes prohledal pracovnu?

Pokud je to pravda, musí se podívat na události dnešního večera v poněkud jiném světle. Osoba, která vstoupila do jeho domu, musela vědět, že se vrátí domů později.

Tato úvaha vedla k dalším, mnohem víc znepokojivým otázkám. Když Olivia souhlasila s pracovní večeří, rozhodla se ho zaměstnat, aby někdo mohl prohledat jeho dům?

Posadil se ke stolu, aby si to promyslel. Po chvíli si uvědomil, co ho znepokojuje nejvíc.

Dokázal se smířit s možností, že mu Olivia nedůvěřuje. Mohl dokonce i pochopit, že ve svém odhodlání chránit zájmy Jasu, by byla schopná poslat někoho, aby prošel jeho osobní kartotéku, jestli v ní nejsou o firmě tajné informace.

Nechtěl však věřit, že by ho na balkon vylákala k horkému, neuvěřitelně sexy polibku, který by pro ni neznamenal vůbec nic.

11

Šachista se zahleděl na figurky na šachovnici. Důvod strategie nebyl jasný. Zase jednou

komplikoval situaci nedostatek informací.

Nakonec však vyhraje nejsoustředěnější hráč. Šachista se velmi, opravdu velmi soustředil.

12

„Je od tebe moc milé, Olivie, že sis ve svém nabitém programu udělala čas na snídani se mnou.“ Eleanora Lancasterová se mile usmála přes široký sněhobíle prostřený stůl.

„Můj nabitý program?“ Olivia se zasmála. „Tvůj je určitě mnohem hektičtější. Volební kampaň je vyčerpávající. Nechápu, jak to děláš.“

„Spousta kofeinu a ohromná podpora lidí kolem mě.“ Olivia se usmála. „Jsem na tom podobně.“

„Ano, myslela jsem si to.“ Číšník jim přišel dolít kávu z lesknoucí se stříbrné konvice a Eleanora se odmlčela. „Taky jsem se naučila užitečný trik, každé ráno si udělám čas na poklidnou snídani. Jednak mě to uklidní a soustředí myšlenky na celý den, a také u snídaně vyřídím plno věcí.“

„Budu to muset zkusit,“ řekla Olivia. Rozhlédla se po luxusní hotelové restauraci. Seděly s Eleanorou v boxu se sametovým čalouněním, který jim poskytoval soukromí a zároveň i výhled na elegantní místnost. „Samozřejmě není špatné snídat na takovémto místě.“

Eleanora se tiše zasmála. „Jím tu každé ráno. Ředitelství mi vyšlo vstříc a dává mi pokaždé tento stůl.“

Panejo, myslela si v duchu Olivia. Říkala si, že není třeba se nechat oslnit, ale komu by podobná situace nedělala dobře? Nejen že si tyká s budoucí guvernérkou, možná i prezidentkou, ale sedí s ní tady na důležité snídani. Pozvání přišlo formou ranního telefonátu od Eleanory samotné.

Takováhle věc je pro obchod skvělá.

Kdyby si Todd Eleanoru vzal, podobných snídaní by bylo v budoucnu víc, napadlo Olivii. Jednou by mohla obědvat i v Bílém domě.

Panejo.

Možná by měla utíkat domů a zapsat všechno do deníku. Tohle přece bude chtít vyprávět dětem a vnoučatům.

Ovšem za předpokladu, že se na nějaké děti zmůže. Logan neměl zájem stát se otcem. Bohužel se o tom nezmínil, když ji žádal o ruku.

Olivia si dávala vinu, že od začátku neviděla, jak je soustředěný pouze na své umění, než aby chtěl být rodičem. V jeho srdci nebylo místo pro nic než malování a občas pro chvilkové poblouznění. Byla blázen, že si to neuvědomila.

„Požádala jsem tě dnes ráno o schůzku,“ pokračovala Eleanora, „protože si myslím, že je načase, abychom se lépe poznaly. Určitě víš, že mezi mnou a Toddem je víc než, řekněme, obchodní vztah?“

Olivia zvedla křehký porcelánový šálek. „Todd něco v tom smyslu říkal,“ odpověděla neurčitě.

V Eleanořiných očích zahlédla pochopení. „Uvědomuju si, že se asi znepokojuješ. Koneckonců jsi jeho starší sestra.“ Ironicky se usmála. „A já jsem politička.“

Olivia se cítila trapně. Rychle položila šálek, až zazvonil o tenký talířek. „Nic proti političkám nemám, opravdu!“

Eleanora se zasmála. „Nevadí, kdybych byla na tvém místě, taky bych si dělala hlavu. Politika znamená strašně náročný způsob života.“ Zatvářila se vážně. „Víš, Olivie, ty a já máme hodně společného.“

„Pochybuju. O tobě se hovoří jako o budoucí prezidentce. Sebe si v Bílém domě představit nedovedu, tebe ale ano.“

„Díky. Opravdu bych se tam jednou chtěla dostat. Cítím, že mě země potřebuje.“

„Ano…“

„Vím, že to nezní skromně.“ Eleanora držela šálek v prstech obou rukou. „Ale věř mi, když vstoupíš do politiky, první věc, kterou se musíš naučit, je, že skromnost není ctnost.“

„Chápu.“

„Jak jsem říkala, ty a já jsme si v mnohém podobné. Obě jsme silné ženy a dosáhly jsme určitého postavení. Jsme chytré a ctižádostivé.“

Olivia pokrčila rameny. „Tady asi srovnání končí. Já nepůsobím jako ty. Lidé se na tebe podívají a vidí vůdčí osobnost.“

„Podceňuješ se. Z toho, co vím od Todda, tvoje rodina a zaměstnanci Jasu tě považují za osobu číslo jedna.“

„Vlastně ta společnost není moje,“ zamumlala Olivia. „Patří mi jen polovina.“ Čtyřicet devět procent, ale kdo kromě Jaspera Sloana to počítá, pomyslela si.

Eleanora si ji pátravě prohlížela. „Nicméně jsem nabyla dojmu, že všichni v Jasu se na tebe spoléhají, že jim zajistíš budoucnost.“

„Můj… nový partner a já máme v úmyslu řídit Jas společně,“ odpověděla Olivia. Jednotná fronta, připomněla si.

„Todd si se Sloanem dělá trochu starosti.“

„Během přechodného období mají lidé vždycky obavy, ale brzy se všechno usadí.“

Eleanora přikývla na znamení souhlasu. „Takhle to chodí i v politice. V životě není nic strnulé, že? Musíme jít vpřed.“

„Většinou si člověk nemůže vybírat…“

„Máš pravdu. Tohle jsem pochopila, když zabili Richarda.“ Eleanora se smutně usmála. „Neměla jsem na výběr. Moje první volební kampaň byla lékem na žal. Boj za přísnější trestní právo mi poskytl cíl a také pádný důvod jít dál.“

Olivia se dočetla v novinách o Eleanořině první kampani. Její manžel Richard Lancaster, bohatý obchodník, byl zastřelen, když vyrušil lupiče. Vraha nikdy nechytili, ale předpokládalo se, že to byl profesionální zločinec, který měl být pod zámkem už dávno předtím, než Lancastera zavraždil.

Eleanora opřela svůj volební boj o křeslo ve státní legislatuře o heslo: zákon a pořádek. Jejím cílem bylo zajistit, aby násilníci podobní vrahovi jejího muže, zmizeli z ulic. Když funkci získala, v krátké době prokázala své vůdčí schopnosti.

„Rozumím ti,“ řekla Olivia.

Eleanora zvedla dokonale vykroužené obočí. „Řekla jsem, že skromnost v politice není ctnost. Budu k tobě upřímná. Usiluji o post guvernérky, protože jsem přesvědčená, že mohu tomuto státu a nakonec i celé zemi dát něco důležitého.“

Olivia si pomyslela, že nadšení v Eleanořiných očích je nefalšované. Je skutečně věci oddaná.

„Věřím ti,“ odpověděla.

„Tvůj bratr mi velmi pomohl zformovat a definovat mé poselství a můj program. Potřebuju ho a jsem mu vděčná. Je pro mě důležitý. Ovšem uvědomuju si tvé obavy, že mé city se vážou víceméně k těmto věcem.“

„No…“

„Nepopírám, že vidím, jak velký přínos znamená pro mou kampaň.“ Eleanora odložila šálek. „Ale chci, abys věděla, že jsem dost chytrá, abych nemísila své osobní city s tím, co považuju za dobré pro svou budoucnost v politice.“

„Aha.“

„Měla jsem velké štěstí,“ pokračovala Eleanora tiše. „Mé manželství s Richardem bylo založeno na lásce a oddanosti. Díky Richardovi tyto city chápu. Chci tě ujistit, že stejné city chovám i k Toddovi.“

„Vážím si toho, co říkáš, Eleanoro.“

Panejo. Jednou bude třeba obědvat v Bílém domě.

Příjemná představa, nezměnila však nic. Stále ještě si nepřála, aby si Todd Eleonoru Lancasterovou vzal.

„Pan Sloan najme opravdové soukromé očko, aby prošetřil lidi, které jsem znala v začátcích své kariéry?“ V Zařiných očích zaplálo vzrušení. „Báječný nápad!“

„Jsem ráda, že jej schvaluješ,“ poznamenala Olivia.

„Schvaluju? Nechápu, že jsem na něj nepřišla sama. Přesně tohle by udělala Sybil. Hned se pustím do seznamu jmen.“ Zara se odmlčela. „Bude mi to chvíli trvat, měla jsem tehdy spoustu přátel i sokyní.“

Oliviino křeslo zapraštělo, jak se do něj zabořila. Poklepala špičkou levné propisovačky na opěradle. Todd jí kdysi daroval nehorázně drahé plnicí pero, ale neodvážila se je používat tady v kanceláři. Věděla, že by se v tom chaosu ztratilo.

„Nevadí ti, že jsem Sloana seznámila se situací?“ zeptala se trochu s obavami.

Zara se zastavila s rukou na klice. „Určitě mu můžeme důvěřovat, že bude diskrétní, vždyť Rollie mu svěřil budoucnost Jasu.“

Vyplula ze dveří. Za ní zavlál konec dlouhé šály z rudého hedvábí, kterou měla kolem krku.

Hory papírů a dokumentů vršící se na Oliviině stole se zachvěly v průvanu zavíraných dveří.

Tik, tik, tik. Nehlučný, opakující se zvuk propisovačky na opěradle křesla začal po chvíli Olivii dráždit. Odhodila tužku na kupu faktur.

Úžasné, co dokáže takový plán udělat s náladou, uvažovala. Jen se Zara dozvěděla o Jasperově nápadu povolat soukromého detektiva, přesně jako v televizi, hned se celá proměnila.

Olivia musela připustit, že i ona dnes mnohem víc věří, že se problém s vyděračem vyřeší. Včerejší rozhovor s Jasperem ji podivným způsobem uklidnil, ba dodal sílu.

Jen málo mužů by přijalo zprávu, že jsou zatažení do vyděračské aféry, s takovým stoickým klidem. Vlastně si nedovedla představit, že by se kdokoli z jejího okolí, muž nebo žena, dokázal vypořádat se situací tak nevzrušeně a uváženě jako Jasper.

Jasper byl v jádru z oceli. Cítila to v jeho polibku.

Ještě jedna jeho část byla včera večer stejně pevná. Cítila, jak jí při té vzpomínce stoupá příjemné horko do tváří. Dlouho do noci nemohla usnout a nebyly to myšlenky na vyděrače, které jí nedaly spát.

Možná by se měla snažit chodit víc mezi lidi. V poslední době tolik pracovala, že zapomněla, jak vypadá normální společenský život.

Promnula si rychle rukama paže, v duchu sebou zatřásla a zapnula počítač. Měla před sebou důležitější věci, nemohla si donekonečna přehrávat sexy pohled v Jasperových očích, když ho jemně vystrkovala na chodbu.

Ve dveřích se objevila Bolivarova hlava.

„Na telefonu je Cindy ze Soukromého ostrova.“ Ušklíbl se. „Stojí na svém, že naši lidé můžou na palubu až ve dvě odpoledne.“

Olivia vzhlédla od monitoru, na němž si prohlížela předběžný program prezentace Modrého Camelotu. „Vyloučeno. Potřebujeme každou hodinu před vyplutím a Cindy to ví.“

„Chceš jí to říct sama?“

Olivia zvedla sluchátko. „Cindy? V čem je problém? Už před týdny jsem ti říkala, že můj tým musí být zítra na palubě hned ráno. Přípravy na akci Stříbrné galaxie potrvají celý den.“

„Omlouvám se, Olivie.“ Zdálo se, že Cindy Meadowsová na druhém konci linky je už teď na dně, ačkoli bylo teprve půl deváté. „Šéf vzal na poslední chvíli na dnešní večer plavbu s večeří. Loď se vrátí až ve dvě ráno a celé dopoledne se bude uklízet.“

„Musíš nějak zajistit, aby tvoji lidé vypadli do osmi.“

„Co takhle v poledne?“

„A co v osm, jak se zavázal tvůj šéf ve smlouvě, kterou jsme podepsali?“ opáčila Olivia pevně.

Cindy si povzdechla. „Bill je tady. Co kdyby sis s ním promluvila?“

„Dobře.“ Olivia bubnovala prsty o stůl, dokud se neozval Bill Cranshaw, ředitel plavební společnosti Soukromý ostrov.

„Zdravím, Olivie. Máte nějaký problém?“

„Já ne, ale vy, Bille. V naší smlouvě stojí, že Imaginace bude mít přístup na loď, aby zajistila výzdobu a přípravu akce, nejpozději v osm ráno v den vyplutí. Potřebuju každou minutu.“

„Nechápu, proč nemůžete počkat do oběda.“

„Nesnáším, když začnete fňukat, Bille.“

„No tak, dejte si říct. Tu večeři na palubě nemůžu zrušit.“

„Proč byste ji rušil? Zaplaťte svým lidem přesčas a ať přijdou uklidit v noci po skončení projížďky.“

„Máte představu, kolik to bude stát?“

„Rozhodně ne tolik, jako kdyby si Stříbrná galaxie najala jinou plavební společnost,“ odsekla Olivia sladce.

Bill zaúpěl. „Vyhrála jste, vaši lidé můžou přijít v osm.“

„Výborně. Uvidíme se hned ráno.“ Olivia zavěsila a rozhlédla se po konečné verzi programu večírku Stříbrné galaxie. Věděla, že jej nechala na jedné z hromad na stole. Její organizační systém byl jednoduchý: naléhavé věci byly navrchu.

Když nenašla program na stole, obrátila se ke stohu dokumentů na podlaze za stolem.

Ani tam jej nenašla.

Vstala, obešla papírové hromady a rázně otevřela dveře. „Zaro?“

„Ano, holčičko?“

„Nemáš program večírku Stříbrné galaxie? Nemůžu najít ten svůj.“

„Včera odpoledne jsem ji viděla na tvém stole.“

„Já vím; ale zmizela. Někdo si ji musel vypůjčit.“

Z východu Merlinovy jeskyně se vynořil Bolivar. Za ním se táhla namodralá mlha. „Jedna kopie je na mém stole.“

„Díky.“

Olivia přešla studio do Bolivarova království a program tam skutečně našla.

Vrátila se do kanceláře a roztržitě za sebou přibouchla dveře. Lehký průvan rozechvěl papíry na stole a fax s přehledem cen cateringové společnosti se pomalu snesl na zem.

Olivia se sehnula, aby zvedla zatoulaný doklad. Na podlaze pod počítačem zahlédla další list papíru. Slova Stříbrná galaxie v jeho záhlaví byla zřetelně čitelná.

Ležel tu i papírek utržený z bločku u telefonu, na nějž Bernie něco rozmáchle načmáral.

Volala sestřenice Nina, máš jí brnknout.

Olivia si povzdechla. Strýc Rollie měl pravdu, bude si muset konečně zavést do věcí pořádek.

Když lezla pod počítač, aby sebrala ztracený program, zahlédla na podlaze zaschlou blátivou stopu. Jen částečný otisk, ale viděla dost, aby rozpoznala obrys mužské boty.

Stopa byla přesně v místě, kde by seděla osoba nejspíš používající počítač.

„Bolivare!“

Za okamžik se dveře otevřely a Bolivar strčil hlavu do kanceláře. „Co se děje?“

„Použil jsi včera večer můj počítač?“

„Ne, šel jsem domů v pět, nevzpomínáš si? Kromě toho víš, že bych se té relikvie dotkl jen ve stavu krajní nouze. Proč?“

„Myslím, že s ním někdo něco dělal. Na zemi je blátivá stopa.“

„Jak víš, že je ze včerejška?“

Olivia si vybavila mokrý poryv větru, který přerušil horkou scénu na jejím balkoně. „Včera večer začalo pršet až po osmé.“

„No jo, to je fakt.“

Olivia vylezla z pod počítače. „Je možné, že by uklízeči změnili plán a neřekli nám o tom?“

„Pochybuju. Pokud vím, chodí pořád dvakrát týdně. To znamená, že včera neuklízeli.“

Olivia se podívala do koše na papír. Byl plný, nikdo jej včera nevyprázdnil. „Kdo mohl používat můj počítač?“

Bolivar pokrčil rameny. „Zeptám se Bernieho a Mattyho, ale myslím, že by se tě nejdřív zeptali.“

„Ne.“ Olivia se posadila. „Zapomeň na to, o nic nejde. Jen se mi nelíbí, že by někdo mohl přijít do mé kanceláře a pracovat na mém počítači a já bych o tom nevěděla.“

„Jasně. Ale proč by to někdo dělal?“

„Nemám zdání.“

Olivia automaticky přidržela dlaní stoh papírů, když za sebou Bolivar zavíral dveře.

Nebýt toho vyděrače, asi by ji blátivá stopa pod stolem nijak nevzrušila, pomyslela si. Výhrůžky však dokážou v člověku vzbudit pocit paranoi.

Dobré ovšem bylo, že pokud se vyděrač dostal k počítači s úmyslem získat usvědčující informace, ztratil pouze čas. Tento počítač používala jen pro obchodní údaje a korespondenci Imaginace. Nedovedla si představit, že by informace z toho mohly být vyděrači k něčemu dobré.

Zalétla pohledem k přeplněným kartotékám. Nedokázala naprosto s jistotou říct, jestli se v nich včera večer někdo přehraboval.

Klid, nerozčiluj se.

Olivia si připomněla, že v její minulosti bylo jen jediné skutečné tajemství, důkazy však zničila před třemi roky v den Loganova pohřbu.

Pohlédla znovu na částečný otisk mužské boty a pokusila se logicky uvažovat. Může začít s několika fakty. Zaprvé ta osoba musela vejít do kanceláře až potom, co začalo pršet.

Zadruhé ten člověk musel vědět, že nebude večer dlouho pracovat, jak bylo jejím zvykem v náročných obdobích.

Napadlo ji, že mezi jejími známými existuje alespoň jeden muž, který věděl, že včera večer bude doma. Jasper Sloan.

Poslala ho taxíkem, aby chytil trajekt. Mohl se snadno nejdřív zastavit ve studiu Imaginace.

Strávila spoustu, času úvahami, jestli mu může důvěřovat. Nenapadlo ji, že by on nemusel důvěřovat jí.

13

Jasper vyšel z rušné zkušební laboratoře lítačkami na druhém konci. V ruce držel kopii nejnovější zprávy o posledních výsledcích elektroluminiscentní technologie. Cestou do kanceláře pročítal barevně zvýrazněné části. Došel k závěru, že Rolliemu se podařila dobrá věc: získal do vývojové sekce techniky s tvůrčím myšlením. Také ovzduší v laboratoři bylo otevřené a nekonvenční. Nikdo tu nenosil oblek.

Lidé v Jasu se spontánně dělili o nápady a nebáli se, že by je mohl podtrhnout zastaralý systém vedení. A právě tohle by Jasper rád v podniku zachoval.

Ještě ve dveřích své kanceláře studoval odstavec popisující způsob, jakým lze jemná světelná vlákna, nabíjená nepatrnými bateriemi, vetkat do tapety nebo textilu.

Rose zvedla hlavu a ve tváři se jí zračilo vzrušení. „Tady jste, pane Sloane. Už jsem vás chtěla vyvolat. Na lince jedna máte Andyho Andrewse.“

Jasper svraštil obočí „Andy Andrews?“

„Přece ten redaktor z Tvrdé valuty,“ vysvětlila Rose bez dechu. „Moc vlivný ekonomický bulletin.“

„Znám ho.“

Tvrdá valuta byl důležitý regionální bulletin zaměřený na investice. Docházel faxem dvakrát nebo třikrát týdně odběratelům, mezi něž patřili špičkoví manažeři, členové správních rad, burziáni a makléři po celém Severozápadě. Jasper jej občas shledával užitečným, i když dle jeho názoru se Andy Andrews často pohyboval na tenké hranici mezi novinkami z finančního světa a divokými dohady.

Bohužel Tvrdá valuta byla první věc, kterou si ráno po příchodu do kanceláře místní manažeři přečetli.

„Rollie měl předplatné,“ informovala ho Rosie, „ale nikdy ho nepožádali o interview.“

Jasper si pomyslel, že v Rollieho dobách se v Jasu nepřihodilo nic ani vzdáleně zavánějícího skandálem, který by mohl zajímat hospodářskou komunitu. Image společnosti byl vždycky seriózní.

Věci se ovšem změnily.

Rychle odhadl situaci. Hovořit s novináři, a zvláště s Andrewsem, nepatřilo k jeho oblíbeným činnostem. V jeho dřívější kariéře kapitálového investora bylo celkem jednoduché se médiím vyhnout.

Nyní se však pohyboval ve sféře, kde nejrůznější dohady se stávaly nástroji, jež bylo třeba obezřetně ovládat. Nesprávné spekulace by mohly mít nedozírné důsledky pro společnost v postavení, v jakém se Jas nacházel.

Skutečnost, že mu volá redaktor nejvlivnějšího regionálního ekonomického bulletinu, znamenala, že v hospodářské komunitě Severozápadu už začaly kolovat fámy.

„Vezmu si hovor ve své kanceláři, Rose. Až skončím, pošlete ke mně Morrisona, ano?“

Jistě, pane Sloane. Podívala se na něj s nadějí v očích. „Znamená to, že se o Jasu bude v Tvrdé valutě psát?“

„Pokud tomu budu moct zabránit, tak ne.“

Ignoroval Rosino zjevné zklamání, vešel do kanceláře a zavřel za sebou. Sáhl přes stůl po sluchátku.

„Tady Sloan.“ Usadil se na kraji uklizené naleštěné desky.

„Andy Andrews z Tvrdé valuty.“ Hlas byl uměle vřelý a srdečný, hlas novináře, který pracuje po telefonu. „Seznámili jsme se před rokem, když jsem se zastavil ve vaší společnosti Sloan a spol., abyste mi poskytl vyjádření k Hatcherově fúzi.“

„Pamatuju se. Co pro vás můžu udělat, Andrewsi?“

„Dávám dohromady krátký článek o nedávných změnách v Jasu. Rád bych vám položil několik otázek.“

„Jakých otázek?“

„Spousta mých čtenářů o vás samozřejmě slyšela. Sloan a spol. podpořili některé z nejúspěšnějších mladých podnikatelů v regionu a také financovali rozšíření podobně jako v Jasu. Ale domníval jsem se, že se většinou v managementu firem svých klientů neangažujete.“

„Jas už nepatří jednomu z mých klientů, je můj.“

„Podle mých informací z jednapadesáti procent.“

„Jednapadesát procent stačí.“

„Půjdu rovnou k věci. Proč jste vlastně převzal vedení společnosti?“

„Jas pro mě představuje změnu zaměření,“ odpověděl Jasper klidně. „Měl jsem v úmyslu začít s něčím, co by zahrnovalo všechny aspekty řízení rozšiřujícího se a různorodého podniku.“

Andy si odkašlal. „Panují jisté dohady, že nedávná smrt majitele a ředitele Jasu mohla společnost ohrozit.“

„Tyto dohady jsou naprosto neopodstatněné.“

„Koneckonců firma se nachází ve velice zranitelné fázi expandování, že? Byl tohle důvod, proč jste se ujal řízení podniku?“

Tyhle fámy se musí v zárodku potlačit, pomyslel si Jasper. „Jas byla vždycky dobře vedená firma. V souladu se svou prozíravou filozofií řízení učinil Rollie Chantry pro současnou situaci vhodná opatření.“

„Ach tak.“ Zdálo se, že Andyho to nepřesvědčilo. „Čtyřicet devět procent prý teď patří Olivii Chantryové, neteři Rollieho Chantryho.“

„Správné.“

„Paní Chantryové očividně zastupuje zájmy ostatních členů Chantryovy rodiny. Jak byste popsal váš vzájemný vztah?“

„Jako blízký,“ odpověděl Jasper.

„Velmi blízký.“

„Tak jsem to neslyšel,“ poznamenal Andy úmyslně váhavě jako někdo, kdo si není zcela jistý fakty a zároveň je nedovede dát do souvislosti.

Sakra. V Jasperově otázce zazněl jen náznak zvědavosti. „A co jste slyšel, Andy?“

„Říká se, že Chantryovi nevidí rádi u kormidla někoho z venku. Chcete se k tomu vyjádřit?“

„Nevím, co jste slyšel, nicméně vás mohu ujistit, že Olivia Chantryová mi plně důvěřuje a spolupracuje se mnou. Oběma nám leží na srdci dlouhodobé zájmy Jasu.“

Nastala krátká, významná pauza. „Chcete tedy oficiálně popřít, že jste vstoupil do Jasu, abyste jej rozšířil před případným prodejem nebo fúzí?“

„Absolutně,“ prohlásil Jasper. „Jas je moje společnost a tak to zůstane.“

Po pěti minutách interview ukončila ihned zavolal do Imaginace.

„Olivia.“ Zdálo se, že je nesoustředěná.

„Právě mi volal Andy Andrews z Tvrdé valuty,“ řekl Jasper bez úvodu.

„Blahopřeju,“ podotkla suše. V krátké pauze Jasper zaslechl malé usrknutí. Znělo to, jako by se Olivia napila kávy. „Andy Andrews tě musí považovat za zajímavého. Nám drobným podnikatelům pozornost nevěnuje.“

„To se změní.“

„Jak to myslíš?“

„Andrews mi zavolal, protože chtěl informaci o našem vztahu.“

Ozval se přiškrcený výkřik následovaný prudkým vydechnutím, dusivým zvukem a kašláním.

„Je ti něco?“

„Ale ne, zaskočila mi káva,“ zasípala. „Co o našem vztahu?“

„O našem obchodním vztahu.“

„Aha.“ Další odmlka, další usrknutí „A cos mu řekl?“

„Že mezi oběma majiteli Jasu existuje velice úzká pracovní vazba.“

„Rozumím.“ Snažila se o neutrální tón.

„Že máme o budoucnosti Jasu stejnou vizi.“

„Hmm.“

„A že ty,“ pokračoval Jasper důrazně, „jako představitelka Chantryovy rodiny, máš v mé schopnosti řídit růst firmy naprostou důvěru.“

„Naprostou důvěru?“

„Ano. Naprostou důvěru.“ Jasper si přenesl telefon k oknu kanceláře a zahleděl se na ulici šest pater pod ním. „Andrews říkal, že se k němu donesly různé řeči, Olivie.“

„Jaké řeči?“

„Ty, co by mohly znamenat potíže.“ Chvíli váhal. „Buď mu někdo ty fámy servíruje, nebo jen střílí naslepo. V každém případě je musíme potlačit, než se nám vymstí.“

„Máš nějakou představu?“

„Andrews ti pravděpodobně zavolá a bude chtít slyšet tvou verzi. Nezapomeň, co jsem říkalo jednotné frontě.“

„Jistě, jednotná fronta.“

„Doufám, že to bereš vážně, Olivie. Pomluvy o neshodách mezi námi dvěma by mohly Jas mimořádně poškodit. Jsi obchodnice, víš, co můžou firmě způsobit nevhodné dohady.“

„Ale jo.“

„Nechceme, aby dodavatelé, prodejci a zákazníci byli nervózní. Obzvlášť v téhle fázi.“

„Hmm.“ Opět tiché loknutí.

Jaspera podráždil její zjevný nezájem a sevřel pevněji sluchátko. „Považuj naši spolupráci za sňatek z rozumu.“

„Jednou už jsem manželství zkusila.“ Její hlas zněl zamyšleně. „Moc rozumné to nebylo.“

„Udělal jsem s tou institucí podobnou zkušenost, ale tentokrát to bude jiné.“

„Určitě?“

„Ano, tohle je obchod.“ Pozoroval provoz na First Avenue. Napadlo ho, jestli se dá z pohybu aut vyčíst budoucnost podobně jako z čajových lístků. „Pokud jde o obchod, jsem si vždycky jistý.“ Problém mu dělaly osobní věci.

Na druhém konci linky zaslechl další usrknutí.

„Moc pěkné, když si je člověk jistý, že?“ podotkla Olivia po chvíli.

Jasper si náhle uvědomil, že se něco muselo stát. Něco vážného. Tohle nebyla Julie moderních dnů, která mu včera večer mávala z balkonu na rozloučenou. Olivia byla napjatá. Opatrná. Odtažitá.

Cítila se provinile, protože nechala prohledat jeho dům, zatímco byl u ní?

Rozhodl se, že se tomu pokusí oklikou přijít na kloub. „Olivie?“

„Copak?“

„Já samozřejmě nejsem odborník na výživu, ale nemyslíš, že piješ trochu moc kávy?“

Po krátké, udivené pauze se ozvala. „Tohle je dneska druhý šálek. Moment, vlastně třetí. Anebo čtvrtý? Eleanora Lancasterová mě pozvala na snídani a tam jsem něco vypila.“

Jasper se zamračil. „Ty jsi snídala s Lancasterovou?“

„Díky bratrovi se teď pohybuju v pěkně vysokých kruzích. Proč ses mě ptal na kávu?“

„Jen mě to tak napadlo, připadáš mi nervózní.“ Okamžitě vybuchla jako sopka.

„Nervózní? A proč bych měla být nervózní? Jen proto, že mě zítra večer čeká velká akce důležitého klienta, že moji tetu vydírají, na podlaze mám stopy bot …“

„Tebe vyvedou z míry nějaké šlápoty? Bez urážky, Olivie, ale nepřipadáš mi jako chorobně čistotný typ.“

„A k tomu všemu,“ nedala se přerušit, „mi má volat reportér, který se mě chystá smažit kvůli mému vztahu s novým ředitelem Jasu. Nene, vážený, neděje se nic, proč bych měla být neklidná. Vůbec nic.“

Jasper zaslechl další loknutí, tentokrát pořádné.

Z ničeho nic ho zachvátila iracionální touha ji uklidnit. „Pokud jde o tetina vyděrače…“

„Co je s ním?“

„Netrap se s tím. Jakmile nám Zara dá svůj seznam, nebude dlouho trvat a profesionální detektiv zjistí, kdo za vydíráním stojí.“

„Doufám, že máš pravdu. Zara ti ohromně důvěřuje. Ráno se hned cítila líp, protože sis vzal věc na starost.“

Olivia se zdála rozladěná. Jaspera napadlo, že ji podráždilo, jak se ujal vedení. Je přece zvyklá rozhodovat sama.

„Už jsem říkal, vydírání a zvláště takovéhle, je skoro vždycky osobní záležitost.“

„Asi máš pravdu. Rozhodně bych s radostí osobně zakroutila krk tomu mizerovi, který tetu terorizuje. Ale budu muset končit, Jaspere, mám dnes dopoledne spoustu práce.“

„Já taky.“ Ale nezavěsil.

Ona také ne.

Jasper slyšel, jak se opět napila kávy. Vycítil, že se k něčemu odhodlává.

„Jaspere?“ Hlas byl napjatý.

„Ano?“

„Kam jsi ode mne včera jel?“

Tuhle otázku by čekal ze všech nejméně.

„Domů na Bainbridge.“ Opřel se ramenem o okenní rám. „Proč?“

„Jen tak.“

To určitě, pomyslel si. Takhle to dopadá, když se jde na věc oklikou. Nemá co ztratit, když sám bude otevřenější. „Zvláštní, ale já bych taky rád něco věděl.“

„Ano?“

„Poslala jsi někoho, aby mi prohledal dům, když jsme spolu večeřeli?“

Na druhém konci telefonu se rozhostilo nepřirozené ticho, které nenarušilo ani usrknutí kávy.

Jasper se dál opíral o okno, ale v těle se mu napjal každý sval, zatímco čekal na odpověď. Ne že by se příliš dozvěděl, jestliže se rozhodne lhát.

„Myslím,“ řekla Olivia velice pomalu, „že si musíme promluvit.“

„Vždyť mluvíme.“

„V soukromí. Sejdeme se v espreso baru, kde jsi mě našel včera. Za deset minut.“

„Olivie, co se ksakru děje? Nemám čas na další tajemné schůzky!“

Žádná odpověď. Olivia už zavěsila.

„Prohledal ti pracovnu?“ Olivia sevřela oběma rukama malý šálek obzvlášť silného espresa, které si právě koupila. Nahnula se soustředěně přes stolek. „A soubory v počítači? Víš to určitě?“

Jasper metodicky rozbaloval sušenku ke kávě a teď na ni vrhl varovný pohled. „Jsme na veřejném místě, snad bys měla mluvit tišeji.“

Olivia se netrpělivě rozhlédla po hrstce obsazených stolků poblíž a snížila hlas. „Ty vážně věříš, že ti někdo vnikl do domu a hrabal se v tvých osobních záznamech?“

„Mám zřejmě dvě možnosti. Bud mi někdo prohledal pracovnu, anebo jsem paranoik.“

Jeho odpověď ji na chvíli umlčela. „Může paranoia přicházet v úvahu?“

Otázku přešel. „Jsi si jistá tou stopou?“

„Ano.“ Napila se rychle husté kávy v naději, že ji povzbudí. „Totiž jisté je, že dnes ráno byl na koberci pod počítačem otisk mužské boty. Ovšem co tam dělal opravdu nevím. Nemůžu tvrdit, že mi někdo otevřel počítač.“

„Co soubory na disku? A věci v zásuvkách? Nějaká stopa, že je někdo procházel?“

„Kdo ví? Jak můžeš říct, že se ti někdo přehraboval v kartotéce?“

„Ti z nás, kdo berou kartotéky a organizaci vážně, by pravděpodobně dokázali cizí zásah rozpoznat,“ opáčil Jasper suše.

„Přednášku o organizaci kanceláře si klidně odpustím.“

„Nechám si ji na jindy.“ Namočil sušenku do kávy a pořádné si ukousl. „Takže tys našla dnes ráno na podlaze stopu a došlas k závěru, že jsem si hrál s tvým počítačem? To se mě dotklo, hluboce dotklo.“

Olivia nechápala náhlou změnu jeho nálady. Předtím do telefonu jí připadal vzdálený, chladný, až zachmuřený. Teď se jí zdál přímo veselý, což vzhledem k tématu nedávalo smysl.

Jako by v době od telefonického hovoru, dostal nějakou dobrou zprávu.

„Nehraj si na ublíženého, Sloane. Sám jsi doma spřádal spiklenecké teorie. Vážně jsi věřil, že jsem si najala někoho, aby ti prohledal pracovnu? Pěkně děkuju.“

K jejímu údivu se Jasper zazubil. „Máme skvělé pracovní vztahy, co říkáš, Chantryová? Ta vzájemná důvěra!“

Jeho bezdůvodné pobavení vyprovokovalo Oliviiny kofeinem rozrušené nervy. „Aby bylo jasno, Sloane, kdybych ti chtěla dát prohledat pracovnu, možná bych souhlasila, že s tebou povečeřím, zatímco někdo tu špinavou práci udělá.“

„Ano?“

„Ale nikdy, ani za milion let, bych nešla tak daleko, že bych tě políbila.“

Dlouho se na ni pátravě díval. Pak vážně pokývl hlavou. „Budu si to pamatovat.“

Náhle se jí udělalo horko. Věděla, že se červená, a to ji rozzuřilo. Spěšně vrátila téma zpět.

„Naše kanceláře zjevně prohledal ten vyděrač,“ řekla rázně.

„Nejspíš ano.“

Nevzrušeně žvýkal sušenku. „Pravděpodobně hledal něco, čím by nám mohl pohrozit.“

Olivia si uvědomila tichý klapavý zvuk. Podívala se dolů a zjistila, že její prsty nervózně tančí na okraji šálku. Jen silou vůle dokázala to neklidné staccato zastavit.

„Jedno je jisté,“ poznamenala. „V mé kanceláři nemohl najít nic, za co by mě mohl vydírat.“

„V mé taky ne. Ovšem něco nám o sobě prozradil.“ Střelila po něm pohledem. „Jako například?“

„Především jestli máš pravdu s tou stopou, pak je vyřešena otázka pohlaví. Zřejmě hledáme muže, ne ženu.“

„Správně.“ Olivia se zamyslela. „Taky víme, že se ten chlap vyzná v počítačích.“

„A ještě je jasné,“ dodal tiše Jasper, „že mě včera večer musel k tobě sledovat a spočítal si, že se u tebe zdržím.“

Olivii přeběhl mráz po zádech. „Mám husí kůži z představy, že nás někdo sleduje.“

„Ano.“ Jasper dopil kávu. „Až toho grázla chytíme, postarám se, aby za to zaplatil.“

Náhlý přechod k bezpečně neutrálnímu tónu v Jasperově hlasu ji rozechvěl zase jinak.

Fascinovaně přihlížela, jak zvedl použité ubrousky, tyčinky na zamíchání a obal ze sušenky, všechno úhledně složil a malý balíček nacpal do jednoho z prázdných šálků. Pak oba šálky zasunul do sebe.

Jakmile dokončil toto malé konstrukční dílko, zvedl se a hodil je do nedalekého odpadkového koše.

Otočil hlavu a zjistil, že se na něj Olivia dívá. Zvedl obočí. „Copak?“

„Vždycky jsi měl tenhle nepřirozený sklon k pořádku a úhlednosti?“

„Na to si zvykneš.“

14

„Ano, Nino, dostala jsem tvé vzkazy.“ Olivia se nepodívala na koš na papír, kam zahodila poslední vzkaz krátce poté, co jej objevila na zemi. Zdvořile se na sestřenici usmála. „Promiň, že jsem ti nemohla zavolat, ale jak vidíš, jedeme dnes na plnou páru. A takhle to chodí už několik týdnů.“

„Já vím.“

Olivia si v duchu povzdechla. Nemělo by ji překvapit, že po návratu z espresa baru našla Ninu čekat v kanceláři. Vyhýbala se její návštěvě už týden. Bylo jen otázkou času, kdy se za ní Nina vypraví osobně.

„V Jasu máme tolik změn,“ pokračovala chabě, „že jsem neměla možnost ti brnknout.“

„Vím, že smrt strýce Rollieho pro tebe znamená velký stres.“ Nina se usmála a oči vyjadřovaly pochopení.

Olivia otevřela ústa, aby svou omluvu rozvedla, ale zase je rychle zavřela. Nenáviděla omluvy, své však vůbec nejvíc.

„Tak dobře. O čem jsi se mnou chtěla mluvit?“ zeptala se tiše.

Nina pevně sepjala ruce v klíně. Měla jemné, křehké ruce. Na Nině bylo všechno jemné a křehké, pomyslela si Olivia. Její pravý opak.

Drobná a hezká Nina byla o pět let mladší než Olivia. Se svými tmavými vlasy, velkýma očima a éterickým vzhledem připomínala Olivii obraz z počátku devatenáctého století.

Nina patřila k ženám, které vzbuzují ochranitelský instinkt nejen v mužích, ale v celém jejich okolí.

Podívala se na Olivii prosebnýma očima. „Chci tě požádat, abys přišla na vernisáž v Kesgroveově muzeu.“

Všechny svaly v Oliviiných ramenou se bolestivě napjaly. Nepřítomně si začala masírovat šíji.

Toho se obávala. Vernisáž retrospektivní výstavy Loganových děl se měla konat koncem měsíce. Budou tam všichni z Daneovy rodiny včetně Seana. Olivia si uvědomila, že je naposled viděla na pohřbu.

Netoužila podstoupit další kolo němých výčitek a obvinění, které tehdy spatřila v jejich očích.

„Opravdu si myslím, že to není dobrý nápad, Nino.“

„Prosím! Pro Seana a jeho rodinu by to tolik znamenalo.“

„Pochybuju.“

„Vím, že si myslíš, že tě pořád ještě obviňují z toho, co se Loganovi stalo v Pamploně. Byli tehdy bez sebe žalem, proto se obrátili proti tobě. Sean to však překonal a myslím, že jeho rodiče také.“

Olivia o tom vážně pochybovala. „I kdybys měla pravdu, stejně by nám nebylo příjemné být společně v jedné místnosti.“

„Olivie, prosím tě o tuhle laskavost kvůli sobě. Určitě víš, že se Seanem chodím?“

„Ano.“

Nina se roztřeseně nadechla. „Mluvili jsme o sňatku.“

„Ach tak.“

Nina propletla prsty. Oči se jí zamžily. „Mám ho tak ráda, ale nevím, jestli si ho můžu vzít po tom, co se stalo. Nepřipadá mi to správné.“

Olivia vyskočila, vytáhla papírový kapesník a strčila ho Nině do ruky. „Už dřív jsem ti říkala a znovu ti opakuji, abys zapomněla, co se před třemi roky stalo. Nemá smysl vytahovat minulost. Jestli víš jistě, co k Seanovi cítíš…“

„Naprosto jistě.“ Bolest v jejích očích na okamžik zmizela a objevila se v nich teplá zář. „Nikdy v životě jsem si nebyla ničím tak jistá.“

Krásný pocit, uvažovala Olivia. „Tak neváhej.“

Nina se zatvářila rozhodně. „Mám ho příliš ráda, nechtěla bych mu ublížit. A jestli se dozví o Loganovi…“

Olivia se na ni pevně zadívala. „Sean na to nikdy nepřijde. Minulost ti nesmí zničit budoucnost. Nedovol, aby Logan nakonec zvítězil.“

Nina sklonila hlavu. „Tolik ti dlužím. Nevím, jak ti poděkovat.“

„Nedlužíš mi vůbec nic.“ Olivia se podívala na hodinky. „Nezlob se, ale vážně se musím vrátit k práci.“

„Já vím.“ Nina vstala. „A co ta vernisáž? Uvědomuju si, že nemám právo tě žádat, abys přišla. Ale věř mi, že Sean už tě z Loganovy smrti neobviňuje. Chce překonat vaše odcizení, protože mě miluje.“

„Nino…“

„Prosím tě, přemýšlej o tom,“ žadonila Nina. „Kvůli Seanovi, když ne kvůli mně.“

„Tak dobře, rozmyslím si to.“

Manželka prezidenta a výkonného ředitele potravinářské společnosti Stříbrná galaxie Madeline Silverthorneová dala Olivii jednu věc zřetelně najevo. Přála si, aby na výročním večírku Stříbrné galaxie převládalo jako téma a výzdoba stříbro.

Olivia byla přesvědčená, že klientovi, či v tomto případě klientově ženě, je třeba poskytnout vše, co žádá, ba ještě trochu víc. Jídelna na Soukromém ostrově zářila, třpytila se a svítila stříbrem.

Hluboko v útrobách lodi pracovaly motory na poloviční výkon. Soukromý ostrov se bez cíle proplétal mezi ostrovy zálivu Puget Sound.

Olivia věděla, že jen málo hostů na palubě má v úmyslu jít dnes večer spát, i když každému byla přidělena kabina. Záměrem návštěvníků večírku Stříbrné galaxie bylo sníst co nejvíc z hostitelova jídla a ochutnat co nejvíc jeho dobrého vína a pak se bavit, dokud se nebude podávat opět bezplatná snídaně.

Náročný úkol pro firmu zajištující výzdobu a organizaci, ale lukrativní.

Olivia se kriticky zahleděla na scénu, kterou vytvořil její tým.

Dlouhé stoly obtěžkané delikatesami vyráběnými Stříbrnou galaxií byly pokryté stříbrnou fólií s třásněmi. Hosté si brali kaviár a jednohubky ze stříbrných táců. Štíhlé stříbrné svíce byly zasazené do elegantních stříbrných svícnů.

Stěny zakrýval stříbřitě se lesknoucí papír. Od stropu se houpaly zrcadlové koule připomínající ty, jež vysívaly v plesových sálech swingové éry. Jejich třpytící se plochy odrážely stříbrné světlo.

K Olivii přistoupila Madeline Silverthorneová. Její postava operní divy zářila v toaletě ze stříbrného lamé, jež zdůrazňovala její stříbrošedé vlasy. Spokojeně se zahleděla na mohutnou stříbrnou vázu s květinami z blyštivé fólie, stojící uprostřed místnosti.

„Pohádkové,“ prohlásila. „A tak elegantní. Vystihli jste přesně image naší společnosti.“

Není nad spokojeného klienta, pomyslela si Olivia.

„Firma, kterou jsem si vloni najala, odmítla brát zřetel na má přání,“ pokračovala Madeline. „Ta osoba, s níž jsem jednala, si dokonce dovolila říct, že tolik stříbrné fólie a tretek bude vypadat lacině. Dovedete si to představit?“

Olivia potlačila vzpomínku na den, kdy se všichni její zaměstnanci shromáždili u jejího stolu, aby jí řekli totéž.

„Bude to vypadat jako v továrně na hliníkovou fólii.“ Bolivar se zamračil. „Nějak moc blýskavé, nemyslíš? Hosté by měli dostat tmavé brýle.“

„Holčičko, bude to trošku… moc oslnivé,“ podotkla Zara.

„Pochybuju, že v Seattlu seženeme tohle kvantum fólie, přidal se Bernie. Snad abychom nějakou importovali.“

„Nechápu, proč ta druhá firma měla s vaší stříbrnou koncepcí problém,“ zamumlala Olivia. „Moji lidé pracovali na tomto projektu s ohromnou chutí. Měli pocit, že mohou rozvinout svůj tvůrčí potenciál“

Madeline se zdála potěšená. „Výsledek je vidět. Opravdu velký rozdíl mezi loňským večírkem a dnešním gala večerem. Mám v úmyslu říct Charliemu, že příští rok si rozhodně vezmeme zase Imaginaci.“

Olivia si v duchu přiznala, že by bylo vskutku laciné, kdyby vztyčila pěst a z plných plic zařvala hurá. Ovládla se. Věnovala Madeline úsměv a doufala, že je v něm správná míra obchodní srdečnosti.

„Jsem ráda, že se vám konečný výsledek líbí, paní Silverthorneová. Cílem naší firmy je především spokojený klient.“

Madeline si prohlížela číšníky vyrovnané v řadě za bufetovým stolem. „Saka a kravaty ze stříbrného lamé považuji za geniální.“

„Čí to byl nápad?“

„Myslím, že s tím přišel Bolivar.“ Olivia raději zamlčela, že Bolivar původně považoval návrh za žert. Jakmile s ním však vyrukoval, Olivia se jej hned chopila. „Povím mu, že jste jeho koncepci ocenila.“

„Příští rok to musíme zopakovat. Také se mi líbí ta proplétající se stříbrná lana v tanečním sále -“ Madeline se odmlčela a usmála se na někoho za Oliviinými zády. „Jaspere, to je opravdu milé. Jsem tak ráda, že sis pro nás udělal čas.“

„Díky, žes mi dovolila vtrhnout sem takhle na poslední chvíli, Maddy.“

„Víš moc dobře, že jsi vždycky vítaný. Moc mě těší, že ti to letos konečně vyšlo.“

Olivia se na Jaspera prudce otočila. Nijak se netajila svým překvapením.

„Nevěděla jsem, že tu dnes budeš.“ Uvědomovala si, že nepromluvila příliš nadšeně, ale nemohla si pomoct. Podráždilo ji, že se o tom nezmínil.

Musela připustit, že ve smokingu vypadá naprosto uvolněně a báječně sexy. Černé sako dokonale obepínalo jeho široká ramena. Zdál se pobavený ledovým výrazem v jejích očích.

„Pověděl jsem ti, že mám pozvánku“

„Ano, ale myslela jsem, žes říkal -“ Poněkud opožděně si Olivia uvědomila, že je s nimi Madeline. Spěšně spolkla zbytek věty. Proč by se klientka měla dozvědět, jak Jasper před několika dny prohlásil, že se nehodlá večírku zúčastnit. Přemítala, co změnilo jeho plány. Měla pocit, že nedělá nic bez jasného důvodu.

„Chtěl jsem se podívat, jakou práci dělá moje nová obchodní partnerka.“ Jasper se rozhlédl po třpytivé scéně. „Velice působivé. Překvapuje mě, že nerozdáváte u dveří sluneční brýle.“

Lehká ironie v jeho pobaveném hlase šla zcela mimo Madeline, Olivia ji však jasně zaslechla. Zvedla obočí.

„Těší mě, že výzdobu schvaluješ.“ Významně se na něj usmála. „Madeline mi právě říkala, jak velice se jí stříbrný efekt líbí. Domnívá se, že elegantně podtrhuje jméno společnosti.“

„Máte pravdu,“ souhlasila spokojeně Madeline. „Jaspere, mám vážně radost, že jsi dnes večer tady. Pořád ti opakuju, že nechodíš dost do společnosti.“

„Nejsi jediná, kdo mi to v poslední době vyčítá.“ Jasper se usmál. „Vždycky se rád sejdu se starými přáteli, Maddy.“

„Staří přátelé?“ zeptala se Olivia nechápavě.

Madeline se na ni podívala. „Ale ano, známe se už léta. Jasperova firma poskytla finanční kapitál a manažerské poradenství našemu nejmladšímu synovi Charliemu juniorovi, když se před několika roky pustil do obchodování se softwarem.“

„Aha.“ Olivii nenapadla žádná jiná odpověď. Měla dojem, že po deseti letech podnikání na Severozápadě jako kapitálový investor, musí mít Jasper kontakty v celé místní obchodní komunitě.

„Stříbrná galaxie neměla v té době dostatečný kapitál na hotovosti,“ vysvětlila Madeline. „Nemohli jsme Charliemu juniorovi výrazně pomoct, ale Jasper se o všechno postaral.“

„Ach tak.“

Madeline na ni mrkla a potom i na Jaspera. „Tak vy dva jste teď společníci v Jasu, co?“

„Přesně tak,“ přikývl Jasper klidně.

