Jayne Ann Krentz

Záhadná mozaika

1

„Není rozumné začít si něco s klientem,“ prohlásila Vesta Briggsová.

„Já si s Mackem Eastonem nic nezačala.“ Cady si opřela sluchátko o rameno a odkopla lodičku s vysokým podpatkem a pak i druhou. „Aspoň ne tak, jak si myslíš. Jen mu poskytuju odborné rady. Domnívala jsem se, že jsem to dala jasně najevo.“

Na druhém konci nastalo krátké, výmluvné ticho. Cady si tiše povzdechla a zabořila se do pohovky. Telefon zazvonil před chvílí, právě když vstupovala do dveří. Vrhla se k němu pro případ, že by to byl „tajemný muž“. Nebyl to Mack Easton. Byla to její prateta. „Mluvíš o něm tak nějak jinak,“ pokračovala Vesta a nesouhlas čišel z každého jejího slova. „Mám dojem, že se o něj zajímáš osobně.“

„Je to jen hlas v telefonu.“

Ale jaký hlas! Pokaždé, když ho slyšela, jí rozechvění projelo každým nervovým zakončením. Živá představivost obstarala zbytek a bezostyšně vykouzlila milostné fantazie.

Ten hlas se postupně vloudil i do jejích snů, ale Cady neviděla důvod, proč by se o tom měla pratetě zmiňovat. Vesta Briggsová nebyla žádná romantička.

Cady si stáhla stříbrnou náušnici a položila ji na skleněnou desku konferenčního stolku. Nejspíš by nebyl dobrý nápad vyprávět tetičce, že kromě telefonování mi Easton často posílá emailovou poštu, napadlo ji. Zdálo se, že ho baví vyhledávat na internetu útržky informací z uměleckého světa a pak jí je posílat. V posledních dnech by přísahala, že s ní začíná přes počítač flirtovat.

Veškerou jeho korespondenci uchovávala ve zvláštním souboru označeném „Tajemný muž“. Stalo se zvykem, že každé ráno jako první zkontrolovala počítač, aby se podívala, jestli ji v noci nenavštívil po drátě. Nerada by svůj nový zvyk popsala jako „posedlost“, ale bylo jí jasné, že někteří lidé by ho považovali za chorobnou závislost.

Pokud někdo ví něco o posedlosti, je to Vesta, napadlo Cady Mrkla na řadu rodinných fotografií visících na zdi. Pohled jí padl na ženu s tmavými vlasy a záhadnýma očima. Snímky byly pořízené před nějakými padesáti lety, když bylo její pratetě kolem třiceti, tedy krátce poté, co založila galerii Chatelaine. Působila uzavřeným, nepřístupným dojmem, jako by žila ve vlastním světě, existujícím ve vzdálené minulosti.

Všichni byli přesvědčení, že se Vesta zajímá pouze o Chatelaine. V jejím životě nebylo místo pro lásku, manželství ani děti. Pět desetiletí sama dohlížela na osud firmy, kterou vytvořila. Díky neohroženému odhodlání, dovednostem a jasné představě do budoucna dovedla galerii až k současnému význačnému postavení v uměleckém světě. Odjakživa milovala soukromí, ale ani to, že se držela v ústraní, nemohlo před okolním světem zakrýt její narůstající podivínství.

Spousta lidí tvrdila, že se Cady Vestě podobá, a poslední dobou se tím začala znepokojovat i Cady sama.

Byla pravda, že i přes Vestinu upjatou a odříkavou povahu k ní odjakživa cítila hlubokou náklonnost. Nejen kvůli tomu, že ji prateta naučila všechno, co věděla o umění a obchodu se starožitnostmi. Vzájemný pocit nevysloveného pochopení mezi oběma ženami sahal hlouběji. Cady už jako dítě cítila pod vrstvou ledu, který Vesta používala jako ochranný štít, hlubokou, dávno pohřbenou bolest.