„Charlie senior mi zrovna nedávno o Jasu vyprávěl.“ Její zadumaný tón ostře kontrastoval se soustředěným výrazem v očích. „Doufá, že se firma po smrti Rollieho neprodá nebo nespojí s jinou.“

„Ani náhodou,“ ozvala se Olivia.

Jasper opět vypadal pobaveně. „Slyšelas dámu.“

„Výborná zpráva. Strašně neradi bychom viděli další starou rodinnou firmu na popravčím špalku.“ Madeline se usmála na Jaspera. „Ale jak chceš proboha dál řídit Sloan a spol., když ses ujal kormidla Jasu?“

„Sloan a spol. prodávám.“

„Velice zajímavé,“ podotkla Madeline. „Jaspere, co kdybyste si s Olivií zašli do sálu a zatančili si při hudbě té děsné drahé kapely, kterou jsme najali?“

Laskavý, téměř mateřský pohled v Madelininých šedých očích Olivii znepokojil. „Paní Silverthorneová, nejsem host. Dnes večer jsem sem tu pracovně.“

„Nesmysl.“ Madeline odmítavě mávla rukou ve stříbrné rukavičce. jeden tanec vaši profesionální povést nepošramotí. „Díky vašim pečlivým přípravám jede všechno jako po másle. Jen běžte, trvám na tom.“

Olivia chtěla znovu protestovat, ale v tom ucítila, jak jí Jasper pevně sevřel paži.

„Skvělý nápad, Madeline,“ řekl a táhl Olivii ke dveřím. „Už léta jsem netancoval.“

Olivia se nuceně usmála a dovolila, aby ji provedl mezi davy u bufetu do přilehlého sálu.

Kapela oděná do podobných sak ze stříbrného lamě jako číšníci spustila pomalou, jednoduchou baladu. Jasper vkročil rovnou na parket a vzal Olivii do náručí.

„Ty šaty ti sluší,“ poznamenal dřív, než se mohla dožadovat dalších vysvětlení o jeho přítomnosti.

Z nějakého důvodu ji lichotka zmátla. Automaticky sjela pohledem na své jednoduché rovné šaty z těžkého černého hedvábí. Náznak stříbrné představovalo nenápadné lemování u decentního výstřihu a na konci dlouhých, úzkých rukávů.

„Jediná věc v mém šatníku s něčím stříbrným,“ přiznala.

Přejel očima po blyštivé výzdobě sálu a ústa se mu zvinila v lehkém úsměvu. „Nevěřil bych, že se v Seattlu najde tolik stříbrné fólie a lesklých cetek.“

Olivia nedokázala skrýt ušklíbnutí. „Vymetla jsem sklady svých dodavatelů. Jenom doufám, že nikdo z konkurentů nepřipravuje na dnešní večer stříbrnou svatbu. Ručím za to, že ve městě není k pronajmutí jediný stříbrný svícen a podnos.“

„Tomu věřím.“

„Tak dobře, ven s tím.“ Přestala se usmívat a přísně si ho změřila. „Co tu dnes večer děláš? Když jsem s tebou ráno mluvila, neříkal jsi, že přijdeš.“

„Ještě jsem nevěděl, že tu bude i hospodářský tisk.“

„Ale to je samozřejmé. Paní Silverthorneová osobně pozvala reportéry z Banner Journal, Seattle Times a z PostIntelligencer. Tohle je z obchodního hlediska důležitá událost. Hlavním účelem je získat pro Stříbrnou galaxii publicitu.“

„Teprve pozdě odpoledne jsem zjistil, že pozvala taky Andyho Andrewse.“

„No a?“

„Zastihl tě včera?“

„Ne.“ Zamračila se. „Většinu odpoledne jsem byla mimo studio, spousta problémů na poslední chvíli. Nechal tři nebo čtyři vzkazy, ale já na ně neodpověděla.“

„Hmm.“ Jasper se rozhlédl po místnosti se zamyšleným výrazem. „Možná proto se o nás pořád zajímá.“

„Jak to myslíš?“ Olivia sledovala Jasperův pohled a spatřila malého, kulatého chlapíka ve špatně padnoucím smokingu. V jedné ruce držel sklenici šampaňského a v druhé velký talíř naložený chuťovkami, vybranými sýry a uzeným lososem. Díval se na Jaspera a Olivii. V jeho bledých očích zahlédla i přes půl místnosti pronikavý záblesk. „Tohle je Andrews? Vypadá spíš jako plyšový medvídek.“

„Nenech se oklamat nevinnýma nechápavým výrazem. Znám Andyho už léta. Ten chlap má šestý smysl pro sebemenší náznak klepů kolem obchodu.“

Olivia se na Andrewse půvabně usmála a pak se obrátila k Jasperovi. „Mně připadá neškodný. Nechápu, v čem je problém.“

„Pochopíš jej, jestliže se Andrews rozhodne napsat do Tvrdé valuty článek s titulkem SPORY V JASU.“

„Myslím, že přeháníš, Jaspere.“

Přivřel oči. „Vím, o čem mluvím. Zažil jsem to už v několika firmách.“

„Vážně?“ Projevila zdvořilý zájem: „Tančíš se mnou, abys ukázal Andymu Andrewsovi, že mezi partnery Jasu je všechno v pořádku?“

K jejímu údivu se na Jasperových vysokých lícních kostech objevila temná červeň. Na okamžik mu zablesklo v očích podráždění. „Je to jeden z důvodů.“

Jeho odpověď v ní něco uvolnila a zaplavil ji vztek. Hlavou jí šlehla vzpomínka na žhavý polibek na balkoně. Napadlo ji, že mohl být vyvolán něčím jiným než vzájemnou přitažlivostí.

„Ach tak,“ řekla chladně. „Pověz mi, je předstírání romantického vztahu k potenciálně obtížné obchodní partnerce tvou běžnou technikou?“

Litovala neuvážených slov, sotva je vyřkla, ale už bylo pozdě. Jasper jí sevřel ruku tak pevně, div jí nerozmačkal prsty. Dál se na ni usmíval, ale v jeho očích viděla nový a dost nebezpečný výraz.

Sklonil k ní hlavu, což se nepochybně přihlížejícím jevilo jako intimní gesto. Mluvil jí přímo do ucha.

„Ne,“ řekl klidně. „Předstírání romantického vztahu k obtížným obchodním partnerkám nepatří k mému obvyklému postupu. Dle mého profesionálního názoru takový přístup k řízení podniku je neefektivní, a nanejvýš frustrující.“

„Samozřejmě že je.“ Olivia cítila, že jí žhnou tváře, a doufala, že to Jasper nepozná.

Podíval se jí do očí. „Jestli se rozhodnu dvořit své obchodní partnerce, můžeš si být jistá jedním.“

„Čím?“

„Nebudu předstírat.“

Horký pohled v jeho očích v ní rozdmýchal doutnající uhlíky, o nichž ani netušila, že zůstaly po jeho polibku. Olivia klopýtla a musela se ho zachytit za rameno.

„Promiň,“ zajíkla se. „Zakopla jsem o vlastní nohu. Už jsem nějakou dobu netančila.“

„Pojďme si dát něco k pití.“ Zastavil se, vzal ji za ruku a odvedl ji z parketu.

Cestou k stříbřitému baru Olivia znovu zahlédla Andyho Andrewse. Novinář se krčil za stříbrnou palmou u fontány. „Pochybuju, že se panu Andrewsovi vyhneme,“ podotkla.

„Nemám v úmyslu se mu vyhnout, ale byl bych raději, kdyby přišel za námi sám.“

„Nemůžu se tu dlouho zdržet i přes to, co říkala paní Silverthorneová. Mám tady práci.“

„Já vím.“ Zastavil se s ní před třpytivým barem. „Máš čas aspoň na jeden drink?“

Zaváhala a pak pokrčila rameny. „Dala bych si espreso.“ Jasper zaúpěl. „Nemáš strach, že si vypěstuješ alergii na kofein?“

„Měla jsem dlouhý den.“ Z nějakého důvodu se potřebovala obhájit. „A ještě hned tak neskončí.“

Jasper zavrtěl hlavou a pak se obrátil na barmana ve stříbrném saku. „Jedno preso a jeden koňak.“

„Preso dvojité,“ upřesnila Olivia.

„Hned jsem zpátky.“ Barman odešel stranou, aby připravil objednávku.

Jasper se opřel loktem o lesknoucí se bar a nenápadně pohlédl přes parket. Olivia věděla, že sleduje Andyho Andrewse, který k nim zamířil.

„Kdy ti končí služba?“ zeptal se Jasper, aniž by spustil oči z Andrewse.

„Prakticky dokud loď zítra ráno nepřistane v Seattlu, nevyloží se a neuklidí.“

Jasper svraštil obočí. „Budeš celou noc vzhůru?“

Ušklíbla se. „Součást mé práce. Mám dole kabinu, pokud nenastane žádná katastrofa, nejspíš si na dvě hodinky zdřímnu, až zavře Karaoke bar. Při troše štěstí tak ve tři ráno.“

„Dvě hodiny? Víc ne?“

„V pět musím být na nohou, abych zkontrolovala, že je všechno na svém místě pro snídani na rozloučenou, která se bude podávat v osm. A pak musím dohlédnout na vylodění.“

„Vždycky máš takhle nabitý program?“

„Občas jsem kvůli nějaké akci dlouho vzhůru, ale většina z nich netrvá přes noc jako tahle. Dobrá zpráva je, že jakmile se hosté rozejdou, jdu domů rovnou do postele. Na palubu přijde Bolivar s několika dalšími zaměstnanci Imaginace a postarají se o úklid.“

„Jak dlouho už řídíš Imaginaci?“

„Skoro pět let.“

„Cos dělala předtím?“

„Pracovala jsem na volné noze pro několik podobných firem a učila se řemeslu.“

„Zvláštní byznys,“ poznamenal Jasper.

„Já to miluju. Ani chvíli se nenudím, každá akce je jiná. Imaginace se nikdy neopakuje. Strýc Rollie vždycky říkal, že tahle kariéra je pro mě perfektní, protože v ní můžu spojit tvůrčí i obchodní talent.“

Jasper zamyšleně upíjel koňak. „Rollie mi jednou řekl, že pokud jde o obchod, jsi zrovna tak dobrá jako on, jen o hodně mladší.“

„Opravdu to řekl?“

„Ano.“

„To bylo od něho moc milé.“ Olivii pochvala zahřála. „Nešla bych tak daleko, abych si myslela, že mám Rollieho nadání pro obchod, můžu se ale obchodem uživit. Kdybych se měla spoléhat jen na svou kreativitu, asi bych umřela hlady.“

Jasper zvedl obočí.“Proč to říkáš?“

Pokrčila rameny. „Tvůrčí práce mě těší, strašně ráda dávám dohromady nápady na nějakou akci, ale nejsem opravdová umělkyně. Umění je můj velký koníček, ale ne vášeň.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Genialita. Skutečný talent. Vnitřní oheň. Nazvi to, jak chceš, ale já to nemám. Aspoň ne pokud jde o umění.“ Jasper se na ni pozorně díval. „Jak to poznáš?“

„Protože jsem si vzala někoho, kdo to opravdu měl.“ Proč tohle dělá, pokárala se v duchu. Objevila v sobě masochistické sklony?

Odpověď však znala. Ač to bylo neuvěřitelné, Jasper se před ní dosud nikdy nezmínil o Loganovi. Tím se naprosto vymykal, neboť většina lidí si brzy po seznámení s ní našla způsob, jak vyrukovat s legendou o Loganu Daneovi. Crawford Lee se o to postaral.

Olivia si uvědomila, že chce mít tuto překážku za sebou. Přála si, aby Jasper věděl, koho líbá. Za předpokladu, že ji ještě políbí.

„Máš pravdu,“ Jasper luskl prsty, jako by si náhle připomněl nedůležitou informaci. „Bylas provdaná za toho malíře, viď? Za Logana Danea?“

Olivia se zhluboka nadechla. Jeho dokonale lhostejná reakce ji zaskočila. „Ty jsi… věděl, že Logan Dane byl můj manžel?“

„Četl jsem tu pitomou směsici faktů a výmyslů ve West Coast Neo. Mělas Crawforda Lee Wildera žalovat.“

„Nestálo to za námahu,“ řekla Olivia opatrně. „Škoda se už nedala napravit.“

„Asi máš pravdu. Na soudních přích nakonec vydělají stejně jen advokáti.“ Zacukalo mu v koutcích úst. „Tys ale musela Wilderovi nahnat!“

„Prosím?“

„Ten chlap měl z tebe zřejmě strach a v článku našel zbraň, jak se ti dostat na kůži.“

„Zajímavý postřeh.“

„Cos mu vlastně udělala?“

„Crawfordovi? Mimo jiné jsem s ním chvíli chodila, když pracoval pro Banner-Journal.“

„Fakt?“ Jasper se tiše, ale srdečně rozesmál. „Po pár schůzkách už ten chudák musel nosit česnek a stříbrný křížek, aby tě odehnal? Ohromně zajímavé.“

Ostražitě si ho měřila. „Zajímavé?“

„Moc.“ Podíval se jí do očí. „Já prahnu po zajímavých detailech.“

„Aha.“

„Takže, vyjdeš si se mnou? Tentokrát na opravdu pořádnou večeři?“

Naklonila hlavu na stranu a zkoumavě se na něj zadívala. „Ty mou temnou minulost moc vážně nebereš, vid?“

Vypadal dotčeně. „Nevzal jsem vážně článek Crawforda Lee Wildera, ale pozvání na večeři myslím smrtelně vážně.“

„Opravdu?“

Škubl sebou. „Takhle dopadá má pohotová konverzace. Můj společenský um je prý pěkně zaprášený. Jak říkala Madeline, nechodím mezi lidi. Vím, že v těchhle věcech neumím vystihnout správnou chvíli, ale -“

„Ale umíš.“ Už dlouho se necítila tak bezstarostně a šťastně. „Ve skutečnosti moc dobře.“

V očích se mu objevila zvláštní vřelost. „Vážně si to myslíš?“

Na okamžik se zdálo, jako by stříbrem přecpaná místnost vklouzla do jiné dimenze. Olivia vnímala stříbrnou výzdobu kolem sebe, blyštící se zrcadlové koule, hudbu a smích, všechno se však odehrávalo v jiné, nedůležité rovině.

V té chvíli byl podstatný pouze výraz v Jasperových očích.

Hlásná trouba médií však kouzlo roztříštila. Typické, pomyslela si Olivia.

„Neruším?“ zeptal se Andy Andrews a strčil si do úst krekr s lososovou pomazánkou.

„Rušíte,“ přisvědčil Jasper, aniž by spustil oči z Olivie. „Ale když už jste tady, seznámím vás s Olivií Chantryovou. Olivie, tohle je Andy Andrews. Bude zdrcený, jestliže mu řekneš, žes o něm nikdy neslyšela.“

Olivia neochotně obrátila pozornost na chlapíka v pomačkaném smokingu. Automaticky nasadila vřelý společenský tón.

„Andy Andrews z Tvrdé valuty? Ale to je báječné! Pokaždé se vrhnu na váš bulletin, jen co mi vyjede z faxu.“

Andrews očividně nečekal tak srdečné uvítání. Zamrkal a pak se zeširoka usmál s pusou plnou krekru s lososem. „To rád slyším. Dělám, co můžu, abych pouštěl informace do světa.“

„Obzvlášť se mi líbil ten článek z minulého měsíce, jak naši noví místní technomilionáři založili charitativní nadace.“ Koutkem oka zahlédla Jaspera, jak úpěnlivě zvedá zrak ke stropu. Nevšímala si ho, měl by přece vědět, že trochu uváženého obdivu udělá u novinářů své.

„Tak ten se vám líbil?“ zeptal se Andy dychtivě.

„Nejen že byl ohromně zajímavý, ale zároveň i užitečný,“ ujistila ho Olivia. „Získala jsem informace o zázemí případných klientů.“

„Vždycky rád posloužím našim lidem ze světa byznysu. Proto jsem tady.“ Andy si odkašlal. „Moc mě těší, že jsme se poznali, paní Chantryová.“

„Pro vás Olivia.“

„Fajn, Olivie.“ Andy do sebe hodil zbytek šampaňského. „Snažil jsem se vás včera sehnat.“

„Bohužel jsem měla tolik práce s dnešní akcí, že jsem dostala váš vzkaz až večer. Chtěla jsem vám zavolat hned v pondělí ráno. Nevěděla jsem, že tu dnes budete.“

„Mezi námi, ani jsem to neplánoval.“ Andy přistoupil blíž k baru a zamával na barmana. „Vloni jsem tuhle akci Stříbrné galaxie dělal a byla to pěkná otrava. Ale když jsem slyšel, že ji letos organizujete vy, rozhodl jsem se pozvání Silverthorneových přijmout.“

Olivia se opatrně usmála. „Cítím se poctěna.“

„Něco úplně jiného než vloni.“ Andy se rozhlédl po třpytné scéně. „Mnohem víc lesku a romantiky.“

„Díky,“ zamumlala Olivia.

Andy se zaměřil na Jaspera. „Nevěděl jsem, že budete dnes na palubě, Sloane. Nějaký byznys se Stříbrnou galaxií?“

„Ne.“ Jasper se úmyslně na Olivii důvěrně usmál. „Dnes jsem tu čistě z osobních důvodů.“

„Fakt?“ Přišel barman a Andy se omluvil. „Moment, otvírá se bar. Dnes tu mají prvotřídní pitivo, to si nemůžu dát ujít.“

„Jistě.“ Olivia si vyměnila s Jasperem pohled, když si Andy objednal drahou whisky. „Silverthorneovi vytáhnou o téhle noci všecky zátky.“

„Letos teda určitě, to se jim musí nechat.“ Andy převzal svou sklenici a pozvedl ji v přípitku. Pak si několikrát lokl a spokojeně vydechl.

„Jsem ráda, že se bavíte,“ poznamenala Olivia.

Andy jí věnoval neurčitý úsměv, v němž však Olivia zachytila mazaný, byť poněkud opilecký záblesk. „Tak co, v Jasu jede všecko jako po másle?“

„Ano,“ ozval se Jasper dřív, než mohla Olivia odpovědět. „Už včera jsem vám říkal, že máme všechno pod kontrolou.“

„Jo, to jste povídal.“ Andy se dál díval na Olivii. „Ztráta Rollieho Chantryho musela být pro firmu pěkná rána.“

„Zrovna tak pro celou rodinu,“ podotkla Olivia důrazně.

„Jistě.“ Andy několikrát pokýval hlavou. jasně, velká osobní ztráta.“ Pokrčil čelo ve zmatené grimase. „Řek bych, že je dost neobvyklý, aby se někdo z venku, jako tuhle Sloan, ujal rodinný firmy.“

Olivia udiveně rozevřela oči. „Ale my Jaspera takhle nevidíme. Je součástí týmu Jasu.“

„Jo?“ Andy sklouzl pohledem z Olivie na Jaspera a opět zpátky. „Zaslechl jsem o Jasu nějaký řeči. Třeba byste je chtěli potvrdit nebo vyvrátit? Moc rád je v tisku uvedu na správnou míru.“

„Jaké řeči?“ zeptala se Olivia.

„Jak jsem včera povídal Sloanovi, mluví se o prodeji nebo o fúzi.“

Jasper bez jakéhokoli vzrušení položil koňak na pult. „A jak už jsem vám říkal, Andrewsi, jsou to všechno nesmysly“ Znovu se na Olivii důvěrně usmál. „Osobně se těším na dlouhou spolupráci s Jasem.“

V té chvíli Olivia málem uvěřila, že Jasper má telepatické schopnosti. Doslova cítila, jak si přeje, aby ho podpořila. Zbytečně plýtvá duševní energií, pomyslela si. Zjevně neměla jinou možnost, než souhlasit s jeho požadavkem na jednotnou frontu.

„Můžu vás ujistit, Andy,“ řekla sladce, „že Chantryovy potěšilo, když se řízení ujal tak schopný a zkušený manažer jako Jasper Sloan.“

Jasperův pohled vyjadřoval zadostiučinění. Vzal Olivii za ruku viditelně majetnickým pohybem. „Tady máte fakta pro svůj článek, Andrewsi. A teď když dovolíte, požádám Olivii ještě o jeden tanec, než se bude muset vrátit do práce.“

Chvilku po půlnoci Olivia nakoukla do Karaoke baru. Hosté se zjevně bavili. Sám Charlie Silverthorne udával tón, v klasickém stylu gigola z Las Vegas se mazlil s mikrofonem a broukal hit ze čtyřicátých let. V tlumeném světle jiskřila jeho šerpa a motýlek se stříbrnými flitry. Jeho hlas, zesílený nejnovějším elektronickým zařízením, se linul jako hustý, sladký sirup.

Úžasné, co dokáže moderní technika, uvažovala Olivia. Předtím slyšela Charlieho zpívat hymnu Stříbrné galaxie bez pomoci karaoke aparatury a jeho hlas připomínal tlustého lachtana.

Došla k závěru, že je všechno v pořádku, a zavřela dveře do baru. Před chvílí otevřeli bufet se zákusky a hned se kolem něj vyrojili chtiví zájemci. Taneční orchestr stále ještě vyhrával. Nikde žádné vážné problémy.

Rozhodla se, že si zaběhne dolů do kabiny pro druhé boty. Vždycky měla s sebou jiný pár, když ji čekal dlouhý večer na nohou.

Sešla dvě patra schodů a prošla úzkou chodbou. Její maličká kajuta, spolu s ostatními, určenými posádce a personálu, se nacházela na nejspodnější palubě pro cestující těsně nad hladinou. Lepší kabiny byly přiděleny hostům.

Na konci chodby vyndala klíč ze skryté kapsy své černostříbrné toalety a vsunula jej do zámku.

Obálku na zemi spatřila hned, jak vešla do místnosti. Někdo ji podstrčil pode dveře.

Sebrala ji, rozsvítila lampu a rozlepila ji. Uvnitř byl jednoduchý list papíru.

Váš trest je stanoven. Cena za tajemství skutečné

Temné Múzy Logana Danea je tisíc dolarů. Brzy

dostanete pokyn, jak zaplatit první

Několik vteřin Olivia smysl nechápala. A pak ji význam toho na počítači napsaného vzkazu zasáhl jako rána do žaludku.

Vyloučeno. To nemůže být pravda.

Přečetla dopis ještě jednou, ale slova žádným kouzlem nezmizela. Tajemství, o němž se domnívala, že je před třemi roky pohřbila ve skartovačce, se vrátilo, aby ji pronásledovalo.

Vyděrač vědělo Nině.

15

Opíral se nedbale o bar, v ruce minerálku, na niž přešel asi před hodinou, a v tom ji spatřil ve dveřích. Na zlomek vteřiny existovala v místnosti jen ona. Přinejmenším nikdo jiný, na kom by záleželo.

Jasper přemítal, jestli si časem zvykne na ten závratný pocit přepadající ho vždycky, když ji uviděl.

Stála tam, a aniž by si to uvědomovala, vypadala ve své černi se stříbrem majestátně, v očích věčné tajemství zdůrazněné vysoko vyčesanými vlasy. Nějakou dobu na ni pouze hleděla vnímal její přítomnost. Hledala někoho v davu, pravděpodobně jednoho ze svých zaměstnanců. Vždycky ale může chovat naději, že přišla za ním, pomyslel si. Díval se, jak přehlíží místnost pátravým pohledem.

Když ho zahlédla, začala se k němu prodírat. Jaspera zaplavila vina uspokojení. Opravdu hledala jeho. Od jejich dvou společných tanců v sále ji už moc neviděl.

A pak v jejích očích spatřil doutnající zuřivost. Bylo tu však ještě něco jiného. Něco, co mohlo znamenat strach. Muselo se stát něco zlého.

Když se před ním zastavila, položil velice pečlivě minerálku na bar.

„Co je?“ zeptal se tiše.

„Musím s tebou mluvit. Teď hned.“

Vzal ji za paži a provedl ji potemnělou místností ke dveřím, které vedly na palubu. Za okamžik se ocitli venku.

Noc byla jasná, letní měsíc téměř v úplňku. Jasperovi se zdálo, že stříbrný odlesk na černých vodách zálivu tvoří dokonalý doplněk ke třpytu uvnitř. Jako by Imaginace ten efekt objednala pro večírek Stříbrné galaxie. Ovšem kdyby někdo dokázal přemluvit dodavatele měsíčního světla, aby se předvedl v plné nádheře, pak by to byla Olivia.

Mrzutě si přiznal, že je poněkud naměkko v poetické rovině. Možná se měl přeorientovat na nealkoholickou minerálku už dřív.

Brázda za lodí jemně čeřila hladinu a motory jen zlehka otřásaly lodí. Soukromý ostrov stál téměř na místě, kapitán šetřil palivem. Neplují přece k žádnému cíli, připomněl si Jasper. Zábavní plavba nikam.

Ucítil, jak se Oliviina paže zachvěla. Napadlo ho, že ji šaty sotva chrání proti chladnému nočnímu vzduchu. Sundal si sako a zavěsil jí je na ramena.

Lehce se zamračila. „Bude ti zima.“

„Ale ne.“ Opřel se oběma rukama o teakové zábradlí a zahleděl se na měsícem ozářenou vodu. „Tak povídej.“

Stála napjatá vedle něho. „Dostala jsem další vzkaz od vyděrače.“

„Sakra.“ Po předcházející poetické náladě nezůstalo ani stopy. „Kde? Jak?“

„Někdy během večera mi ho strčil pod dveře.“

Jasper si uvědomil význam tohoto stručného prohlášení. „Co v něm stálo?“

„Jen že chce tisíc dolarů a pokyn k první splátce se brzy dozvím.“

Rychle přemýšlel. „Tetě o tomto dalším požadavku neřekneme. Aspoň ne hned. Zpanikařila by.“

„Nerozuměl jsi, Jaspere.“

„Jak to myslíš? Právě jsi mi řekla, že se na tebe vyděrač obrátil s novým požadavkem.“

„Ale ne proto, aby mi pověděl, co má Zara zaplatit za jeho mlčení.“ Oliviiny oči byly hluboko ve stínu. „V tomhle posledním dopise chce peníze za to, že neprozradí moje tajemství.“

Vzplanul v něm tichý vztek. Mlčel, dokud se neovládl.

„Uvědomuješ si, co to znamená?“ zašeptala Olivia. „Vyděrač je dnes na palubě téhle lodi. Někde tady, klidně si tu chodí.“

Donutil se uvažovat logicky. „To není jisté. Někdo sem mohl vzkaz donést, než jsme vypluli.“

„Už jsem ti říkala, že jsem v kabině nic nenašla, když jsem sem se přišla převléct do večerního.“

„Kdy to bylo?“

„Brzy potom, co jsme vyrazili.“ Křečovitě svírala klopy jeho saka. „Musí to být někdo tady na lodi, Jaspere.“

„Nemusí.“ Položil jí ruce na ramena a pevně je sevřel, aby ho pozorně poslouchala. „Dopis mohl někdo přinést na loď před vyplutím a zaplatit někomu z posádky, aby ti ho strčil pod dveře.“

Prudce se k němu otočila a zapátrala v jeho tváři. „Tohle by se mělo dát zjistit.“

„Nech to na mně, ty máš svou práci. Promluvím si s lidmi z posádky. Uvidíme, jestli někdo ví o dopisu přineseném na loď před vyplutím.“

Na chvíli se tvářila odmítavě, ale nakonec logika toho návrhu překonala její odpor. Krátce přikývla.

„Dobře. Děkuju.“

Podíval se na hodinky. „Jsou skoro dvě. Říkalas, že si budeš chtít zdřímnout mezi třetí a pátou?“

„Teď asi sotva usnu.“

„Možná ne, ale stejně bys měla jít ve tři do kabiny. Aspoň si dej na pár hodin nohy nahoru. Přijdu tam za tebou, jakmile si promluvím s posádkou kvůli tomu vzkazu.“

Znovu zaváhala. V té chvíli se otevřely dveře ze salonu a na palubu vešla dvojice. Smáli se na celé kolo nějakému soukromému vtipu. S nimi sem zalétla taneční hudba.

Jasper viděl, jak se Olivia vzchopila a mile se na hosty usmála. Zuřivost v jejích očích se skryla za dokonale profesionální maskou. Jakmile pár vykročil směrem na záď, podívala se na Jaspera.

„Dobře, v mé kabině ve tři.“ Přistoupila ke dveřím do salonu a zastavila se s rukou na klice. „Děkuju ti, Jaspere.“

„Ale jdi.“ Počkal, až otevře dveře. „Ještě něco.“

Vrhla na něj tázavý pohled. „Copak?“

„Moje sako. Vypadala bys v něm uvnitř trochu podivně.“ Zdála se vyvedená z míry. Pak rychle z kabátu vyklouzla a hodila mu jej. „Ve tři.“

Zmizela v teple a hudbě salonu.

Jasper zůstal ještě chvíli stát u zábradlí a nepřítomně vdechoval vůni Oliviina parfému, která ulpěla na saku. Neměla jen vztek, uvažoval. Měla strach.

Co mohl vyděrač vědět, aby si myslel, že mu Olivia zaplatí?

Ve tři šla Olivia do své kabiny. Loď už poněkud ztichla, někteří hosté odpočívali ve svých kajutách. Jaspera neviděla od chvíle, kdy se už před hodinou na palubě rozloučili.

Rozsvítila malou lampičku, posadila se na postel a shodila boty. Jasper měl pravdu. Spát nemohla, ale dát nohy nahoru byl dobrý nápad. Stále ještě ji čekala organizace bufetové snídaně a vylodění.

Položila se a paty opřela vysoko o stěnu. Tenhle trik se naučila už dávno, skvěle jí pomáhal. Dnes ale neúčinkoval.

Někdo zná její tajemství. Zaťala pěsti, v těle se zvedl adrenalin.

Po chvíli sundala nohy ze stěny, vstala a začala přecházet po maličké kabině.

Nikdo živý přece nemohl vědět o Loganovi a Nině. Sama deník zničila, každičkou jeho usvědčující stránku. Tiché zaklepání přerušilo proud jejích myšlenek.

Spěchala otevřít. Ve dveřích stál Jasper, sako zavěšené na jednom rameni, motýlek povolený a košili u krku rozepjatou.

Zaplavil ji zcela neodůvodněný pocit úlevy. Zdál se jí tak pevný, silný a skutečný. Muž, který dokáže ovládnout své vnitřní démony a nedovolí, aby oni ovládli jeho. Není z těch, kdo by je použili jako omluvu pro svou slabost a neukázněnost.

Tenhle muž se vůbec nepodobá Loganovi.

„Tak jak?“ zeptala se. „Co jsi zjistil?“

Rozhlédl se významně po chodbě. „Chceš o tom mluvit tady venku, anebo uvnitř v soukromí?“

„Ano, jistě.“ Kvapně ustoupila. „Pojď dál. Pospěš si. Poslední, co si můžeme přát, je, aby někdo zpozoroval, že organizátorka večera pozvala jednoho z hostů do své kabiny.“

Zdvihl obočí, když ji míjel, ale neřekl nic.

Vyklonila se do chodby, aby se přesvědčila, že nikdo není svědkem Jasperovy návštěvy u ní. Spokojená, že je vzduch čistý, zavřela dveře a opřela se o ně. Sevřela ruce na klice.

„Dozvěděl ses něco užitečného?“

„Ano a ne.“ Hodil smoking do nohou postele a zůstal stát u lodního okénka. „Dopis ti dal pod dveře jeden chlapík z posádky.“

„Jak k němu přišel?“

„Řekl mi, že ho přivezl taxík těsně před tím, než jsme vypluli. Řidič prý dostal zaplaceno, aby předal dopis někomu z posádky, kdo by ti ho potom dal do kabiny.“ Jasper se na ni podíval. „Což ten člověk udělal při první příležitosti, kdy měl volno.“

Nálada jí poklesla. „Takže vyděrač nakonec na lodi není.“

„Vypadá to tak.“

„Škoda, že?“ Dál svírala kliku. „Všecko by bylo snadnější, aspoň bychom měli omezený počet podezřelých.“

„Ano, ovšem pochybuju, že by nám vyděrač pátrání takhle zjednodušil.“

„Ne, jistěže ne.“ Zavřela oči. „Celá věc je tak bizarní.“

„Najdeme ho,“ řekl Jasper tiše. „Ale potřebuju další informace.“

Otevřela očí. „Řekla jsem ti všechno, co vím. Třeba by ten člověk z posádky věděl víc o taxikáři.“

„Nepamatuje si ani, jak vypadal taxík.“

„Zatraceně.“

Jasper se k ní pomalu otočil. V tlumeném světle se výraz jeho očí nedal přečíst. „Co vyděrač ví, že je přesvědčený o tvé ochotě mu za mlčení zaplatit?“ Připomněla si, že to čekala. Stejnou otázku jí položil, když se dozvěděl o vydírání Zary. Za těchto okolností logická, racionální otázka. Zeptala by se právě tak, kdyby byli v obráceném postavení.

Olivia zavrtěla hlavou. „Prosím neptej se mě.“

„Těžko můžu pomoct, když nevím, oč jde.“

Vzdychla. „Kdyby se tajemství týkalo jen mě, řekla bych ti je, Jaspere. Přísahám, že ano. Ale tohle se týká dalších lidí. Lidí, kteří by byli vážně poškozeni, kdyby pravda vyšla najevo.“

„Zase budeme mluvit v hádankách?“

Podívala se na něj. „Nenaléhej na mě.“

„Proč ne? Někdo jiný tě už zatraceně tvrdě tlačí ke zdi.“ Tichá hrozba v jeho slovech ji vyděsila. Měřila si ho zpod přivřených řas. Tak tohle má být ten vysoký, tmavý a spolehlivý hrdina, projelo jí hlavou. Místo něho tu stojí vysoký, tmavý a nebezpečný chlap.

Pustila kliku a narovnala se. „Musím si to rozmyslet.“

„Rozhodně.“ Jasper k ní přistoupil. „Nezapomeň, že někdo zná tvé tajemství. Pomysli na všechny možnosti.“

Stál těsně u ní, musela bojovat s nutkáním ustoupit o krok dozadu. „Ano.“

„Nezapomeň, že jsem do věci taky zapletený.“

„Vím, že se tě to taky týká.“ Snažila se, aby se jí hlas netřásl, ale nebylo to snadné. Stál tak blízko, téměř nad ní.

„Uvědomuju si, že mou vinou.“

„Máš pravdu.“ Vzal jí obličej do svých velkých rukou.

„Jsem v tom kvůli tobě. Oprav mě, jestli se mýlím, ale v téhle chvíli se zdá, že jsem tvým jediným spojencem.“

„No, v podstatě se to dá tak říct.“

„Přesně tak to myslím.“ Zahleděl se jí do očí. „Shodli jsme se přece na jednotné frontě.“

„Proboha, šlo o byznys! Na tenhle průšvih to sotva platí.“

„Jsi na omylu. Jistě že to platí i na tohle.“

Chytila ho za zápěstí. „Už jsem ti řekla, že si to musím rozmyslet.“

„Měla by sis pospíšit, oba přece víme, že vyděrači nezaplatíš.“

Ledová realita jeho slov na ni dopadla jako chladný zimní déšť. Má pravdu. Nemůže, nechce vyděrači platit.

„Dej mi jen trochu času, abych si pár věcí ujasnila,“ zašeptala.

„V čem je problém, Olivie? Nedůvěřuješ mi? Tvůj strýc mi věřil.“

Tlačil ji ke zdi a měla toho právě dost. „Přestaň mě sakra nutit! Řekla jsem, že si musím všecko přebrat, než se rozhodnu.“

V očích se mu zablesklo. „A zatím přemýšlej o tomhle.“

Než si uvědomila, co má v úmyslu, jeho ústa se přitiskla k jejím, naléhavá a hladová. Její nervy vznícené neskutečnou směsicí adrenalinu, zuřivosti a zoufalství při tom dotyku vybuchly.

Její tělo zaplavila žádost.

Na okamžik se jí podařilo ústa odtrhnout.

„Jaspere! To je šílené.“

„Vyprávěj mi o tom. Anebo ne, raději neříkej vůbec nic.“ Sundal jí brýle a položil je na noční stolek. Znovu jí zavřel ústa polibkem a přitiskl ji k sobě. Přidušeně vykřikla, objala ho kolem krku a svět okolo přestal existovat.

Jasper vydal chraptivý, napůl přiškrcený a velice naléhavý zvuk. Klesl na postel a strhl ji na sebe. Ležela mu na hrudi a Jasper jí stiskl nohy mezi svými stehny.

Ohromila ji síla jeho erekce. Pod látkou kalhot cítila obrysy a mohutnost jeho vzrušení.

Dotýkal se jí prsty na šíji. Našel zip na šatech a rozepnul jej po celé délce až na konec zad. Vklouzl rukou pod látku. Na nahé kůži vnímala jeho teplou a těžkou ruku.

„Máš krásná záda,“ zamumlal. „Prostě nádherná.“

Zvedla hlavu a podívala se na něj. „Nenecháš toho, jestli tady najednou začne pršet jako u mě na balkoně, že ne?“

V očích se mu objevil zlomyslný záblesk. „Myslím, že bych nedokázal přestat, i kdyby sem vtrhla přílivová vlna.“

„To je dobře.“ Začala mu rozepínat košili.

Chvíli jí to trvalo, ale když úkol zvládla, viděla, že námaha stála za to.

„Pěkné.“ Prsty hladila jeho ploché břicho a hlavu sklonila k rameni, aby je políbila. Pod jejíma rukama se cítil plný síly a mužnosti. „Moc pěkné.“

„A teď já.“

Převrátil ji na záda a stáhl z ní černé šaty se stříbrem. Rozepnul sponu vepředu na černé krajkové podprsence. S obdivem se zahleděl na její ňadra. Pak je sevřel v prstech a jemně stiskl jednu bradavku mezi zuby.

V dolní části jejího těla se rozlilo nádherné vlhké horko. Zmocnila se jí naléhavá žádost, zaplavil ji báječný pocit. Nic takového nikdy nezakusila, pomyslela si. Ne, nikdy. A to jí Jasper jen políbil jeden prs. Jestli udělá ještě něco, celá se rozskočí.

Zahryzla se do ruky, aby ztlumila tichý výkřik.

Jasper znehybněl. „Jsi v pořádku?“

„Ano.“ Sotva dokázala to jediné slovo vyslovit. Nadzvedla se a vší silou se k němu přitiskla. Zaryla mu prsty do ramen. „Ano!“

„To jsem rád.“ Jeho tichý a zastřený smích zazněl spíš jako zaúpění. Vytáhl její šaty a odhodil je stranou. „Už jsem měl strach, říkal jsem ti přece, že si tyhle věci neumím správně načasovat.“

„Jen jsi mě překvapil, víc nic.“ Zdálo se, že je bez dechu. Nemohla si pomoct. Byla bez dechu. je to už tak dávno. „Asi jsem trochu napjatá, chci říct, že jsem měla pořád tolik práce. Víš, jak to chodí.“

„Jistě.“ Přejel jí teplou rukou dolů po břiše. „Vím. Tys měla moc práce a já zase nechodím mezi lidi. Že jsme ale pár?“

Zrudla a pak se zahihňala. Zahihňala. Nikdy se nehihňala. Cítila se nesmírně trapně.

Než se vzpamatovala, Jasper vklouzl rukou do jejích černých krajkových kalhotek. Zachvěla se pod pátravými dotyky jeho prstu. Smích přešel v divoký tlukot srdce. Rozhořelo se v ní vzrušení. Věděla, že už je celá vlhká.

„Tohle je ta nejúžasnější věc, která se mi za dlouhá léta stala,“ řekl Jasper pokorně.

Olivia zabořila hlavu do jeho ramene. Hladil ji, až její touha byla tak nesnesitelná, že začala jemně hryzat jeho paži.

Jasper se na chvíli obrátil na bok, a když se k ní otočil zpátky, měl svlečené kalhoty. Olivia bez dechu sledovala, jak si navléká kondom. Vyschlo jí v ústech.

„No ne.“ Jiná slova ji nenapadla.

„Děkuju.“ Jasper viděl, že zírá na jeho erekci, a zablesklo mu v očích. „Trochu by mě vyvedlo z míry, kdyby ses zase začala hihňat.“

Objala ho prsty. „Tohle tedy není nic k smíchu.“

S tlumeným výkřikem ji zalehl. Než se mohla v sobě vyznat a připravit se, pomalu, ale rozhodně, se do ní zcela vnořil.

Rytmus jejího dechu se prudce změnil, jak se tělo přizpůsobilo nepopsatelnému napětí. Cítila se napjatá jako struna, plná až k prasknutí.

Pohroužený hluboko v ní Jasper náhle znehybněl. Na jeho čele se leskl pot. Olivia opatrně uvolnila stisk rukou a uvědomila si, že jeho ramena jsou také vlhká. Neříkal nic, ale věděla, že je opojený tou chvílí tak jako ona.

Začal se pohybovat, zprvu pomalu, příliš pomalu. Cítila, jak se v ní něco touží uvolnit. Zaryla nehty do jeho zvlhlých zad.

„Rychleji,“ zaprosila.

„Takhle je to krásné.“

Snažila se uspíšit tempo. „Pospěš si!“

„Tiše.“ Nadzvedl se na loktech a lehce se dotkl ústy jejích rozevřených rtů. „Stěny a dveře lodních kabin jsou tenké.“

Přejela mu drsně nehty po zádech.

Zuby mu ve stínu zableskly. „Rozumím.“

Hroužil se do ní hlouběji, ale tempo nezměnil. Nevypočítatelnost jeho pohybů ji vzrušovala k nepříčetnosti. Chtělo se jí křičet. Stáhla všechny svaly v těle, aby ovládla situaci. Jasper se zachvěl.

„Zešílím z tebe,“ zachraptěl u jejího hrdla.

„A co děláš ty mně?“

Pod jejíma rukama bylo teď Jasperovo rameno zcela kluzké. Jeho tělo sálalo a bylo nádherně těžké. Pevně sevřela oči, aby vydržela napětí z těch k zbláznění pomalých, hlubokých pohybů. Téměř se bála dýchat, aby kouzlo nezmizelo.

Velice rychle si však uvědomila, že kouzelníka podcenila. Když už téměř nemohla snést tu mučivou rozkoš smyslů, Jasper se natáhl a našel ten napjatý, citlivý bod. Stiskl jej a uvolnil.

Tehdy Olivia vykřikla. V ohnivém výbuchu vyvrcholení byla zcela zapomenuta jakákoli myšlenka na tenké stěny kabiny a možnost, že by někdo mohl jít po chodbě.

Jasper jí zavřel ústa svými a zachytil výkřiky ve svém hrdle.

Oplatila mu stejně, když se v ní naposled vzepjal.

*

„Neměl jsi pravdu,“ řekla Olivia po nějaké chvíli.

Jasper pozoroval okénkem měsíční svit. Cítil se ospalý a dokonale uspokojený. V tom okamžiku si nepřál nic, než usnout s Olivií stulenou v jeho náručí.

Zívl. „V čem jsem neměl pravdu?“

„Tyhle věci si umíš moc a moc dobře načasovat.“ Zhluboka si povzdechla. „Ve skutečnosti fantasticky.“ Jasper se do noci usmál.

Olivia se mu opatrně vysoukala z náručí a Jasper otevřel jedno oko. „Kam jdeš?“

„Je půl páté.“ Posadila se na kraj rozházené postele a sáhla po brýlích. „Chci se rychle osprchovat a převléct, než půjdu zase do práce.“

Otevřel druhé oko. Měl pravdu. Má skutečně krásná záda. Líbila se mu elegantní křivka půvabně spojující páteř s hýžděmi.

„Vůbec sis neodpočinula.“

Z vestavěné skříňky vytáhla nějaké šaty. „Už jsem ti říkala, doma si hned lehnu.“

Složil ruce za hlavou. „Kdy probereme vyděrače?“

Prudce se k němu otočila, čisté prádlo před sebou jako štít. „Ty se nikdy nevzdáš, viď?“

„Přiznávám, že tohle je nejlepší věc, která se mi za dlouhá léta stala.“ Vdechoval vůni postele a projela jím znovu vlna uspokojení. „Ovšem ztrátu paměti nezpůsobila, pořád máme problém.“

„Ale já si musím všecko rozmyslet.“ Prošla úzkými dveřmi do maličké koupelny. „Zavolám ti.“

Dveře se za půvabně vykrouženým pozadím pevně zavřely. Zvuk sprchy přerušil další rozhovor.

„Tak to tedy ne, vážená,“ řekl Jasper tiše.

Zvedl se a přešel místnost. Otevřel dveře koupelny a zůstal stát ve vchodu. Zahalila jej horká pára.

Za bílým závěsem viděl obrys Oliviina těla. Donutil se soustředit na důležitější věci.“Zavolám ti,“ řekl.

„Cože?“ Vystrčila hlavu za závěsem. Vlasy měla schované pod provizorním turbanem z ručníku. „Neslyšela jsem tě.“

„Říkal jsem, že ti brnknu. Zítra.“ Opřel se ramenem o dveře a obdivoval, jak turban zdůrazňuje její půvabné lícní kosti. „Dnes nemá cenu s tebou mluvit. Jsi plná adrenalinu a kofeinu.“

Přivřela oči. „Co tím myslíš?“

„Myslím tím,“ řekl důrazně, „že dokud si neodpočineš, nemůžeš jasně a logicky uvažovat o něčem tak závažném, jako je vydírání. Až přistaneme, jdi hned domů a dobře se vyspi.“

Usmála se trochu moc zářivě. „Přesně tohle mám v plánu.“

„Pak si promluvíme.“ Odlepil se ode dveří a vrátil se do ložnice.

„Jaspere -“

Předstíral, že ji v hluku tekoucí vody neslyší.

O několik minut později se Olivia vynořila z koupelny. Mlčky se spěšně oblékla.

Když byla hotová, otevřela dveře.

„Ahoj,“ řekla vesele s náznakem ironie.

A byla pryč.

Když se za ní zavřely dveře, šel do koupelny i Jasper. Zahlédl svou zarostlou tvář v zamlženém zrcadle a ušklíbl se. Holicí strojek a čisté prádlo měl ve své kajutě.

Podíval se na hodinky. Bylo skoro pět. Snad by se mohl dostat k sobě, bez toho aby vzbudil pozornost. Kdyby přece jen na někoho narazil, může vždycky předstírat, že se bavil celou noc a vůbec nešel spát.

Oblékl si pomačkanou smokingovou košili a černé kalhoty, sebral sako a motýlka a zamířil ke dveřím.

Spatřil Andy Andrewse, sotva vykročil do chodby.

Sakra. To nebyla pouhá náhoda. Reportér byl zjevně u Oliviiny kabiny na číhané.

„Dobrýtro, Sloane.“ Andy se na Jaspera nevinně usmál. „Koukám, že vstáváte pěkně brzy. Naléhavá konference s novou obchodní partnerkou?“

Úzkou chodbou se k němu Jasper blížil rozhodným krokem. „Jestli se o tom ve vašem plátku objeví jediné slovo, osobně vás zaškrtím, Andrewsi.“

„Moment, já referuju o obchodních záležitostech.“ Andy zvedl ruce dlaněmi dopředu. „Společenské klepy mě nezajímají.“

„To určitě.“ Jasper kráčel dál a zabíral téměř celý prostor úzké chodby.

Andy se v poslední chvíli připlácl ke stěně, aby uhnul Jasperovi z cesty.

16

„Opravdu ses definitivně rozhodl?“ zeptal se Al.

„Ano.“ Jasper otevřel další zásuvku psacího stolu a začal vyndavat její obsah. Všechno úhledně skládal do krabice na zemi.

Bylo nedělní dopoledne. Al Okamoto dost nerad svolil, že se tu sejdou, aby dokončili prodej společnosti Sloan a spol.

Zvláštní pocit, vyklízet po všech těch letech vlastní kancelář. Bylo to ale správné rozhodnutí. Učinil je se stejnou jistotou, jakou projevoval vždy při všem obchodním rozhodování.

Tuhle firmu jsi vybudoval spolu s nevlastním bratrem od nuly.“ Al strčil ruce do kapes. Jak můžeš jen tak odejít?“

„Je načase, Ale.“ Jasper přidal do krabice sbírku drahých per. „Mám novou společnost, potřebuju změnu.“

Al ho pozoroval znepokojenýma očima. „Možná byla chyba tě posílat na dovolenou.“

Jasper se krátce usmál. „Dovolená s tím ale nemá nic společného.“

„Máš naprostou jistotu, že chceš prodat?“

„Naprostou.“

Jasper se rozhlédl po kanceláři, v níž se mu více než deset let dobře pracovalo. Nacházela se ve třicátém poschodí výškové budovy v centru města. Z oken byl velkolepý pohled na záliv Elliott Bay a Olympijské hory.

Jeho nové kanceláře kousek dál v ulici nejsou zdaleka tak přepychové, pomyslel si. Zařízení je pouze účelné, výhled není tak panoramatický. Nicméně v ředitelských kancelářích Jasu se cítil víc doma než tady ve staré firmě. Nevěděl, jak by to Alovi vysvětlil. Neuměl si to vysvětlit sám.

Jasperovi bylo jasné, že všichni u něj předpokládají silný sentimentální vztah k firmě nejen proto, že ji pomáhal zakládat, ale i kvůli spojení s nevlastním bratrem. Pokud však šlo o něj, Fletcher představoval přízrak, který bloudil v prostorách společnosti, již kdysi přivedl na pokraj skandálu a zkázy.

V roce, jenž následoval po Fletcherově smrti, musel Jasper tvrdě bojovat, nejen aby jejich podnik zachránil, ale také aby skryl Fletcherovy zpronevěry a podvody. Vyhrál ten boj, ale Fletcherův duch tu stále setrvával.

Jasper se podíval na hodinky. Bylo devět. Řekl si, že dá Olivii ještě hodinu či dvě, aby dohnala spánek, a pak se u ní objeví. Nemínil jí předem volat, mohla by se rozhodnout, že není doma.

„Mám ty papíry u sebe v kanceláři,“ poznamenal Al. Jasper zavřel zásuvku, již právě vyprázdnil. „Podepíšeme je hned. Mám dnes hodně práce.“

„Jak si přeješ.“ Al si ho chvíli pátravě prohlížel, v tmavých očích neklid. „Co se stane, jestliže se ti nakonec bude zajídat každodenní nádeničina, kterou představuje řízení podniku, jako je Jas? Jak si můžeš být jistý, že ti nebude chybět adrenalin spojený s kapitálovými spekulacemi?“

„Má-li podnik, jako je Jas, profitovat, je potřeba dost riskovat.“ Jasper si vzpomněl, jak se mu Olivia chvěla v náručí. Usmál se. „Žádný strach, já si svou denní dávku vzrušení najdu.“

Al na něj vrhl podivný pohled. „Zvláštní, že se o tom zmiňuješ. Říkal jsem si, jak bych začal o tvé neustálé dávce vzrušení.“

Jasper nakoukl do zadní části zásuvky, aby se přesvědčil, že v ní nic nezůstalo. „O čem to sakra mluvíš?“

„Aby bylo jasné, já osobně mám radost, že začínáš společensky žít, ale přiznávám, že mě to překvapilo.“

„Krucinál, Ale -“

Al si odkašlal. „Zřejmě jsi neviděl zvláštní vydání Tvrdé valuty?“

Jasper znehybněl. „Tvrdou valutu dostáváme obyčejně faxem v pondělí a ve čtvrtek.“

„Tohle vydání je ze včerejška.“ Al mu podal jednostránkový bulletin.

Jasper se zamračil. „V sobotu?“

„Jo. Ještě za tepla z lodi, dalo by se říct. Zdá se, že Andy Andrews šel z večírku rovnou do redakce a článek naťukal. Měli jsme jej ve faxu, když jsem sem ráno přišel. Každý manažer na Severozápadě, který si o víkendu zajde do kanceláře, si tohle přečte.“

Jasper přelétl obsah bulletinu.

„Sakra,“ ucedil. „Ten mizera neodolal. Toho jsem se bál. Olivia bude řádit, až to uvidí.“

Al si zdvořile odkašlal. „Takže… je to pravda?“

„Co je pravda?“ Jasper nevzhlédl od článku.

„Ta ne zrovna jemná narážka na tvůj důvěrný vztah s tvou obchodní partnerkou.“

Jasper dočetl text a hodil bulletin do koše. „Ale ano, je to tak. Ale o to nejde.“

Al se zakřenil. „A o co jde?“

„Andrews nazval její výzdobu lodě ,alobalové město. To už mohl rovnou napsat, že to bylo pouťové. Jestli je jen trochu chytrý, půjde jí pěkně dlouho z cesty.“ Uvědomil si, že se Al pochechtává. „Co je na tom tak děsně k smíchu?“

„A bylo to tak? Teda pouťové?“

Jasper se mračil. „Olivia věří, že klient musí být spokojený. V tomhle případě byla klientkou Madeline Silverthorneová.“

„Jasné. Pouťové.“

„Ovšem velice vkusně vyvedené.“

*

„Doufám, že si uvědomuješ případné důsledky, Olivie?“ Toddův nový veledůležitý hlas zněl v telefonu ještě důležitěji. „Mohlo by to být nepříjemné pro nás všechny.“

„Pro nás všechny?“ Olivia přidržela sluchátko mezi uchem a ramenem a sáhla po šálku s kávou. Zachmuřeně hleděla na zvláštní víkendově vydání Tvrdé valuty, zatímco si nalévala druhou porci. Todd jí právě poslal bulletin na domácí fax.

S narůstajícím podrážděním četla zprávu Andyho Andrewse o gala večeru Stříbrné galaxie.

Na palubě Soukromého ostrova se včera v noci všechno jen třpytilo, včetně nového partnerství mezi Jasperem Sloanem a Olivií Chantryovou. Paní Chantryová je majitelkou Imaginace, firmy zajišťující společenské akce, která včera proměnila Soukromý ostrov v alobalové město.

Proslýchalo se, že až se kapitálový investor Jasper Sloan ujme řízení Jasu, a.s., pravděpodobně firmu prodá, nebo provede fúzi. Členové rodiny a dlouholetí zaměstnanci se prý obávali, že shrábne peníze a uteče.

Nicméně ti, kdo byli svědkem důvěrného vztahu mezi touto dvojicí, tvrdí, že pan Sloan nemíní utíkat. Alespoň ne sám…

„Alobalové město?“ Olivia vyprskla s pusou plnou kávy. „jak si Andrews dovoluje nazvat můj design alobalové město?“

„Olivie…“

„Paní Silverthorneová si přála stříbrný motiv a přesně to taky dostala. Můj klient vždycky má, co chce.“

„Olivie, mně je šumafuk, jestli tomu Andrews říká alobalové město,“ přerušil ji Todd ostře. „Já chci vědět, jestli je to pravda!“

„No dobře, uznávám, že večer Stříbrné galaxie nebyl zrovna vrchol elegance a vytříbeného vkusu.“ Odsunula bulletin stranou. „Ale rozhodně si nezaslouží být nazýván alobalové město.“

„Naposled ti říkám, že nemluvím o tvém designu.“ V Toddově hlase zazníval vztek. „Je zbytek článku pravda? Je mezi tebou a Sloanem něco osobního?“

Něco osobního? Znovu se pořádně napila a zamyslela se. Něco osobního?

Jen ten nejlepší sex, jaký kdy zažila.

Jistě, nebude asi tou nejlepší znalkyní, připustila si. Její zkušenosti se omezovaly na několik menších dobrodružství kdysi dávno a na manžela, který ji nikdy nemiloval.

Byla si však naprosto jistá, že to, co se událo mezi ní a Jasperem v kabině v sobotu časně ráno, předčilo všechno, co kdy Imaginace vyprodukovala.

Nicméně se o tom nehodlala bavit se svým mladším bratrem, ani s nikým jiným.

„Nedělej si starosti, Todde,“ řekla tónem vyhrazeným pro obtížné dodavatele. „Andrews přikládá příliš velkou váhu tomu, co viděl. Pravda je, že jsme se s Jasperem rozhodli, že řeči o prodeji nebo fúzi můžeme utišit jen tak, že my dva budeme představovat jednotnou frontu.“

„Takže všechno bylo jen na oko?“

„Tak nějak.“ Naštěstí zazněl signál, že má další hovor. „Moment, mám někoho na druhé lince.“ Rychle přepnula. „Olivia.“

„Paní Chantryová, tady Hamilton dole v hale. Přišel za vámi nějaký pan Sloan.“

Zachvátil ji zvláštní pocit paniky. Ještě se nerozhodla, nakolik se Jasperovi svěří. „Řekněte mu -“ Najednou měla v hlavě prázdno. Řekněte mu, že tu nejsem.“

„Nezlobte se, paní Chantryová,“ omlouval se Hamilton, „už je ve výtahu. Mám jet nahoru za ním?“

„Ne, nevadí. V pořádku, Hamiltone. Díky.“ Přepnula opět na druhou linku. „Todde? Někdo je za dveřmi. Tedy za chvilku tu bude, musím běžet. Zítra se s tebou a Dixonem sejdu na molu. Projdeme si celý program Eleanořina sponzorského večera.“

„Počkej, Olivie, chci si ještě promluvit o tvém vztahu se Sloanem.“

„Neboj, všechno je pod kontrolou. Pořád ti říkám, že si s Jasperem Sloanem poradím.“

Zazněl zvonek. Olivia sebou trhla. Tak teď už budu nadskakovat při obyčejném zazvonění, pokárala se v duchu znechuceně. Možná přece jen piju moc kávy.

„Ahoj, Todde.“

Položila sluchátko, právě když se zvonek znovu ozval. Zhluboka se nadechla, nasadila zdvořilý úsměv a šla otevřít.

Na chodbě stál Jasper a v ruce držel bílý sáček. Vzduchem se táhla vůně něčeho horkého právě z trouby.

Uvědomila si, že co vstala, nepozřela nic kromě kofeinu. Podívala se na sáček a neochotně otevřela dveře dokořán.

„Trochu brzy na neděli ráno, ne?“ podotkla.

„Musíme toho moc probrat.“ Zvedl sáček. „Abys vysušila všechnu tu kávu.“

„Chytré.“ Zavřela dveře a šla před ním do obývacího pokoje. „Ráno jsem se probudila a zjistila, že v domě není kousek jídla. Musím udělat pořádný nákup.“

Jasper přešel rovnou do kuchyně a počínal si jako doma. Otevřel si skříňku, našel talíř na koláčky a pak zkontroloval lednici.

„Máme štěstí,“ poznamenal. „Máš tu máslo a džem.“

„A kávu.“

„Všechno základní k životu.“ Zaletěl pohledem k výtisku Tvrdé valuty ležícímu na pultu. „Předpokládám, že jsi už poránu četla Anclrewsovu zprávu o večeru Stříbrné galaxie?“

„Samozřejmě.“ Znovu se v ní zvedla vlna vzteku. „Má tu drzost říct, že Imaginace proměnila Soukromý ostrov v alobalové město. A to jsem mu kvůli jeho pitomému plátku mazala med kolem huby. Blbeček.“

„Mou pozornost nevzbudila narážka na… alobalové město,“ podotkl Jasper suše. „Spíš zmínka o našem důvěrném vztahu.“

„Jo tohle.“ Nepodívala se na něj a zvedla konvici. „Ano, tohle.“

„Volal mi kvůli tomu bratr.“ Soustředila se na dva velké hrnečky, do kterých nalila až po okraj silnou tmavou kávu. „Řekla jsem mu, že jde o součást naší úmluvy o jednotné frontě.“

Nad sklenicí s džemem na ni Jasper vrhl nevyzpytatelný pohled. „Výborně. Správná odpověď.“

Obrátila pozornost ke dvěma nožům, které vyndala ze zásuvky na příbory a donesla je na pult.

Nerozuměla podráždění, které se jí zmocnilo. Připomněla si, že šlo jen o jednu velice krátkou noc sexu, ne o důkaz splynutí duší a těl.

V pohledu na Jaspera, pohybujícího se tak nenuceně v její kuchyni, bylo něco znepokojivě důvěrného. Vzpomínky na chvíle, kdy ležela pod ním a zakusila ten nejúžasnější orgasmus, jí bránily se teď soustředit. Musela dokonce i přemýšlet o tom, jak položit nože vedle talířů.

Jasper postavil mísu s teplými koláčky na pult mezi hrnečky s kávou. Posadil se na jednu ze stoliček.

Olivia vklouzla na stoličku vedle něho a vzala si koláček. Uznale si přičichla. Opravdu voněl báječně. Namazala jej máslem.

„Jsi ochotná mluvit o vyděrači?“ zeptal se Jasper. „Ano.“ Ukousla si koláčku.

Nic jiného mi nezbývá, přiznala si. Dnes ráno se probudila s vědomím, že Jasper má pravdu. Jakmile začala jasně uvažovat, bylo zcela zjevné, že mu musí všechno povědět. Koneckonců byl do věci zapletený. Už jednou mu vyhrožovali. Těžko odhadnout, co udělá záhadný vyděrač dál.

„Poslouchám.“

„Později,“ řekla. „Půjdeme do Kesgroveova muzea, jen co otevře. O Loganovi se mluví snáz, když stojíš před jeho dílem.“

Díval se na ni „Týká se to tvého manžela?“

„Ano. Všechno je to o Loganovi. Většina skutečně deprimujících věcí v mém životě byla spojená s Loganem.“

17

Bylo brzy, muzeum měli pro sebe. Jejich kroky se rozléhaly po mramorové dlažbě křídla s obrazy současných umělců Severozápadu. Olivia se zastavila před jedním z temných, ponurých pláten.

Jasper si obraz pozorně prohlížel. „Jako by člověk stál uprostřed bouře.“

„To byl Logan. Jeho práce jsou pravou ukázkou sil, které se v něm střetávaly. Nakonec ho bouře přemohla.“

„Říkalas, že jsi byla vdaná jen několik měsíců?“

Olivia přikývla. „Samozřejmě to byl omyl. Myslím, že jsem to v hloubi duše vždycky věděla.“

„Rozumím.“

„Poznali jsme se, když se zašel do mé kanceláře poptat po nějaké práci. Potřeboval peníze na barvy a živobytí. Imaginace byla tehdy jen maličká firma, ale podařilo se mi dát mu několik externích zakázek.“

„Co se stalo?“

Lehce se usmála. „Jeho práce mě ohromila, a to šlo jen o komerční věci pro mě. Když jsem uviděla jeho vlastní obrazy, bylo mi jasné, že ho musím představit Wilburovi.“

„Wilburovi Holmesovi?“ Jasper zvedl obočí. „Blízkému příteli tvého strýce?“

Přikývla. „V té době Wilbur vlastnil a řídil jednu z nejexkluzivnějších galerií v Seattlu. Stačil mu jediný pohled na Loganova díla, aby pochopil, jak jsou skvělá.“

Jasper se na ni podíval. „Takže tahle část článku Crawforda Lee Wildera ve West Coast Neo byla pravda? Ty jsi odstartovala Daneovu kariéru?“

„Zásluhu má především Wilbur. Já mu jen Logana představila.“ Olivia pokrčila rameny. „A měla jsem pár nápadů na marketing jeho obrazů, které vyšly.“

„Jak došlo k sňatku?“

„Stali se z nás přátelé. Dobří přátelé.“ Zaváhala. „Při zpětném pohledu si myslím, že mi byl vděčný.“

„Při zpětném pohledu si myslím, že tě chtěl využít pro svou kariéru.“

Střelila po něm rychlým postranním pohledem. Chtěla se přít, ale věděla, že má pravdu. Logan ji využil. „Já se domnívala, že přátelství mezi mnou a Loganem bude pevným základem pro trvalý vztah. Věřila jsem, že ho miluju.“

„Nedělej si výčitky. Já se kdysi taky zmýlil, když jsem považoval společný zájem o obchod za dobrý základ manželství.“

„Tak vidíš.“

„Co vidím?“

Smutně se na něj usmála. „Vlastně nevím.“

„Tak povídej dál.“

„Do Logana bylo snadné se zamilovat. Měl zvláštní půvab a dovedl lidi kolem sebe okouzlit. Hrál dokonale roli vášnivého, oddaného umělce.“ Na chvíli se odmlčela. „Jeho rodina byla nadšená, když jsme se vzali.“

„Protože jsi mu tak pomohla s kariérou?“

„Ne.“ Vzdychla. „Protože si mysleli, že ho zachráním před sebou samým.“

„Pěkně těžká práce. To se snad ani nedá.“

„Ne. Dneska vím, že Loganův bratr Sean a jeho rodiče museli intuitivně chápat, že Logan je člověk, který se snadno může sám zničit. Doufali, že já se svou praktickou povahou mu můžu pomoct. Ale nezvládla jsem to.“

„Zachránit Logana Danea bylo jen jeho věcí,“ namítl Jasper. „Tvojí ne.“

Pří těchto slovech k němu rychle otočila hlavu, ale Jasper se díval na obraz na stěně.

Po chvilce pokračovala. „V každém případě mi netrvalo dlouho pochopit, že jsem udělala strašnou chybu, když jsem si Logana vzala.“

„Přátelství nestačilo.“

„Ne.“ Olivia mávla rukou směrem k zlověstným obrazům, které je obklopovaly. „Příliš pozdě mi došlo, že Logan dovede milovat jen své umění. Udělal by pro ně všechno. Potřeboval uznání a úspěch, tak jako jiní potřebují drogy.“

„Takže obchodní stránku své kariéry nechal na tobě.“ Jasper se zastavil před dalším chmurným obrazem. „A ty jsi proměnila Logana Danea v legendu.“

„Logan vytvořil svou legendu sám,“ opravila ho. „Já ji jen pomohla prodat.“

„Což jsi provedla skvěle.“ Jasper se k ní obrátil. „Co to má společného s vydíráním?“

Zhluboka vydechla. „Bohužel, i když si myslím, že Logan nikdy nemiloval nikoho a nic kromě svého talentu, byl schopný krátkodobých vzplanutí. Podobně se zamiloval do jedné mladé ženy, která mu stála modelem.“

„Co se stalo?“

„Logan byl přesvědčený, že jde konečně o hluboký cit. O velkou, tragickou, romantickou lásku. Psal si všechno do deníku, který jsem našla po jeho smrti.“ Olivia se ušklíbla. „Jak znám Logana, určitě chtěl, abych jej našla. Byl posedlý svou legendou a docela jistě považoval deník za její součást.“

„Kdo byl předmětem té velké, tragické a romantické lásky?“

„Moje sestřenice Nina. V té době byla ještě na vysoké škole a Logan byl opředený romantickým kouzlem. Už tehdy byl považován za úžasný talent.“ Olivia pokrčila rameny. „Na několik týdnů ji oslnil.“

Jasper se na ni upřeně díval. „Měli poměr?“

„Ano. Přišla jsem na to téměř hned díky strýci Rolliemu.“

Jasper svraštil obočí. „Jak se to Rollie dozvěděl?“

Usmála se. „Zdálo se mi, že strýc ví všechno dřív než ostatní. Jedna z věcí, proč byl tak dobrý obchodník. Vždycky prohlašoval, že v informacích je síla.“

„Ach tak.“ Jasperova odpověď náhle zněla velice neutrálně.

„Řekla jsem Loganovi, že o jeho vztahu s Ninou vím. Byl tak arogantní a tak po ní posedlý, že se ani neobtěžoval zapírat.“

„Co jsi udělala?“

„Byla to poslední kapka. Pověděla jsem mu, že hodlám zažádat o rozvod. Myslím, že mi nevěřil.“

„Proto odjel do Pamplony?“

Olivia zaváhala. „Ne. Jak jsem řekla, myslím, že Logana ani nenapadlo, že bych ho mohla skutečně opustit. Předpokládal, že jsem právě tak zainteresovaná na jeho kariéře jako on.“

„Tak proč Pamplona?“

„Sestřenice Nina přišla k rozumu a vztah skončila.“

„Aha.“

Olivia se dívala na obraz před sebou. „Logan byl po ní stále ještě posedlý. Myslím, že ho to částečně vyšinulo. Prohlásil, že musí na nějakou dobu odjet ze země.“

„Takže odjel do Španělska a Daneova rodina dávala vinu tobě.“

„V podstatě ano. Byli zoufalí. Loganův bratr Sean nesl tu tragédii velice těžce. Logan byl jeho starší bratr a Sean se v něm viděl. Potřebovali na někoho svalit vinu a já byla zjevný terč.“

„A tys je při tom nechala kvůli Nině,“ zamumlal Jasper. Znělo to podrážděně, pomyslela si Olivia s údivem. Zřejmě nemělo jejím rozhodnutí valné mínění. Zároveň však měla pocit, že jí rozumí. Jako by pochopil, čím prošla, když se před třemi roky rozhodovala.

„Už nezbývá moc říct,“ pokračovala. „Až na to, že před několika měsíci se Nina zamilovala, opravdu se zamilovala do Seana. Má však takový pocit viny z toho, co se před třemi roky stalo, že nedokáže být šťastná. Bojí se, že kdyby se Sean a jeho rodina dozvěděli, že ona byla Loganovou tak zvanou Temnou Múzou, všichni by se proti ní obrátili.“

„A je to tak?“

Olivia si vybavila pohledy v očích Daneovy rodiny na Loganově pohřbu. „Nejspíš.“

„Sakra. Vyděrač pohrozil, že věc odhalí, vid?“

„Ano.“ Zvedla ruku, aby si namasírovala napjaté svaly na šíji. „To je v kostce celé.“

Jasper se zamyslel. „Ale vyhrožoval tobě, ne Nině. Musí vědět, že jsi mlčela o minulosti, abys ji chránila. Vždyť ty jsi dokonce nechala Crawforda Lee Wildera publikovat ty žvásty o tobě a vůbec jsi se neozvala! Vyděrač si myslí, že budeš ochotná zaplatit, aby se ani teď nic neprozradilo.“

„Patrně taky došel k závěru, že jsem bohatší předmět zájmu než Nina. Mám hlubší kapsy díky tomu, že vlastním polovinu Jasu.“

„Devětačtyřicet procent,“ opravil ji Jasper bezděčně.

I přes své rozpoložení se Olivia málem usmála. „Omlouvám se, devětačtyřicet procent. V každém případě je jasné, že si můžu dovolit být vydírána spíš než Nina.“

Jasperovy oči potemněly. „Někdo o tobě hodně ví, Olivie.“

„Příliš mnoho.“ Přestala si třít šíji a místo toho pevně založila ruce. „Jde o to, že než jsem dostala vyděračův dopis, byla jsem si jistá, že kromě Niny jsem jediná, kdo o tom poměru ví. Prostě nechápu, jak to vyděrač mohl zjistit.“

„Třeba se Nina někomu svěřila?“

Olivia rozhodně zavrtěla hlavou. „Ne, vím docela určitě, že o tom neřekla živé duši. Její největší obavou je, že se tajemství prozradí. Užírá se tím. Je přesvědčená, že jsem jediná, kdo zná pravdu.“

„Napadá tě někdo, kdo by mohl o věci vědět v době, kdy k jejich vztahu došlo?“

Olivia na něj pohlédla. „Samozřejmě ještě jeden člověk, ale ten je po smrti.“

Jasper přimhouřil oči. „Tvůj strýc?“

„Jak jsem řekla, právě Rollie mi o tom pověděl.“

Jasper se rozhlédl po ozvěnou znějící výstavní síni. Vzal Olivii za ruku „Pojďme odtud.“

Nenapadlo ho žádné vhodné místo, kde by se dalo mluvit o mrtvých a vyděrači, a tak ji zavedl do blízkého Myrtle Edwards Parku na nábřeží. Vybral pěšinu označenou „chodci“. Souběžně s ní se táhla stezka pro cyklisty.

Díval se na drobné vlny s bílými chocholy v zálivu a pokládal otázky v logickém sledu. „Jak se mohl strýc dozvědět o Loganovi a Nině?“

„Strýc Rollie byl v mnoha směrech staromódní otec rodiny.“

Jaspera výraz na okamžik pobavil. „Vážně zvláštní označení pro muže, jenž si spokojeně žil jako gay.“

„Já vím.“ Olivia otevřela kelímek s trojitou bílou kávou, kterou si koupila u pouličního stánku. „Ale byla to pravda. Ve své generaci byl nejstarší a zároveň první opravdu úspěšný člen Chantryova klanu. Měl silně vyvinutý smysl pro rodinnou zodpovědnost. Poskytoval zaměstnání příbuzným, kteří je potřebovali, a letní brigády dětem. Pomáhal financovat první domovy a první auta. Založil vysokoškolská stipendia. Nikdy nezapomněl na narozeniny a tak dále.“

„Dovedu si to představit.“

„Zdálo se, že vždycky ví, co se u koho z nás děje, nepřestal sledovat náš život. Byl posedlý svou kartotékou.“ Rychle se napila kávy. „Ústně i ve své závěti mi dal přesné pokyny, abych po jeho smrti zničila všechny jeho osobní záznamy.“

Jasper se na ni podíval. „Splnila jsi jeho přání?“

„Nemusela jsem.“ Znovu si usrkla. „V jeho pracovně vypukl oheň jen den potom, co jsme se dozvěděli o jeho smrti. Ten se postaral o všechno.“

Zastavil se na místě. „Žhářství?“

Olivia přikývla. „Policie nám sdělila, že poblíž jeho domova byla v poslední době celá řada případů zapálených popelnic. Domnívají se, že žhář se tu noc obzvlášť odvázal a pokusil se zapálit celý dům. Zřejmě si vybral Rollieho dům, protože byl prázdný.“

„Aha.“ Jasper znovu vykročil. „Zpátky k mé otázce. Jak se Rollie o tom poměru dozvěděl?“

Olivia se ušklíbla. „Když chceš vědět pravdu, podezřívám ho, že si najal soukromého detektiva. Dost laciné, že?“ Jasper se opět zastavil uprostřed cesty. „Proč by to kruci dělal?“

Povzdechla si. Strýc Rollie nikdy nesouhlasil s mým sňatkem. Říkal mi, že mě Logan od začátku využívá. Byl tak slušný, že po svatbě už o tom nemluvil, ale vím, že si dělal starosti dál.“

„Takže nechal Danea sledovat?“

„Nic bych za to nedala. Určitě vím jen to, že mě jednoho dne pozval na oběda zeptal se mě, jestli vím, že má Logan poměr s Ninou. Zuřil nejen kvůli mně, ale i kvůli Nině. Byla mladá, nezkušená a Logan žil v jiném světě. Využil její naivity a nevinnosti.“

„Co jsi mu řekla?“

„Přiznala jsem, že nějaké podezření mám a že uvažuju o rozvodu. Ovšem nezeptala jsem se Rollieho přímo, jak se o jejich vztahu dozvěděl.“

„Takže jen předpokládáš, že použil detektiva?“

„Logický závěr, věděla jsem, že si občas najímá jednu firmu, aby si… přešetřil jisté věci.“

„Jaké věci si starý dobrý strýc Rollie mohl nechat přešetřovat?“

Podívala se na něj přes okraj kelímku. „Například potenciální obchodní partnery.“

„Třeba mě?“

„Jojo.“

Jasper tiše hvízdl. „Dává to smysl. Já si ho taky nechal proklepnout, než jsem s ním podepsal smlouvu o financování Jasu.“

Olivia zvedla oči k nebi. „Panejo. Pánbů chraň před těmihle týpky posedlými informacemi.“

Jasper to přešel. „Z toho tedy vyplývá, že Rollie a kromě tebe aspoň jedna další osoba o té věci věděli.“

Olivia se na okamžik zatvářila zmateně. Pak přikývla. Jistě. Samozřejmě. Soukromý detektiv -“ Zarazila se. „Moment, ty snad předpokládáš, že by detektiv použil své informace k vydírání lidí spojených s jeho dřívějšími klienty?“

„To není pravděpodobné, je to příliš zjevné. A taky snadno zjistitelné. Kromě toho tvůj strýc určitě používal prvotřídní firmu.“ Jasper v duchu zvažoval možnosti. Je tu ovšem ještě jedna zajímavá otázka.“

„Jaká?“

„Je možné, že by Rollie věděl o Zařině někdejším vystupování v pornofilmech?“

Olivia se krátce zamyslela. „Jistě. Vlastně bych dala krk, že ano, i když se samozřejmě o tom nikdy nezmínil. Strýc Rollie věděl všechno o celé rodině. Proč?“

„Existuje tu spojení, nevidíš? Ten, kdo vydírá tebe a Zaru, má informace, které znal pouze Rollie Chantry, ne?“

„Pokud vím, tak ano.“

Jasper se odmlčel, aby dal dohromady další fakta. „Říkalas, že v Rollieho domě propukl požár, při kterém shořela jeho osobní kartotéka.“

„Správně.“

„Nezachránily se náhodou jeho bankovní výpisy z kont a kreditních karet?“

Zvědavě se na něj podívala. „Kam tím směřuješ?“

„Pokud předpokládáme, že teorie o detektivovi-vyděrači je nepravděpodobná, musíme se soustředit ještě na dvě možnosti.“

„A to?“

„Bud’ se někdo dostal do Rollieho soukromé kartotéky ještě před ohněm a něco z ní odcizil -“

„Proboha, to mě nikdy nenapadlo!“ Olivia na něj zírala. „Co když ten požár nebyl náhodný vandalismus? Co když se vyděrač vloupal dovnitř, ukradl nějaké informace a pak založil oheň, aby krádež zahladil?“

„Není to vyloučené, ale myslím, že je tu ještě jedna možnost. Co když se vyděrač vloupal do domu, aby našel informace, a místo toho zjistil, kde jsou ukryté? I tak mohl zapálit, aby zahladil stopy.“

Jak to myslíš?“

„Jeden z důvodů, proč tvůj strýc a já jsme uzavřeli spolu obchod, bylo, že jsme si rozuměli. Měli jsme hodně společného.“

Zvedla obočí. „Naštěstí ne všecko.“

Pousmál se. „Máš pravdu, všechno ne. Nejsem gay.“

„To mi povídej.“

„Měli jsme ale stejný postoj k informacím,“ pokračoval Jasper. „A stejnou úctu k nim.“

„Takže?“

„Dal bych skoro krk na to, že jestliže Rollie vlastnil informace potenciálně nebezpečné pro členy jeho rodiny, nejspíš je uchovával na bezpečnějším místě, než byla jeho pracovna.“

Olivia rozevřela oči. Jak tě probůh mohlo tohle napadnout?“

Jasper měl před očima těžké, zamčené skříně ve svém suterénu. „To bych udělal já.“

„Aha,“ podotkla Olivia suše.

„Podívala ses v jeho domě i do suterénu?“

„Byl jen pod částí domu a nic jsem nenašla. Prohlížela jsem jej, když jsem dům vyklízela.“

„A v pracovně nezůstalo nic?“

„Ne. Neměl ohnivzdornou kartotéku.“

A přece Rollie choval informace ve stejné úctě jako on, pomyslel si Jasper. Z toho vyplývalo, že určitě zajistil ochranu nejdůležitějších a případně nebezpečných záznamů.

„A co sejf?“

„I ten jsem vyklízela. Byla jsem vykonavatelem jeho poslední vůle, takže všechno bylo na mně. Nenašla jsem nic neobvyklého.“

Jasper v duchu probral zbývající možnosti. „Co takhle bezpečnostní schránka pronajatá u provozovatele podobných schránek?“

„Strýc se nikdy o ní nezmínil.“

„Pokud by ji měl,“ řekl Jasper pomalu, „byl by o tom někde zápis.“

„Patrně v jeho pracovně, takže by shořel.“

„Zcela anonymní schránka neexistuje, ne v dnešní době. Pokud si ji Rollie pronajal, pak za ni musel platit. A jestli se po jeho smrti do ní někdo dostal, existuje o tom zápis.“

„Hmm.“ Olivia sešpulila rty. „Zařídila jsem, aby mi posílali jeho poštu. Chtěla jsem mít jistotu, že budu moct zaplatit důležité účty. Žádnou fakturu od provozovatele bezpečnostních schránek jsem nedostala.“

„Jestliže měl schránku mimo, platil nájem pravděpodobně ročně nebo půlročně. Nemusíš účet dostat ještě celé měsíce.“

„V tom případě by částka figurovala na jednom z výpisů kreditní karty nebo konta.“

„Zatraceně.“ Jasper rychle uvažoval. „Budeme muset požádat o kopie výpisů banku a to potrvá několik dní.“

„Ale ne,“ zamumlala Olivia.

Ostře se na ni podíval. „Jak to myslíš? Copak všechno neshořelo?“

„Ano, ale po pohřbu jsem banku o výpisy požádala. Advokát a já jsme je potřebovali, abychom mohli uspořádat dědictví.“

Jasper si dovolil opatrný záblesk optimismu. „Doufám, že je máš uložené na nějakém vhodném místě?“

„V trezoru v suterénu.“ Napila se kávy. „Odpoledne je vyhrabu a podívám se.“

„Pomůžu ti.“

„Dobře.“ S novou energií Olivia dopila kávu a nonšalantně hodila prázdný kelímek směrem k odpadkovému koši. „Vážně si myslíš, že jsme na něco přišli?“

„Možná.“ Kelímek do koše nedoletí, pomyslel si. Olivia nevzala na vědomí občasné závany jemného větru. Cíl i načasování byly nepřesné.

Díval se, jak se vítr zmocnil lehkého kelímku těsně před tím, než dolétl ke koši. Vzdušný proud si pohrával s papírovou nádobkou a nakonec ji donesl na trávník.

„Sakryš. Počkej chvilku!“ Olivia seběhla z cestičky v honbě za poletujícím kelímkem. Chytila jej, hodila do koše a klusala k Jasperovi.

Zdržel se poznámky, že by bylo účelnější kelímek dát rovnou do koše. Měl pocit, že by jeho radu neocenila.

18

O hodinu později pomohl Jasper Olivii vyndat velkou, těžkou krabici z trezoru v suterénu domu. Dotáhli ji k výtahu a odvezli do její prosluněné vily v desátém patře.

Olivia zahlédla nesouhlas v jeho očích, když zvedla víko krabice a objevila se nepřehledná snůška dokumentů, obálek a pošty adresované Rolandu Chantrymu.

„Tak jo, nepotrpím si na nějaký zapšklý, puntičkářský systém, ale je tady všecko,“ ohradila se.

„Jak si můžeš být jistá?“ Jasper se probíral obsahem krabice. „Budeme mít velké štěstí, když najdeme všechny výpisy z kreditních karet, nemluvě o každém jednotlivém šeku.“

„Dej na mě.“ Sáhla dovnitř pro hrst účtu. „Je tu všechno.“

„Až uvidím, uvěřím.“

Netrvalo to ani patnáct minut a našli potvrzení o platbě firmě Spolehlivost, provozující bezpečnostní schránky. Olivia na ně přišla první. Vzedmula se v ní vina energie, tentokrát nevyprovokovaná kofeinem.

„Měl jsi pravdu, v lednu zaplatil v jižním Seattlu účet za bezpečnostní schránku.“

„Ukaž.“ Vzal od ní výpis z kreditní karty a pečlivě si jej prohlédl. „Máme kde začít, ale nedělej si příliš velké na děje. Nevíme, co tam uchovával. Třeba tam najdeme jen staré rybářské náčiní nebo památky z vojny.“

„Zjistím, jestli se tam můžeme podívat dnes odpoledne.“ Olivia si přitáhla telefonní seznam a zvedla sluchátko. Po dvou minutách se dovolala na záznamník.

Děkujeme, že jste se na nás obrátili. Naše firma

Spolehlivost vám zaručí spolehlivé a důvěrné

uložení vašich cenností. Otevřeno máme od

osmi do pěti každý den kromě neděle, kdy

zavíráme ve dvě…

„Do háje.“ Olivia zaletěla pohledem k hodinám a položila sluchátko. „Dneska se tam nedostaneme, zavřeli před půl hodinou. Otvírají až zítra v osm.“

Jasper sevřel ústa. „Zítra ve čtvrt na devět mám dvě neodkladné schůzky s důležitými dodavateli. Skončím nejdřív v jedenáct.“

Olivia zabubnovala prsty o stůl. „Já se mám ráno setkat s Toddem a Dixonem Haggardem. Chceme probrat konečný plán na sponzorskou akci Eleanory Lancasterové.“

„Takže v poledne. Obvykle nechávám džíp na ostrově, ale zítra pojedu do práce vozem. Stavím se pro tebe v kanceláři.“

„Fajn.“ Sáhla do krabice pro malý váček na zip. „Co je v něm?“

Usmála se poněkud samolibě. „Všechny klíče strýce Rollieho, přežily totiž oheň. Při troše štěstí se jeden z nich hodí ke schránce.“

Jasper pokrčil rameny. „Pokud správný klíč nenajdeme, můžeme zámek urazit. Vezmu si nějaké nářadí.“

Její malý záchvat euforie vyprchal. „Tohle všechno je zajímavé, ale jak jsi sám říkal, možná to nikam nepovede.“

„Tímhle můžeme začít. A mám dobrý pocit.“ „Jak to myslíš, dobrý pocit?“

Chvíli váhal. „Neumím to vysvětlit, prostě myslím, že jsme něčemu na stopě. Zdá se mi moc zajímavé, že tvůj strýc měl schránku, o které jsi nevěděla. A jestliže zjistíme, že se do ní dostal ještě někdo jiný, a dokážeme přijít na tu osobu…“

Jasně, vím, co myslíš.“ Otřásla se. „Je mi z toho divně.“

„Tak to při vydírání bývá.“

„Pravda.“ Dívala se na krabici s papíry, netrpělivá, teď když měli cíl. „Jsme na mrtvém bodě, do zítřka nemůžeme nic dělat.“

Jasper se pomalu a důvěrně usmál. „To bych neřekl. Vždycky můžeme pracovat na našem projektu jednotné fronty.“

Olivie se zmocnil pocit lehkosti. „Uprostřed odpoledne?“

„Myslíš, že by to bylo laciné?“

„To ne, vůbec si nemyslím, že by to bylo laciné, ale co já vím? Já tě přivedla do alobalového města.“

„Máš pravdu, ale mně se docela líbilo.“

„Nezapomeň na to, až budeš potřebovat organizátora společenské akce.“

„Potřebuju někoho hned teď.“ Zakřenil se a přitáhl ji k sobě.

Slíbila si, že tentokrát se v žádném případě nebude hihňat.

Druhý den ráno dvacet minut po osmé zavolala Eleanořina sekretářka, že musí zrušit dnešní schůzku s Toddem a Dixonem.

„Pan Haggard a pan Chantry by potřebovali přehodit setkání na druhou hodinu dnes odpoledne. Hodilo by se vám to?“

Sotva, mračila se v duchu Olivia. V žádném případě by nestihla dojet do firmy Spolehlivost, prohledat s Jasperem Rollieho schránku a vrátit se zpátky do kanceláře do dvou hodin. „Co takhle ve tři?“

.,Bohužel to by nevyhovovalo panu Haggardovi. Ve čtyři odlétá s paní Lancasterovou na shromáždění, které se koná večer ve východním Washingtonu.“

Do háje! Sponzorská akce představovala velice významný kontrakt a mohlo z ní v budoucnu vyplynout množství možností. Nemohla si dovolit podráždit klienta. Podívala se na hodinky a potlačila povzdech. „V tom případě ve dvě.“

Položila sluchátko a zamyslela se. Polední cesta do Spolehlivosti tedy padá. Na druhé straně má volné dopoledne. Není důvodu, proč by se tam nemohla porozhlédnout sama. Jestliže se jeden z klíčů strýce Rollieho hodí, může se do trezoru podívat. Když ne, bude se muset s Jasperem domluvit na pozdější hodinu.

Zvedla opět telefon a vytočila číslo Jasperovy kanceláře. Ozvala se Rose.

„Bohužel, Olivie, pan Sloan je mimo. Chceš nechat vzkaz?“

„Ano, teti, bud tak hodná a řekni mu, že se mi změnil program, v jednu nemám čas. Pověz mu, že místo toho zajedu do toho zařízení v jižním Seattlu teď dopoledne. Bude vědět, o čem mluvím.“

„Všechno vyřídím, Olivie, ale asi bych tě měla varovat, že pan Sloan dnes není v dobré náladě.“

Olivia se zamračila. „Nějaký zádrhel s dodavateli?“

„Nejde o dodavatele. Už se tak tvářil ráno ve dveřích.“ Jak se tvářil?“

„Jako kus ledu, jestli mi rozumíš. Jako by se chystal do boje nebo co.“ Rose ztišila hlas na důvěrný šepot. „Quincy si myslí, že jste se třeba chytli kvůli nějakým změnám tady.“

„Nesmysl,“ odsekla Olivia. „Pokud jde o transformaci Jasu, mezi mnou a Jasperem panuje naprostá shoda.“

„Když to říkáš.“

„Jen mu prosím tě předej můj vzkaz co nejdříve.“

Olivia zavěsila a chvíli tiše uvažovala. Jasper rozhodně ledově nevypadal, když od ní včera krátce po jedenácté odcházel.

Zvedla se a sebrala kabelku a klíče. S Jasperovou náladou si teď nebude lámat hlavu.

*

Firma Spolehlivost provozující bezpečnostní schránky byla čtyřpodlažní budova z tvárnic, která se nacházela v zanedbané ulici na jižním konci města. Vedle ní stálo prázdné skladiště. Chodník chyběl a někdejší trávník už dávno vytlačil plevel.

Olivii to tu připomínalo obskurní motel. Místo, kde se nikdo moc nevyptává, jen když se včas zaplatí. Vjela na maličké štěrkové parkoviště.

Z ničeho nic si náhle připomněla příběh z novin o muži, který zavraždil svou ženu a její tělo ukryl v trezoru. Mrtvolu objevili až po třech letech.

No tak, Olivie!

Vystoupila z auta a všimla si, že na parkovišti stojí pouze jediný vůz. Buď firma zrovna nevzkvétala, anebo jen málo lidí chtělo použít schránku v pondělí ráno ve tři čtvrti na devět.

Vykročila směrem ke dveřím označeným Kancelář a cestou si prohlížela budovu. Všechna okna ve všech čtyřech podlažích byla zazděná cihlami. Zřejmě kvůli bezpečnosti, uvažovala. Anebo aby se získal další prostor pro nové schránky. Udivující, jak odstrašujícím dojmem působí dům bez oken.

Malá kancelář byla prázdná. Na okně visel plakát Eleanora Lancasterová guvernérkou.

Olivia stiskla bzučák. Čekala dobrých pět minut, než se objevil podsaditý chlapík. Měl na sobě dost ošuntělé maskáče a černé triko a dlouhé šedivé vlasy byly svázané do ohonu. Na jedné paži měl vytetovaný nápis Soukromí, na druhé velkým písmem Svoboda. Nezdál se potěšený, že má obsloužit zákazníka.

„Co je?“

Olivia usoudila, že situace vyžaduje rozhodnost. Narovnala se do plné výšky a chladně se usmála.

„Jsem Olivia Chantryová, vykonavatelka pozůstalosti pana Rolanda Chantryho, který nedávno zemřel. V průběhu vyřizování jeho záležitostí jsem zjistila, že pronajímal schránku u vaší firmy. Přišla jsem si prohlédnout obsah. Pochopitelně se mohu prokázat příslušným opravňujícím dokladem.“

Chlapík na ni mžoural a pak hodil rameny „Poslužte si.“ Obrátil se ke dveřím, kterými vešel.

„Vidím, že se tu o bezpečnost moc nestaráte!“ křikla za ním Olivia.

Zřízenec se zastavil. Podíval se na ni přes rameno očima přivřenýma do úzkých čárek. „My jsme hlavně dobrý, pokud jde o soukromí.“

„Soukromí?“

V přimhouřených očích se vztekle zablesklo. „To je dneska problém týhle zelně, žádný soukromí. Zakladatelé státu šli ke zdi, aby zajistili americkým občanům soukromí a důvěrnost. Chlápci jako já bojovali a umírali za právo na soukromí v pěkný řádce válek.“

„No, jistě…“

„Člověk by řek, že lidi budou respektovat všechnu tu krev prolitou za ústavní právo na soukromí a důvěrnost. Ale ne, kam se hnete, vláda všude kousek toho osobního soukromí ukousla.“

Olivia se rozhodla přejít od rozhodnosti k tónu vyhrazenému k uklidnění klienta. „Chápu.“

„Firma Spolehlivost zaručuje svým zákazníkům naprostý soukromí a důvěrnost. Žádný otázky. Když zaplatíte nájem, je nám putna, co si v svým trezoru uložíte.“

Jen jsem se pozastavila nad vaším nedostatkem bezpečnostních opatření.“

„Naše firma bezpečnost nezaručuje.“ V široké tváři zlostně cukalo. „To se nezvládne bez pár granátů a kanónu, a vod tý doby, co vládu vobsadili socialisti, my podnikatelé nic takovýho neseženeme, natož abysme si to postavili před barák.“

„Aha.“ Olivia si odkašlala. „Mohl byste mi laskavě říct, kde je schránka pana Rolanda Chantryho, pane… nezachytila jsem vaše jméno.“

„Jmenuju se Silas.“ Podezřívavě se na ni podíval. „Myslel jsem, že jste vykonavatelka.“

„To ano.“ Zvedla váček na zip. „Mám klíče pana Chantryho a dostatek pověřujících listin, ale nemám číslo schránky. Mnoho jeho záznamů shořelo při požáru v domě.“

„Hmm.“

„Třeba byste chtěl zavolat advokátovi, který spravoval jeho majetek,“ navrhla Olivia. „Všechno vám vysvětlí.“

V Silasových očích se poplašeně blýsklo. „S žádným advokátem nepotřebuju mluvit. V tyhle zemi jich máme zatraceně moc. U nás platí jedno pravidlo: do schránky může ten, kdo platí nájem.“

Olivia pochopila, že jí poskytl možnost, a ihned ji využila. „Možná vás bude zajímat, že jako vykonavatelka strýcovy pozůstalosti platím teď nájem já.“

„Jo.“ Silas si to dlouho přebíral.

„Ráda zavolám advokátovi,“ zopakovala Olivia. „Říkáte, že Chantry je mrtvej?“

„Ano.“

Soukromí a Svoboda se zavinily na ohromných Silasových pažích, jak mohutně pokrčil rameny. „Počítám, že to bude v pořádku. Chlápek je mrtvej, tak mu vo to soukromí už tak moc nepůjde.“

Odšoural se do kanceláře, posadil se za stůl a sáhl po otočné kartičkové kartotéce.

„Vidím, že pro své záznamy nepoužíváte počítač,“ poznamenala Olivia.

„Nevěřím jim.“ Silas listoval kartičkami. „Počítač vám nezaručí soukromí. Chantry, Chantry, Chantry. Jo, tady to máme. Schránka číslo čtyři sta devadesát. Je až nahoře vzadu.“

Olivií projelo vzrušení. „Díky. Jak se tam dostanu?“

„Támhle v rohu je výtah.“ Silas se zamračil. „Budete na ty věci potřebovat malej nebo plošinovej vozík?“

„Zatím ne.“ Usmála se na něj a vykročila ke dveřím. „Musím nejdříve prohlédnout obsah schránky a rozhodnout, jak s čím naložit.“

Jasně. Dělejte si s tím, jak chcete. Vypínač světla je v každým patře hned vpravo u výtahu. Zhasněte, až budete odcházet.“

„Jistě.“

Když se o chvíli později otevřely dveře výtahu ve třetím patře, Olivia pochopila, proč se Silas zmínil, kde jsou vypínače.

Sotva rozeznala ruku před obličejem.

Třetí poschodí bylo zahaleno do husté tmy, kterou narušovala pouze strašidelná zelená zář nápisu Nouzový východ nad schodišťovou šachtou. Olivia po hmatu našla cestu z výtahu a šmátrala po vypínači. Nahmatala jej právě, když se výtah za ní zavřel.

Nad hlavou se jí probudilo k životu jen několik zářivek. Ve svém věčném boji za soukromí a důvěrnost se vedení Spolehlivosti očividně rozhodlo pro slabé světlo.

Schránky od země ke stropu tvořily bloky oddělené dlouhými, šerými chodbami. Olivia litovala, že ji nenapadlo přinést baterku. Pokud se jí podaří otevřít číslo čtyři sta devadesát, bude ji potřebovat.

Podívala se na číslo na nejbližších dveřích. Čtyři sta jedna. Silas říkal, že Rollieho schránka je někde vzadu.

Pustila se nejbližší chodbou. Na betonové podlaze se zvuk jejích polobotek podivně rozléhal.

Čtvrté podlaží budovy se uvnitř zdálo mnohem rozlehlejší než zvenku. Také působilo velice opuštěně. Nořila se stále hlouběji a nezaslechla jediný zvuk. Měla pocit, že je v poschodí zcela sama.

Ostražitě se rozhlížela, nejsou-li tu krysy.

Také si uvědomila, jak je zde chladno. Přeběhl jí mráz po zádech, když zabočila další uličkou a vydala se k zadní stěně domu.

Přešla ještě tři uličky a pak už si přiznala, že v ní narůstá neklid.

Zahnula za další roh a srazila se s velkou dřevěnou plošinou na otáčivých kolečkách. Polekaně vyjekla a kvapně ustoupila.

Plošinový vozík byl téměř tak široký jako chodbička mezi schránkami, takže jí blokoval cestu.

Uchopila ocelovou oj na konci vozíku a dotlačila těžké zařízení do jiné uličky. Kolečka skřípala a naříkala, ale vozík se pohyboval celkem lehce.

Když jej odstranila z cesty, podívala se znova na čísla schránek. Čtyři sta osmdesát sedm. Byla blízko.

Číslo čtyři sta devadesát našla až v poslední uličce. Visací zámek na dveřích vypadal překvapivě leskle, téměř nově.

Olivia rozepla váček s klíči a hledala nějaký, který by se mohl k zámku hodit.

Právě zkoušela třetí, když zaslechla v dálce nepatrné zavrzání, při kterém se jí na krku zježily vlasy.

Otevřely se dveře výtahu. Ve třetím patře byl ještě někdo. Olivia si náhle velice intenzívně uvědomila, jak sama je na konci tohoto labyrintu.

Její živá obrazotvornost vykouzlila obraz soukromím posedlého Silase, jak se plíží bludištěm chodeb za zákaznicemi. Mohl by zavraždit desítky lidí, než by někdo přišel na to, že se ve Spolehlivosti děje něco podivného.

Nech toho, přikázala si Olivia. Chováš se jako blázen.

V tu chvíli slabé zářivky na stropě zhasly. Třetí patro se ponořilo do nemilosrdné tmy.

Olivie se zmocnil strach.

Její prsty ztuhly na zámku. Otevřela ústa, aby zavolala. Možná že někdo, třeba jiný zřízenec, zhasl světla v domnění, že ve třetím patře nikdo není.

Těsně před tím, než vykřikla, že v poslední uličce je klient, ji něco zarazilo.

Z druhého konce místnosti se ozvala tlumená rána. Jako by někdo narazil do stěny.

V tom okamžiku věděla s jistotou, že ten, kdo zhasl světla, nesjel dolů výtahem. Byl stále ještě zde ve třetím patře.

Ve tmě.

S ní.

Olivia se už nesnažila vymlouvat si paniku, která se v ní zvedala. Ted měla nesporně právo mít strach. Přemítala, že zaujme opět rozhodný postoj, třeba by se tak z nepříjemné situace dostala. Uvědomila si však nevýhodu tohoto plánu: jestliže zavolá, prozradí, kde se nachází. Pokud má Silas v úmyslu něco nekalého, je to poslední věc, kterou by chtěla udělat.

Na druhé straně jestliže ji tu ve tmě pronásleduje Silas, ví moc dobře, kde je, vždyť tu přece pracuje. Ví přesně, kde je umístěná schránka čtyři sta devadesát.

Musí pryč z téhle uličky. Musí dál od schránky čtyři sta devadesát.

Olivia si uvědomila, že svírá zámek, jako by to byl talisman. Silou vůle uvolnila ledové prsty ze studeného kovu.

Opřela se dlaní o nejbližší překližkovou stěnu, připravená postupovat po hmatu k další chodbičce.

Udělala krok a zaslechla slabý, nicméně slyšitelný zvuk své boty na betonu.