„Easton je dobrý zákazník,“ prohodila Cady a odhodlaně se snažila, aby její slova zněla přesvědčivě. „A navíc mě tahle stránka podnikání baví.“

„Hledání ztracených nebo ukradených uměleckých děl a starožitností?“ Vesta se krátce odmlčela. „Asi vím, proč se ti to líbí. Vždycky jsi byla větší dobrodružka než Sylvia.“

„Proto taky Sylvia řídí galerii Chatelaine mnohem líp, než bych to dělala já,“ doplnila Cady rychle. „Cítí se ve společnosti jako ryba ve vodě.“

„Zatímco ty ne,“ dodala Vesta smířeně.

„Ne.“ Cady se pohodlně uvelebila na pohovce. „Jsem šťastná se svou malou poradenskou firmou. Kvůli řízení tak velkého podniku jako je Chatelaine bych svojí práce nenechala. Obě to dobře víme.“

„Možná si to jednou rozmyslíš.“

„Ne.“ Tohle téma už mnohokrát prodiskutovaly po Cadyině rozvodu před třemi lety. V telefonu nastalo delší ticho.

„Buď opatrná,“ varovala ji Vesta po chvíli. „Nedej se tím svým novým klientem svést.“

„Svést?“ opakovala Cady váhavě a nemohla uvěřit tomu, co právě slyšela. Vesta o sexu nikdy nemluvila. „Už jsem ti řekla, že jsem se s ním ještě ani nesešla.“

„Když jde o umění, jsou často v sázce velké částky. Víš to stejně dobře jako já. Chlápek, který potřebuje tvoje odborné znalosti, aby se dostal k penězům, nevzbuzuje důvěru. Připadá mi, že tě pan Easton využívá.“

„V tom je přece celý smysl mojí poradenské firmy.“

„Nic proti tomu, když tě klient považuje za užitečnou. Ale nenech se zneužít. To je rozdíl.“

„Proboha, teto Vesto, nemám s ním žádný vášnivý románek.“ Bohužel, dodala v duchu.

„Tak dobře, už dost o Macku Eastonovi. Kvůli němu ti nevolám.“

„Fajn.“

„Chtěla jsem ti jen říct, že jsem začala pochybovat o tom, jestli je moudré sloučit se s Austrey-Post.“

Cady si oddechla nad změnou tématu, stočila nohy na pohovku a opřela se v jejím rohu. „Sylvia se zmínila, že to hlasování možná odložíš.“

„Ještě jsem se úplně nerozhodla, ale brzy to udělám.“ Vesta se odmlčela. „Jen mě napadlo, že bys to měla vědět.“

„Už nejsem členkou správní rady,“ připomněla jí Cady „Nebudu hlasovat.“

„To je mi jasné. Přesto si myslím, že bys měla zůstat v obraze.“

„Sylvia tím zdržením není nijak nadšená,“ nadhodila Cady opatrně. „Já vím. Přeje si, aby k tomu sloučení došlo.“

„Má svou vizi, teto Vesto.“

„Ano.“

„Chce, aby se galerie Chatelaine stala ještě věhlasnější, než už je.“

„Já vím.“

Něco ve Vestině hlase Cady napovídalo, že tu jde o víc. Ze zkušeností však věděla, že nemá smysl nutit ji do dalšího vysvětlování. Krom toho je to Sylviin problém.

„Byla jsi dnes večer někde?“ zeptala se Vesta.

Další změna námětu. Zajímavé.

„Šla jsem na vernisáž sbírky paní Kennerové,“ přisvědčila Cady.

„Ach ano, to je dobře. Vzpomínám si, žes o tom mluvila. Předpokládám, že tam byla spousta lidí. Žraloci uměleckého světa kroužili kolem Anny Kennerové léta a nemohli se dočkat, až vydechne naposled. Její sbírka užitého umění osmnáctého a devatenáctého století je jednou z nejkrásnějších v zemi.“

„Aspoň že se paní Kennerové podařilo několik těch žraloků přežít. Když umřela, bylo jí sedmadevadesát.“

„To bylo pro Annu jedině dobře. Vždycky jsem ji měla ráda. Před pár lety u mě koupila pár svých nejlepších kousků.“

„Vím o tom. Když se do Santa Barbary přistěhovala, najala si mě na nějakou radu. Líbila se mi.“

Dnes večer bylo rozlehlé sídlo Anny Kennerové plné supů ve společenských oblecích. Přišli obhlédnout majetek zesnulé dámy a připravit ho na zítřejší aukci. Dědici paní Kennerové neměli zájem o překrásný anglický porcelán, georgiánské stříbro, malby na dřevě ani skvostný nábytek, který shromažďovala celý život. Toužili proměnit její sbírku v hotové peníze, a to co nejrychleji a nejvýnosněji. Představitelé uměleckého světa stejně dychtivě prahli po tom, aby jim v jejich snažení pomohli.