Ztuhla. Po chvíli se jí vrátil dech, sklonila se, spěšně rozvázala polobotky a vystoupila z nich. Trhla sebou, když se nohy v punčochách dotkly ledového betonu.

Sunula se po centimetrech vpřed. Oči začaly přivykat temnotě, ale tady v poslední uličce byla stále tma. Teprve za dalším rohem spatřila na konci chodby zelenou zář světla nad schodištní šachtou.

Napadlo ji, že by ji světlo mohlo dovést zpět k výtahu. Ale co když právě tohle si ten člověk v temnotě přeje?

Opatrně vklouzla do další černé uličky. Alespoň už nestála poblíž schránky čtyři sta devadesát.

Myšlenka, že už není tak snadným terčem jako před malou chvílí, v ní probudila jiskřičku naděje. Upnula se k ní, zatímco se plížila dál ponurou chodbou.

Zaslechla opět zvuk a pochopila, že pronásledovatel postupuje. Nečeká na ni u výtahu. Uvažovala, jak hledá cestu v hluboké temnotě.

Odpověď dostala za okamžik, když míjela další uličku a zahlédla úzký paprsek světla. Zmizel téměř ihned, ale teď věděla, že ta osoba sem přišla lépe vybavená než ona. Napadlo ji přinést si tužkovou baterku.

Zoufale se snažila vymyslet strategii. Kdyby se jí podařilo dostat se k výtahu, mohla by sejít po schodech. Kdyby však zahnula do nesprávné chodby, narazila by na svého pronásledovatele.

Najednou si zčistajasna připomněla, co Silas řekl o zbraních. Neměla po ruce granát nebo bazuku, ale v jedné z uliček nedaleko nechala obrovský, těžký plošinový vozík. Ten bude muset stačit.

Jestli se jí podaří ho najít.

Zavřela oči. Z nějakého důvodu bylo snadnější vybavit si v duchu komplex schránek se zavřenýma očima. Byla si jistá, že zabočila jen jednou, poté co odtlačila vozík do postranní uličky.

Téměř jistá.

Tlumená rána ji přiměla otevřít prudce oči. Nezbývá jí mnoho času, ten člověk je blízko. Pokud chce něco udělat, musí jednat ihned.

Pomalu, nesmírně opatrně se vrátila na minulý roh. Tam se otočila a pokračovala dál jinou chodbou. Jestli se nemýlí, je jen o uličku vedle od čtyřistadevadesátky. Tady nechala vozík.

Za žádnou cenu do něj nesmí vrazit.

Klesla na všechny čtyři a začala se plazit po ledovém betonu.

Za pár vteřin se dotkla prsty kolečka vozíku. Strnula a zhluboka se nadechla. Nerozeznala obrys vozíku, ale po hmatu našla ocelovou oj.

Pomalu se zvedla a uchopila tyč.

Nemusela dlouho čekat.

Šoupavý zvuk se přibližoval. Olivia zadržela dech. Byla jí zima, přesto jí však stékaly potůčky potu po zádech.

Tenký paprsek baterky se mihl ve vchodu do uličky, v níž čekala připravená s vozíkem.

Za ním se objevil temný stín postavy. Do protější uličky šlehl paprsek světla.

Ted, nebo nikdy. Za okamžik dopadne světlo do její uličky.

Olivia zmobilizovala všechny síly a uvedla vozík do pohybu. Tlačila jej co nejrychleji k postavě ve vchodu.

Při zvuku skřípění a vrzání se pronásledovatel prudce otočil. Úzký paprsek narazil na vozík a zvedl se. Udeřil Olivii přímo do očí a oslepil ji.

Ze všech sil se opírala do vozíku před sebou. Stačí jen jet dopředu pokud možno rovně a nemůže minout, blesklo jí hlavou.

Ozval se dušený, vzteklý výkřik. Stín zavrávoral zpět v zoufalé snaze uhnout těžké káře. Podařilo, se mu to jen částečně.

Plošina jej udeřila nejspíš do stehna. Náraz otřásl Oliviiným tělem.

Její oběť se zakymácela.

Ozval se chraptivý výkřik a baterka dopadla na beton. Pronásledovatel ležel na zemi, ale Olivia nevěděla, jestli je zraněný. Nevěděla, jestli má zbraň.

Udělala jedinou věc, která v té chvíli měla smysl. Rozběhla se k zelenému světlu nouzového východu.

19

Jasper se opřel oběma rukama o psací stůl a naklonil dopředu. Ztišil hlas, neodvážil se mluvit normálním tónem. Od rána v sobě tlumil zuřivost, musel být opatrný.

„Co tím chcete ksakru říct, že nechala vzkaz o nějakém zařízení?“

Na druhé straně stolu Rose ucukla. Rty se jí rozechvěly. „Já… vážně vám nemůžu říct nic víc, pane Sloane. Olivia volala, abych vám vyřídila, že se jí rozvrh schůzek z… změnil. Řekla, že se podívá na to zařízení v jižním Seattlu ráno, protože má čas.“

„Sakra!“

Rose polkla. „Promiňte, pane, jestli jsem vzkaz nevyřídila správně.“

„To nic, Rose.“ Jasper se napřímil. „Vyřeším si ten problém sám.“

„Ano, pane.“

Podíval se na hodinky a vykročil ke své kanceláři. „Po zbytek dne tady nebudu. Zavolejte Tylerovi, co se děje. Do zítřka si se vším poradí.“

„Ano, pane.“

Jasper strhl sako z věšáku na druhé straně dveří a vrátil se do Roseiny kanceláře. Cítil na sobě její zvědavé a znepokojené oči. Vyšel ze dveří a zamířil k výtahu.

Moc dobře věděl, že jeho podivná reakce na Oliviin telefonický vzkaz se do oběda roznese po celém podniku. Rose nechápala, co si o tom má myslet, ale jedna věc byla jistá: tučné sousto pro klan Chantryových.

Když vjížděl na malé parkoviště před Spolehlivostí, snažil se přesvědčit sama sebe, že jedná přehnaně. Pro ten svíravý pocit v žaludku není žádný důvod. Co by se tak asi mohlo Olivii stát ve firmě provozující bezpečnostní schránky?

Zaparkoval džíp vedle Oliviina elegantního červeného nissanu a vystoupil. Rychle se pustil k oprýskanému červenomodrobílému ukazateli, který mířil ke kanceláři.

Pocítil ohromnou úlevu, když došel k oknu zanedbané kanceláře a spatřil Olivii uvnitř. Pouštěla se tam do otráveně vyhlížejícího tetovaného chlapíka krčícího se za otlučeným kovovým stolem. Její rozčilený a vzteklý hlas se nesl ven otevřenými dveřmi.

„Říkám vám, že ve třetím patře je nějaký idiot s baterkou, který se tam za mnou plížil. To je vám jedno?“

„Heleďte, dámo, ty světla nahoře vobčas zloběj, prostě zhasínaj, jasný?“

„Povídám vám, že je schválně zhasl!“

„Klid, paní, žádnej jinej zákazník tu není.“

„Nahoře si někdo moc nebezpečně hraje.“

Zřízenec zvedl ruce, jako by ji chtěl ukonejšit. „Já se tam kouknu, jestli se budete cítit líp.“

„Neopovažujte se se mnou mluvit jako s hysterickou ženskou! Nahoře je nějaká osoba, která se za mnou celou dobu plížila.“

„Ale dyť vám říkám, že tady není žádnej jinej zákazník.“ Zřízenec zahlédl ve dveřích Jaspera a zarazil se. „Aspoň doteďka tu nebyl.“

„Co se tu děje?“ zeptal se Jasper.

Olivia se prudce otočila. „Jaspere!“

Úleva v její tváři ho nečekané potěšila. Podíval se dolů a uviděl, že je bosá a punčochy má rozedrané.

„Co se ksakru stalo?“

„Našla jsem schránku strýce Rollieho, ale než jsem ji mohla otevřít, někdo nahoře zhasl světla a pak se za mnou kradl uličkami s baterkou! Připadala jsem si jako štvaná zvěř. Praštila jsem ho plošinovým vozíkem a -“

„Je ještě nahoře?“ přerušil ji Jasper.

Zamračila se. „Asi ano, aspoň myslím. Neviděla jsem nikoho sejít ze schodů nebo sjet výtahem, co jsem zpátky v kanceláři. Ale tady Silas mi právě řekl, že na druhé straně budovy je nouzový východ. Mohl uniknout tamtudy.“

Jasper se podíval na nešťastného Silase. „Půjdeme to zkontrolovat.“

„Jasně, jak si přejete.“

Silas se spěšně vyhrabal zpoza barikády stolu. Jasper měl dojem, že je vděčný za záminku, proč utéct z kanceláře.

Jasper pohlédl na Olivii. „Počkej tady.“

„V žádném případě.“ Už si to mířila ke dveřím. „Jdu s tebou.“

Nebyl čas se přít. Jasper se utěšil myšlenkou, že pokud se tu potuluje nějaká pochybná existence, je pro Olivii bezpečnější zůstat s nimi. „Drž se mě.“

Neobtěžovala se s odpovědí a prošla kolem něj ze dveří.

Silas došel k výtahu první stiskl knoflík.

„Půjdeme po schodech,“ rozhodl Jasper. „Jestli hledá cestu ven, použije je spíš než výtah.“

„Co když nás na schodišti uslyší a sjede výtahem?“ zeptala se Olivia.

„Vypněte ho,“ nařídil Jasper Silasovi.

„No jo, jen klid.“ Když se výtah otevřel, Silas vytáhl červený knoflík. „Teďka nikam nepojede.“

Jasper otevřel dveře do schodištní šachty a na chvilku se zaposlouchal. Na betonu nebylo slyšet žádné kroky. Vešel a začal vystupovat do prvního patra po dvou schodech najednou.

Bosá Olivia ho neslyšně následovala. Jako poslední šel Silas, který sotva popadal dech, ještě než vyšli jedno poschodí. Ve druhém už jen sípal.

Jasper otevřel dveře do třetího patra a rozhlédl se po blocích bezpečnostních schránek.

„Zase rozsvítil.“ Olivia nakukovala Jasperovi přes rameno. „Proč to asi udělal?“

„Třeba nikdy nezhasl,“ vypravil ze sebe Silas.

Vztekle se na něho podívala. „Co tím chcete říct?“

„Ale nic, fakt.“

Přimhouřila oči. „Vy si myslíte, že jsem si všechno vymyslela, že?“

„Heleďte, dámo, svítí se, že jo, nic víc jsem neřek…“

„Ticho,“ zavelel Jasper. Podíval se na Silase. „Vy zůstanete tady a dohlédnete, aby nechtěl sejít po schodech. Já prohlédnu uličky.“

„No jo.“ Silasovi se očividně ulevilo, že se velení ujal někdo jiný. Zhrouceně se opřel o stěnu a lapal po dechu. „Jasně.“

Olivia vystoupila ze schodištní šachty. „Půjdu s tebou, Jaspere.“

„Dobře, ale nehneš se ode mě!“

Jojo.

Odpověď ho příliš neuspokojila, ale nemohl dělat nic jiného, než všechno kolem pečlivě prohlédnout.

Bloky schránek byly rozmístěné v jistém systému. Jasper brzy určil hlavní chodby a prošel je, přičemž zkontroloval i postranní uličky. Olivia se držela u něj a těkala očima po chodbách sem a tam. Jasper si ostře uvědomoval, jak je napjatá.

„Připadá mi to tu prázdné,“ poznamenala, když se zastavili tři uličky od zadní stěny

„Ale přísahám, že tady opravdu byl.“

„Věřím ti.“

„Plošinový vozík by měl být v další uličce.“ vrhla se dopředu.

„Sakra, říkal jsem že se mě máš držet!“ Dohnal ji v okamžiku, kdy se náhle zastavila a upřeně zírala do chodbičky.

„Podívej,“ zašeptala.

Jasper si prohlížel vozík nenápadně zaparkovaný uprostřed uličky. Nic nenaznačovalo, že nedávno někoho srazil k zemi. Žádná známka něčeho neobvyklého.

„Počkej tu, podívám se do posledních dvou uliček,“ nařídil Jasper.

Obě byly prázdné.

Olivia ho sledovala vážnýma očima, když se k ní vracel. Je pryč.“

„Vypadá to tak.“ Jasper se podíval dlouhou centrální chodbou ke dveřím do šachty, kde stál na stráži Silas. „Jsou v tomhle patře nějaké prázdné schránky?“ zavolal na něj.

„Ne!“ houkl Silas. „Poslední jsem pronajal někdy před měsícem. Jediný otevřený schránky jsou v přízemí.“

„Tak to pokud jde o možnost, že by se skrýval v prázdné schránce,“ podotkl Jasper.

„Musel utéct po schodech a nouzovým východem, když jsem byla se Silasem v kanceláři.“

„Možná.“ Jasper zašel do uličky s plošinovým vozíkem.

Olivia ho pomalu následovala. je to děsné, Jaspere. „Silas si myslí, že když světla zhasla, dostala jsem strach a všechno jsem si vymyslela. Ted nemůžu dokázat, že to tak nebylo.“

„Já ti věřím.“ Protáhl se kolem plošiny. „Měla jsi dojem, žes ho tímhle srazila?“

„Ano, ale nečekala jsem, abych zjistila, jestli je raněný. Utíkala jsem ke schodům.“

„Chytré.“

Jasper si sedl na bobek, aby si prohlédl přední hranu dřevěné plošiny. Byla plná škrábanců a vrypů po létech nešetrného používání. Rozhodně se nedalo určit, jestli v poslední půlhodině narazila do něčí nohy.

A pak v okamžiku, kdy už se zvedal, zahlédl na zemi u předního kolečka plátěný khaki klobouk. „Tak se mi zdá, že si přece jen malou památku na dnešní dobrodružství odneseš.“

Sledovala jeho pohled k pomačkanému klobouku. „Myslíš, že ho upustil, když do něj vozík narazil?“

„Možná.“ Zvedl klobouk a pozorně si jej prohlížel. Byl to ten měkký typ s širokou krempou a kovovými dírkami na větrání. Mohl se srolovat a strčit do zadní kapsy. „Třeba mu vypadl z kapsy kalhot nebo košile, když upadl.“

Olivia se ušklíbla. „Pochybuju, že pro Silase bude důkazem, že tu byl dnes někdo jiný kromě mě. Někdo ho tu mohl ztratit už před několika dny.“

Jasper se na ni podíval. „Dost velká náhoda, že skončil zrovna mezi kolečky vozíku.“

„To ano.“

„Haló, vy tam,“ zaječel Silas. „Už jste hotoví? Musím zpátky makat.“

„Skončili jsme,“ křikl Jasper. „Můžete jít dolů.“

„Taky je načase.“

Dveře do šachty se otevřely a zavřely. Rozhostilo se ticho.

Olivia rozevřela oči. „Vlastně jsem se vůbec nedostala do Rollieho schránky.“

„Podíváme se do ní teď.“

„Je v poslední uličce, číslo čtyři sta devadesát.“ Olivia sebou trhla. „Sakryš.“

„Copak?“

Otočila se a vyrazila za roh. „Teď mi došlo, že jsem upustila kabelku a váček s klíči někde támhle.“

Jasper se rozběhl za ní a našel ji v poslední uličce skloněnou nad kabelkou a váčkem s klíči. Narovnala se a obrátila se k němu s úlevou ve tváři.

„Oboje tu ještě je.“

Jasper se zadíval na zářící zámek na schránce čtyři sta devadesát. „Zdá se, že tu není moc dlouho.“

„Já vím, třeba dal strýc nový, než odjel na cesty.“

Nakonec se žádný klíč z Oliviina váčku nehodila Jasper si došel dolů do džípu pro nářadí.

Odříznout malý visací zámek mu netrvalo dlouho. Dveře se rozletěly a Olivia nahlédla dovnitř. Očekávání v jejích očích se změnilo ve zklamání.

„Je prázdná,“ zvolala.

„Já to nechápu.“ Olivia přecházela po svém obývacím pokoji se založenýma rukama a svěšenými rameny. „Nač si držet prázdnou schránku?“

„Kdo ví?“ Jasper se pohodlně zabořil do křesla a pozoroval ji. Cítil, jak se v něm šíří chladný vztek. „Třeba ji Rollie před odjezdem na dovolenou vyklidil.“

Obrátila se a opět vyrazila přes pokoj. „K čemu si pak schránku nechávat?“

„Možná plánoval, že po návratu do ní uloží něco jiného. Koneckonců měl nájem zaplacený na rok.“

Olivia rozhodila ruce. „Nedává to smysl.“

Podíval se na ni. „Nemělas tam dneska chodit beze mě.“

Na místě se zastavila a obrátila se k němu se svraštěným obočím. „Proč mi to proboha říkáš?“

„Rozhodně ses neměla jít dívat do schránky sama,“ řekl velice klidně.

„Co na tom záleží?“ Zamávala rukama. „Měla jsem dopoledne volno, kdežto ty ne. Na odpoledne se mi něco vyvrbilo, sotva bych se později uvolnila. Připadalo mi naprosto rozumné dojet se do Spolehlivosti mrknout.“

„Tomu říkáš ukázka rozumného uvažování?“ Jasper vstal a přešel k ní. „Co kdyby se ten chlápek, co zhasl světlo, dostal k něčemu víc, než že si s tebou jenom zahrával? Co kdyby ti trik s plošinovým vozíkem nevyšel?“

Přivřela oči. „Nemáš právo se rozčilovat. Za daných okolností jsem udělala dokonale uvážené rozhodnutí.“

„Uvážené?“ Zastavil se těsně u ní a ještě víc ztišil hlas. „Kdo ví, co měl ten mizera v úmyslu?“ Olivia zvedla prudce hlavu. „Přestaň se mnou mluvit tímhle tónem! Dovol, abych ti připomněla, že vyděrač se zaměřil na moji rodinu. Vlastně je to můj problém, ne tvůj.“

„Není to tak.“

Vrhla na něj zuřivý pohled. „Jak to myslíš?“

„Chci říct,“ řekl velice tiše, „že už to není jenom tvůj problém.“

„Jak to?“

„Dnes ráno jsem na předním sedadle džípu také našel dopis od vyděrače.“

Jako by několik vteřin nechápala. Pak jí v očích blesklo poznání.

„Můj bože,“ zašeptala. „Ale co -?“

Jasper mlčel. Pozoroval její inteligentní tvář, zatímco dávala fakta dohromady.

„Rozumím.“ Odvrátila se a pomalu klesla na arkýřové sedátko. Stiskla kolena k sobě a sepjala na nich ruce. „Tím padá naše teorie, že vyděrač využívá informace z kartotéky strýce Rollieho,“ řekla po chvíli.

„Ne zcela nutně.“

Ostře na něj pohlédla. „Proč myslíš?“

Jasper přešel k řadě oken s výhledem na televizní věž. „Rollie a já jsme měli podobný přístup k obchodu. Už jsem ti říkal, že jsem si ho nechal důkladně prověřit, než jsem s ním uzavřel ten kontrakt, a on velice pravděpodobně udělal totéž.“

„Takže?“

„Je tu možnost, že na něco narazil.“

„Ať to bylo cokoli, zjevně si nemyslel, že je to důležité,“ namítla Olivia. „Vždyť s tebou smlouvu podepsal.“

„Nejspíš proto, že fakta, která zjistil, se netykala přímo mě.“ Jasper se upřeně díval z okna. „Šlo o někoho jiného. O někoho, kdo zemřel před více než osmi lety.“

„Nechápu. Jestliže se tě věc netýkala, proč by ti vyděrač vyhrožoval?“

„Ze stejného důvodu, proč se zaměřil s výhrůžkami, které by ublížily tvé rodině, na tebe.“

Povzdychla. „Ví, že bys chránil někoho, komu by zveřejnění informací uškodilo?“

„Ano.“ Zvolna se k ní obrátil. Pozorovala ho jasnýma, chápavýma očima. „Před osmi roky jsem udělal všechno možné, abych skryl některé informace o svém nevlastním bratru Fletcherovi. Myslel jsem, že s úspěchem, ale zřejmě ne.“

Upřeně se na něho dívala. „A co teď?“

Nevesele se usmál. „Teď ti budu muset povědět, co jsem nikomu za těch osm let neřekl.“

Znehybněla. „Jaspere, snad to ani nemusím vědět. Kdybys raději…“

„Musíš to vědět. Řeklas mi svá tajemství, a teď ti já povím svoje. Jsme v tom spolu.“

Chvilku mlčela a pak přikývla. „Poslouchám.“

Probíral se fakty a hledal, kde začít. Zvláštní, pomyslel si. Pohřbil ty vzpomínky v nejzazším koutku své mysli, ale když si je chtěl vyvolat, objevily se až příliš snadno.

„Fletcher bylo několik let starší než já a já ho jako dítě přímo zbožňoval. Trávil se mnou hodně času, naučil mě spoustu věcí.“

„Jaké věci?“

Jasper pokrčil rameny. „Všechno, co mě neměl čas naučit otec. Rybařit, hrát basket. Nosit správně smoking.“

„Aha.“

„Byl rozený obchodník, lidé k němu měli důvěru. S ním se svět zdál zábavnější.“

„Znám ten typ, má své zvláštní kouzlo. Takový byl také Logan.“

„Fletch často měnil zaměstnání. Nějakou dobu pracoval pro tátu, pak dělal makléře a vzal místo u investičních společností. Miloval ten zvýšený adrenalin spojený s finančními transakcemi. Neustále se honil za dalším velkým obchodem. Adrenalin je ale jako každá droga, jakmile jí propadneš, potřebuješ jí stále víc a víc.“

„Co se stalo?“

Jasper opět přešel k oknu. „Když jsem dostudoval vysokou školu, Fletcher mi navrhl, abychom šli do obchodování spolu. Založili jsme Sloan a spol. a byli jsme dobrý tým. Uměl jsem zvolit správné projekty, jež bychom měli podpořit, a Fletcher dokázal přemluvit investory, aby vložili peníze do společností, které jsem vybral.“

„Pokračuj.“

„Jistou dobu šlo všechno hladce. Fletcher se oženil se ženou jménem Brenda a měli dva syny, Kirbyho a Paula. Já si vzal Rachel Sandsovou, viceprezidentku naší firmy.“

„To bylo to manželství založené na společných obchodních zájmech, o němž jsi se jednou zmínil?“ zeptala se Olivia.

„Ano. Rozpadlo se, když jsem vzal k sobě Kirbyho a Paula po smrti jejich rodičů při lyžařské nehodě. Rachel netoužila být matkou, a už vůbec ne dvěma malým chlapcům, kteří s ní ani nebyli spřízněni.“

„A jak šlo otcovství tobě?“

Natočil se k ní a opřel se ramenem o kovový rám okna. „Občas to bylo bouřlivé, ale dokázali jsme to.“

Usmála se. „Vsadím se, že jsi byl skvělý táta.“

Poznámka ho překvapila. „Proč myslíš?“

Váhala, jako by hledala správná slova. „Protože ty jsi typ, který jde za věcí, do které se jednou pustí. Důslednost je v rodičovství to nejdůležitější.“

Zamračil se. „Být dobrým tátou znamená mnohem víc než pouhou důslednost.“

„Ne, nedovedu si představit nic důležitějšího, než prostě být stále s nimi, den po dni, ať se děje, co se děje.“

Její přímý pohled ho uváděl do rozpaků. Jasper si uvědomoval nepříjemné horko ve tváři a jen doufal, že se trapně nečervená.

Odkašlal si. „Několik měsíců potom, co se ke mně Kirby a Paul nastěhovali, se začal hroutit jeden z investičních projektů, za nějž nesl odpovědnost především Fletcher, a který jsme prodali konsorciu investorů.“

„V čem byla chyba?“

„Trvalo mi dlouho, až jsem na to přišel,“ řekl Jasper tiše. „Málem došlo ke katastrofě, než jsem pochopil, že Fletcher ušil boudu na všechny, včetně mě.“

„Ach Jaspere!“

„Ano.“ Nepřítomně si mnul šíji. „Nebudu tě nudit podrobnostmi. Trvalo mi téměř tři měsíce, než jsem se jimi já sám prokousal. Podstatné je, že ta investice byl totální podvod, ekvivalent velice komplikované pyramidové hry. Pámbů ví, jak to chtěl Fletcher zvládnout.“

„Co jsi udělal?“

„Stálo mě to pěkný balík a málem jsem zbankrotoval, ale nakonec se mi podařilo transakci zrušit a investice konsorcia splatit. Pochopitelně klientům se nelíbilo, když jsem jim oznámil, že v původních předpokladech byla chyba, ale aspoň nebyli podvedeni.“

„A když jsi ten průšvih zlikvidoval, zničil jsi důkazy o Fletcherově vině, že?“

„Ano.“

Vstala a přistoupila k němu. Z očí jí vyzařovalo pochopení. „Protože jsi nechtěl, aby se Kirby a Paul někdy dozvěděli, že jejich otec byl podvodník a zloděj.“

„Já sám jsem měl co dělat, abych se s pravdou vyrovnal. Fletcher byl můj velký bratr a já mu důvěřoval. Kirby a Paul ho milovali, nechtěl jsem, aby se jeho památka pošpinila. Vždyť to byl jejich otec.“

Rozechvěle se usmála. „Moc dobře ti rozumím.“

Něco se v něm uvolnilo. Vzpomněl si na její touhu chránit Ninu a Zaru a vůbec všechny kolem sebe. „Rozumíš, vid?“

„Pověz mi, začal sis prověřovat potenciální klienty až po tomhle průšvihu s Fletcherem?“

Smutně se usmál. „Dá se říct, že jsem dostal lekci, a tak si uvědomil důležitost informací. Komu máš věřit, když nemůžeš důvěřovat ani vlastnímu bratrovi?“

Beze slova se dotkla jeho paže.

„A tak jsem spálil záznamy spojené s Fletcherovým podvodem. Myslel jsem, že se mi podařilo zničit všechny důkazy, dokud jsem dnes ráno nenašel v autě ten vyděračský dopis.“

„Ale strýc Rollie možná něco objevil a založil si to.“

„Ano.“ Jasperovi se vybavily skříně v jeho suterénu. „Vlastně mu to nemůžu mít za zlé, mám stejný zlozvyk.“

Olivia na něj pátravě hleděla. „Stalo se. Brzy se nám oběma vyděrač ozve. Potřebujeme nový plán.“

„Máš pravdu.“ Lehce jí přejel prsty po ruce. „Máme už dost informací a myslím, že vím, kde získáme další.“

„Kde?“

„Od Silase ve Spolehlivosti.“

Zamračila se. „Ty se tam vrátíš, aby sis s ním promluvil?“

„Ano, a to hned teď.“ Jasper ji jemně odstrčil z cesty. Přešel pokoj k pohovce, na jejíž opěradlo si odložil sako. „Visací zámek na jeho schránce se zdál nový, že?“

„Ano.“

„Co když se vyděrač vloupal dovnitř, všechno vybral a pověsil nový zámek, aby to vypadalo, že nikdo schránku neotevřel?“

Rozevřela oči. „Chytrý nápad. Jestliže během minulého měsíce někdo stěhoval pryč všechen obsah schránky, Silas o tom určitě věděl. Ten člověk by musel použít výtah, aby věci dostal dolů a naložil je do auta nebo na náklaďák.“

„Správně. Při troše štěstí bude mít Silas o stěhování dovnitř i ven nějaké záznamy. Jeho kancelář se zdála celkem dobře zorganizovaná. Potřebuju pouze jméno.“

Olivia svraštila obočí. „Ale Silas se nezmínil o nikom, kdo by se ptal na schránku čtyři sta devadesát.“

„Jestliže vyděrač už o Rollieho schránce věděl, nemusel se na ni Silase vyptávat. Sama jsi viděla, jak jejich systém funguje. Jakmile znáš číslo své schránky, dostaneš se hladce dovnitř.“

Podívala se na hodiny. „Škoda, že nemůžu jít s tebou, ale mám schůzku s Toddem a Dixonem Haggardem.“ Jasper došel k hlavním dveřím.“Dám ti vědět, co se od Silase dozvím.“

„Dobře.“ Sebrala kabelku, přehodila ji přes rameno a pospíchala za ním.

„Mimochodem,“ řekl Jasper už na chodbě, „dnes odpoledne chci vyhodit Melwooda Gilla.“

Olivu přiškrceně vykřikla vzteky a prudce se otočila. Za skly elegantních brýlí Jasper zahlédl zelené plamínky. „Co mi to povídáš?“ Zahradila mu cestu k výtahu. „Chudáka Mela nemůžeš vyhodit, já to nedovolím!“

Jasper se natáhl kolem ní a stiskl knoflík výtahu. „Olivie, Gill se neprovinil pouze špatným řízením. V posledních čtyřech měsících zpronevěřil v Jasu přes sto padesát tisíc dolarů. Co chceš, abych udělal? Dal mu metál?“

Stále ještě na něj zírala s otevřenými ústy, když ji jemně strkal do výtahu.

20

Šachista zvažoval nové protivníkovo postavení. Prvek nevypočítatelnosti v jeho strategii se stával stále zřejmějším a předvídat další kroky bylo stále obtížnější. Nastal čas zbavit se jedné z figurek na šachovnici.

21

Čtyřiadvacet hodin. Ještě po tři čtvrtě hodině Olivia soptila, zatímco stála s Toddem a Dixonem ve starém skladišti v přístavišti. Oba muži se dohadovali o plánu, jak rozvinout od stropu za řečnickým pultem obrovskou zářící vlajku.

Hádka s Jasperem trvala celou dobu rychlé chůze od jejího bytu do studia Imaginace. Bojovala ze všech sil a nakonec se jí podařilo usmlouvat pro Melwooda Gilla čtyřiadvacetihodinový odklad.

Stejně je to houby platné, myslela si. Jasper se zcela zřejmě už rozhodl.

Sto padesát tisíc dolarů? Melwood Gill? Otřesné pomyšlení. Jasper se musí mýlit.

„Ten nápad se svítící vlajkou se mi líbí, Olivie.“ Dixon vzhlédl k mohutným trámům stropu. „Úplně ji vidím, jak se rozvinuje za Eleanorou na konci jejího projevu. Doufám, že vlajka je dost velká, aby působila opravdu efektně.“

„Vlajka je skutečně veliká,“ ujistila ho Olivia. „Až se spustí v plné délce, bude sahat od támhletoho trámu až k podlaze pódia za paní Lancasterovou.“

Todd se tvářil pochybovačně. „Svítící vlajka?“

„Jen počkej, až ji uvidíš,“ usmála se Olivia. „Vskutku dramatický efekt.“

Chvíli si odpověď přebíral. „Nebude to vypadat lacině?“

Dopáleně se na něho podívala. „Ne, bude to vypadat vlastenecky.“

„Mně se ten nápad líbí,“ ozval se Dixon. Vrhl na Todda chladný pohled. „Nechápeš, jak důležité jsou vizuální vjemy.“ Podíval se na Olivii. „Jak budou světla svítit? Budou na vlajku zářit?“

„Ne, jde o vysoce důmyslnou technologii vyvinutou v Jasu, a.s., nejnovější výsledky výzkumu a vývoje. Červená, bílá a modrá elektroluminiscentní vlákna jsou vetkána přímo do látky vlajky. Diváci uvidí zářící červené a bílé pruhy a rozsvícené modré pozadí za hvězdami.“

„Fantastické.“ Zdálo se, že na Dixona to udělalo dojem. „V závěru projevu zhasnou v místnosti všechna světla najednou a za Eleanorou se v plné délce rozvine zářící vlajka.“

„Taková je představa,“ přisvědčila Olivia. „Efekt ještě zdůrazní hudba. Všechno se spustí jediným stisknutím vypínače na kontrolním panelu.“

„Eleanora bude stát na pozadí červené, bílé a modré záře rozvinuté americké vlajky,“ přikývl potěšeně Dixon. „Perfektní.“

„Kandiduje na guvernérku, ne na prezidentku,“ poznamenal Todd mírně.

Dixon se zle zamračil. „Zůstaň pěkně u psaní projevů, Chantry, a její image nech na mně.“

Todd pokrčil rameny. „Příliš ambiciózní politik může voliče odradit.“

„Chceme vzbudit pocit, že Eleanora jednou stane v čele téhle země,“ odsekl Dixon. „Skvělá příležitost pro fotky do tisku.“

Toddovi ztvrdly rysy. „Ta vlajka dohromady s muzikou mi připadají trošku pouťové.“

Dixon se na něj pohrdavě podíval. „Vítej v podivuhodném světě moderní mediální kampaně. Speciálních efektů nemůže být nikdy dost.“

„Jen bych si přál, aby zvonění a pískání neodvedlo pozornost od obsahu projevu,“ podotkl Todd.

„Svůj program neuskuteční, když nebude zvolena, no ne?“ Dixon se obrátil k Olivii. V očích mu temně doutnal hněv, ale hlas jej neprozradil. „Líbí se mi to, provedeme váš návrh.“

Todd mlčel, nechtěl se přít.

Olivia si zdvořile odkašlala. „Jestliže jste spokojený, ráda bych naši schůzku skončila. Zítra večer máme velkou akci a ve studiu je spousta práce.“

Dixon přikývl. „Jde o večer Modrého Camelotu?“

„Správně.“

Podíval se na hodinky. „Uvidíme se tam, Eleanora si pozměnila program, aby se mohla zúčastnit.“

No jistě, pomyslela si Olivia. A zrovna tak její oponenti, pokud se jim podařilo získat pozvání. Tolik zazobaných lidí na jednom místě najednou je neodolatelným lákadlem pro všechny kandidáty.

O čtvrt hodiny později už seděla v kanceláři. Na židli se vršily faxy a telefonické vzkazy. Sotva se jimi začala probírat, strčila do dveří hlavu Zara.

„Seznam mám hotový.“

Olivia zvedla hlavu. „Jaký seznam?“ Ve zlomku vteřiny si však vzpomněla. „Ale jistě, tvůj seznam.“

Zara vešla do kanceláře a oči jí spokojeně zářily. „Musela jsem vyhledat všechny staré novinové výstřižky, abych dala ta jména dohromady. Vybavila se mi spousta vzpomínek, to ti povím. Ale myslím, že mám ty lidi všechny.“

Olivia nechtěla Zaře prozradit, že námaha spojená se sestavováním seznamu byla pravděpodobně zbytečná, protože ohnisko pátrání se přesunulo. Snažila se projevit nadšení.

„Skvělé! Sem s ním a já jej předám Jasperovi. On už se spojí se soukromým detektivem.“

„Sázím na Beatrice Hanfordovou.“ Zara podala Olivii tlustou složku úhledně naklepaných papírů, v rohu sepnutých svorkou. „Vždycky na mě šíleně žárlila, a když jsem dostala roli Sybil v Křišťálové zátoce, ještě se to zhoršilo.“

„Řeknu Jasperovi, že Beatrice Hanfordová je podezřelá číslo jedna.“ Na chvíli se odmlčela. „Nedostala jsi od vyděrače další vzkazy, že ne?“

„Díky bohu ne, ale určitě je to jen otázka času.“

Olivia si pomyslela, že mnohem pravděpodobněji ten darebák obrátil pozornost k vydatnější kořisti. „Neřekla však nic. Měla pocit, že by Zara byla zklamaná, kdyby o ni vyděrač ztratil zájem.“

Strčila Zařin seznam do aktovky. „Je všechno připravené, aby náš tým mohl začít pracovat v Enfieldově zámečku hned ráno?“

„Ano a také jsem mluvila s manažerem cateringové firmy, jestli nenastal nějaký zádrhel.“

„Díky. Pošli mi sem prosím Bolivara. Chci s ním ještě jednou projít plány na osvětlení.“

„Hned to bude.“ Zara se zastavila u dveří. „Říkala jsem ti, že včera večer volala tvoje matka?“

„Ne.“ Olivia se vrátila k hromadě vzkazů.

„Moc krásně jsme si popovídaly. Chtěla vědět, jak to jde v Jasu.“

Olivia zvedla podmračeně oči. „Proč tedy nezavolala rovnou mně?“

„Protože především chtěla vědět, co se děje mezi tebou a Jasperem Sloanem,“ řekla Zara významně, „a bylo jí jasné, že by z tebe nedostala celou pravdu.“

Olivia bubnovala prsty o stůl. „Někdo si pustil pusu na špacír. Nejspíš Rose.“

„Mohla to být řádka lidí, jak znám tuhle rodinu.“ Zara se na ni soucitně usmála. „Žádný strach, holčičko, dělala jsem, co jsem mohla, abych to zahrála do autu. Řekla jsem jí, aby si nedělala vrásky.“

Olivia povzdechla. „V Tucsonu je všechno v pořádku?“

„Ale jistě. Candace se trochu zlobila na tvého otce, protože hrál včera golf bez klobouku. Prý mu musí pořád připomínat, aby se na hřiště mazal opalovacím krémem a nosil klobouk.“

„Klobouk.“ Olivia zaslechla praskavý zvuk.

Sklopila hlavu a zjistila, že právě zmačkala žlutý lístek se vzkazem, který si dosud nepřečetla.

Před očima jí náhle vyvstal obraz měkkého plátěného klobouku se širokou krempou, který matka dala otci, aby jej nosil v zadní kapse. Koupila mu ho poté, co mu dermatolog na kůži odstranil skvrny způsobené sluncem. Diagnóza byla celkem banální aktinická keratóza. Nic nebezpečného, ale neléčená by se mohla zvrhnout v rakovinu kůže.

Melwood Gill byl nedávno hluboce otřesen, když mu zjistili příznaky rakoviny kůže.

Melwood Gill vyděračem? Nemožné! Melwood ne. Dělá unáhlené závěry. Intuice je v pořádku, ale v takhle zásadních věcech se na ni nedá spoléhat.

Tady je potřeba logika.

V uších jí zazněla Jasperova slova. Vydírání je vždycky osobní záležitost.

Vyděrač o jejím a Jasperově programu věděl hodně. Měl informace, které pravděpodobně znal jen Rollie. Melwood pracoval v Jasu přes dvacet let a Rollie na něj spoléhal. Při jeho postavení v účetním oddělení bylo téměř jisté, že Melwood věděl o Rolliem a Jasu víc než kdo jiný ve firmě. Jestliže skutečně už několik měsíců zpronevěřoval peníze, těžko odhadnout, kolik toho vyčmuchal.

Když někdo dokáže okrádat svého zaměstnavatele, který mu důvěřuje, pak se taky dokáže podívat do zápisů mrtvého muže.

A dokáže vydírat?

„Olivie?“ Zara vypadala znepokojeně. „Stalo se něco, holčičko?“

„Ne, nic.“ Olivia vynutila na tváři úsměv. „Jen jsem myslela na zítřejší večer.“

„Nedělej si hlavu, akce Modrého Camelotu bude mít báječný úspěch. Však uvidíš.“ Zara vyplula ze dveří, jen za ní zavlála hedvábná šála.

Olivia počkala, až bude sama. Pak chňapla po telefonu. „Kancelář pana Sloana.“

„Teto Rose, to jsem já, Olivia. Chci se zeptat na něco zvláštního, totiž jestli sis všimla, že by Melwood Gill nosil po té operaci kůže klobouk?“

„Klobouk? Ale jistě. Víš, operace ho strašně vyděsila. Říkal mi, že si teď dává velký pozor. Ven chodí pouze namazaný krémem a s kloboukem na hlavě.“

„A tys ho v tom klobouku opravdu viděla?“

„No ovšem. Má pár těch měkkých plátěných klobouků v kanceláři. Víš, takové ty, co se nosí na lodi. Všimla jsem si, že si obvykle strčí jeden do kapsy, když se chystá jít z budovy. Proč se ptáš?“

Olivu vyschlo v ústech. Jedno po druhém, pomyslela si. Musím uvažovat logicky. „Onehdy jsem našla podobný klobouk, když jsem vycházela z Jasu. Vzpomněla jsem si, že táta takový hodně nosí v Tucsonu kvůli slunci. Napadlo mě, že Melwood dostal podobnou radu a že ten klobouk, co jsem našla, může patřit jemu.“

Slabé, Olivie, slabé.

Naštěstí se nezdálo, že by Rose vysvětlení zarazilo. „Zeptám se ho, jestli chceš.“

„Ne!“ Olivia zavřela oči a přinutila se mluvit klidně a lhostejně. „Není třeba. Stavím se v účtárně sama, až budu zase v Jasu. Děkuju, teti.“

Olivia zavěsila telefon, zabořila se v křesle a horečně přemýšlela. Dělá příliš mnoho divokých závěrů, nejspíš to přehání. Jasper je už teď přesvědčený, že Gill je defraudant, a ona mu rozhodně další argumenty proti Melwoodovi neposkytne, pokud nebude mít o jeho vině naprostou jistotu.

Uvědomila si, že si může jednoduše ověřit ještě jednu věc. Jestliže dnes ráno srazila plošinovým vozíkem Melwooda, musel být mimo kancelář ve stejnou dobu, kdy byla ve Spolehlivosti.

Zvedla sluchátko a vyťukala číslo účtárny v Jasu. Na druhém konci se ozval rázný, až úsečný hlas.

„Účetní oddělení, Barry Chantry.“

„Bratranec Barry? Tady Olivia.“

„Ahoj, sestřenko. Jak se vede?“

„Máme tu v Imaginaci pěkný kolotoč, ale chci se tě na něco zeptat. Možná se ti to bude zdát divné, ale ráda bych věděla, jestli sis nevšiml, že by Melwood Gill nebyl ráno nějakou dobu v kanceláři.“

„Gill? Jo, myslím, že říkal něco o návštěvě u doktora. Proč?“

„Ale nic.“ Olivia se donutila pravidelně dýchat. Jen mi dělá trochu starost, to je všechno. Že byl přeložen jinam a vůbec, však víš.“

„Gill byl vždycky poněkud nervózní chlápek,“ poznamenal Barry konverzačně. „Po tom případu s rakovinou se to zhoršilo. Ovšem přeložení ho skutečně vyvedlo z míry.“

„Díky, Barry. Pozdravuj Milly a dvojčata.“

„To víš, že budu. Poslyš, je něco na těch řečech o tobě a Sloanovi?“

„Přece nebudeš poslouchat nějaké klepy, Barry.“

„Všecko by se zjednodušilo.“

Hraná nevinnost v jeho hlase se jí nelíbila. „Co by se zjednodušilo?“

„Kdybys ty a Sloan…, přece víš.“

„Ne, nevím. Kdybych já a Sloan co?“

„Mysleli to vážně. Třeba se i vzali.“

„Barry!“

„Víš, tak nějak by se splnil sen strýce Rollieho, že by Jas zůstal v rodině.“

„Sbohem, Barry.“ Olivia zavěsila, než mohl Barry vyrukovat s dalšími návrhy na téma jak udržet Jas v rodině. Chvíli seděla a přemýšlela. Pak se zvedla, aby si připravila další dávku kofeinu.

Odměřila do filtru tmavou francouzskou kávu a rozhodla se, že je třeba zodpovědět ještě řadu otázek, než učiní další krok. Za předpokladu, že vyděrač je Melwood,zásadní otázkou bylo, jak se zmocnil Rollieho kartotéky a co s ní udělal.

Vzpomněla si na požár v strýcově pracovně. Vypukl jen den poté, co do Seattlu dorazila zpráva o Rollieho smrti. Melwood Gill? Byl mezi prvními, kdo se dozvěděl, že jeho zaměstnavatel je mrtvý.

Zvedl se v ní ledový adrenalin. Všichni říkají, že chudák Melwood není v poslední době ve své kůži.

Nestačila dokončit své úvahy, znovu se ozval telefon. „Imaginace, u telefonu Olivia.“

„Zdravíčko, Olivie, tady Andy Andrews z Tvrdé valuty.“

„Andrews?“ Olivia se vytrhla z morbidního bludiště spekulací, které jí vířily mozkem. „Vy tedy máte nervy, když si dovolujete volat mi po tom fórku o alobalovém městě ve vašem plátku!“

„Kde je váš smysl pro humor, Olivie?“ Andy se uchechtl. „Myslel jsem, že se vám to bude líbit.“

„Alobalové město by se mi mělo líbit? To nemyslíte vážně!“

„Tak tedy sorry,“ řekl Andy ležérně. „Jen jsem se snažil dodat zprávě trochu jiskry. Ovšem alobalové město je, jak se říká, pasé. Volám kvůli něčemu novému.“

„O co jde?“ zeptala se Olivia opatrně.

„Povězte mi, co se stalo s obrazy Logana Danea po jeho smrti, a já vám slibuju, že až budu psát o akci Modrého Camelotu, popíšu ten večer, jako by ho režíroval Disney.“

Olivia pevněji sevřela sluchátko. „Dám vám stejnou odpověď jako všem ostatním. Na téma Logan Dane nehodlám hovořit.“

„Je pravda, že máte obrazy někde schované a prodáváte je hodně pomalu, aby se nezaplavil trh a ceny neklesly?“

„Sbohem, Andy.“ Olivia hodila sluchátko do vidlice.

Bude ji snad verze legendy o Loganovi Daneovi, kterou pustil do světa Crawford Lee Wilder, pronásledovat do konce života?

*

Jasper se podíval na Todda. „Aby bylo jasné, jsem rád, že jste za mnou zašel do kanceláře se představit. jen si říkám, jestli jste tu proto, že si děláte starost o budoucnost Jasu, anebo vám jde o sestru.“

„Co myslíte?“ Todd se neposadil na židli, kterou mu Jasper nabídl. Místo toho si stoupl k oknu. „Skutečnost, že většina Chantryových, které jste dosud poznal, se zdánlivé zajímá víc o své zaměstnání či penzi u Jasu, ještě neznamená, že takhle se chovají všichni.“

„To rád slyším.“ Jasper se zaklonil v křesle. „Aspoň nějaká změna.“

Todd po něm střelil dopáleným pohledem a opět se obrátil k oknu. „Víte, ne že by jim na ní nezáleželo, jen si myslí, že si může poradit sama. Čekají, že se o ně postará, ne naopak.“

„Toho dojmu jsem nabyl taky,“ prohodil Jasper suše.

„Je to hodně vina strýce Rollieho. Vždycky prohlašoval, že zdědila jeho hlavu pro obchod.“ Toddovi ztvrdly rysy. „Měl pravdu. Ale Olivia nikdy nechtěla převzít Jas, má ráda svou Imaginaci.“

„Je pro ni jak dělaná.“

„Strýc Rollie si to uvědomoval. Ale ještě byla malá, a už do ní hučel, že až tu jednou nebude, měla by se postarat, aby Jas zůstal v rodině. Velké břímě pro takové děcko.“

„Uvážil jste možnost, že se nakonec rozhodl nezatížit ji za Jas plnou zodpovědností?“ zeptal se Jasper tiše. „Možná právě proto se dohodl se mnou. Třeba to byl způsob, jak jí z toho pomoct ven.“

Todd přivřel oči. „To nedává smysl. Strýc měl v úmyslu vám splatit finance, které jste pro něj zprostředkoval. Nikdy si nepřál, abyste po jeho smrti získal celou polovinu Jasu.“

„Jednapadesát procent,“ opravil ho Jasper tiše. „A nezapomeňte, že Rolliemu bylo třiaosmdesát. Kdo ví, co zamýšlel? jedno vám však říct můžu.“

„Ano?“

„Rollie nijak nespěchal se splacením půjčky. Podle našeho ujednání měly splátky základního kapitálu začít až za dva roky. Před svou smrtí mi platil pouze úrok.“

„Proč jste s tím souhlasil?“

Jasper pokrčil rameny. „Cítil jsem, že je to v pořádku. Pokud jde o byznys, měl jsem vždycky smysl pro správné načasování“

„V tomhle případě bylo načasování zatraceně dobré, co?“ Todd ho ostražitě pozoroval. „Nakonec vám spadla do klína polovina firmy, která v nejbližších letech nadělá pořádné peníze.“

„Padesát jedna procent,“ řekl Jasper. „Vlastním o něco víc než polovinu společnosti. Proč to musím pořád všem připomínat?“

V sedm hodin toho večera se objevil Jasper v Imaginaci se stohem krabic s jídlem v náručí.

Tři metry od dveří mu vstoupil do cesty Bolivar. „Povězte mi, prosím, je v některé té škatuli pizza?“ zeptal se.

„V té nejspodnější. Poslužte si.“

Náhle tu stáli i Bernie a Matty a toužebnýma očima si měřili Jasperův náklad. Podal jim každému krabici. „Focacciové sendviče.“

„Skvělý“ Bernie se začal s vervou dobývat dovnitř.

„Pane Sloane.“ Zara mu věnovala úsměv své hrdinky Sibyl. „Moc rádi vás dnes večer vidíme. Sotva asi -?“

„Phad Thai, středně kořeněné.“

„Jedno z mých nejmilejších jídel,“ zamumlala a zbavila ho další krabice.

Než došel ke dveřím Oliviiny kanceláře, zbývala mu už jen jediná krabice se salátem z pohankových nudlí a mořských řas, wasabi a omáčka.

Pozorovala ho skrz své značkové brýle, zatímco dělal na rohu stolu místo. Položil krabici a zvedl víko.

„Co tu děláš?“ zeptala se. Jasper na stole rozložil jídelní hůlky a ubrousky.

„Krmím tě. Všimla sis, že v poslední době to dělám často?“

„Proč?“

„Je čas na večeři.“

Podívala se na hodinky a zakabonila se. „Prokrista, vůbec jsem si to neuvědomila. Připravujeme jako diví zítřejší večer. Měla bych říct ostatním, aby si dali pauzu.“

„Už se stalo.“ Přitáhl si židli.

„Copak tu máme?“ Se zájmem zkoumala jídlo. „Nudle s mořskými řasami.“ Podal jí hůlky.

„Díky.“ Odložila papíry, na kterých pracovala, a pustila se do jídla. „Kdes byl celé odpoledne?“

„To je dlouhá historie.“ Zvedl také tyčinky. „Musíme všechno probrat.“

„Tak povídej,“ vyzvala ho s plnou pusou nudlí namočených v omáčce a pálivém wasabi. „Dostal jsi něco ze zřízence ve Spolehlivosti?“

„Svým způsobem mi Silas prozradil hodně.“ Jasper smočil trochu nudlí v omáčce. „Tvrdí, že nejmíň poslední dva měsíce se ze třetího patra nic nestěhovalo. A stál na svém, že by musel vědět, kdyby někdo stěhoval ven obsah celé schránky.“

„Tak co se stalo s věcmi, které strýc Rollie uchovával ve schránce čtyři sta devadesát?“

Jasper potřásl hlavou. „Vždyť ani nevíme jistě, jestli v tý zatracený schránce něco bylo.“

„Proč by platil nájem, kdyby tam nic neměl?“

„Třeba plánoval, že tam něco uloží, a už se k tomu nedostal.“

Rozhostilo se ticho.

„Jaspere?“

Něco v tónu jejího hlasu ho přimělo, že na ni ostře pohlédl. Dívala se na něj neproniknutelnýma očima. „Co je?“

„Dnes odpoledne mě napadlo něco nehorázného, a tak jsem si ověřila pár věcí. Pořád nemám jistotu a už vůbec ne nějaký důkaz, ale…“

„Ven s tím!“

„Dvě slova. Melwood Gill.“

Jasperovi chvíli trvalo, než si odpověď přebral. „Oprav mě, jestli se mýlím, ale měl jsem dojem, že tvým životním cílem je chudáka Melwooda chránit“

Rozpačitě poposedla. „Přiznávám, že vzbuzuje soucit. A v posledních měsících nebyl ve své kůži.“

„Je defraudant. Proč si myslíš, že je taky vyděrač?“

„Kvůli jeho klobouku.“

22

Jasper projížděl tichými ulicemi čtvrti Queen Anne a Olivia nešťastně zírala na přední sklo vozu smáčené deštěm. Výstavné, pěkně upravené vily a úctyhodné cihlové bytové domy se vyšplhaly po úbočí kopce, jenž shlížel na město a Elliott Bay. Nebylo to nejdražší místo ve městě, ale Olivia věděla, že v úzkých ulicích a slepých uličkách Queen Anne se skrývá značné bohatství.

„Melwood tu bydlí, co si pamatuju,“ prohodila. jednou mi řekl, že dům patříval jeho rodičům a že ho zdědil.“ Jen tak tu klábosí, pomyslela si, a to je zjevné znamení nervozity. Zaťala zuby.

Jasper stoupal kroutící se ulici a nedíval se na ni. „Jsi v pořádku?“

„Celkem ano.“ Pravda byla, že vyhlídka na setkání s Melwoodem ji rozrušila víc, než čekala. „Jak se můžeš dívat do očí člověku, kterého léta znáš, a teď ho obviníš, že tě vydírá?“

„Jednoduše. Nejdřív mu řekneš, že máme důkazy o jeho zpronevěrách v Jasu, a než se vzpamatuje ze šoku, zeptáme se ho na vydírání. Počítám, že se Gill rychle sesype.“

Z Jasperových slov čišela chladná necitelnost, která ji ohromila. Prudce k němu otočila hlavu. V skomírajícím světle večera byla jeho tvář tvrdá a neústupná.

Přemítala, proč ji to tak vyvádí z míry. Už dřív intuitivně vycítila tuto stránku jeho povahy, čas od času ji i zahlédla. Nesmí dovolit, aby ji pár nocí úžasného sexu zaslepilo. Zkřížila paže a přitiskla je k tělu.

„Tys tohle už v minulosti dělal, že?“ zeptala se. „V byznysu se to stává.“

Zachvěla se. „Mně se to nikdy nepřihodilo.“

„Teď ano,“ poznamenal Jasper tiše.

Nevěděla, co by řekla. „Příští doprava.“

Jasper zatočil za roh a ihned zajel na prázdné místo u chodníku.

Na mokré vozovce se odrážela šlehající světla sanitky a policejního vozu. Lidé postávající v malých hloučcích, někteří s deštníky, sledovali dění s morbidním zájmem vyhraženým pro zločin a nehody.

Olivia viděla sanitáře, jak zavírá dveře ambulance a sedá si za volant. Náhle se v ní zvedl pocit strašlivé jistoty.

„Melwoodův dům je támhleten úzký jednopatrový vlevo. Není možné, že…?“

Nedokázala větu dokončit.

„To by byla zatraceně velká náhoda.“ Jasper vypnul motor, strčil klíče do kapsy a vystoupil z vozu. „Hned jsem zpátky.“

S tichou autoritou sobě vlastní vykročil k nejbližšímu uniformovanému policistovi.

Olivia ho pomalu následovala. Zpomalila, když zaslechla hovor dvou přihlížejících.

„… nedával pozor. Vůbec to auto neviděl. Víte, v poslední době byl nějak mimo.“

Olivia se zastavila. Jasper už mluvil s jedním z policajtů, proč by si neposlechla, co říkají sousedé.

„Co se stalo?“ zeptala se postarší ženy.

„Srazilo ho auto a ujelo,“ pověděla jí žena. „Nikdo nic neviděl, ale slyšeli jsme příšernou ránu. To můj manžel zavolal policii.“

„Koho srazilo?“

„Melwooda Gilla.“ Žena ukázala na neosvětlená okna úzkého domu uprostřed bloku. „Bydlel támhle. V létě vždycky chodil v tuhle dobu na procházku, mohla jste si podle něj řídit hodinky.“

„Bydlel?“ opakovala Olivia pomalu. „Minulý čas?“

Žena se na ni podívala. „Někdo tu říkal, že Melwood byl na místě mrtvý.“

O čtyřicet minut později Jasper zaparkoval Oliviino auto v podzemní garáži jejího domu. Z pohledu na její ztrápenou tvář se necítil dobře. Od okamžiku, kdy se dozvěděli o smrti Melwooda Gilla, toho moc neřekla. Věděl, že probírá nejrůznější možnosti a dochází ke stejným nepříjemným závěrům jako on.

Mlčky kráčeli k výtahu a za chvíli vystoupili z kabiny

do chodby. Vzal jí klíč z ruky vsunul jej do zámku. „Myslím, že se oba potřebujeme napít,“ poznamenal.

V kuchyni prohledal skříňky, pamatoval si, že v jedné z nich viděl malou láhev koňaku.

Olivia stála na druhé straně pultu a sledovala ho. „Pořád tomu nemůžu uvěřit. Někdo ho srazil a ujel.“

„Ano.“ Našel koňak a otevřel jej. „Samozřejmě budou případ vyšetřovat, ale jestli se řidič sám nepřihlásí, může trvat hodně dlouho, než policajti majitele vozu najdou, jestli se jim to vůbec podaří.“

„Myslíš si to co já, viď?“

„Nejspíš.“ Nalil koňak do dvou malých sklenek a obrátil se k ní. Průhledem nad pultem se setkal s jejíma zachmuřenýma očima. „Ale můžeme se oba mýlit. Mohla to být skutečné náhoda.“

Pomalu přikývla. V podstatě se všichni shodují, Melwood byl už nějakou dobu nesvůj. Možná dnes při procházce nedával pozor. Třeba ho porazil opilý řidič, který z místa ujel. Nehody se stávají.

„Zrovna tak shody okolností,“ připojil se Jasper tiše. „Já jim ale nevěřím. Gill byl defraudant a možná i vyděrač.

„Mohl ho schválné přejet někdo, kdo měl důvod přát si jeho smrt.“

Olivia si od něho vzala sklenku koňaku. Lehce se jí třásla v ruce. „Chceš říct někdo jako já nebo ty nebo teta Zara?“

„Ani ty, ani já.-“

Opřel se o pult. „Vzájemně si potvrzujeme alibi.“

„Zara taky ne,“ prohlásila rázně Olivia. „Vím, že to nebyla ona, přece neměla nejmenší ponětí, že podezíráme Melwooda. Pořád ještě doufá, že vyděračem je některá z jejích starých sokyň.“

„Nevíme, kolik dalších lidí mohl mít Melwood na seznamu svých obětí.“

„Máš pravdu.“ Napila se koňaku a upřeně se na něj zadívala. „Jestliže získal zničující informace ze zápisů strýce Rollieho, pak musíme předpokládat, že další případné oběti jsou z okruhu rodiny nebo Jasu.“

„To by mohl být pěkně dlouhý seznam.“

Olivia odložila skleničku a opřela se lokty o pult. „Vím moc dobře, že jsem zaujatá, ale vážně si nedovedu představit, že by se někdo z mé rodiny uchýlil k vraždě, aby zastavil někoho, jako byl Melwood Gill.“

„Nemusí jít o člena rodiny. Jak jsi říkala, mohla by to být osoba nějak svázaná s Jasem. Třeba člověk, se kterým byl Rollie v obchodním spojení.“

Pohlédla mu do očí. „Co teď podnikneme?“

„Především se podíváme do osobních zápisů Melwooda Gilla.“

Svraštila obočí. „Do kartotéky v kanceláři? Pochybuju, že by nechával usvědčující důkazy v Jasu.“

„Do zápisů v kanceláři ne,“ řekl Jasper pevně, „ale do kartotéky v jeho domě.“

„Proč si myslíš, že nějakou měl?“

Jasper dopil koňak a položil sklenku na pult. „Poznám člověka posedlého uchováváním informací na první pohled.“

*

Krátce po jedné hodině v noci stála roztřesená Olivia u zadního vchodu do domu Melwooda Gilla a přihlížela, jak Jasper prorazil pěstí v rukavici okno, které předtím oblepil páskou.

Ozvalo se tlumené zapraskání a slabé zacinkání, ale žádný třeskot rozbíjeného skla. Páska udržela většinu střepin pohromadě.

„Jen doufám, že ses nemýlil a Melwood tu nemá poplašné zařízení,“ zamumlala Olivia.

„V tom případě by si nalepil na každé dveře a okno ty malé varovné nálepky, co ti dají bezpečnostní agentury.“

„Jak to víš?“

„Protože nálepky varující lupiče, že je zapnuté poplašné zařízení, jsou první obrannou linií,“ vysvětloval Jasper trpělivě. „Ve skutečnosti někteří lidé si pouze nalepí ty nálepky.“

„Ano, ale -“ Zarazila se, když otevřel dveře a tiše vešel do kuchyně.

Tohle nebyl vůbec dobrý nápad. Cítila to v kostech.

Zároveň však věděla, že nemůže dělat nic jiného, než následovat Jaspera dovnitř. Dalo jí dost velkou práci ho přesvědčit, aby jí dovolil jít s ním. Kdyby teď dostala strach, asi by po zbytek noci slyšela vždyť jsem ti to říkal.

V šeru místnosti se Jasper jevil jen jako obrovitý, temný stín. Tiše se kradl kuchyní k přední místnosti. Rychle se pustila za ním a pokaždé sebou trhla, kdykoli jí gumové podrážky lehce zavrzaly o lino na podlaze.

Jasper se na chvíli zastavil v obývacím pokoji. Olivia zůstala stát hned za ním a prohlížela si zařízení. Záclony nebyly zatažené, takže sem z ulice proudilo dost světla, aby bylo vidět pohovku, dvě křesla a televizor. Pokoj působil ošuntělým a nemoderním dojmem, jako by se nikdo už dlouho nenamáhal s ním něco udělat.

„Melwoodovi zemřela pře několika lety žena,“ poznamenala Olivia. „už se znovu neoženil. Teta Rose říkala, že pozval par žen z jasu na večeři, ale nikdy to k ničemu nevedlo.“

„Proč?“

„Prý se ty ženy vyjádřily, že je to jako jít na rande s robotem. Melwood zřejmě nebyl spontánní typ.“

Viděla, jak Jasper obrátil ve stínu hlavu, ale neřekl nic. Vykročil do předsíně s tenkým kobercem. Minuli koupelnu. Na konci chodby našli malý pokoj pohroužený do tmy. Na oknech byly zatažené závěsy, světlo z ulice sem neproniklo.

Ozval se nepatrný zvuk a vzápětí tenký paprsek Jasperovy baterky prorazil tmu. Na okamžik Olivia jen nechápavě zírala na zmatek kolem sebe.

Pak si uvědomila, že hledí na domácí kancelář obrácenou vzhůru nohama. Kartotéka byla otevřená a po zemi se válely složky plné papírů. Zásuvky psacího stolu zely prázdnotou a jejich obsah ležel rozházeny na koberci.

„Krucinál,“ zaklel Jasper tiše. „Zdá se, že nás někdo předběhl.“

Olivia zaslechla nepatrné zapraštění.

„Tvoje boty?“ zašeptal Jasper.

„Ne.“ Vyschlo jí v ústech. Zvedla hlavu ke stropu. „Myslím, že tam.“

„Toho jsem se bál.“ Zhasl baterku a zastavil se bez hnutí ve dveřích.

Vrznutí se ozvalo znovu. Olivia přestala na několik vteřin dýchat.

Ten, kdo řádil v Melwoodově kanceláři, byl dosud v domě.

V temném rámu dveří se Jasper lehce pohnul. Podíval se na ni a zaváhal. Olivia četla jeho myšlenky, jako by jí poslal telepatickou zprávu. Chtěl jít za vetřelcem nahoru, ale bál se ji tu nechat samotnou.

Zvedl se v ní hněv. Nedovolí mu riskovat krk v téhle bláznivé situaci. Chytila ho za paži, zavrtěla hlavou a ústy důrazně naznačila ne.

Rozhlédl se potemnělou chodbou. Vycítila v něm náznak síly hraničící s dravostí šelmy. Nakonec však neochotné přikývl. S úlevou vydechla, věděla, že její přítomnost sehrála rozhodující roli. Jasper ji nechtěl ohrozit.

Sáhl po její ruce a ona mu ji podala. Přitáhl si ji k sobe a přiložil ústa k jejímu uchu.

„Ven. Stejně, jak jsme přišli.

Rychlým trhnutím hlavy naznačila, že rozuměla. Opatrně se vraceli předsíní. Po pravé straně se rýsovalo točité schodiště.

Olivia koutkem oka zahlédla v jeho polovině jakýsi pohyb. Ve světle z okna nad schody se rýsovala číhající postava. Ve zvednutých rukách držela velký, napohled těžký předmět.

„Jasper“

Dal se však už do pohybu a drsně ji odstrčil stranou. Dopadla na stěnu tak tvrdě, až si vyrazila dech.

Bezmocně přihlížela, jak se Jasper vrhl na postavu na schodech. Ozvala se těžká, dutá rána, jak se ti dva srazili.

Přes zábradlí dopadl s třeskotem na zem předmět, který zloděj držel v rukách.

Obě postavy se řítily ze schodů a Olivia se kvapně klidila z cesty. Zahlédla tvář v masce s divoce znetvořeny’mi rysy a zaslechla sípavé zvuky následované tlumeným zachroptěním.

Horečně pátrala kolem sebe po něčem, co by posloužilo jako zbraň. Ten velký předmět, kterým chtěl vetřelec rozbít Jasperovi hlavu ležel na podlaze.

Chopila se ho oběma rukama a zjistila, že je to těžký mosazný květináč. S námahou jej pozvedla a ke své hrůze si uvědomila, že zasáhnout neznámého nebude jednoduché.

Jasper a jeho sok neustále měnili pozici, z předsíně se odkutáleli do obývacího pokoje. Olivia je následovala, stále s květináčem vysoko nad hlavou.

Chlapík se očividně snažil pouze uniknout. Ze všech sil se nadzved a vrhl se směrem ke kuchyni. Jeho kroky dusaly po linem potažené podlaze.

Jasper se zvedl stále ještě s větrovkou v sevřené ruce. Mrštil ji stranou a rozběhl se ke kuchyni. Světlo z ulice na okamžik ozářilo jeho tvář. Olivia spatřila vyraz soustředěné zuřivosti.

Vyběhla za ním. „Jaspere, nech toho! Teď už ho nedohoníš.“

Srazila se s ním u zadního východu, kde se náhle zastavil. Ozvala se dutá rána. Jasper se zapotácel a málem upadl.

„Co je sakra?“ Našel rovnováhu a chytil se za žebra. Otočil se a zamžoural na těžký mosazný květináč, který svírala v rukách. „Doufám, žes měla v plánu praštit toho druhého chlápka.“

„Samozřejmě, ale ty ses mi pořád pletl do cesty.“ Mrzuté ustoupila dva kroky zpět do kuchyně a postavila květináč na nejbližší pult. „Není ti něco?“

„Ale ne. Aspoň myslím.“

Viděla, jak se nepřítomně dotkl koutku úst, zatímco si pátravě prohlížel temnou zahradu. Chtěla z něj dostat něco o jeho zranění, když zaslechla první zaštěkání.

V rychlém sledu se ozvalo několik dalších. Náhle si představila, jak muž prchající přes zahrady probudí všechny zlaté retrivery i trpasličí pudly.

„Raději bychom měli vypadnout,“ navrhla.

„Počkej.“ Prošel kolem ní do kuchyně.

„Pospěš si,“ zašeptala při pohledu, jak mizí v obývacím pokoji.

Rozzlobeně sebou trhla, když ho slyšela běžet nahoru po schodech. Bylo jí jasné, že si chce prohlédnout horní místnosti.

Vrátil se až za chvíli, která jí připadala jako věčnost, i když patrně netrvala víc jak dvě minuty. V ruce nesl bundu neznámého. Utřel s ní mosazný květináč, pochopila, že odstraňuje její otisky prstů.

„Jdeme,“ vyzval ji, když byl hotový.

Šel za ní k zadním schodům a tiše za nimi zavřel dveře kuchyně. Opatrně obešli dům k přednímu východu. Olivia s úlevou zjistila, že se v žádném z okolních domů nerozsvítila okna. Psi přestali štěkat.

Dostali se na chodník a Olivia musela bojovat s přáním dát se do běhu. Přiměla se srovnat krok s Jasperem, který kráčel vyrovnaně, byť rozhodně. Drželi se ve stínu stromů lemujících ulici. Zhluboka se nadechla, až když zabočili za roh a uviděla své auto přesně tam, kde ho dříve zanechali.

Sedla si na místo vedle řidiče a teprve teď spatřila krev na Jasperových ústech.

„Jsi zraněny.“ Náhle vybuchla. „Řekl jsi mi, že ti nic není!“

„Klid.“ Jasper zavřel dveře a zároveň zhaslo světlo. „Jen malé poranění v ústech, zítra nebude nic vidět.“

Mohla by přísahat, že sebou bolestně trhl, když otáčel klíčkem v zapalování.

„Je mi jedno, jak budeš vypadat,“ odsekla. „Jde mi o to, jak moc se ti stalo.“

Rozjel se a podíval se na ni. „To je od tebe milé.“

Jeho blazeovaný postoj jen rozdmýchal její hněv. Otevřela přihrádku, našla krabičku s papírovými ubrousky a jeden vytáhla. Beze slova jej Jasperovi podala.

„Díky.“

Nastalo krátké ticho, zatímco si stíral krev z brady. „Mohl mít zbraň,“ řekla nakonec Olivia.

„Mohl tě zabít.“

„Myslím, že v těchhle věcech nebyl o nic větší expert než my.“

Připomněla si kratičký moment, kdy zahlédla znetvořené rysy neznámého. „Byl natolik expert, že měl přes obličej masku z punčochy.“

„Tenhle lupičský trik mohl pochytit v televizi,“ namítl Jasper. „Neřekl bych, že ho to pasuje na profíka.“

Kratičké ticho.

„Možná to byl ten řidič, co zabil Melwooda a ujel,“ řekla Olivia.

„Možná.“ Jasper se zamyslel. „přejet někoho autem a ujet není zrovna profesionální způsob jak vraždit. je to příliš nejisté. Oběť může přežít.“

„I tak by ale byl ten člověk těžce raněný,“ poznamenala Olivia. ,A nejspíš na několik dní zavřený v nemocnici, což by poskytlo tomu, kdo chtěl vraždit, čas.“

„Správně. Ale i tak můžeme zřejmě předpokládat, že nemáme co dělat s profesionálem.“

„Opravdový profík by sotva nechal na místě bundu.“ Zvedla černou šusťákovou větrovku, kterou Jasper odhodil na sedadlo.

Jasper se na ni stranou podíval. „Počítám, že v kapsách nebude nic užitečného?“

„Ne, jsou prázdné.“ Naklonila se dopředu a podržela vnitřek límce u světla palubní desky. Štítek byl ozdoben logem známé newyorské módní firmy. „Rozhodně si potrpí na drahé oblečení.“ Zabořila se do sedadla. „Tak co tam dělal?“

„Napadají mě dvě možnosti,“ řekl Jasper. „Buď jsme narazili na místního zloděje, který šel po stereu a videu, aby měl na drogy, anebo-“

„Anebo tam byl ze stejného důvodu jako my,“ dokončila nešťastně. „Hledal vyděračovy záznamy.“

„Zhruba tak to asi je.“

„Ach bože, kolik lidí asi Melwood vydíral?“

„Nebudeme znát odpověď, dokud nenajdeme ty zatraceny Rollieho záznamy.“ Jasper zpomalil kvůli červenému světlu. „Jednu věc ale můžeme předpokládat.“

Podívala se na něj. „Kterou?“

„Ten chlápek měl víc času se porozhlédnout v Gillově domě než my. Nahoře bylo všechno pořádně zpřeházené. Ale osoba, s níž jsem se střetl na schodech, nenesla nic kromě mosazného květináče. Myslím, že nenašel, co hledal.“

„Jinými slovy strýcovy záznamy jsou stále nezvěstné.“

„Ano.“

„Ale vyděrač je mrtvý. Rozhodně už nejsme pod takovým tlakem.“

Jasper krátce zavrtěl hlavou. „Neskončí to, dokud ty zápisy nenajdeme.“

O čtvrt hodiny později se Jasper, svlečený do pasu, nakláněl nad umývadlem v Oliviině kachlíkové koupelně. Omýval si obličej studenou vodou, aby smyl poslední stopy krve.

Pak zvedl hlavu a prohlížel si svůj odraz v zrcadle. Ústa nevypadala zrovna nejlíp a věděl, že na žebrech bude par modřin po pádu ze schodů, ale celkový výsledek nebyl tak špatný Při troše štěstí se oteklý ret do rána spraví. Pár dní si musí dát pozor na to, co bude jíst, ale v kanceláři by neměl vzbudit zbytečný rozruch.

„Jaký je verdikt?“ zeptala se Olivia, která mu přinesla roličku papírových ručníků, o které ji požádal.

„Dobrá zpráva, ráno nebudu mít monokl. Doufám, že nebudu muset nic vysvětlovat.“ Utrhl si jeden ručník a osušil jím obličej. „Taky jsem od krve nezamazal žádný z těch tvých bílých ručníků.“

„Říkala jsem ti, aby sis s nimi nedělal hlavu.“ Položila papírové ručníky na pult. „Jsi určitě v pořádku?“

„Ale jo.“ Zmačkal použity ručník a hodil jej do koše. „Je to dobrý.“

Otevřela lékárničku se zrcadlovými dvířky a vyndala malou lahvičku. „Dám ti na ret tohle.“

Nedůvěřivě si lahvičku měřil. „Co je to?“

„Dezinfekce.“ V ruce už držela malý kousek vaty a smáčela jej v tekutině z lahvičky.

Zašklebil se, když mu jemně otřela ret, ale byl pyšný, že se mu podařilo nevydat ani hlásku.

Olivia ustoupila a zašroubovala lahvičku. Znepokojeně si prohlédla jeho hruď a žebra. Pak rozhodně zatočila rukou. „Obrať se.“

„Proč?“

„Chci se podíval, jestli jsem ti tim květináčem moc neublížila.“

Začal se usmívat, ale pak sebou trhl, když mu spodním rtem projela palčivá bolest. „Neboj, tak moc jsi mě zase nepraštila. Možná se zítra objeví par modřin od toho květináče.“ Sáhl po košili. „Je po jedné, ještě můžu stihnout poslední trajekt.“

„Ne.“

Zarazil se, jednu paži v rukávu. „Cože?“

Dívala se na něj hlubokýma očima. Pak se něžně dotkla jeho tváře. „Dneska v noci ses popral, možná je to s tebou horší, než si uvědomuješ.“

Zvedl obočí. „Dost pochybuju. jak jsem říkal, par modřin nic víc.“

„Myslím, že bys dnes neměl jezdit až na Bainbridge.“ Neuhnula pohledem. „Můžeš byt v šoku, aniž si to docela uvědomuješ.“

„Dej na mě, v žádném šoku nejsem.“

„Opravdu si moc přeju, abys zůstal tady, kde na tebe můžu dát pozor.“

Uvědomil si, že se odehrává něco důležitého, něco, co by mohlo znamenat zásadní zvrat. Nepřikládej situaci příliš velký význam, pokáral se v duchu. A nemluv moc, mohl bys všechno pokazit.

Lehce si odkašlal. „Možná máš pravdu, třeba… jsem v šoku.“

Svraštila obočí nad rámečky brýlí. „Neměl bys zajet na pohotovost?“

„Ne.“ Velice opatrně vyvlékl zase ruku z rukávu. „Asi bych si měl jít lehnout a ty taky. Vždyť máš zítra na krku akci Modrého Camelotu.”

„Ani mi to nepřipomínej.“ Usmála se očividně spokojená s jeho rozhodnutím. „Nechám tě teď v koupelně, nemusíš pospíchat.“

Zadržel dech, když za sebou zavírala. Pak se obrátil k svému odrazu v zrcadle. Nedělej si příliš velké naděje jen proto, že v ní převládl pečovatelsky instinkt, přikázal si v duchu.

Když však o chvíli později uléhal pod světlou mátově zelenou přikrývku, stále ještě se těmi nadějemi zaobíral. Že by to bylo v pořádku?

Slyšel Olivii v koupelně. Brzy pak zhasla světlo a vešla do potemnělé ložnice. Kolem nohou se jí vlnila bílá bavlněná košile. Připadala mu v ní mnohem přitažlivější než modelka z Hollywoodu předvádějící značkové prádlo.

Roztáhla záclony na oknech a k posteli se blížila na pozadí třpytivých světel města.

Jasper si až příliš uvědomoval svou erekci. Co to s ním dneska sakra je, pomyslel si. Přece se už milovali víc než jednou, co na tom, jestli budou dnes v noci spolu?

Nemohl se však zbavit pocitu, že to, co se mezi ním a Olivií děje dnes večer, má nový význam.

Jen si ze srdce přál, aby ten význam pochopil.

Ulehla vedle něj a z její vůně se mu zatočila hlava. Naklonila se nad ním a lehce se rty dotkla jeho úst. „Určitě jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Ale ano.“ Ignoroval tupou bolest v žebrech a stáhl ji k sobě.

„Oba se potřebujeme vyspat.“ Jemně se mu vymanila a uvelebila se na své straně zády k němu. „Vzbuď mě, kdyby ta žebra moc zlobila.“

„Dobře.“

Věděl, že jeho vzrušení, pohmožděniny a hledání nových významů v jejich vztahu mu připraví dlouhou bezesnou noc.

Vychutnával hřejivou radost z blízkosti Oliviina těla a donutil se soustředit na problém zmizelých inkriminujících záznamů.

Ale z nějakého záhadného důvodu se mu neustále vracela vzpomínka na to, jak o vlas vyvázl na útesech na Pelapili. Měl větší štěstí než Gill. Podařilo mu uniknout vozu, jenž ho chtěl vytlačit ze silnice.

Byla to zřejmě jen náhodná shoda, že si někdo vybral jako zbraň auto. Musela to být náhoda. jaké spojem by mohlo být mezi těmi dvěma událostmi?

Hledání odpovědi mu dlouho nedovolilo usnout. Konečně ho přemohl neklidný spánek.

Málo se mu, jak bloudí nekonečnými chodbami bezpečnostních schránek.

23

V osm hodin následujícího večera se Jasper opatrně vysoukal z taxíku před Enfieldovým zámečkem. S pohmožděninami žeber se nemýlil, jejich stav se nijak nezlepšil ani v průběhu dne, jenž se ukázal být značně dlouhým.

„Zámeček nám přepadli nějaký mimozemšťané, co?“ zamžoural na Jaspera taxikář. „Dneska tu máme strašidelnou party, že jo?“

Jasper vylovil z náprsní tašky peníze a podíval se na starý dům na Capital Hillu. Ze všech oken majestátní jednoposchodové stavby zářilo neskutečné modré světlo. „Jen typický večírek na propagaci softwaru.“

Řidič pozoroval surrealistickou scénu se zmateným podivem. „Trochu jako obří počítačová hra.“

„Mate postřeh.“ Jasper zastrčil tašku do vnitřní kapsy saka.

Přešel po cihlové cestě vinoucí se zahradou plnou rododendronů k půvabné sloupové verandě.

Mladý muž oděný do modré drátěné košile a modré tuniky ozdobené logem Modrého Camelotu naklonil hlavu. V jedné ruce držel notebook.

„Vítej na slavnosti, pane rytíři. Smím vědět tvé jméno?“

„Sloan. Jasper Sloan.“

„Ach tak.“ Strážný kliknul na jméno. Pak se uklonil až do pasu a mávl rukou. „Rač vstoupit do říše Modrého Camelotu, pane rytíři.“

„Díky.“

Vejít do rozlehlé haly se podobalo ponoření se clo bezedného bazénu. Jaspera vzápětí pohltilo záhadné neskutečno.

Přes bolavá žebra a nepříjemný den se neubránil jistému pobavení. V duchu se vsadil, že Olivia nedokáže překonat večer Stříbrné galaxie. ale očividně se mýlil.

Celý vnitřek zámečku byl osvětlený v podivném temně tyrkysovém odstínu, jenž byl ve znaku Modrého Camelotu. Od stropu visel les temné azurových praporců a stěny halily metry světélkující modré látky. Stoly pokrývala napodobenina modrého kamene a dokonce i polštáře na židlích byly modré.

Ačkoli důsledně modré zařízení vytvářelo bizarní dojem, Jasper si uvědomil, že pocit nadpozemskosti vyvolávaly především speciální světelné efekty. Tušil, že většina těchto důmyslných zařízení byla „vypůjčena“ z testovacích laboratoří Jasu a.s.

Skvělá reklama, připomněl si. Aspoň tohle prohlašovala Olivia.

Číšník oblečený v kostýmu středověkého pážete Modrého Camelotu mu nabídl tác. „Předkrm, pane rytíři?“

„Díky, ještě jsem nevečeřel.“ Jasper si oddechl, že jídlo není modré.

Naložil si několik chuťovek na ubrousek a vydal se do tanečního sálu pohrouženého do modravého oparu.

Uprostřed místnosti se tyčil model obrovského meče ve skále, tak jak jej spatřil ve studiu Imaginace. Dnes byl vidět jen drahokamy posázený jílec meče, čepel vězela hluboko v nepravém modrém kameni. Cela asambláž pulzovala neonovou modří.

V kruhu kolem modelu byly rozmístěny počítače, u jejichž obrazovek se skláněly hlavy nad programy Modrého Camelotu.

Kolem Jaspera proudili hosté, někteří ve výstředních kreacích na středověké téma, jiní ve večerním.

Na podiu osvětleném tlumeným tyrkysovým světlem hráli hudebníci odění do lesklých modrých tunik. Hladina decibelu smíchu a hovoru naznačovala, že se zúčastnění baví.

„Model nové hry Modrého Camelotu,“ ozval se vedle něho známý hlas. „Máme najít tajný kód, jehož pomocí lze vytáhnout meč ze skály.“

Jasper pohlédl na Todda, který se u něj zastavil.

Todd byl oblečený stejně konzervativně ve večerním jako on.

„Bolivar mi hru vysvětlil.“ Jasper si vybral jednohubku z hromádky na ubrousku a strčil ji do úst. „Vypadá na nový hit Modrého Camelotu.“

„Zřejmě. Ještě nesáhli vedle.“

„Ano, proto firma Sloan a spol. před čtyřmi roky financovala výzkum jejich nového produktu,“ podotkl Jasper.

Todd potřásl hlavou. „Měl jsem to uhádnout. Už jste byl nahoře?“

„Ne.“

„Jestli vám to tu připadá zvláštní, počkejte, až uvidíte, co Olivia stvořila v horním poschodí.“

„Půjdu to zkontrolovat.“

Zlaté obroučky Toddových usedlých brýlí se v modrém světle zaleskly. „Nevěděl jsem, že tu dneska budete.“

„Musel jsem zjistit, jestli se Olivii podaří překonat alobalové město.“

Todd sebou trhl. „Jen proboha před ní nemluvte o večeru Stříbrné galaxie jako o alobalovém městu.“

„Za koho mé mate? Za hlupáka?“ Jasper chroupal krekr.

Todd se neusmál.

Zdálo se, že vzal otázku vážně, jako by se Jasper zeptal na nějaký aspekt politické kampaně.

„Ne, ať jste cokoli, Sloane, hloupý nejste.“

Jasper se rozhodl změnit téma. „Znamená vaše přítomnost tady, že Eleanora Lancasterová se nachází někde poblíž?“

Todd se rozhlížel po lidech kolem s neutrálním výrazem. „V téhle místnosti je spousta peněz. Ideální příležitost pro Eleanoru.“

Něco odměřeného a vzdáleného v jeho hlase upoutalo Jasperovu pozornost. Napadlo ho, jestli hladinu dokonalého politického vztahu nezbrázdilo několik vlnek. Spolkl zbytek krekru. „Zdá se, že kampaň si vede dobře. Získává obrátky.“

„A peníze.“ Todd se napil ze sklenice, kterou držel v ruce. „V listopadu Eleanora zamíří do guvernérského křesla a pak není důvod, proč by nakonec nemohla usilovat o Bílý dům.“

Jasper bezhlesně hvízdl. „Velké plány.“

„Hodně velké.“

„Dostat se až do Washingtonu, D.C. chce těžké peníze.“

„Ona to zvládne.“ Toddovi ztvrdly rysy. Znovu se napil. „Je dokonale soustředěná na cíl.“

To se zřejmě od prezidenta vyžaduje.

„Ano. Když chcete zvítězit jako Eleanora, všechno ve vašem životě se tomu musí podřídit.“

Nemusel být zrovna tím nejvnímavějším člověkem, aby vycítil spodní tón.

„Něco není v pořádku, Todde?“

„Ne.“ Todd se usmál bez jakéhokoli náznaku pobavení. „Všechno, běží přesně podle plánu. Včetně mě.“

Jasper uvažoval, jak dalece se může vyptávat, když se k nim protlačil chumlem hostů další muž. Z jeho pomalých, opatrných pohybů a horkého pohledu v lesknoucích se očích bylo zřejmé, že začal pít, ještě než dorazil na večírek.

„Ahoj, Dixone.“ Todd rychle pohlédl na Jaspera. „Znáte se s Dixonem Haggardem? Je manažerem volební kampaně Eleanory Lancasterové. Dixone, tohle je Jasper Sloan, spolumajitel Jasu, a.s.“

„Těší mě.“ Jasper krátce kývl.

„Sloan.“ Haggard nevyslovil jméno jasné. „Nevěděl jsem, že tu dnes budete. je to tu paráda, co?“

„Všechno rozhodně nese pečeť Imaginace,“ souhlasil Jasper. „A kde máme kandidátku?“

„Támhle.“ Dixon mávl sklenicí v ruce směrem na druhý konec místnosti. „Mluví s nějakými hlavouny z Modrého Camelotu. Tahle zlatá příležitost získat pár babek se nesmí promeškat.“

V Dixonově hlase nezaznívala žádná tichá, melancholická rezignace, jakou vycítil u Todda, nýbrž ochotny, ba dychtivý souhlas. Politika je založená na penězích, to ví každý. Jasper si však pomyslel, že idealistům, jako je Todd, trvá možná déle si uvědomit, co tento fakt znamená ve skutečném světě.

Pohlédl přes hlavy davu a spatřil kruh lidí obklopující vznosnou postavu Eleanory Lancasterové. jeho první myšlenka ho překvapila. Vypadá přesně jako v televizi.

V tajuplném světle zářily její černé vlasy modravým kovovým leskem a zdálo se, že vzduch kolem je nabitý energií. I z místa, kde Jasper stál, bylo zjevné, že všichni v hloučku kolem visí na každém jejím slově.

Dixon vrazil ruku do kapsy černých kalhot a usrkl do modra zbarveného šampaňského. „Už jste byl nahoře?“

„Ne.“

„Prý je to tam zajímavé.“

Dixon se ušklíbl. „Imaginace přeměnila celé patro na hernu. Žádný vrchol rafinovanosti.“

„Olivia zastává názor, že klient má dostat přesně to, co si přeje,“ poznamenal Jasper tiše. „Je to dobrý obchod, podobně jako když se politička nechá pozvat na takovýhle mejdan, aby tu ulovila finanční sponzory.“

Todd se na něj ostře a poněkud udiveně podíval, ale neřekl nic.

Dixon přimhouřil oči. „Oukej, je mi to jasný. Byznys je, byznys. Koukám, že Sean Dane a jeho rodina tu dneska nejsou, vím docela jistě, že byli pozvaní. Žádný překvapení, že se sem nehrnou, když vezmete jejich minulé vztahy s Olivií.“

Todd viditelně ztuhl. Podíval se na Dixona se špatně skrývaným podrážděním. „Daneovi mé sestře zatraceně moc dluží.

„Neblbni!“ Dixon na něj vrhl uštěpačně nevinný pohled. „Já myslel, že ji viní ze smrti Logana Danea.“

„Dane se opil a choval se stupidně. Mohl si za svou smrt sám,“ prohlásil Todd.

Dixon pokrčil rameny, jako by šlo o něco zcela nedůležitého. „Tak jo, nechtěl jsem nikomu šlapat na kuří oko.“

„Kecáš.“

Dixon to přešel, možná ani výstižnou odpověď neslyšel.

Jasper pohlédl na Todda. „Proč říkáte, že Daneovi jsou Olivii zavázaní?“

Todd lehce vysunul bradu. „Nebýt jí, nemohli by v minulých třech letech těžit z pověsti Logana Danea.“

Zdálo se, že Dixon opět projevil zájem o rozhovor. Jasper si povšiml, že peníze vždycky dokázaly probudit jeho pozornost.

„Jak to myslíš?“

„Jeden z drobných detailů, který Crawford Lee Wilder příhodně ve svém článku o Olivii vynechal,“ řekl Todd, „byla skutečnost, že hned po Daneově pohřbu dala všechny jeho obrazy, které vlastnila, Daneově rodině. Od té doby Sean s rodinou obrazy potichoučku prodávají a nadělali tak celé jmění.“

Dixon se zamračil. „Takhle jsem to neslyšel.“

„Jako všichni jsi koupil Wilderovu verzi legendy Logana Danea.“ Todd si změřil Dixona se zjevnou nechutí. „V jedné věci měl Wilder pravdu. Dane skutečně zanechal poslední vůli. Zanechal všechno Olivii, včetně neprodaných obrazů. V době jeho smrti začínaly jeho práce stoupat na ceně. Nikdo nevěděl lépe než Olivia, jakou hodnotu budou mít za několik let.“

Dixonova tvář se zkroutila v úžasu. „To mi chceš namluvit, že dala všechny ty zatracený obrazy Daneovým příbuzným?“

„Ano. Olivia má ráda peníze jako každý druhý, ale na rozdíl od jiných by neudělala nic nečestného, aby je získala.“ Todd se otočil na podpatku a vmísil se do davu.

„Do prdele.“ Dixon vypadal ohromeně. „Vždyť musí jít o obrazy v ceně par milionů doláčů!“

„Taková mohla být hodnota v době Daneovy smrti.“ Jasper pozoroval Dixonova ztuhlá ramena. „Dnes by ale šlo o částky třikrát i čtyřikrát vyšší. V budoucnosti ještě víc.“

„Nikdo nerozdá takovýhle prachy.“ Dixon potřásl nechápavě hlavou. „Nikdo. Nevěřím, že by Olivia byla takový blázen.“

„Olivia není žádný blázen.“ Jasper cítil, jak se v něm probouzí hněv. „Prostě se rozhoduje na základě hodnot, ne peněz.“

Dixon najednou zmateně svraštil obočí. „O čem to ksakru mluvíte?“

„To je jedno. Téma hodnot je pro vás asi příliš vysoký pojem, Haggarde. Zvlášť po několika drincích.“

Ve své opilosti Dixon jen stěží sledoval nit hovoru. Jasper trpělivě čekal, až se v očích druhého muže konečně objevil rozzuřeny výraz.

„To má být urážka, ty grázle?“ vybuchl Dixon.

„Jestli si to nedovedete přebrat, pak jste opravdu pil trochu moc.“

Jasper se obrátil a vydal se do haly hledat Olivii. Neohlédl se zpět.

Na úpatí širokého modře ozářeného schodiště se zastavil a pozoroval mlhavou azurovou zář, která se linula z horního poschodí. Mezi oběma podlažími neustále proudili živě se bavící hosté. Uvažoval, ve které místnosti se asi nachází Merlinova sluj.

Pomyslel si, že má k té jeskyni zvláštní vztah. Nikdy nezapomene, jak poprvé spatřil Olivii plující k němu tajemně prozářeným oparem.

Prošel halou za schodištěm a nakoukl do různých místností. Některé modře zářily a sloužily hostům jako menši a tišší prostor pro příjemné posezení. Jiné byly pro veřejnost uzavřeny.

Dveře jedné zavřené místnosti se otevřely právě, když Jasper procházel kolem. Olivia oblečená v dlouhé modré toaletě s nahými rameny vystoupila z jakési komory. V ruce držela stoh modrých tunik. Neviděla ho, dokud do něj nevrazila.

„Jaspere!“

Chytil ji za paži a jemně ji přidržel. „Blahopřeju k dalšímu velkému úspěchu.“

Přešla poklonu, narovnala si brýle a ostře se na něho podívala. „To je dost, že jsi tady. Odpoledne jsem se tě snažila sehnat každou volnou chvilku. Teta Rose mi vždycky řekla, že buď nejsi v kanceláři, anebo tě nesmí vyrušit.“

„Dneska jsem měl trochu víc práce.“

S pochopením přikývla. „Kvůli Melwoodové smrti?“

„Mimo jiné. Dopoledne jsem z větší části věnoval prohlídce jeho psacího stolu a počítačových souborů.“ Dychtivě rozevřela oči. „Našel jsi něco?“

„Ne, ale já nejsem to, čemu se říká obratný hacker. Jestli Gill ukryl něco hluboko v souborech, nejspíš bych to nedokázal najít.“

„Sotva si můžeme pozvat skutečného hackera, že?“

„Ne, museli bychom mu povědět, co hledáme, a to by znamenalo další osobu, která by věděla, co se děje.“

„Je to tak složité,“ povzdechla si.

„Čím dál horší. Taky jsem mluvil s policií.“

Zvedla k němu pátravě oči. „Dozvěděl ses něco?“

„Vyrukoval jsem s obvyklými řečmi zneklidněného zaměstnavatele a jeden detektiv na ně skočil. Pověděl mi, že se našel vůz, který Gilla zabil. Starý cadillac.“

„Skvělé.“ Olivia ožila. „Asi ti neřekl, kdo ho vlastní?“

„Postarší manželé z Ballardu.“

„Postarší manželé?“ Oliviina tvář pohasla. „Ale to nedává smysl. Proč by -“

„Auto bylo kradené,“ vysvětlil Jasper, „Po zločinu zůstalo odstavené a uvnitř byly stopy utřené. Žádné otisky, žádný důkaz.“

„To se policajtům muselo zdát podezřelé.“

„Momentálně pracují s teorií, že ten, kdo cadillac ukradl, byl opilý, nebo zdrogovaný. Když si řidič uvědomil, že neúmyslně někoho srazil, nechal auto stát a utekl. Pokud nevystřízliví a sám se nepřihlásí, není velká naděje, že by se našel.“

Vzdychla. „A ještě menší, jestli se snažil Melwooda úmyslně zabít.“

„Což stále nevíme s jistotou,“ připomněl Jasper rozvážně.

Sevřela pevně modré tuniky. „Musíme prostě najít ty chybějící záznamy strýce Rollieho. Ten, kdo zabil Melwooda, je zjevně taky hledá. Nesmí je nalézt první.“

„Najdeme je,“ ujistil ji Jasper tiše. „Ty a já máme dohromady víc informací o Gillovi a Rolliem, než může mít vyděrač. V tom jsme o krok napřed.“

„Jak to myslíš?“

Jasper pokrčil rameny. „Nakonec obvykle vítězí ten, kdo má víc informací. Pokud je ovšem správně použije.“

Pozorné se na něj zahleděla. „Část Sloanovy teorie o managementu?“

„Dalo by se říct.“

„Existuje nějaká odborná škola pro osoby posedlé sbíráním informací? Dokonce snad i s diplomem?“

Přestal se usmívat a opřel se rukou o stěnu vedle její hlavy. „Olivie, když jsem dneska prohlížel Gillův stůl, hodně jsem přemýšlel. Jedné drobné informaci jsme nevěnovali pozornost.“

„Které?“

„Vzpomínáš si, jak nám Silas ve Spolehlivosti řekl, že poslední prázdnou schránku ve třetím patře pronajal před měsícem?“

Přikývla. „No a?“

„Rollie zemřel asi před měsícem.“

Zírala na něj. „Panebože, myslíš si…?“

„Co když ten, kdo ty záznamy vzal, si pronajal poslední schránku?“ pokračoval Jasper pomalu. „Co když ty záznamy nikdy neopustily budovu? Co když je vyděrač přemístil do jiné skříňky?“

„To by vysvětlovalo, proč Silas nikdy neviděl nikoho likvidovat celou schránku.“ V očích jí zablýskalo vzrušením. „Jaspere, to je úžasný nápad! Ovšem je tu spousta co když.“

„Ano, ale dají se celkem snadno přešetřit.“

„Neruším?“ zeptal se Todd suše.

Olivia se podívala Jasperovi přes rameno.„Ahoj, Todde.“

Jasper se obrátil k Toddovi. „Právě se s vaší sestrou radíme, jak postupovat ve finančním oddělení po smrti Melwooda Gilla.“

„Nenechte se rušit.“ Todd si přihnul ze své sklenice. „Chudák starý Gill, zatracená smůla. Quincy a Percy říkají, že už několik měsíců nebyl ve své kůži.“

„To je pravda.“ Olivia se zamračila. „Todde, kolik jsi toho dnes večer vypil?“

„Nestarej se, velká sestro.“ Todd se na ni ponuře usmál. „Neřídím.“

Neklid v Oliviiných očích vzrostl. „Nikdy nepiješ víc jak dvě sklenky. Co se děje?“

„Zvláštní příležitost.“ Todd pozvedl sklenici v posměšném přípitku. „Proč byste nebyli první, kdo se dozví tu novinu. Po volbách k žádnému zasnoubení nedojde, to je všechno.“

„Ach Todde,“ povzdychla si Olivia. „To je mi líto.“

„Strašně nerad to přiznávám, ale měla jsi celou dobu pravdu.“ Todd se ušklíbl. „Jediná věc, kterou máme s Eleanorou společnou, je zájem na jejím zvolení.“

„Ach Todde.“

Todd na ni hněvivě pohlédl. „Myslíš, že bys mohla přestat s tím ach Todde?“

Jasper viděl, jak Olivia otvírá ústa. Už ji slyšel znovu říkat ach Todde.

„Vaše sestra má dnes večer plno práce,“ vložil se hladce. „Co kdybychom ji nezdržovali? Pojďte, koupím vám drink.“

Todd se zamračil na sklenici v ruce. „Pití je zadarmo.“

„Já mám smůlu.“ Jasper ho plácl do ramene. „Půjdeme.“

Todd pokrčil rameny a srovnal s ním krok. Jasper se ohlédl a viděl, že je Olivia dál sleduje se znepokojeným výrazem.

„Já vlastně už nechci pít,“ přiznal Todd. „Ale dík za záminku, že už nemusím nic vysvětlovat.“

„V pořádku.“

„Není vždycky lehké mít starší sestru, která si myslí, že má skoro vždycky pravdu.“

„Chápu.“ Jasper došel k elegantnímu schodišti a vykročil nahoru. „Pojďme se podívat na Merlinovu jeskyni. Rád bych viděl, co Bolivar se zařízením jasu za pár tisíc dolarů vykouzlil.“

Todd se krátce usmál. „Bratranec Bolivar se minul povoláním. Měl by studium zaměřit na práci pro firmu navrhující karnevalové atrakce. Ovšem někteří lidé by řekli, že pracovat pro Imaginaci je tomu hodně blízko.“

„Nepovím Olivii, co jste právě řekl.“

„Díky, to je od vás milé.“

Ve druhém patře vykročili do modravého oparu chodby. Ostré paprsky světla pulzovaly v rychlém, přerušovaném sledu. Nad hlavami jim šlehaly drobné blesky.

Vchod do Merlinovy jeskyně nebylo těžké najít. Ve dveřích tanečního sálu a polovinou chodby se vinul dav čekající na vstup.

Jasper se zastavil. „Vidím, že je to velký hit.“

„No jo,“ ušklíbl se Todd. „Nepočítejte, že byste se tam dostal dřív než za hodinu.“

„Co kdybychom si místo toho zašli na verandu na čerstvý vzduch? Modré mlhy mám už nad hlavu.“

Todd znovu pokrčil nerozhodně rameny. Následoval Jaspera na balkon.

Přivítal je chladivý večerní vzduch a ticho.

Jasper se nesnažil o konverzaci. Dal ruce na zábradlí a pozoroval hrstku hostů procházejících se v modře osvětlené zahradě.

Todd se opřel o nejbližší sloup. „Víte, říkala mi to. Měl jsem ji hned ze začátku poslechnout.“

„Olivia?“

„Jo. Varovala mě, abych neudělal stejnou chybu jako ona, když si vzala Logana Danea.“

„Jakou chybu?“

„Olivia vždycky o svém manželství mluví jako o sňatku z rozumu. Obchodní dohoda založená na všem jen ne na lásce. Víte, věřila, že půjde o pevný vztah, protože měli tolik společného. Ale mýlila se. Mě pohltila stejná logika.“

„Proč jste došel k názoru, že nakonec nemáte s Eleanorou Lancasterovou tolik společného?“

„Problémy narůstaly už nějakou dobu.“ Todd zkřivil ústa. „Dnes ale dosáhly vrcholu. Pohádali jsme se kvůli některým jejím praktikám získávání peněz.“

„Nesouhlasil jste s jejím postupem?“

„Naslibovala, některým lidem výměnou za jejich příspěvky jisté služby, o kterých jsem věděl, že je zkrátka nebude moct splnit, pokud se bude po volbách držet svého programu.“

„Co vám řekla, když jste projevil svůj nesouhlas?“ zeptal se Jasper.