Cady většinu večera prostála v přístěnku s nedotčenou sklenkou šampaňského v ruce. Sledovala, jak obchodníci, poradci, správci muzeí i soukromí sběratelé slídí mezi vkusně zařízenými místnostmi. Tu a tam se zastavili, pečlivě si prohlédli vystavená umělecká díla nebo starožitnosti a poptali se na původ a cenu. Zástupci aukční síně, též odění v ponurých černých oblecích, stáli v diskrétní vzdálenosti a dodávali potřebné odpovědi.

Bylo to velmi decentní, uhlazené a s patřičnou atmosférou tiché vážnosti, pomyslela si Cady Přesto nedokázala potlačit melancholii, která na ni odevšad čišela. Měla by mít víc rozumu, vždyť vyrostla v uměleckém světě a tohle byl důvěrně známý rituál. Dobře věděla, že když dojde k dražbě cenné sbírky, zbývá málo místa pro sentiment.

Dnes večer však, zatímco pozorovala přípravy na tohle luxusní tržiště, cítila smutek. Mám právo na skličující myšlenky, prolétlo jí hlavou. Anna Kennerová byla víc než zákaznice. Stala se mou přítelkyní.

„Je příjemné vědět, že posledních několik let večeřívala Anna ve velkém stylu,“ usmála se Cady „Myslím, že si to docela užívala.“

„To doufám,“ podotkla Vesta suše.

„Velká aukční síň poslala z New Yorku svoje lidi. Anna mi jednou vyprávěla, že se jí začali podbízet, už když jí bylo něco málo přes osmdesát. Kdo mohl tušit, že bude žít tak dlouho?“

Obchodníci, poradci a kurátoři jednali s Annou Kennerovou během posledních let života královsky, stejně jako s dalšími zámožnými sběrateli jejího postavení. Narozeniny slavívala mezi skvostnou květinovou výzdobou, zasílanou z aukčních síní. Večery trávila na slavnostních zahájeních galerií a recepcích v muzeích. Jak se jednou před Cady zmínila, stále měla nabitý program.

Bylo to víceméně nucené odškodnění vyšší společenské vrstvy, pomyslela si Cady, nicméně odškodnění to bylo.

„No, už je pozdě,“ zakončila Vesta. „Chci si ještě jako obvykle zaplavat a pak si půjdu lehnout. Dobrou noc, Cady.“

Něco tu není v pořádku, napadlo Cady Tohle není typický Vestin telefonát. „Teto Vesto?“

„Ano?“

„Děje se něco?“

„Proč myslíš?“ utrousila Vesta odměřeně.

Cady sebou nepatrně trhla. „Není ti podobné, abys mi volala jen tak.“

„Vysvětlila jsem ti, proč volám. Chtěla jsem tě varovat, aby sis dala na Eastona pozor, a sdělit ti, že to sloučení ještě uvážím.“

„Hmm.“

Mack Easton ani sloučení firem tenhle pozdně večerní telefonát nijak neospravedlňují, usoudila Cady. U Vesty si nikdo nemohl být jistý, co se odehrává pod povrchem. Napadlo ji, že se možná jen cítí osamělá.

„Teto Vesto?“

„Copak?“

„Mám tě ráda.“

Na druhém konci drátu nastala krátká pauza. Cady pocítila napětí. Vesta nebývala sentimentální.

„Taky tě mám ráda, Cady,“ ozvalo se konečně. Ta slova zněla chraplavě a upjatě, jako by je Vesta vynášela na světlo z hlubokého podzemí.

Cady žasla natolik, že se málem svalila z pohovky.