„Neuhádnete? Nazvala mě naivním. Připomněla mi, že žádné plnění programu nenastane, pokud nebude zvolena, a k tomu potřebuje peníze. Prý si mám zvyknout, jak to v politice chodí, jestli se my dva chceme dostat až do Bílého domu.“

Jasper na něj pohlédl. „A co vy?“

„Řekl jsem jí, že jsem došel k názoru, že vlastně nechci být Prvním manželem“ Todd se smutně usmál. „Vrátím se do své krásné věže ze slonoviny. Olivia měla pravdu i v tomhle, na reálný svět politiky nemám. Vyhovuje mi akademická stránka věci.“

„Odcházíte z kampaně?“

Todd přikývl. „Samozřejmě ve vší tichosti. I tak jsem se držel celou dobu v pozadí, abych neodváděl pozornost médií od Eleanory a jejího poselství. Budeme-li postupovat správně, pochybuju, že si někdo vůbec všimne, že jsem zmizel z obrazu.“

Jasper chtěl odpovědět, ale zarazil se, vycítil něčí přítomnost. Otočil hlavu a uviděl ve dveřích Dixona.

„Využij je a odhoď je, takový je heslo Chantryovic rodiny, co?“ zeptal se opilecky Dixon. „Hele, co takhle brnknout starýmu Crawfordovi Lee Wilderovi, že má v Seattlu další historku? Moh by ji pojmenovat Temná Múza číslo dvě, pokračování.“

„Jdi do háje,“ řekl Todd otrávené. „Máš, co sis přál.“

„Co tím jako myslíš?“

„Od samého začátku jsi mi zazlíval můj vztah s Eleanorou. Řekl bych, že budeš rád, když se ztratím.“

„Vykašlal ses na ni, ty hajzle!“ Dixon pokročil o dva kroky vpřed a chrstl obsah sklenice Toddovi přímo do tváře. „Jseš tak naivně pitomec, že ani nevíš, kolik škody jsi nadělal!“

Než mohl Todd odpovědět, Jasper se pohnul. Uchopil Dixona za rameno a prudce s ním otočil.

„Tohle zašlo už daleko,“ řekl tiše. „Jste opily, Haggarde. Je načase, abyste šel domů.“

Dixonovi se v temnotě děsivě zablýsklo v očích. „Vy idiote, já myslel, že šoustáte s Olivií, abyste ji vypakoval z Jasu, ale ono je to naopak, že jo?“

„Varuju vás, Haggarde.“

Dixon se pronikavě zachechtal. „Jo ona sedí na koni, že jo? O tom to všechno je. Připravuje si vás pomaloučku jako Logana Danea. Dejte si bacha, abyste nedostal chuť rozdat si to s býky v Pamploně. Anebo co si tak skočit z výškové budovy?“

Jasper praštil s Dixonem o stěnu, až se prkna otřásla. Přitlačil ho a snížil hlas do šepotu.

„Ještě jedno slovo, Haggarde, a shodím vás z balkonu. Tohle není výšková budova a vy jste opilý což znamená, že pravděpodobně dopadnete měkce. Ručím vám za to, že si jen zlomíte jednu nebo obě nohy.“

Dixon na něj zuřivě hleděl očima zkalenýma alkoholem. „Pusťte mě! Dám vás zatknout!“

Jasper se pomalu usmál. „To se bude skvěle vyjímat v novinách, že? Už to vidím. MANAŽER VOLEBNÍ KAMPANĚ LANCASTEROVÉ V OPILECKÉ RVAČCE.“

Dixon několikrát rychle zamrkal a zdálo se, že zvadl. Jasper měl pocit, že v zastřených očích zahlédl záblesk rozumu. Nebo snad strachu?

Ve dveřích se objevila Olivia. Světlo dopadající na ni zezadu z chodby ji zahalilo do éterické modré záře. Na výrazu, který se jí vzápětí rozhostil po tváři, však nic mimozemského nebylo.

Jasper přemítal, co ji přivedlo na verandu. Nepochybné neomylný instinkt předejít na akci Imaginace všem potenciálním katastrofám.

Pohlédla na Todda a pak se zahleděla do stínu, kde Jasper stále ještě přidržoval Dixona u stěny.

„Nějaký problém?“ zeptala se rázně.

„Ne, madam.“ Jasper se zdvořile usmál a pevně uchopil Dixona. „Tady Haggard právě odchází, měl trochu moc šampaňského. Pomůžeme mu s Toddem do taxíku. Ano, Todde?“

„Jistě.“ Todd se ochotně pohnul. Vzal Dixona za druhou paži a věnoval Jasperovi typický pohled mezi muži, plný pochopení a ocenění.

Jaspera napadlo, že možná právě vzniklo jedno z těch pout mezi muži, o jakých slýchával.

Po zadním schodišti společně dotáhli mlčícího a zaraženého Dixona k široké příjezdové cestě, kde čekala řada taxíků.

Haggard neprotestoval, když ho do jednoho z nich nacpali. Jasper práskl dvířky a ustoupil. Stáli tu s Toddem a dívali se za mizejícími koncovými světly vozu.

„Myslím, že ji svým podivným způsobem miluje,“ prohodil nakonec Todd.

Jasper se na něj podíval. „A co ty? Miloval jsi ji?“

„Nejspíš ne. Nemůžu říct, že bych byl teď zoufalý či co. Mám-li říct pravdu, ze všeho nejvíc cítím úlevu. Kruci, měl jsem vycouvat už dávno.“

„Myslíš, když tě Olivia poprvé varovala, aby ses s Lancasterovou osobně nezapletl?“

„Ne.“ Todd se překvapeně zamračil. „Když mi strýc Rollie řekl, že se mám Eleanořině kampani pěkně zdaleka vyhnout.“

Jasper ztuhl. „Rollie ti řekl, že se nemáš angažovat v její kampani?“

„Poslední rada, kterou mi kdy dal. Hned druhý den odjel s Wilburem na to fotografické safari.“

Jasper by mohl přísahat, že někde v dálce slyší hrozivý skřípot zavírané ocelové pasti.

„Zatraceně,“ řekl velice tiše. „Tohle mě mělo napadnout dřív.“

24

Olivia vyčkala, dokud se za Jasperem a Silasem nezavřely dveře. Teprve když byli na půl cesty do třetího patra s bezpečnostními schránkami, aby se podívali na údajný průsak vody poblíž schránky čtyři sta devadesát, pustila se do akce.

Vklouzla do kanceláře a pospíchala k otočné kartotéce se jmény lidí, kteří si pronajali schránku ve Spolehlivosti. Kvapně probírala karty, až konečně došla k písmenu G.

Předpokládala, že Melwood Gill musí být v kartotéce. Pokud nenajde schránku registrovanou na jeho jméno, ocitnou se ve slepé uličce.

Bylo teprve pět minut po osmé a na malém parkovišti stálo pouze její auto. Ještě se nevzpamatovala z překvapení, jak Jasper s jejím plánem na prohledání Silasových záznamů ochotně souhlasil. Představovala si, že bude namítat, jak je to riskantní.

Vycítila v něm zvýšenou míru naléhavosti, které si poprvé všimla po skončení akce Modrého Kamelotu. Jako by to, co se stalo mezi ním, Dixonem a Toddem přineslo jakýsi zlom.

Stále by se ještě ráda zeptala na ledacos, co se odehrálo na horní verandě Enfieldova zámečku. Vypáčila z Todda a Jaspera jen velice vágní odpovědi. Vlastně věděla jen to, že když navrhla plán na prohledání Silasovy kanceláře, Jasper souhlasil bez velkých námitek.

Plán byl jednoduchost sama. Jasper si vzal za úkol vymyslet nějaký problém ve třetím poschodí a tak odlákat Silasovu pozornost. Zatímco oba muži půjdou prohlédnout nepochopitelný výskyt vody poblíž Rollieho schránky, ona projde záznamy v kartotéce. Jasper plán vylepšil návrhem, že vylijí na podlahu litr vody, aby se měl Silas nad čím zadumat.

Jednoduché. Až na to, že se v otočné kartotéce žádná karta se jménem Melwooda Gilla nevyskytovala. Ruka se jí nad kartami nerozhodně zastavila.

Byla si tak jistá, že Melwood Gill si tu poslední schránku ve třetím poschodí pronajal.

Horečně probrala písmeno G znovu. Gamberling, Geyser, Gonerly. Žádný Gill.

Sakra. Zmocnilo se jí zoufalství. Jasperova logická úvaha, na pohled tak zřejmá, byla mylná. Možná se Melwoodovi přece jen podařilo odstěhovat Rollieho záznamy ze Spolehlivosti, aniž by si toho Silas všiml.

Ale jak se vůbec do budovy dostal, jestliže oficiálně žádnou schránku nepronajímal?

Pohlédla směrem k výtahu. Jasper nemůže Silase zdržovat ve třetím patře donekonečna. Prudce se otočila ke kartotéce v rohu. Donutila se přemýšlet.

Co by udělala na Melwoodově místě? Především by se pravděpodobně pokusila nějak zakalit vodu pro případ, že by ještě někdo záznamy hledal.

Pronajala by si schránku pod smyšleným jménem. Vzdychla. Kdyby Melwood použil falešné jméno, nikdy by ho v otočné kartotéce nenašla. Na kartách nebyly adresy, pouze jména a čísla schránek.

Ale jestliže si Gill schránku pronajal, muselo se to stát během posledních týdnů. Které záznamy se ukládají podle data? Faktury.

Přelétla pohledem nápisy na zásuvkách registratury a ihned spatřila tu, kterou hledala.

Trhnutím ji otevřela se strachem, že Silasův systém bude zvláštní a těžko rozluštitelný.

Ale nebyl, vše bylo jasné a velice úhledně uspořádané. Očíslované faktury seřazené pěkně po pořádku podle data vystavení.

Pomyslela si, že na správném zařazování záznamů možná přece jen něco je, a začala probírat faktury z poslední doby.

Automaticky pátrala po jménu, jež by Melwood mohl použít. Vzpomněla si, že kdesi četla, jak lidé měnící si jména si obvykle vyberou nová se stejnými počátečními písmeny. Například Martin Gore nebo Melvin Gantry.

Došla však k závěru, že na to se nemůže spoléhat. Spíš by měla hledat povědomou adresu.

A najednou to tu bylo přímo před ní, faktura na jméno pana Jonese na Melwoodově adrese v Queen Anne. Schránka čtyři sta šedesát tři, pronajatá tři dny pote, co zpráva o Rollieho smrti dorazila do Seattlu.

Potud tedy teorie, že si lidé volí falešná jména se stejnými počátečními písmeny.

Zaskřípění a dýchavičné vrčení ji varovalo, že výtah se dal do pohybu.

Kvapně zavřela zásuvku a vyběhla z kanceláře.

Když se za par vteřin otevřely dveře výtahu, opírala se nedbale o cihlovou zeď a snažila se tvářit znuděně. Doufala, že na ní není vidět vzrušení, které cítila.

„Vždyť vám povídám, že je vyloučeny, aby ta voda mohla týct z vodovodního potrubí,“ vrčel Silas vystupující z výtahu. „Znám tady každou trubku a v tom rohu žádná taková není.“

„Muselo tam zatéct při posledním dešti.“ Jasper pohlédl na Olivii přivřenýma očima.

Pokusila se o dokonale formální úsměv. „Našli jste místo, kudy voda prosákla?“

Silas se naježil. „V tomhle rohu jsme nikdá žádnej prosak neměli. Tohle je ale Seattle, teče tu skoro do každýho baráku. jestli si myslíte, že vám vrátím nájem pana Chantryho kvůli tý troše vody, co nenadělala žádnou škodu, tak to se teda mejlíte.“

„Jen klid.“ Jasper vrhl na Olivii další rychlý pohled. „Podržíme si schránku, dokud paní Chantryová neuzavře pozůstalostní řízení. Nemám pravdu, Olivie?“

„Samozřejmě. Vyřešíme tak problém skladovacího prostoru.“ Odlepila se ode zdi a dělala, co mohla, aby se vítězoslavně neusmívala. „Pokud jste vy dva s problémem vody skončili, ráda bych se nahoře pustila do práce. Máme toho hodně před sebou.“

„Dobrá práce.“ Jasper vystoupil z výtahu a vykročil ponurou chodbou ve třetím patře. Pod paží nesl velkou, ale lehkou krabici. Měl v ní pouze nářadí, které by mohl potřebovat na odstranění zámku nebo vypáčení ocelové kartotéky.

„To bych řekla.“ Olivia se pustila za ním. „Ovšem nebyla bych to dokázala, kdybys nepřišel s nápadem, že záznamy strýce Rollieho nikdy neopustily budovu.“

„Pořád ti říkám, že právě proto chlápci jako já mají rohové kanceláře a …“

„Dobře, dobře, to stačí. Tvoje teorie, že Melwood tu má schránku, se ukázala správnou. Pověz mi, proč se chováš, jako by situace byla mnohem horší dnes, než byla včera?“

„Včera večer jsme měli s tvým bratrem krátký otevřený rozhovor o jeho vztahu s Eleanorou Lancasterovou.“

„No a?“

Jasper sledoval čísla schránek po své levici. Čtyři sta sedmnáct, čtyři sta devatenáct… Čtyři sta šedesát tři bude až vzadu.

„Řekl mi, že jsi nebyla jediná, kdo ho varoval, aby se nezaplétal s Lancasterovou.“

„Ještě někdo mu dal stejnou radu? Kdo?“

„Starý dobrý strýc Rollie.“

Za jeho zády se rozhostilo krátké, napjaté ticho. A pak jí došel plný význam toho, co jí pověděl.

„Panebože!“ Na okamžik se zastavila a pak se za ním rozběhla. Rázné kroky se rozléhaly na betonové podlaze. „Chceš říct … ?“

„Že Rollie podnikl jeden z těch nyní již pověstných průzkumů osobního života svých příbuzných, ještě než odjel na fotografické safari?“ Jasper zahnul do další uličky. „A zjistil v životě Eleanory Lancasterové něco nevhodného? Nějakou skutečnost, kvůli níž si přál, aby Todd zůstal raději stranou? Ano, myslím, že je to reálná možnost.“

„Jaspere, to ale znamená, že Melwood mohl tu informaci najít a pokusil se s ní Eleanoru vydírat.“ Olivia se tvářila ohromeně. „Proboha, možná vydíral příští guvernérku tohoto státu.“

„Zatím nemáme jistotu, ale řekl bych, že je to dost pravděpodobné.“

„Prokrista,“ vydechla Olivia. „Eleanora by nebrala na lehkou váhu nic, co by mohlo ohrozit její budoucnost v politice. Něco mi říká, že zahnaná do kouta by mohla být velice nebezpečná.“

„Mám stejný dojem.“

„Proč jsi mi něco neřekl už včera večer?“

„Chtěl jsem najít ty ztracené záznamy dřív, než tu teorii rozvedu.“ Jasper se zastavil před jednou schránkou. Na překližkových dveřích bylo namalované číslo čtyři sta šedesát tři. V přítmí se leskl nový visací zámek. „Ale díky tobě se nám to zřejmé podařilo.“

Položil krabici, zvedl víko a vytáhl štípačky. Olivia mu napjatě přihlížela přes rameno.

Netrvalo dlouho a zámek byl dole.

„Kroť své nadšení.“ Jasper strčil rozbitý zámek do kapsy. „Třeba je to jen další prázdná schránka.“

„Myslím, že ne.“ Olivia otevřela dveře.

Slabá zář blikající zářivky na stropě dolehla částečně i do tmavé schránky.

Jasper tiše hvízdl. „Říkal jsem ti, že máme s tvým strýcem hodně společného, pokud jde o ukládání informací.“

„Melwood zřejmě také,“ zašeptala Olivia.

Do poloviny výšky místnůstky byly na kovových policích vyrovnány pevné lepenkové kartotéky. Každá z nich byla úhledné označená štítkem. Vzadu na malém stolku se stoličkou ležela baterka a vedle stála na podlaze jedna z kartoték.

„Veškeré pohodlí domova.“ Jasper prošel kolem Olivie dovnitř. Zvedl baterku. „Překvapuje mě, že tu není horké jídlo a matrace.“

„Tajné záznamy strýce Rollieho.“ Olivia se užasle rozhlížela. Sklonila se, aby lépe viděla na jeden ze štítků. „Neuvěřitelné. Některé z těch kartoték jsou staré čtyřicet let.“

„Gill vnikl do Rollieho schránky, přestěhoval všechno včetně kovových polic do téhle a pak začal prohledávat kartotéky a hledat informace vhodné pro vydírání.“

„Chudák Melwood, v poslední době nebyl –“

„Prosím neříkej to,“ přerušil ji Jasper.

„Promiň. Už se z toho stal zvyk.“ Olivia zvedla víko jedné z krabic a nahlédla dovnitř. „Budeme muset projít jednu po druhé, než ty kompromitující informace, které objevil Melwood, najdeme.“

„Možná ne.“ Jasper si prohlížel kartotéku na zemi vedle stoličky. „Když jsem včera procházel Gillův psací stůl, všiml jsem si, že mel ve zvyku mít papíry, na nichž v té které době pracoval, po ruce v jedné „horké“ kartotéce.“

Olivia přihlížela, jak se shýbá ke kartotéce na zemi a zvedá víko. „Myslíš, že si vyhradil jednu speciálně pro své vyděračské projekty?“

Jasper zamířil paprsek baterky na úhledně vyrovnané složky uvnitř krabice. Chantry, Dane, Lancasterová, Sloan.

„Takže měl horkou kartotéku. Je to tahle krabice.“

Vytáhl desky s nápisem Sloan a otevřel je. Jediný list papíru uvnitř nesl jinéno velice exkluzivní a drahé agentury specializované na diskrétní šetření v obchodním světě.

„Sakra,“ zabručel. „,Rollie kamaráde, dal jsi mi pořádnou lekci. Možná se to dá s informacemi a kartotékami i přehnat. Bůh je mým svědkem, že až tohle skončí, zničím všechny své záznamy, které by mohly někoho případně ohrozit.“

„Dobrý nápad,“ zamumlala Olivia.

Jasper vrátil svou složku do krabice. Položil Gillovu baterku na stůl, zvedl horkou kartotéku a obrátil se ke dveřím. „Dojdi pro ten plošinový vozík, chci odvézt tyhle věci pryč. Myslím, že většina se vejde do tvého auta.“

„Nač ten spěch, když teď víme, kde jsou?“

Podíval se jí do očí. „Jestliže jsme je našli my, mohl by je najít i někdo jiný.“

Stiskla rty. „Správně.“ Otočila se a vyšla ze dveří.

Jasper odložil horkou kartotéku poblíž dveří a začal stahovat další krabice z horních polic. Skládal je na zem jednu na druhou. V dálce slyšel tlumené drkotání těžkých koleček vozíku.

Olivia zaparkovala káru v uličce a začala na ni rovnat krabice.

Naložit skoro polovinu kartoték trvalo překvapivě krátkou dobu.

„Musíme je odvézt na dvakrát,“ poznamenala Olivia. „Dovezeme tohle dolů.“

Jasper se chopil ocelové oje a tlačil náklad směrem k výtahu. Olivia šla napřed, aby jej přivolala.

Když však Jasper projel poslední uličkou, výtah tu ještě nebyl. Olivia se svraštěným obočím znovu tiskla přivolávací knoflík.

Ohlédla se na něj. „Představ si, že musel přijet další klient. Ten člověk si přivolal výtah a my musíme počkat, než si naloží nebo vyloží svůj náklad.“

Jasperovi se na šíji zježily vlasy neblahou předtuchou. „Na parkovišti nikdo nebyl, když jsme sem přijeli.“

„Já vím.“ Pokrčila rameny a znovu několikrát stiskla tlačítko. „Ale výtah je rozhodně zablokovaný.“

Jasper pohlédl na zeleně zářící nápis VÝCHOD nad dveřmi na schodiště. „Dojdu se podívat dolů, co se děje. Zůstaň tady u kartoték.“

„Dobře.“

Jasper odtlačil naložený vozík do nejbližší uličky a přešel ke dveřím pod zeleným nápisem. Z důvodu, který si sám nedovedl vysvětlit, ale jenž nezkoumal, je otevřel velice tiše.

Na betonovém schodišti se dutě rozléhaly kroky. Rozhodné, pravidelné kroky. A mířily vzhůru.

Možná Silas, který jim chce oznámit, že nemohou použít výtah.

Nebo někdo jiný. Někdo, kdo je sem dnes ráno sledoval.

Jasper zavřel dveře ještě opatrněji, než je otevřel. Obrátil se k Olivii. Pozorovala ho s tázavým výrazem.

„Co se děje?“ Mluvila velice tiše.

„Nevím jistě. Někdo jde nahoru po schodech.“

„Nejspíš protože nejede výtah.“

„Nejspíš.“ Jasper spěšně obhlédl terén. „Možná to přeháním, ale zdá se mi, že jsme v téhle věci občas postupovali hloupě. Udělejme pro změnu něco chytrého.“

„Jako například?“

Vzal ji za paži a rychle ji odváděl zpátky hlavní chodbou. „Například tu nebudeme stát jako dvě volavky pro případ, že ta osoba na schodech jde taky po Rollieho záznamech.“

„Jaspere!“

„Pst. Zvuk se tady rozléhá.“

Ztišila hlas. „Máme nějaký plán?“

„Samozřejmě.“ Strhl ji do další chodby. „Jaký bych byl špičkový manažer, kdybych neměl plán?“

„Jen jsem se zeptala.“

„Podle mě nemáme mnoho možností, kde se tady ukrýt. Vlastně jen dvě.“

„Dvě?“ Ostře se na něho podívala, když zahnuli za další roh. „Doufám, že nemyslíš jednu z prázdných schránek?“

„Přesně ty mám na mysli. Silas nám řekl, že všechny schránky v tomhle patře jsou pronajaté. Ale my máme, přístup ke dvěma. Schovám tě do té, co si najal Rollie.“

„A co ty?“

„Já to přečkám v Gillově schránce. Při troše štěstí nebude mít ten chlápek na schodech páru, které schránky patřily Rolliemu nebo Gillovi. Když zavřeme dveře a dáme na místo rozbité zámky, budou naše schránky vypadat jako ty ostatní.“

Nedůvěřivě přimhouřila oči. „Proč máme být od sebe?“

„To dá rozum. Pokud nejsem zbytečně paranoidní, máme tak větší šanci.“

„Větší šanci? Co tím chceš říct? Jaspere, počkej, o tom si musíme promluvit -“

„Není čas.“ Zastavil se před Rollieho schránkou, otevřel dveře a strčil Olivii dovnitř. Vytáhl z kapsy tenkou baterku, kterou si s sebou přinesl, a podal ji Olivii. „Na, pro jistotu.“

„Pro jakou jistotu? Jaspere, mně se to nelíbí!“

„Když uslyšíš nějaký zmatek, utíkej ke schodišti, jasné?“

„Jaspere!“

„Prostě to udělej. Dej mi slovo.“

„Tak jo.“

Opatrně zavřel dveře a upravil zámek tak, aby vypadal jako ostatní. že je rozbitý, by se poznalo jen při bedlivé prohlídce.

Modlil se, aby k takové prohlídce nedošlo.

Rychle prošel zpátky sítí chodeb a zastavil se před schránkou Melwooda Gilla.

Zaslechl vrznutí otvíraných dveří ze schodiště, právě když vstupoval dovnitř. Za okamžik mu nad hlavou zablikala zářivka a zhasla.

Silas tedy ne. Ten přece věděl, že Jasper s Olivií jsou stále ještě nahoře.

Někdo jiný.

Jasper za sebou zavřel dveře s velkou pečlivostí. Pak už jen čekal na to, o čem věděl, že musí nastat.

Kroky. Zachřestění zámku, kterým někdo zatřásl na druhém konci. Další dunivé kroky. Pauza a opět zachřestil zámek.

Ten, kdo zhasl světla, teď procházel uličkami a systematicky kontroloval zámek na každých dveřích. Jasper doufal, že Olivia si neuvědomí, že jí lhal, když řekl, že ji ukrývá v jiné schránce, protože je rozumné se rozdělit.

Skutečný důvod, proč ji schoval do staré Rollieho schránky byl, že se nacházela až v poslední uličce. Logicky ten, kdo je sledoval, bude muset udělat přesně to, co právě dělal: prohledat každou uličku a zkusit zámek na každých dveřích, aby zjistil, kde se skrývá jeho kořist.

Takový metodický postup znamená, že ten, kdo se plíží setmělými chodbami, najde rozbitý zámek na schránce Melwooda Gilla dřív, než se dostane k Oliviinu úkrytu.

On, nebo ona? Není moc možností, pomyslel si Jasper. Rollieho informace se týkaly Eleanory Lancasterové. Budoucí guvernérka vypadá, že se o sebe umí postarat.

„Koukejte vylézt ven!“ vykřikl Dixon Haggard a zacloumal dalším zámkem. „Vím, že tu oba někde jste. Tentokrát to bude trošku jinak, jsem připravenej. Mám tady bouchačku!“

25

Sakra, zaklel Jasper v duchu. Měl padesátiprocentní pravděpodobnost, a hádal špatně. Byl si téměř jistý, že je sem dnes sledovala Eleanora Lancasterová.

Proč měl takovou jistotu? Vždyť přece věděl, že na schodech v temném Gillově domě zápasil s mužem.

„Nemá cenu se schovávat a doufat, že vás přijde zachránit zřízenec,“ pokřikoval Dixon vesele. „Dává si šlofíka pod stolem. Zamknul jsem výtah a na dveře kanceláře pověsil ceduli, že je pro mimořádné okolnosti zavřeno.“

Kroky. Další zámek zarachotil.

Jasper ustoupil až na samý konec místnůstky. Přikrčil se u posledního sloupku volně stojících kovových polic. Bude-li mít štěstí, krabice, které zůstaly na policích, zastíní na několik kritických vteřin Haggardovi výhled.

„Mimořádný okolnosti v zařízení s bezpečnostními schránkami. To je komický, co? Ale řek bych, že to je přesně ono.“

Dixon mluvil dostatečně nahlas, aby se jeho hlas nesl celým třetím patrem. Zdálo se, že je nabroušený, vydrážděný, vzrušený. A také sebevědomý. V jeho hlase zněla jistota, že má navrch.

Gill nebyl zrovna chytrej, co? Nastražil jsem na něj past, když jsem mu nechal první vyděračskou splátku. Viděl jsem ho, jak si ty prachy bere, a sledoval jsem ho k jeho domu. Vůbec o tom nevěděl.

Jasper objal rukama kovový sloupek. Bude mít jen jednu šanci.

„Zbavit se Gilla nebyl problém. Však mi za to přejetí dlužíte. Všem jsem nám posloužil, když jsem toho grázlíka oddělal.“

Další zámek zachrastil.

„Ale došel jsem k fakt blbímu závěru,“ pokračoval Dixon. „Spočítal jsem si, že když není zrovna chytrej vyděrač, bude dost pitomej na to, aby si ty záznamy schoval někde v domě. Musím přiznat, že mě to na chvíli dost vzalo, když jsem je tam nenašel“

Ozval se kovový zvuk zámku. Tentokrát mnohem blíž.

„Ale když jsem tam narazil na vás dva, uvědomil jsem si, že ten syčák vydíral i další lidi. Představte si můj úžas, když jsem tehdy v noci poznal Olivii. Věděl jsem, že jsi s ní ty, Sloane. Musel jsi to být ty.“

Zachřestil zámek. Jasper odhadl, že Dixon nemůže být dál než na pět šest dveří.

„Hned mi došlo, že vy dva máte mnohem lepší šanci najít Gillovy záznamy než já. Vždyť jste byli jeho zaměstnavatele. Měli jste přístup ke všem možným informacím, který já získat nemoh.“

Nejdelší paprsek baterky se zableskl pod dveřmi schránky.

„A tak jsem se rozhodl sedět na zadku a počkat si, až vy dva za mě tu prácičku odvedete. Pak jste se rozjeli sem a já věděl, že k tomu musí být dobrej důvod.“

Jasper sevřel sloupek pevněji. Při zhasnutých nástropních světlech měl Dixon k dispozici jen baterku. Bude muset na kousek do schránky vstoupit, aby se ujistil, se jeho kořist neschovává uvnitř za řadami krabic.

„Fakt je, že mě ten první vyděračský dopis náramně překvapil.“ Dixon se uchechtl. „Krucinál, koho by napadlo, že nějakej podělanej malej účetní ty starý informace vyhrabe? Byl jsem zatraceně opatrnej.“

V temnotě zarachotil další zámek.

„Vždyť i policie tu historku před šesti lety vzala, a to vyšetřovali moc důkladně. Došli k závěru, že chudák Richard Lancaster byl prostě na nesprávným místě v nesprávnou dobu. Překvapil lupiče a nechal se zastřelit. Prostě zatracená smůla.“

Odpověď na jednu z těch nejasných otázek týkajících se minulosti, pomyslel si Jasper. Manžela Eleanory Lancasterové zavraždil Dixon.

Naslouchal, jak Haggard zkouší zámek u vedlejších dveří.

„Musel jsem se starýho Richarda zbavit. Stál jí v cestě. Nesouhlasil s tím, aby šla do politiky. A byl bohatej. Eleanora ty prachy potřebovala na svou první volební kampaň. Byl jsem manažerem kampaně, a tak bylo mou povinností zajistit, aby dostala všechno, co požadovala.“

Škvírou pod dveřmi zazářilo světlo baterky. Prudce poskočilo.

„Ale, ale, copak to tu máme? Rozbitý zámek?“

V Dixonově smíchu zaznívaly ostré tóny napětí a očekávání.

Jasper nehnutě vyčkával. Všechno záviselo na správném načasování.

„Myslím, že jsme si hráli na schovávanou už dost dlouho,“ řekl Dixon. „Je mi líto, co se teď musí stát, ale vím, že to pochopíte, když vám řeknu, že budoucnost tyhle země závisí na Eleanořině zvolení. A k tomu by nemuselo dojít, kdyby média zjistila, že jejího manžela zabil manažer její kampaně. Veřejnost je trošku cimprlich.“

Jasper slyšel, jak strhl ze dveří rozbitý zámek, který s třeskotem dopadl na beton.

Dveře se rozletěly. Světlo baterky prorazilo tmu jako reflektory přijíždějícího vlaku.

Jasper upíral zrak na postranní stěnu schránky. Nesměl se nechat oslnit Dixonovou baterkou.

„Sloane, ty hajzle, vím, že jste oba s Olivií tady. Můžete rovnou vylýzt a odbejt si to. Postarám se o to čistě a rychle.“ Světlo se divoce míhalo, jak Dixon přejížděl kartotéky.

„Tak sakra vylezte! Tohle musí skončit a je to na mně. Musím chránit Eleanorinu budoucnost. Tahle země ji potřebuje, jasný?“

Koutkem oka Jasper zahlédl za světlem baterky temnou postavu. Dixon opatrně vstoupil dovnitř.

„Do prdele,“ zavrčel.

Jasper věděl, že Dixonovi právě došlo, že možná otevřel nesprávnou schránku.

Dixon udělal v temnotě další krok a pak ještě jeden. Světlo se zablesklo, jak obloukem přejelo police. Letmo se dotklo špičky Jasperovy boty

„Já věděl, že jste tady!“ Dixon triumfálně zvedl hlas. „Věděl jsem -“

Jasper ze všech sil trhl ocelovými vzpěrami. Ozval se vysoký skřípavý zvuk kovu a pak se náhle cela konstrukce zřítila, jako by ji zasáhlo zemětřesení.

Krabice, které zůstaly na policích, se sesypaly na Dixona. Vyrazily mu z ruky baterku, která se skutálela po betonové podlaze. Její paprsek divoce tančil po stěnách, až se nakonec zastavil bezcílně na jednom místě.

Horní část ocelových polic dopadla na protější stěnu a vzpříčila se o ni. Několik těžkých krabic dopadlo na zem a zasáhlo Dixona.

Zařval vztekem a bolestí.

Jasper rozsvítil svou baterku a namířil ji Dixonovi přímo do očí.

Ten byl na kolenou, uvězněn v kleci z kovových polic a vzpěr. Spadané krabice ho tísnily ze všech stran. Po celé podlaze se válely papíry a desky.

Dixon se pokusil zvednout pravou ruku. Světlo zachytilo záblesk kovu. Stále ještě měl zbraň.

Jasper mu mrštil baterku přímo do obličeje. Dixon instinktivně uhnul, ale police a kartotéky mu bránily ve volném pohybu.

Jasper skočil na ocelovou konstrukci. Zapraštěla pod jeho vahou, ale nepovolila. Balancoval na nahnutém sloupku a kopl Dixona do pravého ramene.

Dixon znovu zaječel. Revolver s třeskotem dopadl na zem. Od stěn komůrky se odrážel dostatek světla, aby Jasper viděl, že zbraň se dostala z Hagoardova dosahu.

„Jaspere!“

V uličce před schránkou zazářil paprsek z baterky. Zvedl ruku, aby si zastínil oči.

„Všechno je v pořádku.“ Přelezl z jedné kovové části na druhou a nakonec seskočil u otevřených dveří. Sebral revolver. „Je to dobrý.“

Ve dveřích se objevila Olivia. „Není ti něco? Nejsi raněný?“

„Jsem v pořádku.“ Podíval se na ni. „Řekl jsem ti, abys utekla, když uslyšíš nějaký zmatek.“

„Panebože, tak to byl ten tvůj velký plán, že?“ V hlase se ozval divoký hněv. „Jaspere, vždyť tě mohl zabít!“ Nemělo cenu na ni křičet. Nebyla v náladě ho poslouchat. Jemně jí vykroutil z ruky baterku a posvítil na zřícené police, kupu spadlých krabic a uvězněného Dixona.

„Jak vždycky říkám, není nad dobrý kartotéční systém.“

„Tohle není chvíle na hloupé vtípky,“ odsekla.

„Ne, není,“ souhlasil Jasper. „Máme něco na práci.“

„Jak to myslíš? Musíme zavolat policii.“

„Než zavoláme policii, musíme zařídit, aby složky z Gillovy horké kartotéky byly v bezpečí.“ Odmlčel se. „Samozřejmě kromě složky Lancasterové.“

„Horká kartotéka je na vozíku.“

Jasperovu pozornost vzbudil podivný chraptivý zvuk.

Posvítil na Dixona.

Haggard byl dosud na kolenou. Obličej měl mokrý od slz.

„Všechno jsem udělal kvůli ní,“ zašeptal. „udělal jsem to pro Eleanoru. Naše země ji potřebuje.“

„Odpoledne jsem mluvila s Toddem.“ Olivia hodila další papír do plamenů. „Řekl mi, že cítí povinnost ještě nějakou dobu na kampani Lancasterové pracovat. Chce se pokusit minimalizovat způsobenou škodu, ale soukromě mi přiznal, že nevěří, že by Eleanořina kandidatura mohla ten skandál přežít.“

„Žádné velké překvapení.“ Jasper zvedl sklenici skotské. „Policie potvrdila, že se Haggard k zločinu přiznal. Také dal jasně najevo, že jednal zcela z vlastní iniciativy. je Eleanorou Lancasterovou posedlý.“

„Je nevinná, ale pošpiní ji to tak jako tak, i když se její lidé snaží tomu zabránit. Těžko vysvětlí, proč si neuváženě najala jako volebního manažera člověka, který zavraždil jejího muže, aby jí pomohl s politickou kariérou. Neprokazuje to zrovna bystrý úsudek.“

Jasper zkřivil rty a hodil do ohně další list. „Veřejnost od politiků nečeká bůhvíjakou soudnost, ale může se jí zdát, že Lancasterová se v tomhle případě zachovala neuvěřitelně hloupě.“

„Opravdu si myslíš, že Dixon policii o chybějících složkách neřekne?“ zeptala se znovu.

„Neviděl nás odnášet kartotéku dolů do auta. A kromě toho dokázal myslet jen na to, jak všechno zkazil. Nevnímal, co se děje kolem něho.“

Olivia věděla, že Dixon Haggard se uzavřel ve svém vlastním světě, v němž jako rytíř v třpytné zbroji zklamal paní svého srdce. Stále ještě plakal, když ho policie odvážela.

Silas nabyl vědomí krátce pote, co Jasper s Olivií sešli dolů, ale zůstal ležet omámeny na podlaze kanceláře, dokud nepřijela sanitka.

Olivia zvedla obočí. „Doufám, že ses z toho všeho poučil. Posedlost uchovávám informací není zdravá.“

Jasper se zakřenil. „Věděl jsem, že si neodpustíš, abys mi to nepřipomněla. Neměj strach, jak jsem řekl, už jsem si naplánoval, že se některých starých a nepotřebných záznamů zbavím.“

26

Té noci spálili obsah Gillovy horké kartotéky v Jasperově velkém kamenném krbu. Plameny pohltily fakta, klepy a teleobjektivem brané zrnité fotografie nashromážděné za desítky let. Zničily zažloutlé ručně psané stránky ze soukromých detektivních kanceláří, jež skončily činnost už před dvaceti lety. Spálily i nové zprávy vytištěné na počítačových tiskárnách od moderních, sofistikovanějších agentur.

Policie převzala složku Lancasterové jako svědectví, ale teprve poté, co si Jasper s Olivií prohlédli její obsah. Soukromý detektiv Rollieho vypátral nejmenovaného policejního vyšetřovatele v penzi, který se zabýval případem vraždy Richarda Lancastera.

Někdejší vyšetřovatel se přestěhoval do domku na pláži v Mexiku. Svěřil se detektivovi, že byl od začátku přesvědčený, že Richard Lancaster se nestal obětí neznámého lupiče, který nebyl nikdy dopaden.

Policista v důchodu prohlásil, že Lancaster svého vraha znal. Také řekl, že by vsadil svou penzi, že vrahem byl Dixon Haggard. Neexistovaly však důkazy a případ se uložil ad acta.

Dixon vzal plnou zodpovědnost za vraždu na sebe. Byl očividně hrdý na skutečnost, že jednal zcela sám. Eleanora Lancasterová neměla dosud o ničem nejmenší potuchy.

Zadívala se do plamenů. „Asi se už s jistotou nedozvíme, jak Melwood Gill tajné záznamy strýce Rollieho objevil.“

„Informaci o schránce ve Spolehlivosti měl Rollie pravděpodobně ve své domácí kanceláři. Byla bys na ni přišla, až bys kancelář vyklízela, kdyby se tam ovšem Gill nedostal dřív a nezaložil požár, aby zahladil stopy.“

Olivia přikývla a hodila další stránku do hladových plamenů. jediný scénář, který dává smysl, ale nikdy jej nedokážeme. „Nedivím se, že mě Rollie požádal, abych zničila všechny jeho osobní záznamy, kdyby se s ním něco stalo. Věděl, že se v nich nacházejí potenciálně velice nebezpečné věci.“

Rollie ti důvěřoval.“ Jasper se jí podíval do očí. „Byl si jistý, že kdybys přišla na informace o Lancasterové, věděla bys, co dělat.“

„Proč vlastně všechno neřekl Toddovi, než odjel na to safari?“

„Neměl dost průkazných informací, aby vznesl obvinění,“ namítl Jasper. A nic z toho se netýkalo Eleanory samé, pouze jejího volebního manažera. I tohle stačilo, aby si Rollie dělal starosti, že se Todd v kampani angažuje. Snažil se ho varovat.“

Olivia přikývla. „V té době se strýc Rollie nemusel zbytečně znepokojovat. Pokud mu bylo známo, Todd pracoval pro kampaň jen jako dočasný poradce. Nevěděl, že vztah mezi Eleanorou a Toddem přerůstá ve vážné osobní pouto.“

„Dělal by si mnohem větší starosti, kdyby tušil, že Todd se stává členem úzkého kruhu kolem Lancasterové. Vždyť čím blíž byl Eleanoře, tim víc ho musel šílenec jako Hacyoard nenávidět.“

Olivia se zachvěla. „Dixon mohl ve své zvrácené mysli dojít k závěru, že Todd je sok, který ho ohrožuje. Myslím, že už k tomu neměl daleko.“

„Ano.“

„Panebože, vždyť Dixona mohlo nakonec napadnout, že Todda musí odstranit stejně jako Eleanořina manžela. Mohl mi zavraždit bratra!“

„Teď už je po všem,“ řekl Jasper tiše. Rozhostilo se krátké ticho přerušované pouze praskáním plamenů.

„Ano,“ zašeptala Olivia. „Je po všem.“

„,Jaspere!“ Olivia se probrala ze zlého snu s jeho jménem na rtech. Krev jí divoce pulzovala. Zalapala po dechu.

„To nic.“ Jasper ji pevně objal hřejivými pažemi. „Jen se ti něco zdálo.“

„Ne.“ Odmítla se nechat uklidnit. Vymanila se mu z náručí a posadila se. Křečovitě tiskla pokrývku k prsům a dívala se na jeho zastíněnou tvář. „Ne, to nebyl sen. Vždyť se to skutečně stalo. Málem tě tam zabil!“

Zachvěla se, jak se jí před očima objevovaly útržky z těch děsivých chvil. Znovu prožívala zlověstné chřestění zámků, jak Dixon postupoval uličkami. Blíž a blíž, až si příliš pozdě uvědomila, že se dostane nejdřív k Jasperovu úkrytu.

Jasper věděl, že k tomu dojde, když ji zanechal v Rollieho schránce.

„Tohle už mi nikdy nedělej,“ zašeptala.

„Co nemám dělat?“

„Už nikdy mě nenechávej stranou, až půjdeš vyřizovat záležitosti jako dneska. Přece jsme partneři, ne?“

Jeho oči byly nevyzpytatelné temné tůně. „Udělal jsem rozhodnutí jako špičkový manažer. Domníval jsem se, že zvládnu Haggarda snadněji sám.“

„Měl jsi to se mnou nejdřív probrat.“

V koutcích mu zacukalo, ale neřekl nic.

Olivia zrudla. Byla vděčná za tmu kolem postele. „Dobře, dobře, zapomeň na nějaké plánování předem, ovšemže nebyl čas. Ale slib mi, že už nikdy nic takového neuděláš.“

„Slibuju, že v žádném případě nehodlám opakovat dnešní zápolení. Vlastně si možná už nikdy nepronajmu bezpečnostní schránku.“

Vycítila, že se snaží potlačit pobavení, a vzdychla. „Zřejmě ani jeden z nás nemohl odhadnout, co se stane, až dnes ráno budeme ty záznamy hledat.“

„Mýlíš se.“ Z Jasperova hlasu zmizel jakýkoli náznak humoru, objevil se v něm chmurný tón. „Měl jsem vzít v úvahu možnost, že by nás mohl sledovat ten, kdo jde taky po záznamech.“

„Nech toho.“ Dotkla se prsty jeho úst, aby ho umlčela. „Bylo osm ráno v obchodní firmě. Proč bychom neměli být v naprostém bezpečí?“

Chytil ji za zápěstí a odtáhl jí prsty ze svých rtů. „Ve firmě, kde mezi tebou a Gillem došlo už k jedné nebezpečné příhodě. Choval jsem se jako idiot, když jsem tě tam znovu vzal.“

„Nikdo jiný s tebou jít nemohl. Tahle záležitost se od začátku týkala jen nás dvou.“

„Mohl jsem jít sám. Měl jsem jít sám.“

Usmála se. Tak co uděláme, strávíme zbytek noci vykládáním, jak jsme měli všechno řešit jinak? I dva tak skvělí špičkoví manažeři, jako jsme my, můžou občas něco zvorat. Hlavní je, že jsme se z toho dostali se zdravou kůží.

Jasper si natáčel na prst pramen jejích vlasů. „K naší záležitosti.“

Ztuhla. I bez brýlí viděla naléhavost jeho pohledu. Věděla, že už nemluví o vydírání.

„Co jako?“

„Pořád opakuješ, že jsme partneři.“

„Ano,“ zašeptala. „Opravdu to často říkám.“

„Pokud jde o Jas, jsem hlavní partner.“

„Jaspere, tohle není vhodná chvíle k diskusi o tvých jedenapadesáti procentech.“

„Potřebuju vědět, jak se doopravdy díváš na skutečnost, že společnost řídím já.“

Usmála se. „Chceš znát pravdu? Ulevilo se mi, že je v dobrých rukou a že se můžu soustředit na Imaginaci. Hrozila jsem se dne, kdy budu muset za Jas převzít odpovědnost. Ale strýc Rollie mi pořád připomínal, že z celé rodiny se můžu podniku ujmout jen já.“

„Takže mi svěříš Jas?“

Přejela ostrou linii jeho brady. „Svěřila bych ti i svůj život.“

Pomalu se usmál. Pak otočil hlavu jen natolik, aby jí mohl políbit prsty. „Pokud jde o ostatní aspekty našeho partnerství…“

„Copak?“

„Moc dobře vím, že nemáš dobrý pocit z jakékoli dohody založené na společných obchodních zájmech. Ale rád bych při téhle příležitosti zdůraznil, že je mezi námi ještě něco.“

Jako by se v ní všechno zastavilo a napjatě čekalo na jeho další slova.

„Ano?“ pobídla ho jemně.

Přivřel oči. „Chceš, abych to vypočítal?“

„Stačí dvě tři věci.“

Zamračil se. „Dobře. Tak především jsme spolu prošli traumatickým, nebezpečným zážitkem.“

„Vztah založený na něčem takovém není o nic pevnější než vztah založený na společných obchodních zájmech. Jakmile odezní uměle zvednutá hladina emocí…“

Stáhl ji zpátky do polštářů, zvedl se na loket a naklonil se nad ní. „Oba jsme byli ochotní se vloupat do domu, ukrást nějaké papíry a neříct policii celou pravdu, jen abychom chránili lidi, kteří jsou pro nás důležití. Řekl bych, že máme zatraceně hodně společného.“

Sevřela rukama jeho hladká ramena a zadívala se mu do zastíněné tváře.

„Měli bychom mít jasno pro případ, že by se nás vyptávali,“ navrhla. „Melwooda srazilo auto a on zemřel. Neměl v Seattlu žádné příbuzné. Jako jeho zaměstnavatele, kteří chtějí pomoct, jsme šli do jeho domu a odemkli si klíčem, který byl v podniku pro nepředvídaný případ.“

„Jistě, pořád zapomínám.“

„Pokud jde o dnešek,“ pokračovala rázné, „konali jsme svou občanskou povinnost. Předali jsme policii všechno, co potřebovala, aby mohla Dixona Haggarda zatknout. Fakta, která jsme jim nesdělili, se nijak netýkají ani Melwoodovy smrti, ani vraždy Richarda Lancastera.“

Jasper se zakřenil. „Prostě miluju, když, mluvíš jako velký boss.“

Upnula se na slovo miluju a ostatní nevnímala. Objala ho kolem krku a stáhla k sobě, aby ho mohla políbit.

Přemítala, proč začal mluvit o jejich vztahu takovou oklikou. Chtěla se ho zeptat, jak to vlastně myslí, ale něco jí říkalo, že k tomu musí dojít sám ve vhodnou chvíli. Jestli vůbec někdy.

Jasper je přece ve věci manželství právě tak plachý jako ona.

Jak jí vlastně přišlo na mysl manželství?

„Zapomněl jsem ještě na jednu věc ze seznamu společných věcí kromě obchodních zájmů,“ zamumlal Jasper u jejích rtů.

„Kterou?“

Sevřel jí rukou bok. „Sex s tebou je nádherný.“

27

„Dobrá zpráva je, že tahle věc přinese jasu a Imaginaci skvělou publicitu.“ Bolivar otevřel noviny a rozložil je na pultu Café Mantra. „Ovsem štáb Lancasterové se bude muset pěkně otáčet, aby situaci zvládl. Počkejte, až uvidíte titulky.“

Olivia se mu nahnula přes rameno, aby se podívala. Zara, usazená na vysoké stoličce, ji následovala.

KAMPAŇ LANCASTEROVÉ

SE OTŘÁSÁ V ZÁKLADECH

PO ZATČENÍ JEJÍHO MANAŽERA

Dixon Haggard, manažer volební kampaně Eleanory Lancasterové usilující o post guvernérky, byl včera zatčen a obviněn z vraždy a pokusu o vraždu.

Jasper Sloan, ředitel Jasu, a.s., a Olivia Chantrvová, majitelka Imaginace, jež navrhuje a zajišťuje společenské akce, dopomohli k jeho zadržení. „Byli jsme na nesprávném místě v nesprávnou dobu,“ prohlásil pan Sloan. „Měli jsme ale štěstí.“

Sloan a Chantryová, spoluvlastníci Jasu, a.s., navštívili v jižní části města firmu pronajímající bezpečnostní schránky, aby zde vyzvedli některé dokumenty ze schránek někdejšího ředitele jasu Rolanda Chantryho a Melwoodt Gilla, zaměstnance jasu. Oba muži nedávno zemřeli.

Uvnitř budovy překvapil Sloana a Chantryovou Haggard, který je sem sledoval.

Podle policie se Haggard domníval, že ho Gill vydírá informacemi ukradenými z kartotéky Rolanda Chantryho. Pote co údajně zavraždil Gilla tak, že ho přejel autem, Haggard pátral po informacích, jež Gill zřejmě použil pro vydírání.

Haggard údajně sledoval Gillovy zaměstnavatele do firmy s bezpečnostními schránkami v domnění, že ho dovedou k informacím v soukromé kartotéce Rolanda Chantryho.

„Měli jsme důvod věřit, že Gill vzal ze schránky pana Chantryho některé záznamy a uložil je ve své vlastní schránce,“ vysvětlil Sloan. „Právě jsme si to prověřovali, když se objevil Dixon Haggard a vyhrožoval, že nás oba zabije.“

Policie uvedla, že Haggard se přiznal nejen k vraždě Melwooda Gilla, ale i k tomu, že před šesti lety zavraždil Richarda Lancastera. Dopad na kampaň Lancasterové lze jen stěží předpovídat.

Mluvčí volební kampaně Todd Chantry vydal prohlášení, že Lancasterová je otřesena zprávou, že si nevědomky najala údajného vraha svého manžela.

„Domníváme se, že Haggard je v jistém smyslu psychopat,“ řekl Chantry. „Zjevně se v něm vyvinula chorobná posedlost paní Lancasterovou a -“

„No teda.“ Bolivar potřásl hlavou. „Todd je dobrej, ale pochybuju, že existuje někdo dost dobrej, aby zachránil Lancasterové kůži.“

„Ale Eleanora Lancasterová je nevinná oběť,“ zaprotestovala Zara. „Veřejnost to určitě pochopí. Ocitla se ve stejně příšerné situaci jako Sybil, když si najala zahradníka Burta a neměla tušení, že je psychopat. Nemůže za to, jestli nějaký pomatenec zavraždí jejího manžela a pak se vloudí do volební kampaně, aby jí byl nablízku.“

Olivia zdvihla oči k nebi. „Ta ženská si najala vraha svého muže. Nechápeš ten problém? Lancasterová se přinejmenším nejeví jako skvělá. V nejlepším případě působí jako naivní oběť.“

„Rozhodně ne jako vůdčí osobnost,“ uzavřel Bolivar. Otevřel druhou část novin. „Možná kdyby k tomu došlo v začátcích kampaně, mohlo by se na to do primárek zapomenout, ale teď? Kdo ví.“

„Štáb Patricie Strykerové toho bohatě využije, to je jasné,“ poznamenala Olivia.

Bolivar vzhlédl. „A co sponzorský večer?“

Olivia pokrčila rameny. „Nikdo mi zatím nevolal, že by se neměl konat. Nemůžeme dělat nic jiného, než pokračovat v přípravách, dokud nedostaneme pokyn vše zarazit.“

„Na dnešní odpoledne plánujeme zavěšení vlajky,“ připomněl jí Bolivar.

Olivia se zamyslela. „Brnknu Toddovi, jestli si myslí, že by se večer mohl na poslední chvíli odvolat. Pokud ne, pojedeme podle plánu.“

Zara stiskla rty. „Zdá se mi, že Eleanora Lancasterová potřebuje teď sponzory a velké shromáždění víc než kdy jindy.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Bolivar. „Všichni o ní tvrdí, že je bojovnice. Jestliže se rozhodla tohle překonat, bude chtít pořádně bombastickou show.“

„Takže práce jako vždycky, přátelé.“ Olivia se otočila na stoličce a zvedla se. „Do toho.“

Bolivar složil noviny. „Připravím vlajku k odvozu do přístavu. Matty a Bernie mi můžou pomoct.“

„Díky.“ Olivia pohlédla na tetu. „Zaro, potřebuju s tebou něco probrat.“

Zara na ni vrhla spiklenecký pohled okořeněný melodramatickou hrůzou. „Jistěže, holčička.“

Společně vyjely nahoru. Olivia si odvedla Zaru do kanceláře a zavřela za nimi dveře.

„Tím vyděračem byl Melwood Gill, teto.“

„Melwood?“ Zara na ni ohromeně zírala. „Ale to není možné. Jak by mohl vědět o těch filmech?“

„Věděl o nich, protože o nich věděl strýc Rollie.“ Olivia obešla stůl a posadila se za něj. Projela jí vlna pochopení. Chudák Zara. Stačí, že byla obětí vydírání, ale aby se z vyděrače vyklubal někdo tak fádní jako Melwood Gill, znamená přidat k bolesti ještě urážku.

„Rollie znal mou minulost?“ Zara se zamračila. „Ale nikdy nic neřekl.“

„Protože to pro něho nebylo důležité,“ ujistila ji Olivia. „Bohužel měl tu informaci ve své kartotéce. Po jeho smrti si Melwood prošel jeho osobní záznamy. Našel složku o tobě, když narazil na informace o Dixonu Haggardovi.“

„Proboha.“ Zara vstřebávala tu zprávu. „Takže to nebyla žádná z mých bývalých sokyň?“

„Bohužel ne. Včera v noci jsem tu složku zničila.“

„Ach tak.“ Zara se odmlčela. „Zničila jsi všechno?“

„Nebylo toho mnoho.“ Olivia si vybavila krátký dokument, který hodila do ohně. „Jen pár stránek.“

„Žádné… fotografie?“

„Nene.“

„Aha.“

„Všechno je pryč, teti. Jako by to nikdy neexistovalo.“ Zara bolestně vzdychla. „Jsi moc hodná, holčičko.“

„Už si nemusíš dělat starosti.“

„Skvělé,“ přikývla Zara posmutněle. Zvedla bradu tak, že světlo na stole jí zdůraznilo lícní kosti podobně jako v den, kdy se Sybil rozhodli, že přežije Nickovu nevěru. „Budu ti do smrti vděčná.“

Olivia pracné hledala, jak by ji potěšila. „Samozřejmě je pravděpodobné, že několik kopií tvých starých filmů je stále v archivu studia, které je vyrobilo.“

Zara ožila. „No ovšem.“

„Člověk nikdy neví, kdy by některý z nich mohl padnout do nesprávných rukou.“

„Prokrista, máš pravdu.“ Zara vstala s rukou na prsou. „Nikdy se zcela nezbavím hrozby, že budu odhalena.“

„Nejspíš ne.“

„Do konce života mi bude nad hlavou viset pověstný Damoklův meč.“

„Jojo.“ Olivia se usmála. „Ale život musí jít dál a byznys zrovna tak. Mohla bys mi do tří dokončit ty náčrty pro dobročinnou aukci Simmonse-Camerona?“

„Hned se do toho pustím.“ Zara otevřela dveře a spokojeně vyplula z kanceláře.

„Zachránils jí život.“ Todd strčil ruce do kapes kalhot. Studoval oknem kanceláře zamračeně nebe, jako by na něm rozeznával tajemné hieroglyfy. „Nevím, co říct, jen že ti děkuju.“

„Dostala se do nebezpečí mou vinou.“ Jasper se pohodlně rozložil v křesle a pozoroval napjatý, vážný Toddův profil. „Neděkuj někomu, kdo to zvoral jako já.“

Todd se ohlédl přes rameno. „Škoda, že lidi jako ty neusilují o veřejnou funkci. Tahle země potřebuje ve vedoucích pozicích víc lidí, kteří zodpovídají za své činy.“

„Díky, jsem spokojeny tady v Jasu. Jako politik bych neobstál.“

„Proč ne?“

Jasper pokrčil rameny. „Politika znamená kompromisy, a já je dělat neumím.“

Todd s pochopením uváženě přikývl. „Ty rád rozhoduješ sám, viď?“

„Jo. Když mluvíme o politicích, jak to vypadá s kampaní Lancasterové?“

Toddovo inteligentní čelo zbrázdily drobné, znepokojené vrásky. „Nahnutě, řeknu-li to slabě. Průzkum mínění z dopoledne nevypadá dobře. Lidé mají pro Eleanoru pochopení, ale ztratili důvěru v její soudnost.“

„Ať, to vezmeš, jak chceš, nakonec je pořád politička, která kandidovala na funkci za peníze zděděné po manželovi, jehož zabil jeden z jejích nejbližších spolupracovníků v kampani.“

„Tak to bohužel veřejnost vidí.“ Todd se zamračil. „Snažíme se médiím všechno vysvětlit, místo abychom se zabývali programem. V této fázi by se kampaň měla soustředit právě na program. Přesto při troše štěstí bychom mohli přežít primárky. V tom případě bychom měli aspoň několik týdnů do voleb na opětovné získání ztracené pozice.“

„Hodně štěstí. Veřejnost má krátkodobou paměť a to hraje pro vás.“

Todd se ušklíbl. „Máš pravdu.“

„Pořád ještě plánuješ, že po volbách odejdeš z aktivní politiky?“

„Rozhodně. Zůstávám v kampani, protože cítím, že to Eleanoře dlužím. V téhle chvíli ji nemůžu opustit. Vždyť bez ní bych možná nikdy neměl příležitost uvést některé své teorie a politické představy do reálného světa.“

„Rozumím.“

„Ať se stane s Eleanorou a její kampaní cokoli, myslím, že některé mé myšlenky přetrvají. Vždyť už některé z nich přebírají další kandidáti. Komentátoři o nich pravidelně debatují v tisku. Takhle dochází v politice ke změnám.“

Jasper se pousmál. „Něco jsi přece jen ovlivnil. To může říct málokdo.“

Todd se obrátil a zpříma se na něj zadíval. „Ty jsi taky někoho ovlivnil. Mou sestru.“

Jasper mlčel.

„Víš, Eleanora říká, že má s Olivií hodně společného. Myslím, že vidí v mé sestře spřízněnou duši. V jistém smyslu odraz sebe samé. Dvě silné, nezávislé ženy, které si samy zvolily svůj osud.“

„Nebudu se přít ve věci osudu, ale ostatní je podle mě nesmysl. Eleanora Lancasterová a Olivia se velice liší v jednom základním ohledu.“

„Máš pravdu. Když dojde na lámání chleba, Eleonora obětuje všechno pro svou kariéru v politice. Skutečně věří, že ji země potřebuje.“

„Kdežto Olivia by obětovala všechno pro svou rodinu.“ Todd se na něj zamyšleně podíval. „Znáš ji už velice dobře, že?“

Jasper pokrčil rameny. „Máme něco společného.“

Todd neuhnul očima. „Chtěl bych vědět, co bude mezi vámi dál.“

„Nechceš se mě náhodou zeptat, jestli mé úmysly jsou čestné?“

Todd o tom chvíli uvažoval. „Ano, asi bych chtěl vědět právě tohle.“

„Proč se nezeptáš Olivie?“ navrhl Jasper tiše. „Je v této věci rovnoprávnou partnerkou.“

„Není rovnoprávnou partnerkou v Jasu.“ Todd ho upřeně pozoroval. „Ale strýc Rollie svalil odpovědnost za firmu a za lidi, kteří v ní pracují, na její bedra.“

„Čeho se bojíš? Že udělá něco nepředloženého, jako že se za mě provdá, protože se domnívá, že tak ochrání Jas a své příbuzné?“

V koutcích Toddovych rtů se objevily malé rýžky. „Řečeno bez obalu, ale ano, přesně toho se obávám. Olivia si zaslouží něco lepšího. Nechci, aby měla pocit, že se musí vdát, aby splnila své povinnosti vůči rodině.“

Jasper cítil, jak se v něm zvedá chladná prázdnota. „O manželství jsme nemluvili. Ale jestli k tomu dojde, můžu říct jen jedno. Ani já nechci, aby si mě Olivia brala z tohoto důvodu.“

Todd chvíli váhal a pak jednou kývl. Beze slova se otočil a vyšel z kanceláře.

Jasper počkal, dokud se za ním nezavřely dveře, a pak se pomalu zvedl.

Přešel k oknu a zadíval se na letní bouří, která se hnala zálivem. Připomínala mu jeden z obrazů Logana Danea. Co vlastně chce?

Odpověď byla vypálena v blesku, který osvítil v dálce oblohu. Nebyl k Toddovi zcela upřímný. Pravda je, že by si nepřál, aby si ho Olivia vzala, protože by si myslela, tak může ovlivnit osud jasu. Hlavní však je, že Olivii chce. Muž toho dosáhne jakkoli.

Ocitl se na velice nebezpečném území bez mapy.

Olivia vzala do ruky zvláštní vydání Tvrdé valuty až před polednem. Když je dočetla, mrštila s ním na stůl a sáhla po telefonu. Zuřivě vytočila číslo uvedené dole na bulletinu.

„Andy Andrews.“

Olivia bubnovala prsty o opěradlo křesla. „Jak se opovažujete nazvat mou akci Modrého Camelota světélkující hernou?“

„Ale no tak, Olivie, kde je vás smysl pro humor?“

„To se mě ptáte potom, co jste mě zákeřně bodl zezadu?“

„Čtenáři si zapamatují jméno vaší firmy líp, když se objeví v humorném kontextu,“ ujišťoval ji Andy.

„K tomu nemáte žádný doložený důkaz.“ Olivia přelétla očima článek ještě jednou. „A co ty řeči na konci, že Seattle má svůj vlastní pár oček?“

„Nemůžete mi mít za zlé, že jsem tu zprávu zapracoval do svého článku. Vždyť se o vás a Sloanovi psalo na prvních stranách, protože jste se v tom podniku s bezpečnostními schránkami málem nechali zavraždit.“

„Pohybujete se na tenkém ledě, Andy.“

„No, dokud jsem se neprobořil, chci vás požádat o laskavost. Vlastně jsem vám chtěl právě volat.“

„Nepovídejte.“

„Tohle je skutečně vážné.“ Z Andyho hlasu se rázem vytratil žoviální tón. „Měla byste možnost mě zítra večer dostat do Kesgroveova muzea na vernisáž Daneovy retrospektivní výstavy?“

„Řekněte mi jediný dobrý důvod.“

„Povím vám hned dva. V poslední době jsem se o vás dvakrát pochvalně zmínil v Tvrdé valutě.“

„Možná vás to překvapí, Andy, ale mě zrovna nenadchlo, že jste mé akce nazval alobalové město a světélkující herna.“

„Jste obchodnice. Co takhle byznys?“

„Jaký byznys?“ zeptala se s podezřením v hlase.

„Dám vám s předstihem jistou informaci, která vás zřejmě bude zajímat. Vy mě na oplátku dostanete na vernisáž.“

„Co je to za informaci?“

„Říká se, že přiletí Crawford Lee Wilder, aby napsal o Dancově retrospektivě. Bude na vernisáži.“

„Teď jste všemu nasadil korunu.“

„Takže platí?“ zeptal se Andy.

„Ale ano. Proč ne? Seženu vám lístek na tu vernisáž. Koneckonců tu akci nepořádá Imaginace. V příštím čísle můžete urážet jinou firmu.“

Zavěsila a teprve pak si uvědomila, že se rozhodla na vernisáž jít.

28

Kdyby šlo o něco jiného než o vernisáž retrospektivní výstavy Logana Danea, Olivia by se patrně bavila. V poslední době neměla často příležitost být hostem na akci, kterou pořádal někdo z konkurence.

Třpytný dav ve formálním večerním oblečení zaplnil Severozápadní křídlo Kesgroveova muzea. Na mramorových podlahách se rozléhalo klapání stovek vysokých podpatků.

Olivia si v duchu přiznala, že konkurenční firma odvedla dobrou práci. Pochopila totiž, že Loganovy zneklidňující obrazy musí zůstat středem večera.

Žádný třpyt, jasné osvětlení či křiklavé barvy s temnými bouřemi na plátnech nesoutěžily. Veškerá světla v místnosti se soustřeďovala na obrazy na stěnách.

Bufetové stoly byly pokryté černou a bílou látkou. Obsluhující personál měl na sobe přísná bílá saka a černé kalhoty. Také většina hostů instinktivně oblékla černou a bílou.

„Vkusné,“ podotkl Jasper suše.

„Jedním slovem.“ Olivia se usmála, přestože cítila jistou nervozitu. „Není to zrovna v duchu posledních akcí Imaginace, že?“

„Všichni máme své místo ve velkém ekosystému světa byznysu.“

„Skutečně filozofické.“

„My vrcholoví manažeři bychom měli chápat celkový obraz.“

„Snažím se to mít na paměti, ale pořád zapomínám.“ Náhle se k němu obrátila. „Díky, žes mě sem dnes doprovodil. Moc jsem se na večer netěšila a jsem ti vděčná za podporu.“

„To nic.“ Jasperovi zasvitlo v očích. „K tomu jsou partneři dobří.“

Olivii napadlo, že jí slovo partner začíná jít na nervy. Ovšem dnes večer jí znervózňovalo všechno. Neuvolní se, dokud vernisáž neskončí.

„Klid,“ ozval se Jasper, jako by jí četl myšlenky. „Můžeme odejít, kdykoli budeš chtít.“

„Bohužel jsme právě dorazili,“ zahučela Olivia.

„Olivie, ty jsi přišla!“

Při zvuku svého jména se Olivia otočila a uviděla Ninu. Její sestřenice zářila. Štěstí v jejích očích víc než stačilo, aby Olivii vynahradilo účast na vernisáži.

„Mám takovou radost, že jsi tady.“ Nina jí krátce stiskla ruku. „Nedovedeš si představit, co to bude znamenat pro Seana.“ Srdečně se usmála na Jaspera. „Vy musíte být Jasper Sloan. Já jsem Nina Chantryová.“

Usmál se. „Těší mě.“

Nina pohlédla na Olivii a znovu obrátila pozornost k Jasperovi. „Vy dva jste nás pořádně vyděsili. Neuvěřitelná historka.“

Jasper mávl rukou. „Blahopřeju k návštěvnosti. Zdá se, že výstava bude mít velký úspěch.“

Z davu se vynořil Sean s vřelým úsměvem v hezké, citlivé tváři. Zůstal stát vedle Niny.

„Olivie, udělalas nám radost, že jsi přišla,“ řekl. „Moc to pro nás znamená.“

„Díky.“ Tentokrát nezapomněla na dobré způsoby a rychle je představila.

Jasper a Sean si podali ruce.

Nina se usmála na Seana. „Měla bych se projít mezi hosty.“

„Za chvíli tě dohoním.“

Sean se podíval zkoumavě na Jaspera a pak se znovu obrátil k Olivii. „Chci abys věděla, že my všichni, kdo jsme měli k Loganovi blízko, nezapomeneme, co jsi udělala pro jeho kariéru.“

„Já jeho dráhu neodstartovala. Byl to Wilbur, přítel strýce Rollieho. Já jen ty dva představila.“

„Udělalas víc, než že jsi představila Logana jednomu z nejvlivnějších galeristů na západním pobřeží,“ řekl Sean důrazně. „jistou dobu jsi ho podržela.“

Smutně se usmála. „Bohužel jen velice krátce.“

„Byl jako kus dynamitu se zapálenou rozbuškou. Dřív nebo později musel vybuchnout. Nikdo nemohl zachránit Logana před sebou samým. Některým z nás trvalo dost dlouho, než jsme to pochopili.“

Olivia si uvědomila, že se jí snaží sdělit něco důležitého. „V pořádku, Seane.“

„Ne.“ Sean letmo pohlédl na Jaspera a znovu se obrátil k ní. „Některé věci se musí vyslovit. jeden z důvodů, proč jsem si přál mít tě dnes večer tady, je, že umělecká komunita se musí dozvědět, že Loganova rodina konečně vidí věci ve správné perspektivě.“

„Chcete říct, že jste ji konečně přestali obviňovat z Daneovy smrti?“ zeptal se Jasper chladně.

Olivia, už tak napjatá, cítila, jak docela ztuhla. „Jaspere, prosím.“

„Má pravdu,“ přikývl Sean vážně. „Před třemi roky jsme se všichni dusili ve svém vlastním žalu. Myslím ale, že i tehdy jsme znali pravdu.“

„Legenda je ovšem vždycky zajímavější než pravda, že?“ podotkl Jasper.

Olivia na něj vrhla hněvivý pohled.

Nedíval se na ni. Upíral pozornost k Seanovi, který temně zrudl.

„Ano.“ řekl Sean pevně. „V legendě se skrývá jistá svůdná útěcha. Ti z nás, kdo Logana milovali, útěchu potřebovali. Takže jsme se nechali svést.“

Olivia cítila, že Jasper se nepatrně pohnul, jen natolik, aby jí byl blíž. Jako by měla dobře oblečeného bodyguarda, projelo jí hlavou. Když se rukáv Jasperova smokingu dotkl její paže, ostře si uvědomila jeho sílu.

„Nikdy jste se neobtěžovali uvést legendu na správnou míru,“ poznamenal Jasper.

„Legenda obvykle začne žít svým vlastním životem,“ připustil Sean.

„A může byt nesmírně výnosná.“

Olivia dupla podpatkem Jasperovi na nohu. Nic jiného ji nenapadlo, co by ho mohlo zarazit, aby přestal Seana provokovat.

Jasper se na ni sardonicky podíval a vyprostil nohu.

„S tím nemohu polemizovat.“ Sean zvedl bradu. Rozhlédl se významně po obrazech na stěnách. „Ale věřím, že alespoň za část dnešního uznání vděčí Logan svému talentu, a ne pouze dobře režírované legendě.“

„Všechno uznání jeho díla pramení z jeho talentu,“ prohlásila Olivia pevně.

Sean vrhl další neproniknutelný pohled na Jaspera, který jako by působil ještě mohutněji.

„Mohl bych si s tebou promluvit chvíli o samotě?“ zeptal se Sean Olivie.

„Na mě se neohlížejte,“ vmísil se Jasper. „Olivia a já jsme partneři, říkáme si téměř všechno.“

To už je příliš, pomyslela si Olivia. Jasper je nevypočitatelný. Jestliže to půjde takhle dál, může nakonec dojít k trapné scéně.

„Přinesl bys mi laskavě něco k jídlu?“ obrátila se na něj bez obalu.

Jasper přimhouřil oči. Zcela jasně mu vadilo, že je propuštěn. Na okamžik se bála, že odmítne odejít. Zvedla na něj tázavě obočí.

„Jistě.“ S lehkým pokrčením ramen se otočil a vmísil se do davu.

Sean sledoval, jak Jasperova široká záda mizí v moři slavnostně oblečených hostů. „Sloan tě velice chrání, že?“

„Pořád jsme se ještě nevzpamatovali z té příhody s Dixonem Haggardem.“

Sean vypadal zamyšleně. „Myslím, že je to mnohem hlubší.“

„Máme s Jasperem společné obchodní zájmy,“ připustila. „Tyhle zážitky obvykle vytvoří jisté pouto.“

Seanova hezká ústa se krátce zvinila. „Viděl jsem pohled v jeho očích. Věř mi, že jeho city jdou dál, než, je společný zájem o Jas.“

„O čem jsi se mnou chtěl mluvit, Seane?“

Zdálo se, že sbírá odvahu. „Měl bych ti říct, že vím o všem, co se stalo před třemi lety.“

Olivii nebylo jasné, o čem mluví. Toužila vyhledat v davu Nininu tvář, aby z ní něco vyčetla, a jen stěží své nutkání ovládla.

„Ach tak,“ řekla opatrně ve snaze nic neprozradit.

„Nina mi pověděla o svém poměru s Loganem.“

Olivia ztuhla. Smích a hovor kolem m jako by ustoupily do pozadí.

„Ach tak,“ řekla znovu. Nepřipadla na nic inteligentnějšího.

„Pověděla mi také, že jsi o tom tehdy věděla. Říkala, že pro tebe bylo typické mlčet a tak ji chránit.“

„Seane, tohle nemá smysl probírat.“

„Mohlas ji tehdy hodit davu na pospas. Mohla jsi říct Crawfordu Lee Wilderovi, že Loganovou Temnou Múzou byla jeho mladá, nevinná modelka. Wilder by byl zamontoval do té své zatracené legendy o Daneovi místo tebe Ninu.“

„Neznáš Crawforda. Byl by použil, co by mu připadalo v jeho historce nejefektnější.“

„Byla velice mladá, velice naivní. S Loganem neměla nejmenší šanci. Děsila se, co bych si o m pomyslel, kdybych znal pravdu.“

„Seane, opravdu o tom nechci mluvit.“

„Já taky ne. Ale je nejvyšší čas, abychom o tom hovořili. Vlastně není už moc co říct. jen jsem chtěl, abys věděla, že vím.“

„Kdy ti to Nina řekla?“

„Před třemi dny, když jsem ji požádal o ruku. Najednou se rozplakala a všechno mi pověděla. Prý by si mě nemohla vzít, kdybych neznal fakt, že byla Loganovou Temnou Múzou. Měla strach, že ji budu vinit z jeho smrti.“

Olivia se na něj pátravě zahleděla. „Ale nedáváš jí vinu, že ne?“

„Samozřejmě že ne. Už neobviňuju nikoho. Logan Dane byl svým nejhorším nepřítelem a nakonec se sám zabil.“ Sean se krátce odmlčel. „Rodičům jsme ale nic neřekli.“

Olivia znehybněla. „Rozumím.“

„Nejsem si jistý, že matka by dokázala přijmout Ninu do rodiny, kdyby ji musela dosadit místo tebe do legendy Logana Danea.“

Olivia se bezbarvě usmála. „Není třeba to vykládat někomu jinému. Doufejme, že legenda časem vyvane a zůstane jen Loganovo umění. A tak by to mělo být.“

V Seanových očích se objevila úleva a vděčnost. „Díky, Olivie. A děkuju, že jsi dnes večer přišla.“

„Přišla jsem ráda,“ zalhala tiše.

Sean kývl a vmísil se do davu. Dívala se za ním, dokud jí nezmizel z dohledu. Tak to by bylo, pokud jde o zpřetrhaná pouta mezi Chantryovými a Dancovými, pomyslela si. Nina a Sean budou mít nepochybně děti a obě rodiny zůstanou spojené navždy.

Z ničeho nic se jí vybavila jedna z případných poznámek Rollieho. Pokoušet se zpřetrhat rodinné svazky je jako by ses snažil předstírat, že neexistuje nic jako gravitace. Na nějakou dobu jí můžeš překonat, ale dřív nebo později si uvědomíš, že tě vtáhla.

Olivia se zahleděla na obrovský obraz na stěně před sebou. Všechno, co Logan kdy dělal, šlo do extrému, hlavně v umění, pomyslela si. Našel by nesmírné zadostiučinění ve skutečnosti, že se stal legendou. Zkoumala bouřlivou temnotu, jež se svíjela a vířila na plátně.

„Nebýt tebe, nikdo by ani neznal jeho jméno,“ utrousil za m povědomý hlas.

Potlačila povzdech. Byla vděčná Andymu Andrewsovi za varování, že tu dnes bude Crawford.

„Ahoj, Crawforde.“

Prohlížela si jeho typický černý rolák, drahé italské sako a černé džíny. Vzhled, jenž rozněcoval sny mnohých rádoby autorů. Dlouhé vlasy svázané do ohonu se zdály trochu moc černé. Uvědomila si, že si je začal barvit.

„Velice losangeleské,“ poznamenala. „Myslela jsem, že na dnešní večer bylo oblečení předepsáno.“

Odhalil bílé zuby v pomalém úsměvu. „Mně povolují výjimku.“

„O tom nepochybuju.“ Crawford mohl přinést muzeu publicitu, která bohatě vynahradila jakékoli námitky proti černým džínám.

„Zahlédl jsem tvé jméno v novinách.“ Crawford ji sledoval podobně jako silný, hladový žralok hejno baculatých rybiček. „Měla jsi v poslední době plné ruce práce. Jak to, že jste chytili chlápka, co zabil chudáka manžela Lancasterové?“

Usmála se sladce. „Bez komentáře.“

„Kampaň je prý v rozkladu.“

„Bez komentáře.“

Crawford upíjel šampaňské. „Jen přátelský zájem.“

„To určitě. Jestli se chceš něco dozvědět, zavolej do ústředí Lancasterové.“

„V téhle chvíli už ta historie není nic exkluzivního. Vždyť už o tom psali i v Banner-Journalu. Nemám zájem. leda by šlo o nový úhel pohledu.“

„Nic takového,“ ujistila ho.

V očích mu zajiskřilo. „Instinkt mi říká, že tu jde o víc, než. co se dostalo do článku v Banner-Jurnalu.“

Olivia si pomyslela, že o Crawfordovi se dá říct leccos, ale jeho čich na zajímavý příběh je vskutku obdivuhodný. Chvíli se strachem uvažovala, jestli se nějak nedozvěděl o plném rozsahu vyděračské činnosti Melwooda Gilla.

Nedalo se odhadnout, jaké nepříjemnosti by Crawford mohl způsobit, kdyby se domníval, že Dixon Haggard nebyl jedinou Melwoodovou obětí vydírání.

„Nic takového, Crawforde. Není na tom víc, než co se objevilo v místním tisku. Zůstává jediná otázka, totiž jestli kampaň Lancasterové skandál přežije. Umíš hádat stejně jako já.“

Crawford zamyšleně naklonil hlavu stranou. „Eleanora Lancasterová by to mohla o vlas zvládnout. je rozená bojovnice. Taky má po boku tvého bratra, který jí radí. Bude zajímavé, co se stane.“

„A jak to jde v L.A.?“

Crawfordův úsměv vyzařoval uspokojení. „Proč bys nebyla mezi prvními, kdo se to dozví. V televizi mi nabídli pravidelný pořad, který bude mít premiéru na jaře. ještě nevím, jak jej nazveme, ale bude to něco extra. Vážně o nabídce uvažuju.“

„Chceš odejít z tisku?“

„Nova představa moderního žurnalismu znamená multimediální kariéru.“

„Aha. Tak blahopřeju, jsi pro televizi jak stvořený.“

„Díky.“ Vrhl významný pohled na Jaspera, který si razil cestu zpátky. „Musela jsi zažít šok, když jsi zjistila, že tvůj strýc zanechal jedenapadesát procent jasu neznámému člověku.“

„Bez komentáře.“

Crawford se uchechtl. „Jen nezávazná konverzace při skleničce.“

„Nic takového, lovíš informace jako obvykle.“ Usmála se na Jaspera, který se zastavil vedle ní. „Jaspere, tohle je Crawford Lee Wilder. Crawforde, Jasper Sloan.“

„Těší mě, Sloane.“ Crawford natáhl ruku.

Jasper se významně zahleděl na své ruce, na každé dlani balancoval talířek naložený chuťovkami. Neučinil nejmenší pokus podat jeden Olivii, aby mohl Crawfordovi stisknout ruku.

„Slyšel jsem o vás,“ řekl bezbarvým hlasem.

Crawford pokrčil rameny s hranou skromností. „Trochu se o mně ví.“

„Jo, jste ten známý novinář, jehož kariéru pomohla nastartovat Olivia, že?“

Crawford rychle ucukl rukou, jako by se spálil o rozpálená kamna. V očích mu jiskřilo podráždění. „S Olivií to nemělo co dělat.“

„Ale jistěže.“ Jasper se na něj podezřele přívětivě usmál. „Moje sekretářka se náhodou zmínila, že právě Olivia vám navrhla, abyste se pustil do série článků o společnosti pořádající motivační semináře. Přišla na ten nápad poté, co ta firma uspořádala motivační besedy v Jasu. Počítám, že bez Olivie byste nikdy Pulitzerovu cenu nedostal.“

Olivia svraštila obočí. „No tak, Jaspere, byl to Crawford, kdo si všechno prošetřil a pak napsal články.“

Crawford se zlostně mračil. „Samozřejmě.“

„Ale nápad měl od tebe.“ Jasperův úsměv byl náhle nebezpečny „Vidím to tak, že jste se dostal nahoru více méně díky Olivii, Wildere. A nebylo od vás zrovna pěkné, jak jste se jí odvděčil, totiž že jste ji vloni zamontoval do té své smyšlenky o Loganu Daneovi.“

„Co to sakra povídáte?“ vyjel Crawford.

„Když se to tak vezme,“ pokračoval Jasper trochu příliš zdvořile, „dlužíte Olivii hned za oba své sólokapry, že? Povězte mi, přisel jste někdy sám na originální nápad?“

„Už vás mám právě dost, Sloane,“ procedil Crawford mezi zuby.

„Proto jste se vrátil do Seattlu?“ Jasperovi svítily oči. „Doufáte, že dostanete od Olivie další povzbuzující injekci?“

Jasper nebyl k udržení. Olivii nezbývalo než zadržet dech. Viděla, jak v Crawfordových očích narůstá zuřivost a vědomí, že tuto nevyhlášenou válku nevyhraje.

Napřímil se a vrhl na Jaspera planoucí pohled. Pak se otočil na podpatku a beze slova odkráčel.

Olivia velice opatrně vydechla. Upřeně zírala na nejbližší obraz v obavě, že když si nedá velký pozor, nahlas se rozesměje.

Jasper jí mlčky podal jeden z talířků, které přinesl ze švédského stolu. Vzala si jej, vybrala pirožek s krabí nádivkou a ukousla si.

Jasper ochutnal malý trojúhelníkový sendvič naplněny patrné drcenými olivami. Žvýkal se zjevným potěšením, a pak polkl.

Olivia se po chvíli ozvala. „Vlastně jsi přehlédl můj skutečně důležitý příspěvek ke kariéře Crawforda Lee Wildera.“

„Neblázni! Co to bylo?“

„To já mu navrhla, aby si vložil do jména Lee. Předtím se podepisoval docela obyčejně Crawford Wilder.“

Jasper se nad tím zamyslel. „Skvělá rada. Bez toho Lee nemá jméno šmrnc.“

„Děkuju. Vždycky jsem byla na ten nápad pyšná. Pro jeho kariéru udělal divy.“

„Chci, abys mi něco slíbila,“ řekl po chvíli.

Neodvážila se na něj podívat. Pečlivě si vybrala další krekr a ukousla si. „Copak?“

„Slib mi, že jestliže mě někdy požádáš, abych si tě vzal, nebude to proto, že bys chtěla pomoct mé kariéře.“

29

Rozhodnutí Eleanory Lancasterové hodit flintu do žita bylo oznámeno druhý den ve večerních zprávách v šest třicet. Jasper byl právě s Olivií v kuchyni. Nalil dvě sklenice vína a těšil se na tichý, nerušeny večer jen s ní. Oznámení však všechno změnilo.

„A nyní živé z ústředí volební kampaně Lancasterové. Dozvěděli jsme se, že v nejbližší chvíli paní Lancasterová učiní prohlášení…“

„Ach ne, toho jsem se bála.“ Olivia se rozběhla do obývacího pokoje, aby se podívala na přenos.

Jasper ji následoval se sklenicemi v ruce poněkud pomaleji. Dorazil k televizoru právě včas, aby uviděl Eleanoru vystupovat na pódium. Měla na sobě hedvábný khaki kostým, který jí dodával lehce vojenský vzhled. Neplakala, ale oči se zdály vlhké.

„Úžasné, jak dokáže vypadat tragicky a hrdinně zároveň,“ poznamenal Jasper.

„Pst,“ Olivia na něj netrpělivě zatřepala rukou. „Chci si to poslechnout.“

„ - Toto je nejtěžší rozhodnutí, jaké jsem kdy udělala. Moji loajální spolupracovníci na mé naléhali, abych se nevzdávala. Mou povinností je však pragmaticky zvážit situaci. Pravda je, že kampaň nemůže znovu získat na síle, kterou ztratila. Kdybych pokračovala, jen bych marnila peníze a energii těch, kteří tak těžce pracovali -“

„Sakryš!“ Olivia založila ruce v bok a podmračeně hleděla na obrazovku. „Zřejmě z toho plyne, že sponzorsky večer se nekoná.“

„Už to tak vypadá.“

„Víš, překvapuje mě, že Eleanora končí.“ Olivia zamyšleně potřásla hlavou. „Vážně jsem si myslela, že se pokusí skandál zdolat.“

„Ano, Lancasterová není typ, co se snadno vzdává. Jenže pravděpodobně rychle vysychají peníze. Nic nemizí s takovou rychlostí jako dary politické kampani v nesnázích.“

Olivia poplašeně rozevřela oči. „Máš pravdu, peněz moc nebude. Radši hned ráno pošlu faxem do ústředí Lancasterové poslední účet.“

„Něco mi říká, že zítra tam dorazí faxem spousta účtů. Všichni, kdo něco pro kampaň zajišťovali, se budou moct přetrhnout, aby dostali zaplaceno.“

„Ani mi to neříkej.“ Olivia mu vzala z ruky jednu sklenku. „Chudák bratránek Bolivar a teta Zara. Zdrtí je, až zjistí, že jejich zářící vlajka se nakonec ve zprávách neobjeví.“

„Taková šestimetrová rozsvícená vlajka se určitě někde použije.“

Olivii zajiskřil v očích nápad. „Můžeme ji vždycky rozvinout na výročním pikniku Jasu.“

„Jen si posluž, ale prosím neposílej mi účet. Vlajka byla vyrobena na základě technologie a výrobků Jasu. Měl bych ti to naúčtovat!“

„No tak, Jaspere, už jsem ti vysvětlila, jakou mám s jasem dohodu. Společenské akce Imaginace ti zaručují tu nejlepší reklamu, jakou si můžeš přát.“

„Tohle mi pořád opakuješ.“

„Je to pravda.“ Vykročila zpátky ke kuchyni. „Pojď, prostřeme k večeři. Umírám hlady.“

Díval se, jak zašla za roh. Servírovacím okénkem ji mohl sledovat, jak se pohybuje poněkud příliš rychle mezi ledničkou a sporákem.

Všiml si, že dnes se ve všech jejích pohybech zračí jakási nervozita. Nemohl ji přičíst velké dávce kofeinu, zdálo se, že v poslední době spotřebu kávy omezila.

Měl pocit, že se chová trochu podivně od chvíle, kdy se na včerejší vernisáži ne zrovna taktně zmínil o manželství.

Možná si opět vybral nevhodnou chvíli, jak to v těchto věcech dělával. Anebo neodhadl situaci správně? Přemítal, jestli nezpanikařila, a pokud ano, co by měl udělat.

Ve skutečnosti ho ohromilo právě tak jako ji, když se slyšel vtipkovat, aby si ho nebrala kvůli vylepšení jeho kariéry. Ale v okamžiku, kdy vypustil ta slova z úst, uvědomil si, že je v nich hluboká pravda.

Nyní ta pravda ležela mezi nimi, doběla rozpálená žárovka, kterou se ani jeden z nich neodvažoval zvednout holýma rukama.

,jak daleko jsou tvoji lidé s přípravami na sponzorský večer?“ zeptal se záměrně lhostejně.

„Dnes odpoledne Bolivarův tým připevnil vlajku na trám na stropě a dokončil elektrický rozvod. Také nainstalovali reproduktory a zvukovou aparaturu. Všechno je hotovo.“

Olivia otevřela zásuvku. „Jen otočíš vypínačem a rozvine se šest metrů zářící vlajky za zvuků slavnostního vojenského pochodu a sboru.“

Opřel se ve dveřích. „Zdá se to působivé.“

„Určitě by bývalo bylo.“ Pustila se do krájení skleníkových rajčat. „Teď musíme všechno sundat a někde uskladnit, ledaže někoho umluvím, aby vlajku použil. Možná by měla zájem kampaň Strykerové.“

Jasper zvedl jedno obočí. „Vždycky si můžeš pronajmout schránku ve Spolehlivosti.“

„Že tě pusa nebolí.“ Odložila nůž a sáhla po bylinkovém octu. „V životě už nechci slyšet výraz bezpečnostní schránky.“

„A co takhle slovo manželství?“ zeptal se tiše. „Myslíš, že bys je v nejbližších dnech chtěla slyšet?“

Křečovitě sevřela lahvičku s octem a pak pomalu prsty povolila. „V posledních čtyřiadvaceti hodinách se už podruhé zmiňuješ o manželství. Mám předpokládat, že to není náhoda?“

„Slíbil jsem si, že o tom nepromluvím aspoň týden, ale zřejmě si nemůžu pomoct. Vždyť mě znáš, jsem vysazený na úpravnost a pořádek. Místo pro všechno a všechno na svém místě.“

„Zdá se mi, že všechno běží docela dobře, tak jak to je.“

Zamyšleně přikývl. „Asi bychom mohli ještě dlouho takhle pokračovat. Ale připadá mi to“ Odmlčel se a hledal správný výraz. „Nenašel jej. Jako jedna z tvých kartoték v Imaginaci.“

„Neuspořádané?“

Usmál se, potěšený, že ho okamžitě pochopila. „Ano, neuspořádané.“

„Proč si myslíš, že manželství musí být spořádanější záležitost?“

Zachytil její pohled. „Myslím, že i přes naši chaotickou, neurovnanou minulost oba víme, co znamená vzít na sebe závazek a dodržet jej.“

„Oba jsme v tom směru udělali chyby,“ připomněla mu.

„Přemýšlel jsem o tom a došel jsem k závěru, že naše dřívější chyby lze přičíst tomu, že jsme svůj život svázali s nesprávnými lidmi. Totiž s lidmi, kteří nechápali slovo závazek jako my.“

„Ach tak.“ Podívala se na lahvičku s octem, jako by to byla zapálená prskavka.

„Zdá se mi, že dva lidé, kteří si pojem závazku vykládají stejně, mají mnohem větší šanci, že jejich manželství bude fungovat.“

„Jednou jsi řekl něco o manželství z rozumu. Jestli máš pocit, že by se v jasu všechno zjednodušilo, kdybychom se vzali“

„Nevykládej si to špatně,“ přerušil ji Jasper spěšně. Vůbec si nemyslím, že by naše manželství bylo dokonalé. Hlodá ve mně pocit, že nastanou chvíle, kdy se budeme vzájemně dohánět k šílenství.“

Pomalu se usmála. „Mohlo by nám to vyjít, kdybychom si domů nenosili žádné papíry.“

Výraz v jejích očích způsobil, že mel chuť investovat do Supermanova rudého pláště. Měl pocit, že dokáže skákat přes mrakodrapy a chytat kulky do zubů.

„Platí,“ řekl. „Papíry zůstanou v kanceláři.“

Olivia otevřela oči a viděla zářící číslice na hodinách na nočním stolku. Dvě hodiny ráno.

Posadila se v posteli. „Proboha, Jaspere, právě mi došlo, že se nemůžeme vzít.“

Jasper vedle ní jen zamručel do polštáře. Neobrátil se.

Dívala se na něj. Ve světle z ulice rozeznávala, že leží na břiše. Nad linií pokrývky viděla jeho hladká, nahá ramena. Tmavé vlasy měl spánkem rozcuchané.

„Jaspere! Slyšel jsi mě?“

„Hmm.“

„Řekni něco.“

Nastala krátká pauza a pak konečně zamumlal pár slov do polštáře. „Tak dobře, proč se nemůžeme vzít?“

Zamračila se. „Všichni si budou myslet, že si té beru kvůli Jasu.“

„Už takhle máš ve firmě devětačtyřicet procent,“ zahučel hlasem, v němž zaznívala unavená trpělivost.

„Čtyřicet devět procent neznamená kontrolní podíl. Lidé budou přirozeně předpokládat, že si tě beru, abych měla v podniku větší vliv.“

Opět se rozhostilo krátké ticho, jak se Jasper snažil pochopit logiku jejího prohlášení.

„Tím, že bys mé ovlivňovala?“ zeptal se konečně se zívnutím.

„Přesně.“

„Proto jsi souhlasila, že se za mé provdáš?“

„Samozřejmě že ne.“

„Fajn.“ zdálo se, že hodlá pokračovat ve spánku. „Protože to by nebyl vůbec dobrý nápad.“

Na chvíli ji to umlčelo.

„Chceš naznačit, že jako tvoje žena nebudu mít možnost tě trochu ovlivnit?“ zeptala se sladce.

„Budeš mít možnost mě ovlivňovat v nejrůznějších směrech,“ zabručel. „Nemůžu se dočkat, až mě začneš ovlivňovat. Sním o tom, jak mě ovlivňuješ. Toužím po tom, abys mě ovlivňovala. Od chvíle, kdy jsme se poznali, je mým tajným cílem být tebou ovlivňován.“

„Hmm.“

„Necháš mě teď zase spát?“

„Ty ten problém nebereš moc vážně, viď?“

„Ne,“ připustil do polštáře. „Nejspíš protože tu žádný problém nevidím.“

„Promluvil velký boss.“

„Však proto mám rohovou kancelář a velký –“

„Ale ne, nemáš.“ Vrhla se na něho, posadila se mu obkročmo na záda a chytila ho za ramena. „Jestli řekneš ještě slovo o velkých kancelářích, skvělých frajerech nebo rohových oknech, přísahám, že tě -“

„Stiskneš mě nohama ještě víc?“ zeptal se s nadějí v hlase. „V tom případě bys rozhodně získala velký vliv.“

Složila se v bezmocném smíchu.

Jasper se prudce zvedl, takže spadla zpátky do polštářů. Naklonil se nad ní a jeho oči ve tmě blýskaly.

„Myslela jsem, že chceš zase spát.“

Sklonil k ní hlavu. „Z nějakého důvodu jsem teď naprosto vzhůru.“

Pocítila poslední záchvěv nejistoty. Vzepřela se rukama o jeho ramena, aby ho na okamžik zadržela, a naposled se pokusila mu vysvětlit svůj postoj.

„Jaspere, vážně bychom měli probrat, jaký dopad bude mít naše manželství na naše obchodní záležitosti.“

„Vykašli se na obchodní záležitosti.“ Políbil ji na krk. „Víš, jaký máš problém?“

Zajíkla se, když jí jeho ruka vklouzla mezi nohy. „Ne. Jaký mám problém?“

„Chybí ti poněkud smysl pro spontánnost.“

„Opravdu?“ Zabořila mu prsty do vlasů.

„Jo, ale nedělej si starost, já jí mám dost za oba.“

„Ano,“ zašeptala po chvíli, když se vnořil do jejího těla. „Rozhodně máš.“

Probudila se znovu v půl čtvrté. Tentokrát Jaspera k diskusi o jejich budoucím vztahu nevzbudila. Měla dojem, že ho další debata na toto téma nezajímá, a tak vedla rozhovor jen v duchu.

Všechny ty řeči, že si ho nemůžeš vzít, protože by si lidé mysleli, že to děláš kvůli jistější budoucnosti Jasu, jsou nesmysl, že?

Ano.

Výmluva. Žádný důvod pro to, že ses teď vzbudila celá zpocená.

Pravda.

O co tedy jde?

Mám strach.

Proč? Řekla jsi, že nechceš další manželství z rozumu. A Jasper také ne. Oba z vlastní zkušenosti víte, jak vypadá manželství založené na společných obchodních zájmech. Ať už tohle bude cokoli, nebude to vztah, jaký jsi měla s Loganem.

Tak proč se Jasper chce ženit?

Přece ti to řekl, má rád uspořádaný život. Milostný poměr se mu zdá chaotický a neurovnaný.

Nemůžeš se provdat jen proto, že považuje manželství za uspořádanější záležitost než poměr

Proč ne?

Není to dobrý důvod pro manželství, proto.

Jak to vis? Nikdy jsi to nezkusila.

Prostě to vím.

Co je dobrý důvod pro manželství?

Láska.

Miluješ ho?

Ano. Ach bože, ano, ano, ano.

Tak co je tu za problém?

Problém je, že nevím, jestli on miluje mě. Možná se mu, mísí vášeň pro pořádek s vášní pro mě. Třeba tomu omylem říká láska.

Zeptej se ho.

Olivia se obrátila na bok a opřela se o loket. Sevřela Jasperovo rameno a jemné s nim zatřásla.

„Jaspere?“

„Co zas?“ zavrčel jako medvěd, kterého probudili ze zimního spánku.

„Jsi vzhůru?“

„Ne.“

„Musím se tě na něco zeptat.“

„Nepočká to do rána?“

„Ne. Chceš si mě vzít jen proto, že se ti plete posedlost dokonalým pořádkem s fyzickou přitažlivostí?“

Nastalo dlouhé ticho.

„Jaspere?“

Otevřel jedno oko. „Čeká mě spousta dalších otázek v tomhle duchu?“

„Jen tahle jedna.“

„Ne.“ Zavřel opět oko.

„Na co říkáš ne?“ zeptala se. „Ne, nepleteš si nutkání zakládat informace se sexuálním pudem? Anebo ne, nechceš odpovědět na mou otázku?“

„Ne, nepletu si snahu organizovat věci s touhou se s tebou milovat. Věř tomu nebo ne, ale dokážu ty dva základní instinkty rozlišit.“

„To je dobře.“ Čekala. Nic dalšího neřekl. „Je to všechno?“

Žádná odpověď. Uvědomila si, že opět hluboce spí.

30

Olivia byla nervózní. Není na tom nic divného, usoudil Jasper, když druhý den ráno parkoval vůz v proluce na Second Avenue. Vždyť už měla špatnou zkušenost s jedním manželstvím a ostře si uvědomovala rizika s ním spojená. On ostatně také. Zase jedna věc, kterou mají společnou.

V duchu se ujišťoval, že Olivia nezpanikaří jen proto, že má o jeho návrhu jisté pochybnosti. Aspoň doufal, že si všechno nerozmyslí.

Ale někde v podvědomí se obával, že vše uspěchal. Přál si, aby měl v osobních věcech stejný instinkt pro správné načasování jako v obchodě. Život by byl spořádanější a předvídatelnější.

Ještě že ho při snídani netrápila dalšími podivnými otázkami, se kterými se na něho obrátila v noci. Snad jí tedy dal uspokojivé odpovědi.

A přece ho hryzly obavy, že jí neřekl, co vlastně chtěla slyšet.

Ona mu ovšem také nepověděla, co doufal uslyšet, pomyslel si. Teprve dnes ráno si uvědomil, že něco v nočním rozhovoru chybělo.

Snažil se přesvědčit sám sebe, že dosáhl svého cíle. Olivia souhlasila, že si ho vezme. A jejich manželství rozhodně nebude jen výsledek rozumné úvahy. Co víc by mohl chtít?

Odpověď nenalézal, a tak udělal to, co vždycky, když měl nějaké nejasnosti v osobním životě, soustředil se na jiné věci.

Došel po chodníku k výkladní skříni kanceláře, která sloužila jako ústředí kampaně Lancasterové. Nikdo se neobtěžoval sundat veselé červenomodrobílé vlaječky, které se třepotaly na markýze. U dveří nahlédl oknem.

Zvenku nic nenaznačovalo, že kampaň Eleanory Lancasterové na guvernérku včera zkolabovala. Lidé seděli poklidně za stoly a na oknech visely nápisy Lancasterová guvernérkou.

Otevřel dveře a vešel.

Připadalo mu, že se ocitl v předsálí pohřební síně. Ponurá atmosféra a tlumený hovor prozrazovaly míru zklamání, ba zoufalství.

U recepčního stolu seděla mladá žena s dlouhými světlými vlasy a popotahovala do kapesníčku. Když zvedla oči, Jasper viděl, že jsou zarudlé pláčem. Potlačil chuť jí říct něco necitelného jako no tak, vždyť je to jen politika. Měl pocit, že by takový nedostatek empatie neocenila.

„Pokud jste z médií,“ zašeptala, „pak bohužel paní Lancasterová nemůže dát žádné interview.“

„Hledám Todda Chantryho.“

„Ach tak.“ Ohlédla se přes rameno. „Je v zadní kanceláři, ale má plno práce…“

„Díky.“

Jasper prošel dozadu uličkou mezi stoly ke kanceláři oddělené skleněnou stěnou. Lidé sedící za stoly nezvedli hlavy a dál vedli svou melancholickou konverzaci. Zdálo se, že nikdo nepracuje, všichni probírali tu katastrofickou zprávu.

Jasper došel k zavřeným dveřím malé kanceláře a uviděl, že se mýlil. jeden člověk očividně pilně pracoval.

Todd měl vyhrnuté rukávy u košile a na tváři stíny únavy jako v závěru dne, ačkoli bylo teprve půl deváté ráno. Vypadal dost zvadle a uštvaně, jako by probděl celou noc.

Po celém stole ležely rozložené papíry. V kanceláři byly dva telefony a Todd hovořil do obou. Jeden měl zavěšený na levém rameni, druhý tiskl k pravému uchu. Mluvil a ve tváři měl zachmuřený výraz.

Jasper otevřel dveře a vešel dovnitř.

„… je mi absolutně jedno, co říká váš počítač. Já vám říkám, že včera bylo na účtu přes dvěstě tisíc dolarů…“ Jasper za sebou zavřel velice tiše.

„Chci mluvit s vaším nadřízeným,“ vyštěkl Todd. „Ne, ne s vedoucím výpočetního střediska. Zavolám vám později, jestliže vás budu potřebovat.“ Zavěsil jeden telefon a promluvil do druhého. „Dejte mi někoho, kdo ví, co se u vás děje. Ano, počkám.“

Jasper vyčkával. Todd se na něj podíval a vrásky na čele se prohloubily. „Nějaký problém?“

„Mám par otázek, se kterými bys mi mohl pomoct,“ odpověděl Jasper. Významně pohlédl na telefonní sluchátko stále ještě přilepené k Toddovu uchu. „Tedy jestli máš čas.“

Todd chtěl odpovědět, ale hlas na druhém konci linky odvedl jeho pozornost.

„Jak to myslíte, že je mimo budovu?“ Todd se odmlčel. „Dobře, dobře, ať mě zavolá hned, jak se vrátí. Prozatím se poohlédněte po někom jiném, kdo by mi mohl pomoct. Máte moje číslo. Když mi nezavoláte do deseti minut, ozvu se sám.“

Praštil sluchátkem a podmračeně se podíval na Jaspera. „Tohle není vůbec moje věc.“

„Co není tvoje věc?“

„Abych dával do pořádku obchodní stránku tohohle chaosu. Já jsem sakra přes politiku a teorii, a ne přes účetnictví. Ale jak vidíš, je tu dneska tak trochu blázinec. A teď když je Haggard ve vězení -“

„Dixon Haggard je důvod, proč tu jsem.“

„Ano?“ Todd si sundal brýle a začal je roztržitě čistit kapesníkem. „Posaď se. Chceš kafe?“

„Ne, díky. Už jsem jedno měl ráno u -“ Jasper se přerušil.

Málem řekl ráno u tvé sestry, ale rozmyslel si to. Todd věděl velice dobře, že s Olivií chodí, ale zdálo se poněkud nediplomatické dávat to okázale najevo. „Už jsem ji měl k snídani.“

„Jak chceš, já si musím dát ještě jednu.“ Todd se zvedl, přešel maličkou kancelář a nalil si z konvice silnou, odpudivě vyhlížející tmavou tekutinu. „Piju teď kafe jako blázen, podobně jako Olivia, když jsme se dozvěděli o smrti strýce Rollieho a jí najednou zůstal na krku kromě Imaginace i Jas.“

Jasper si pomyslel, že tohle je pravděpodobně docela vhodná chvíle. „Když mluvíme o Olivii…“

„Co je s ní?“ Todd zvedl hrneček k ústům a zhluboka se napil.

„Budeme se brát.“

Todd vyprskl kávu. „Jéžiškriste!“

„Předpokládám, že to znamená tvé požehnání?“

Todd odložil hrneček a natáhl se pro ubrousek. Díval se na Jaspera, zatímco si utíral ústa. „Má to být vtip? Protože jestli ano, pak sis vybral hodně špatný čas. Tohle není jeden z mých nejlepších dnů.“

„Kromě byznysu si neumím věci načasovat docela správně, ale ujišťuju tě, že si nedělám legraci.“

Todd se ztěžka posadil. Díval se na Jaspera ostražitým pohledem. „Olivia tvůj… návrh přijala?“

„Ano.“

„Hmm.“ Todd se zaklonil v křesle. Vypadal jako omráčený. „To mě teda podrž.“

„Na akademický typ hlavouna nemáš dnes ráno zrovna bohatý slovník.“

„Nejsem právě v nejlepší formě.“ Todd zavrtěl hlavou. „Trošku kách, ne?“

„Ještě jsme nestanovili datum, jestli je to útěcha.“

Todd se náhle naklonil dopředu. „Podívej, nic mi do toho není… Ale sakra je! Vždyť je moje sestra!“ Přimhouřil oči. „Víš určitě, co děláš?“

„Ano.“

„A vůbec, čí to byl nápad?“

„Dalo by se říct, že jsme na to téma debatovali a došli ke stejnému rozhodnutí.“ Todd sepnul ruce na stole. „Víš docela jistě, že nápad není z Oliviiny hlavy?“

„Proč si to myslíš?“

„Kruci, Sloane, ty přece víš, co mi dělá starost. Tedy kromě té rychlosti, se kterou se všechno stalo.“

„Proč to prostě neřekneš na rovinu?“

„Tak dobře.“ Todd se na něj zpříma podíval. „Přejděme k tomu zásadnímu, jak říkáte vy obchodníci. Strýc Rollie považoval vždycky Olivii za svou zástupkyni. O mé sestře je známo, že bere svou odpovědnost vůči rodině víc než vážně.“

„Jsem si toho vědom.“

„Není tu možnost, že ti nasadila do hlavy nápad se sňatkem, protože je přesvědčena, že tak může lépe chránit zájmy Jasu a rodiny?“

„Ne.“

Todd zamžikal očima jako sova. „Víš to zatraceně jistě?“

„Naprosto.“

Todd si odkašlal. „Kde bereš tu jistotu?“

„Z několika důvodů. Zaprvé jsem se jí zeptal, jestli si mě nebere proto, že by skrze mě chtěla řídit Jas.“

Todd se zatvářil ohromeně. „Ty ses jí na to rovnou zeptal?“

„Vlastně s tím začala sama. Viděl jsem, že jí dělá starost, jak si všichni budou myslet, že si mě bere kvůli Jasu. Tak jsme to probrali.“ A když se přestala smát, milovala se s ním tak, až mu nakonec dokázala v náručí jen opakovat jeho jméno.

„A další důvod, proč víš tak jistě, že si tě nebere kvůli Jasu?“

„Máme s Olivií dohodu, že kdykoli to bude možné, budu vše konzultovat před každým zásadním rozhodnutím týkajícím se Jasu. Zároveň však chápe, že vzhledem k mým jedenapadesáti procentům budu rozhodovat já.“

„Hmm,“ zabručel Todd. Rozpojil ruce a začal si masírovat šíji. „Zřejmě bych měl ještě něco říct, ale nic mě teď zrovna nenapadá.“

„Třeba si později vzpomeneš.“

„A kde vůbec Olivia je? V Imaginaci?“

„Ne, je na cestě do skladiště v přístavu, kde se měl konat sponzorský večer Lancasterové. Pozvala tam Bolivara a několik dalších svých lidí, aby mohli začít rozebírat jeviště a dekorace.“

Todd unaveně kývl. „Nejspíš chce co nejdřív odvézt tu svítící vlajku a zvukovou aparaturu.“

„Myslím, že se chce pokusit je prodat jednomu z dalších kandidátů.“

To je celá ona.“ Todd se pousmál. „Vždycky se zaměří na zásadní věci.“

„Ano. Nevadí, když ti dám par otázek ohledně Dixona Haggarda?“

„Cože?“ Todd se zamračil. „Ale jistě. Co je s ním?“

Jasper zalétl očima na kalendář na stěně.

„Rád bych věděl, kde byl dvacátého šestého minulého měsíce.“ Todd sledoval jeho pohled ke kalendáři a svraštil obočí. „Proč?“

„Protože bych si chtěl něco upřesnit. Olivia ti může říct, že jsem posedlý detaily.“

„Nevím, kde byl.“ Todd v soustředěním přivřel oči. „Pokud si vzpomínám, v té době byl pár dní mimo město kvůli kampani.“

„Nevíš, kam jel?“

„Ne, jen si pamatuju, že říkal něco o šeku od bohatého sponzora z jiného státu. Nějaký důležitý chlápek, se kterým musel jednat osobně.“ Todd si povzdychl. „Hodně důležitých lidí vidělo v Eleanoře příští kandidátku do Kongresu nebo dokonce do Bílého domu.“

„Dá se nějak zjistit, kam jel?“

Todd se zamyslel. „Mohli bychom projít cestovní zprávy.“

„To bych moc rád.“

„Moc na tom záleží?“

„Ano,“ přikývl Jasper.

„Tak dobře. Ne že bych měl dneska něco na práci kromě jednání s bankou, médii a partou ubrečených dobrovolníků z kampaně.“

Todd se zvedl a přešel k vysoké černé registratčce u stěny. Otevřel zásuvku a začal se přehrabovat v papírech. Jasper, vstal a stoupl si vedle něho. „Jak to bere Eleanora?“

„Přede všemi se uzavřela.“ Todd nevzhlédl od kartotéky. „Odmítá mluvit s tiskem, nebere ani telefon.“

„Nezdá se, že bys pro ni měl pochopení.“

„Dost mě otrávila, jestli chceš něco vědět. Při nejmenším sem mohla zajít poděkovat svým věrným.“ Kývl směrem k hloučku ve vedlejší místnosti. „Mohli pro ni vypustit duši, a ona se na ně vykašlala v momentě, kdy nastaly problémy.“

„Ty si vážně myslíš, že by dokázala překonat Haggardovu aféru?“

„Nevím, ale štve mě, že se vůbec nepokusila. Vždycky jsem si myslel, že je bojovnice, ale zřejmě jsem se mýlil.“ Todd vyndal ze zásuvky desky. „Tohle jsou cestovní zprávy. Všechny lety a rezervace v hotelích spojené s kampaní se zajišťovaly prostřednictvím cestovní kanceláře.“

Jasperovi netrvalo ani tři minuty, aby zjistil, že v době, kdy vedl pokojný život na ostrově Pelapili, nikdo z kampaně Lancasterové nikam neletěl.

Asi byl přece jen paranoidní.

„To je divné.“ Todd prohlížel cestovní zápisy. „Vím, že Haggard byl na par dní z města. A vím zatraceně jistě, že by letenku neplatil z vlastní kapsy. Byl pěkný špína. Počkej, zeptám se Sally, jak se ta cesta zařizovala.“

Ukázalo se, že Sally je blonďatá recepční. I ona si vzpomněla, že Haggard jel obchodně mimo město.

„Ale nepožádal mě, abych cestu zajistila prostřednictvím cestovky jako obvykle,“ vysvětlila. Myslela jsem, že se o vše postaral sám.“

Todd se podíval na hodiny. „Jestli na tom tolik záleží, můžu do té agentury zavolat. Otvírají brzy.“

„Skutečně bych rád znal odpověď,“ přiznal Jasper.

„Já taky.“ Todd zvedl sluchátko. „Jak to vypadá, strávím celý den finančními záležitostmi.“

Po deseti minutách Todd opět zavěsil. Podíval se znepokojeně na Jaspera.

„Cestovka v té době nic nerezervovala ani pro Dixona Haggarda, ani pro někoho jiného z kampaně. Máš ještě nějaký nápad?“

„Dixon si mohl všechno zajistit sám. Zkusme to z jiného úhlu. Máte záznam, kterého důležitého sponzora jel navštívit?“

„Samozřejmě.“ Todd se ušklíbl. „Aspoň bychom jej měli mít. Eleanora si potrpěla na přesné vedení financí kampaně, ale po tom, co se dnes ráno stalo v bance, vlastně nevím -“ Odmlčel se. „Na tom nezáleží, to je jiný problém. Podívám se hned do počítače na seznam velkých sponzorů.“

Po několika minutách Todd přiznal porážku. V průběhu celého týdne po šestadvacátém o větším daru pro kampaň neexistoval žádný záznam.

„Nechápu,“ prohlásil Todd. „Vím že Haggard byl mimo město, a on sám mi řekl, že jede zmáčknout velkého sponzora.“

„Výraz zmáčknout může mít nejrůznější významy.“ Todd se zamračil. „Na co narážíš?“

„Povím ti to, až si ověříme několik dalších věcí.“

„Proč mi to neřekneš hned?“

„Protože si beru tvou sestru,“ odpověděl Jasper suše. „Rád bych na rodinu udělal dobrý dojem a nechci, aby ve mně Chantryovi viděli paranoika.“

„Chantryův klan se hemží všelijakými týpky. Při celkovém pohledu by se paranoia pravděpodobně považovala za relativně menší pohromu.“

„To rád slyším.“ Jasper pohlédl na zářící obrazovku počítače. „Máš přístup k bankovnímu účtu kampaně?“

„Jistě. Makám na tom zatraceném účtě celé ráno.“ Todd se otočil v židli a naťukal nějaká písmena a číslice.

Za okamžik se objevil záznam transakcí.

„Vrať se k období kolem šestadvacátého,“ požádal ho Jasper.

Na obrazovce se objevila úhledná řada vkladů částek poukázaných kampaní. Jasper čísla nějakou chvíli pečlivě studoval.

„Přišel jsi na něco zajímavého?“ zeptal se Todd.

„Ty dva tisíce dolarů dvacátého čtvrtého,“ řekl Jasper pomalu. „Nebyly vydané k zaplacení účtu.“

„Ne.“ Todd se zahleděl pozorněji na displej. „Peníze se převedly na jiný účet.“ Ukázal na řadu čísel za záznamem transakce. „Na tenhle.“

„Nejspíš číslo účtu nepoznáváš?“

„Ne, ale neměl by být problém zjistit příslušné jméno.“

„Začni s Dixonem Haggardem,“ navrhl Jasper.

Todd vypadal zamyšleně. „Nic lehčího. Dixon měl obvykle příliš mnoho práce, než aby šel do banky. Často posílal Sally, takže ta bude mít pravděpodobně ve stole nějaké stvrzenky.“

Mlha halící části scény se konečně začala zvedat. Jasper si pomyslel, že bude mít brzy celý obraz. Náhle měl velice naspěch, aby znal odpovědi. Zvedl se v něm nepříjemný pocit naléhavosti.

Měl sem jít dřív, vyčítal si. Neklidně přemítal, zda si dnes ráno nenačasoval věci špatně.

„Zavolej sem Sally a hned,“ řekl.

31

Olivia přecházela po starých, zjizvených prknech, jež tvořila podlahu rozlehlého skladiště. Podívala se na hodinky. Bolivar, Bernie a Matty měli zpoždění. Těsně před odchodem z domova zavolala do studia a nechala vzkaz, aby se tu s ní setkali. Říkala si, že asi ještě sedí nad kávou a novinami v Café Mantra. Jestli se do několika minut neobjeví, zavolá do kavárny někoho požádá, aby poslal zaměstnance Imaginace do práce.

Kráčela k jevišti a pódiu vyzdobeným vlajkami. V potemnělém skladišti bylo takové ticho, že slyšela praskání trámů a tlumené šplouchám vody pod hrází.

Vystoupala pomalu po schodech a přešla přes jeviště k červeným, bílým a modrým závěsům, které zakrývaly zvukovou aparaturu a kontrolní panel. Pohlédla vzhůru na těžkou, pečlivě srolovanou vlajku u stropu.

Její lidé se přímo překonali. Byla by to určitě velkolepá podívaná, blesklo jí hlavou. Třeba ještě není pozdě zainteresovat kampaň Patricie Strykerové. Co kdyby pozdržela rozebrání výzdoby, než někoho od nich sežene. Mohla by ho přemluvit, aby se sem přišel podívat a předvést niti to…

Její myšlenky přerušilo zapraštění starého dřeva. Na šíji se jí zježily vlasy. Pohlédla ke vchodu do skladiště a v nejasném světle spatřila postavu.

„Bolivare? To je dost, že jdeš, ale možná není tak špatné, že ses trochu opozdil. Mezitím mě totiž napadlo, že bychom mohli zavolat do ústředí kampaně Strykerové. Třeba bych je dokázala přemluvit, aby převzali celou tuhle parádu.“

„Tohle je právě jedna z věcí, kterou jsem na tobě vždycky obdivovala, Olivie.“ Eleanora Lancasterová vykročila ze stínu směrem k pódiu. „Máš dobře srovnané priority. Mrtvola mé kampaně ještě nevychladla, ale ty už plánuješ, jak vydělat na ostatcích.“

„Eleanoro!“ Olivia pocítila záchvěv viny. její slova nepochybně musela ženě v depresi znít tvrdě. „Nečekala jsem tě. Co tu děláš?“

„Přišla jsem se rozloučit.“

Eleanora se zastavila pod několika schody vedoucími na pódium. Pevně svírala řemínek elegantní kožené kabelky. V přiléhavém červeném kabátku, bílé blůze, tmavomodrých kalhotách a s vlasy hladce sčesanými do úhledného uzlu na šíji vypadala upraveně a cílevědomě jako vždy.

Už nepůsobila dojmem tragické hrdinky jako včera večer v televizi. Místo toho z ní vyzařovala chladnokrevná rozhodnost a charismatická energie, kterými se tak vymykala mezi ostatními kandidáty.

„Vím, že prožíváš moc těžké chvíle,“ řekla Olivia tiše.

V Eleanořině úsměvu nebylo stopy po srdečnosti. „Nedovedeš si to představit.“

Olivie se náhle zmocnil pocit horka i chladu. Zdvihl se v ní podivný neklid. Energie, která vždy z Eleanory sršela, se dnes zdála temnější, intenzivnější.

Olivia instinktivně o krok ustoupila. Dostala se tak až k závěsu na pozadí jeviště.

Nebuď směšná, napomenula se. Klid. Eleanora je trochu rozrušená, což je naprosto přirozené.

Zachytila se okraje závěsu, aby získala oporu. „Víš, Eleanoro, musím říct, že mě trochu překvapilo, jak ses tak rychle vzdala. Myslela jsem, že budeš bojovat dál.“

„Ty vůbec nic nechápeš, vid?“ Eleanora otevřela kabelku a sáhla dovnitř. „Nemáš ponětí, kolik škody jsi způsobila.“

„O čem to mluvíš?“

„Máš pravdu. Mohla bych vyhrát volby, kdybych zůstala.“ Eleanora vyndala z kabelky jakýsi předmět. ,Ale tys mi to znemožnila. Všechno jsi zničila, Olivie. Každičký plán, který jsem tak pečlivě připravila. A teď mi nezbývá než zmizet.“

V její ruce se matně zaleskla pistole.

Olivia zírala neschopná uvěřit tomu, co viděla. Polkla a pevněji sevřela závěs.

„Nevím, o čem mluvíš,“ zašeptala. Bolivar s ostatními dorazí každou chvíli, projelo jí hlavou. Musela jen Eleanoru zdržet, než se sem dostanou. „Mohla jsi být příští guvernérkou tohoto státu. Za pár let jsi se mohla stát dokonce prezidentkou.“

„Ano.“ Eleanora se znovu usmála a vykročila na schody. „Ano, zcela jistě bych byla guvernérkou a mohla bych dojít až do Bílého domu. Teď už to ale není možné a právě kvůli tobě.“

„Proč mi pořád dáváš vinu za své problémy?“

„Samozřejmě vinu mají i jiní. Ale ať se na situaci dívám z kteréhokoli úhlu, zjišťuju, že jádrem problému jsi ty. A proto ty taky zaplatíš.“ Eleanora si povzdychla. „Bohužel nemám dnes čas se pomstít i Sloanovi, i když možná jednou příležitost najdu.“

„Pomstít se za co, Eleanoro?“

„Kde začít?“ Eleanora stiskla rty. „Což takhle faktem, že ti tvůj strýc zanechal jen devětačtyřicet procent Jasu místo celého podniku?“

„Jak to s tebou souvisí?“

„Myslela jsem, že jsi chytřejší, Olivie. Přemýšlej trochu. Měla jsem možnost si zvolit z několika velice zkušených politických poradců. Proč myslíš, že jsem si vybrala úplného začátečníka?“

„Todda?“

„Nezajímaly mě jenom jeho politické představy,“ uchechtla se. „Šlo o to, že přes tebe byl napojený na Jas, společnost, která v nejbližším desetiletí nadělá velké peníze.“

Olivia pochopila a udělalo se jí nevolno. „A ty potřebuješ spoustu peněz, jestliže chceš do Bílého domu, že? Neříkej mi proboha, že jsi nějak zařídila smrt strýce Rollieho v balonu?“

„Ne.“ Eleanořin smích byl hluboký a drsný „Nemusela jsem takhle riskovat, vždyť už byl velice starý. Bylo jasné, že brzy zemře, nebo půjde do penze. V obou případech měl podnik připadnout tobě. Dozvěděla jsem se o jeho dohodě s Jasperem Sloanem až po jeho smrti.“

„Nikdo z nás to nevěděl. Chceš říct, že jsi počítala s mou finanční pomocí pro svou politickou kariéru?“

Eleanora pokrčila rameny. „Je o tobě známo, že dovedeš v lidech odhadnout jejich budoucí potenciál. Podívej, co jsi udělala pro Logana Danea a Crawforda Lee Wildera. A především ti záleží na rodině.“

Olivia nevěřila svým uším. „Ty sis spočítala, že když si vezmeš Todda, budu se cítit zavázaná finančně podporovat tvé politické aspirace? Kvůli němu?“

„Proč ne? Zajistila bys tak Toddovu budoucnost, nejen moji. Tvůj bratr by byl slavný Chantryova rodina by byla spojena s Bílým domem, s mocí. Která sestra by nefinancovala takovouhle kariéru?“

Olivia na ni nevěřícně zírala. „Eleanoro, jsi tak chytrá, ale já jen žasnu. S takhle šílenou logikou jsem se v životě nesetkala.“

„Nebyla vůbec šílená. A kdyby plán selhal, měla jsem východisko.“ Eleanora se zastavila vedle pódia. „Kdybys nechtěla spolupracovat, prostě bych se tě zbavila. Pak by kontrola nad Jasem přešla na Todda.“

Olivii se zatajil dech. Eleanora měla pravdu. Todd byl v celé Chantryově rodině jediným člověkem, který se mohl ujmout řízení podniku, a všichni to věděli. I když už zařídila, aby se akcie společnosti rozdělily mezi

všechny členy rodinného klanu, věděla, že příbuzní by nechali vedení firmy v Toddových rukách.

„Ale takhle to nedopadlo,“ namítla Olivia zoufale. „Strýc si vzal partnera. Kontrolní podíl v Jasu má teď Sloan.“

„Ano, to byl šok. Pokusila jsem se o rychlý chirurgicky zákrok, abych se Sloana zbavila, když odjel ze státu. Předpokládala jsem, že na tom zapadlém ostrůvku bude vyšetřování smrtelné nehody turisty při nejlepším jen povrchní.“

„Ty ses pokusila Jaspera zavraždit?“

Eleanora se zachmuřené usmála. „Dixon mě tentokrát bohužel zklamal. A tady v Seattlu jsem během kampaně nechtěla riskovat další pokus. Média se na nás příliš soustředila. Rozhodla jsem se počkat až po volbách a teprve pak se Sloana zbavit. Jenže všechno se zkomplikovalo. Nejdřív se Gill pokusil Dixona vydírat“

„A pak se Todd rozhodl, že si tě nevezme.“

„Díky tobě.“ Eleanora sevřela prsty na pistoli. „Tys mu to rozmluvila, že?“

„Rozhodl se sám.“

„Nesmysl. Zničilas mi tenhle plán právě tak, jako jsi zničila všechno ostatní.“

„Proč pořád svaluješ vinu na mě?“

„Protože kromě mě jsi byla nejsilnější figurou na téhle zatracené šachovnici!“ Eleanořin hlas byl náhle plný zuřivosti. „Byla jsi jediná, se kterou jsem si dělala starost. Všechny ostatní jsem dokázala zvládnout.“

„Jak jako Dixona Haggarda? Celou dobu jsi ho využívala, že?“ zašeptala Olivia. „Využila jsi jeho posedlosti po tobě. Určitě jsi ho přesvědčila, aby zavraždil tvého manžela, vid?“

„Dixon je blázen, ale má jednu velkou přednost. Je mi slepě oddaný.“ Eleanora se upjatě usmála. Opět ovládla svou zuřivost. „Bohužel teď, když ho zatkli, se už nemůžu na jeho oddanost spoléhat. Jeho advokáti mu samozřejmě poradil, aby přestal mluvit.

A Dixon řekne něco, čím mě do věci zaplete. Nedokáže si pomoct.“

Olivia sevřela křečovitě závěs. „Tohle je skutečný důvod, proč jsi ukončila kampaň, že? Chceš zmizet, protože se bojíš, že se Dixon brzy zhroutí a prozradí policii, jak jsi ho používala jako zabijáka.“

„Neexistuje ani stín důkazu, že jsem přiměla Dixona, aby mě zbavil Richarda nebo že jsem ho poslala na Pelapili zabít Sloana, ale jakmile začne mluvit, budu zničená.“

„Takže jsi na útěku.“

„Ano. Včera pozdě odpoledně ještě před tiskovou konferencí jsem vybrala konto kampaně. Moje letadlo do Karibiku odlétá za hodinu a půl. Pochybuju, že do odpoledne někdo najde tvé tělo. Tou dobou už budu v bezpečí.“

Olivia ustoupila ještě o krok. „Moji zaměstnanci tu budou každou chvíli.“

„Když jsem té ráno viděla odcházet z domova směrem k přístavu, domyslela jsem si, že jdeš sem rozebrat výzdobu a zařízení pro sponzorsky večer, a tak jsem zavolala do studia Imaginace.“

„Co jsi mým lidem řekla?“

„Představila jsem se jako recepční z ústředí kampaně Lancasterové. Mladíkovi, který zvedl telefon, jsem pověděla, že jsi v ústředí s bratrem a že se vyskytlo něco neočekávaného. Prý jsi mě požádala, abych zavolala do tvé kanceláře a zrušila dopolední akci.“

„Ale Bolivar bude moc dobře vědět, že je třeba začít s rozebíráním.“

„Ten člověk, který přebíral můj vzkaz, byl velice ochotný. Zeptal se mě, jestli se mají pustit do práce tady ve skladišti, a já mu řekla, že mají počkat.“

Olivia ustoupila o poslední krůček dozadu a narazila na kontrolní panel. Zvedla ruku, aby se zachytila. Eleanora zvedla pistoli a zamířila Olivii na srdce.

*

„Je to opravdu konto Dixona Haggarda.“ Toddovi ztvrdly rysy. Prohlížel si stvrzenku. „Nenapadá mě jediný dobrý důvod, proč by se měly z fondu kampaně převádět dva tisíce dolarů na jeho osobní konto.“

„Mě ano.“ Jasper hleděl na zářící obrazovku počítače. „Dva tisíce dolarů by stačily na letenku na Pelapili, nájem auta a par dní v hotelu.“

„O čem to mluvíš?“

„Vysvětlím ti to později.“ Jasper sáhl po telefonu a začal vytáčet číslo studia Imaginace. „Vezmi si druhý telefon a zavolej Lancasterové. Přesvědč se, že je pořád doma.“

„Nezvedne telefon. Odpovídá jen na něco.“

„Řekni jí, že je to naléhavé.“ Jasper naslouchal vyzvánění na druhém konci. „Pověz jí, že se právě ozval bohatý sponzor a slíbil, že zařídí velký přísun peněz. Tím bys měl vzbudit její pozornost, pokud tam je.“

„Zbláznil ses? Co se vlastně děje?“ Nicméně Todd zvedl sluchátko. Rychle vytočil číslo, chvíli netrpělivě naslouchal a pak promluvil. „Eleanoro, jestli tam jsi, odpověz. Nebudeš věřit, co se právě stalo. Hrnou se nám peníze do kampaně.“

V Imaginaci stále nikdo hovor nebral. Byla to dobrá, nebo špatná zpráva? Jasper nevěděl. Možná jsou všichni s Olivií a v tom případě by byla v bezpečí.

Anebo je sama. Všechno se v něm stáhlo.

Náhle se ozval známý, poněkud udýchaný hlas. „Imaginace. Tady Zara. Přejete si prosím?“

„Zaro, tady je Jasper. Jel Bolivar se svým týmem do skladiště za Olivií?“

„Ne, Olivia vzkázala, že se akce odkládá.“

„Sakra!“ Jasper odhodil sluchátko a vyrazil ke dveřím.

„Eleanora to pořád nebere.“ Todd vrátil sluchátko do vidlice. „Moment, kam letíš?“

„Do skladiště.“ Jasper se proplétal přeplněnou vnější kanceláří.

„Proč?“ Todd se rozběhl za nim. Co se děje?“

Jasper se vyřítil ze dveří na chodník. „Sám jsi mi říkal, že všechny šeky a transakce na tom účtu od dvou tisíc výš musely mít písemné schválení Eleanory Lancasterové.“

„Jistě.“ Todd následoval Jaspera k džípu.

„Co s tím?“ Jasper prudce otevřel dveře na řidičově straně, vklouzl za volant a strčil klíček do zapalování. „Takže jestli mám pravdu, že Dixon použil ty peníze na cestu na Pelapili, pak musíme předpokládat, že ho tam poslala Lancasterová. Musela přece podepsat převod peněz na cestu.“

„Proč by to dělala?“ Todd zavřel dveře na své straně právě, když džíp vyrazil od chodníku.

„Povím ti všechno cestou do přístaviště.“ Jasper projel křižovatku na červenou.

V mozku se mu rozeběhla litanie a bušila mu v žilách. Nepřijdu příliš pozdě. Nemůžu přijet pozdě.

Ale načasování nebylo správné. Cítil to v kostech.

V Olivii se rozplynulo poslední světélko naděje, že Bolivar, Bernie a Matty náhle vtrhnou dovnitř a nevědomky ji zachrání. Pistole v Eleanořině ruce se nezachvěla.

„Víš, Eleanoro, myslím, že bys byla skutečně dobrou guvernérkou.“

„Byla bych skvělou guvernérkou!“ V Eleanořiných očích vzplála zuřivost. „A ještě skvělejší prezidentkou. Tenhle stát mě potřeboval. Tahle země mě potřebovala. Ale teď tvou vinou je všemu konec.“

Olivia se sebrala. „Vždycky říkám, že klient má dostat, co si přeje. Chci, abys věděla, že jsme v Imaginaci pro tvůj sponzorsky večer plánovali opravdu velkolepé finále. Byla bych nerada, kdybys odjela z města a ani neviděla, co jsme za tvé peníze připravili.“

Prudkým pohybem ruky stiskla řadu knoflíků na kontrolním panelu.

Z reproduktorů po obou stranách jeviště se znenadání rozezněl vojenský pochod. Bubny hřímaly, trubky vřeštěly. Nadšený zpěv stovky hlasů naplnil skladiště.

- Sladká země svobody

Burácející hudba na okamžik vyvedla Eleanoru z míry. Cukla sebou.

„Zavři to!“ Divoce pohlédla na nejbližší reproduktor. Olivia se vrhla na zem za jeviště. Dopadla těžce na změť elektrických kabelů.

„Naše země mě potřebovala!“ zaječela Eleanora.

Rudé, bílé a modré reflektory prorazily temnotu skladiště. Olivia roztažená na kabelech pohlédla vzhůru a uviděla, jak se obrovská vlajka rozvinuje ve vší své zářící majestátnosti.

- Pýcha našich otců

Eleanora ustoupila na kraj jeviště. Pátravě hleděla dolů, aby v oslepující záři zahlédla svůj terč.

Olivia se odkutálela z hromady kabelů a vrhla se po hlavě pod jeviště. Svítící vlajka vytvořila oslňující jas, a její úkryt se tak ocitl ve stínu. Mohla se odplazit k protější straně u schodů.

Zarazila se, když na zemi rukou narazila na kovovou tyč. Zřejmé tu zbyla po vztyčeni pomocného lešení. Zvedla ji.

Další výkřik, tentokrát spíš plný děsu než zuřivosti, se rozlehl prostorem. Eleanora se zřejmě konečně podívala vzhůru a uviděla klesající vlajku, projelo Olivii hlavou.

Bylo však už příliš pozdě. Ozvala se ohlušující rána, jak se Eleanora snažila prchnout, ale ztratila rovnováhu a upadla.

Olivia se vysoukala z pod jeviště, kovovou tyč v ruce. Teď měla jedinou šanci pokusit se vzít Eleanoře zbraň.

Když se ale postavila a prudce se otočila, aby přehlédla situaci, zjistila, že už není třeba mít z pistole strach.

Nehybná Eleanora byla uvězněná pod těžkou vlajkou. Upustila pistoli, když zvedla ruce, aby zmírnila svůj pád.

Oslňující světlo vlajky ozařovalo skladiště a majestátní tóny hudby se rozléhaly do všech koutů, když se o chvíli později rozletěly dveře.

Olivia stála před zářící vlajkou a dívala se, jak k ní pospíchá Jasper a Todd. Třásla se tak divoce, že když k ní Jasper doběhl, zhroutila se mu do náručí.

„Bylo načase, abys přišel, partnere.“

Objal ji tak pevně, že dlouho nemohla říct jediné slovo.

32

Nebylo jednoduché se uvolnit, ale Jasper zařídil, aby večer v šest třicet stihli trajekt na Bainbridge. Oba potřebovali klid ostrova po nekonečných interview s policií, telefonických hovorech a žádostech o rozhovor. Nepochyboval, že telefon v Oliviiné bytě bude zvonit celý večer.

Pokud mu bylo známo, ani média, ani nikdo z Oliviiných příbuzných neznal jeho neregistrované číslo.

Vystoupili na palubu a zůstali stát u zábradlí, zatímco trajekt vyplouval z doku. Letní slunce stálo dosud vysoko na večerním nebi. Teplé zlatavé světlo se odráželo v oknech výškových staveb v centru města. Jasper vzal Olivii kolem ramen a těsně ji k sobě přivinul.

„Poslala ho, aby, tě zabil.“ Olivia pevně sevřela zábradlí. „Myslela si, že když se tě už předem zbaví, bude snadnější Jas kontrolovat.“

Jasper cítil, jak se celá otřásla. „Co chtěla dělat potom, co jí Todd řekl, že si ji nevezme?“

„Předpokládala, že Todd z kampaně neodejde. Nejspíš si myslela, že neodolá příležitosti ovlivnit v nejbližších letech politický život. Věřila, že dokáže s každým manipulovat.“

„Žila ve světě fantazií.“

„Ano.“ Olivia na něj pohlédla očima dokořán. „Měla v úmyslu se znovu pokusit tě zabít. Čekala jen, až bude po volbách. Bála se riskovat druhy pokus o vraždu v době, kdy byla kampaň pod drobnohledem médií.“

Stáhl ji do náručí. „A když se po Dixonově zatčení všechno rozpadlo, rozhodla se ti pomstít. Nedovedeš si představit, jak mi bylo dnes ráno, když jsem si konečně docela jasně uvědomil, že na Pelapili musela poslat Haggarda Eleanora. Znamenalo to, že pravděpodobně stála za vším.“

„Tak tě napadlo, že mě chce zabít, než odtud odjede?“

„Věděl jsem, že zuří, když se jí všechny plány zhatily. Byla to umanutá ženská. Bál jsem se, že nedokáže odejít bez toho, aby nevyrovnala účty s jedinou osobou, kterou mohla obviňovat ze všech svých neúspěchů. Todd mi řekl, že tě obdivovala, že v tobě viděla spřízněnou duši. Svůj vlastní obraz. Bylo logické, že se obrátí proti tobě, když sama zklamala.“

Olivia se rozechvěle usmála.

„Na byznysmena jsi se s psychologickou analýzou její motivace docela dobře vyrovnal.“

„Nemysli, Eleanořiny motivy nešly nijak hluboko.“

„Velice soustředěná na cíl, že?“

Zavrtěl hlavou. „Víc než to. Byla to šelma a k tomu pořádně potrhlá.“

Olivia opřela hlavu o jeho rameno. „Nemůžu uvěřit, že za celou tu dobu nikdo nezjistil, že Melwood Gill vydíral nejen Dixona Haggarda, ale i nás.“

„Z toho je vidět, jak cenná je dobra spolupráce.“

„Jojo. A co se stane, jestliže se ta informace v budoucnu provalí?“

„O tom pochybuju, ale my bychom to zvládli. Spolu přece zvládneme všechno.“

„Je docela možné, že máš pravdu.“

Závan větru jí uvolnil vlasy a několik kadeří se mu obtočilo kolem krku. Vychutnával jejich hedvábný dotek a pozoroval vzdalující se planoucí město za vodami Elliott Bay.

„Dneska jsi mě k smrti vyděsila.“ Mluvil vyrovnaně a nevzrušeně, protože jinak by neovládl vztek a strach, které v něm bouřily. „Kdyby ses nezachránila tím, že jsi odvedla její pozornost muzikou a tou vlajkou…“

„Tak byste mě zachránili ty a Todd.“

„Přišli jsme asi o dvě minuty pozdě.“ Slyšel, jak zadržela dech a uvědomil si, že ji sevřel trochu moc pevně. „Dvě zatracený minuty!“

Objala ho kolem pasu a přitiskla k sobě tak silně, až mu připomněla žebra pohmožděná v zápasu s Dixonem. „Navrhuju dohodu. Když mi slíbíš, že nebudeš myslet na ty dvě minuty, já se zase pokusím nemít noční můry z toho, co se téměř stalo na ostrově Pelapili.“

Zamyslel se nad tím. Jen těžko mohl dodržet svou část úmluvy. Vzpomínka, jak ji málem ztratil, snad časem vybledne, ale nikdy zcela nezapomene na ten záchvat paniky, ve kterém uháněl z ústředí Lancasterové.

Také ovšem věděl, že ani on, ani Olivia nemají na vybranou, než se snažit na dotyky smrti zapomenout. Lidé ze světa obchodu jsou od přírody optimisté. Hledí do budoucnosti, ne do minulosti.

„Platí,“ řekl konečně.

Zvedla hlavu. V dlouhém, měkkém světle se jí třpytily oči. „Dívej se na to takhle. Od teďka kdykoli se jeden z nás probudí ze zlého snu o tom, co se málem stalo tomu druhému, bude se moct toho druhého držet, dokud zase neusne.“

Ta představa v něm něco uvolnila. „Správně“

Chvíli tak zůstali v objetí. A pak ji Jasper políbil.

O dva dny později se otevřely dveře do Oliviiny kanceláře. Zvedla hlavu od stohu faktur rozložených na stole a dívala se, jak dovnitř-pochoduje půl tuctu jejích příbuzných. V čele Bolivar a za ním očividné neochotné následovali Rose, Zara, Percy, Quincy ,Berry, Nicol a nikdo se neusmíval.

Vzdychla, odložila pero a zaklonila se v křesle. „Jdete kvůli pikniku jasu? Protože jestli ano, pak slibuju, že bude ten nejlepší, jaký jsme zatím měli. Živá muzika, občerstvení od nové firmy a ohňostroj.“

Rose vykročila vpřed. „Netýká se to pikniku. Přišli jsme se tě zeptat, co je pravdy na těch řečech.“

„Mate na mysli fámy o mých tajných pokusech s klonováním dinosaurů, nebo o mém rozhodnutí zúčastnit se výcviku astronautů?“

Bolivar se opřel rukama o stůl. „Bez legrace, sestřenko. Todd tvrdí, že ty a Jasper Sloan chcete na výročním pikniku jasu oznámit své zasnoubení. je to pravda?“

„Je.“

Zara lehce vykřikla. „Můj bože, děláš to kvůli rodině, vid? Chceš se obětovat, abys chránila Jas. Neuvěřitelně šlechetné, holčičko. já to ovšem naprosto chápu, vždyť přesně tak by se zachovala Sybil v Křišťálové zátoce.“

Quincy se znepokojeně pohnul. Vyměnil si pohled s Percym a narovnal ramena.

„Přišli jsme ti říct, že to nemusíš dělat, Olivie.“ S nadějí v očích se odmlčel. „Tedy ledaže bys opravdu chtěla.“

Bolivar na něj vrhl nasupeny pohled a pak se opět obrátil na Olivii „Quincy chce říct, že bychom si nepřáli, abys to dělala pro nás. Nemám pravdu?“ Rozhlédl se po ostatních.

Percy si odkašlal a v rozpacích přešlápl. „Jasné. Nemusíš si toho chlápka brát, jen kdybys sama chtěla.“

Quincy oživl. „No jo. Teda, jestli Sloana miluješ nebo myslíš, že je dobrej v posteli, tak my jsme pro.“

„Nechtěli bychom stát v cestě pravé lásce,“ připojila se Zara obratně.

„To je fakt,“ dodal Barry se záchvěvem optimismu v hlase. „Není nad pravou lásku.“

Bolivar je znovu zpražil pohledem. „Rozhodně si ale nepřejeme, aby si Olivia brala Sloana kvůli nám. Všichni jsme zajedno, že?“

„Jojo,“ zabručel Quincy.

„Nechceme, abys cítila nějaký tlak,“ rozváděl dál Bolivar důrazně.

„Jistě,“ ušklíbl se Percy. „žádnej tlak.“

Rose si lehce odkašlala. „Především nechceme, aby ses vrhla do dalšího nešťastného manželství. Přesto bych však ráda podotkla, že na vztahu založeném na společných zájmech něco je, a aby se vytvořilo silné pouto, není nic lepšího než společně vlastnit velký podnik jako je Jas.“

„Zdá se, že tě skutečně přitahuje, holčičko.“ Zara se na ni rozzářila. „A je-li to tak, pak musíš jít za hlasem svého srdce.“

„Děkuju vám.“ Olivia se na všechny přívětivě usmála. „Vážím si vašeho zájmu o mé štěstí.“

„Na druhé straně,“ vložil se Percy kvapně, „smysl pro rodinnou odpovědnost je úžasná věc.“

„No jasně,“ dodal Quincy. „Strýc Rollie by na tebe byl pyšný.“

Olivia se zdvořile usmála. “Nedovedete si představit, co pro mě v téhle záležitosti znamená podpora celé rodiny.“

„K tomu přece rodina je,“ ujistil ji Quincy.

Olivia vstala a přimhouřila oči. „Tak aby bylo jasno. Nehodlám si vzít Jaspera Sloana ani kvůli své milované rodině, ani proto, že by si to strýc Rollie přál, a neberu si ho, abych chránila Jas.“

Hlouček před stolem na ni fascinovaně zíral.

Rose rozčileně zamžikala očima. „Ale máš v úmyslu si ho vzít, že?“

„Ano, to mám.“

Barry se na ni nechápavě podíval. „Jak to?“

„Dobra otázka.“ Ve dveřích se náhle objevil Jasper. Zadíval se na Olivii přes hlavy Chantryových. „Proč si mě chceš vzít?“

Rozhostilo se napjaté ticho. Chantryova delegace obrátila k Jasperovi a pak se bezeslova opět otočili k Olivii.

Usmála se na Jaspera. „Chci se za něho provdat, protože ho mám moc ráda.“

To byl pokyn, aby všichni Chantryovi jako jeden muž otevřeli ústa.

Jasper si jich nevšímal. Nespustil pohled z Olivie. Neproniknutelný výraz v jeho očích zmizel a rozhořel se v nich jasný plamen.

„To rád slyším,“ řekl. „Protože já si tě beru z velice podobného důvodu. Miluju tě.“

33

„Je na čase, aby ses znovu oženil, strýčku Jaspere.“

Paul zaletěl pohledem přes hlavy shromážděných k místu, kde si Olivia povídala s Andy Andrewsem. „Mně se líbí.“

„To rád slyším.“ Jasper sledoval Paulův pohled. Cítil, jak se v něm rozlévá zvláštní teplo. Uvědomil si, že si pomalu zvyká na tento pocit štěstí a spokojenosti. Nikdy jej nebude považovat za samozřejmý, ale dosáhl bodu, kdy mu mohl důvěřovat. S Olivií po jeho boku přetrvá.

Výroční piknik Jasu měl úspěch. Parkem plným hostů se táhla vůně grilovaného lososa a pečených kukuřičných klasů. Z barevných stanů vlály firemní vlaječky. Děti pobíhaly sem a tam a většina z nich si hrála se vzorky nejnovějšího výrobku oddělení hraček Jasu, totiž s miniaturními svítícími autíčky, která vypadala jak z jiné planety.

Hudebníci v džínách a vysokých botách na pódiu vyzdobeném stovkami jasně zářících výrobků firmy vyhrávali od podlahy country muziku.

„Jestli chceš vědět pravdu, vlastně jsme si oddychli, když jsme se dozvěděli, že si chceš vzít Olivii.“ Kirby se, na Jaspera vážně zadíval. V poslední době jsme si s Paulem o tebe dělali starost.“

Jasper zvedl obočí. „Starost?“

„Není normální, aby muž v tvém veku žil sám.“

Kirby a tvářil se vědoucně. „Když jsi prodal Sloan a spol. Alovi, měli jsme strach, že jde o víc než o krizi středního věku.“

Paul nakrčil nos. „Kirbymu se zdálo, že se utápíš v depresi. Já říkal, že se jen nudíš. Potřeboval jsi jen nový cíl v životě. Vypadá to, že jsi ho našel.“

„Ano, rozhodně našel,“ odpověděl Jasper suše.

Připojil se k nim Al Okarnoto. V ruce držel dva papírové kelímky a jeden nabídl Jasperovi.

„Díky.“ Jasper si vzal kelímek a zjistil, že je v něm ledový čaj. „Bavíš se dobře?“

„Skvělá party,“ přisvědčil Al. „Ani za nic bych o ni nechtěl přijít. Tak co, kdy si s Olivií pořídíte děti?“

Jasper k němu zvedl oči. „Děti?“

„Ale jo, přece víš.“ Al naznačil rukou příslušnou výšku od země. „Takové ty lidičky, co rostou.“

„Al má pravdu,“ přikývl Paul vážně. „Byl bys báječný táta, jen se zeptej mě nebo Kirbyho.“

„Přesně,“ souhlasil Kirby. „Popřemýšlej o tom.“

Paul se uchechtl. „Určitě máš v suterénu schované všechny ty knihy, co jsi studoval ten první rok se mnou a s Kirbym.“

Alovi blýsklo v očích pobavení. „Nerozmýšlej se moc dlouho, koneckonců nemládneš.“

„Díky za připomínku, Ale.“

Když se znovu podíval na Olivii, náhle ji v duchu viděl, jak zvedá v náručí děcko, zatím co řídí běh Imaginace. Připadalo mu to tak dokonalé, že se pro sebe usmál.

Jistěže mohou mít spolu děti, mohou spolu podniknout cokoli.

„Kdypak uslyšíme tu obrovskou novinu?“ zeptal se Al. Jasper se podíval na hodinky. „Myslím, že nás Olivia naplánovala za pět minut. jsme totiž součást programu.“

*

„No tak, Olivie, povězte mi něco,“ naléhal Andy. „Slibuju, že o vás zase pochvalně napíšu v Tvrdé valutě.“

„Nevím, co víc bych vám mohla říct,“ namítla Olivia. „Mate přece oznámení pro tisk.“

„Stojí v něm pouze, že majitelé Jasu a.s. oznámí dnes na výročním podnikovém pikniku své zasnoubení. Skvělý, mně jde ale o obchodní úhel pohledu. je to klasický sňatek z rozumu, který by měl posílit image Jasu v očích potenciálních kupců nebo investorů?“

„Ne,“ řekla Olivie trpělivě. „Tohle není obchodní transakce. Jas zůstane rodinným podnikem.“

„Jak tomu můžeme věřit?“

Olivia po něm blýskla očima. „Víte, Andrewsi, váš zájem o můj soukromý život mě už trochu unavuje.“

Za jejími zády se vynořil Jasper. V jeho úsměvu Andy zahlédl zřetelné varování. „Už žádné otázky tisku. Tohle má být večírek.“ Podíval se na Olivii. „Myslím, že je čas na naše oznámení.“

Předstírala, že kontroluje pódium, na kterém muzikanti právě dozpívali. „Máš pravdu.“ Úsměvem dala Andymu najevo, že ho propouští. „Bohužel nás musíte omluvit.“

Dovolila Jasperovi, aby ji vzal za paži a vedl ji na ozářené pódium.

„To se ti povedlo,“ poznamenala, „Tvoje načasování bylo jako obvykle skvělé. Málem jsem už na Andyho vychrstla ledový čaj.“

„Já vím, a i když je to lákavá představa, sotva by to prospělo imagi firmy.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila neochotně.

„Mám vždycky pravdu, když jde o obchodní záležitosti. Taky proto mám rohovou -“

Olivia si zacpala rukama uši. „Zadrž, tohle nesnáším.“

„Rohovou kancelář s velkými okny,“ dořekl a vykročil s ní na schody vedoucí na pódium. „Mimochodem, ve shodě s naší dohodou, že kdykoli to bude možné, probereme všechna zásadní obchodní rozhodnutí společně, než je finalizuju, mám věc, o které s tebou chci pohovořit.“

Ostražitě sundala ruce z uší. „Jakou věc?“

Neodpověděl hned. Místo toho se s ní zastavil na kraji pódia. Olivia pohlédla na moře tváří přátel, rodiny a zaměstnanců jasu. Uvědomovala si, jak dobře se dnes cítí. Strýc Rollie by měl radost, projelo jí hlavou. Dav pod nimi se v očekávání ztišil.

„Tak mě napadlo,“ řekl Jasper dost hlasitě, aby jeho slova zachytil mikrofon, „co si myslíš o tom mít pár dětí?“

Slova zaduněla z reproduktorů po obou stranách pódia. Na okamžik byli všichni včetně Olivie příliš ohromení, než aby nějak reagovali.

Olivia se vzpamatovala první. Objala Jaspera kolem krku. „Myslím, že je to úžasný nápad.“

Jasper se zakřenil. Místo oficiálního oznámení jejich zasnoubení stáhl Olivii do náručí a políbil ji. Shromáždění pod pódiem propuklo v jásot.

Koutkem oka Olivia zachytila firemní heslo, které jim zářilo nad hlavou. Usoudila, že je v něm vše.