„Jsme si hodně podobné,“ pokračovala Vesta, „ale doufám, že se tvůj život bude vyvíjet jinak.“

Cady se snažila vzpamatovat. „Jak jinak?“

„Věřím, že budeš šťastná,“ zakončila Vesta prostě. „Dobrou noc, Cady.“

Telefon ztichl.

Cady seděla se sluchátkem v ruce, dokud v něm nezačalo krátce pípat. Pak zavěsila, vstala, zvedla boty a pomalu prošla chodbou k ložnici. Shodila ze sebe nevýrazné šaty s kapuci, které si oblékla na vernisáž, natáhla si černé legíny a trikot a bosá zamířila do obývacího pokoje. Pustila Mozarta a zůstala tiše stát.

Jakmile se uvolnila, začala pomalu procházet jógovými figurami, které věrně cvičila už od fakulty. Pár známých o ní tvrdilo, že je svým denním cvičením téměř posedlá. Cady však byla přesvědčená, že plynulé, protahující pohyby a technika hlubokého dýchání jí pomáhají vyvarovat se sklonu k záchvatům panického strachu.

Sklonu, který zdědila z rodinné větve tety Vesty.

Pečlivě dbala na dodržování denního režimu, ale pro všechny případy s sebou nosívala malou tubu připevněnou ke kroužku na klíče. Uvnitř byla tabletka zabalená v papírovém ubrousku. Léta se prášků nedotkla, ale vědomí, že je má při ruce, kdyby ji ochromila tréma či nervozita, jí dávalo pocit jistoty. Myslela na to ve chvíli, kdy se zavřely dveře výtahu a kabina se chystala dát do pohybu. Vybavila si to pokaždé, když seděla v letadle, které až příliš dlouho setrvávalo na zemi. Ale nejvíc ji to vědomí uklidňovalo, když se ji někdo snažil přemluvit, aby si šla zaplavat do jezera, oceánu nebo jiné masy vody, kde neviděla pod hladinu.

Máme s Vestou víc společných vlastností než jen problém s panickým strachem, prolétlo jí hlavou, zatímco se pomalu vyklenula do pozice, která jí uvolnila napětí v rameni. Podobné poznámky poslouchala léta. Jsi stejná jako tvoje teta… Podobáš se svojí tetě… Máš tetino oko na umění a starožitnosti. Pokud ale došlo na hlubokou vodu, stála s Vestou na opačných pólech.

Cady věděla, že její šestaosmdesátiletá teta plave téměř denně. Vesta vodu milovala. V terase svého domu nedaleko Sausalita v Marin County v Kalifornii měla velký zapuštěný bazén. Ze všeho nejradši plavala v noci a sama.

Cady napadlo, že její závislost na józe je stejně silná jako Vestino lpění na nočním plavání.

Další společný rys.

Občas se jí chtělo křičet pocitem marnosti. Nemohla popřít, že podobnost s tetou každým rokem zřetelně roste. Trochu jí to nahánělo hrůzu. Po neblaze proslulém devítidenním manželství, v jejím pohledu ještě zveličeném, slýchávala i řeči, že zdědila Vestinu neschopnost jednat s mužským pokolením. Slova: „Skončíš stejně jako teta Vesta“ nabrala v posledních třech letech na novém významu.

Nedávno se tím dokonce začali znepokojovat i její rodiče, kteří byli obvykle poklidně ponoření ve své univerzitní kariéře. Po dceřině rozvodu si osvojili pobuřující zvyk ptát se na její osobní život sice zdvořile, ale čím dál intenzivněji.

Cady docvičila, posadila se do zkříženého sedu a civěla do tmy Koncertní melodie se přes ni přelévala a odhalovala místa v jejím nitru, o nichž z dlouhé zkušenosti věděla, že je lepší nechat je neprobádaná.

Genetické dědictví má svou váhu, ale není to všechno, připomněla si. Sebeurčení taky hraje svou roli. Nejsem naklonovaná Vesta Briggsová. Když budu tvrdě dřít, možná se těm méně přitažlivým tetiným povahovým rysům vyhnu. Nestane se ze mě egocentrická samotářka, která se obklopuje pouze minulostí.

Navzdory Mozartovi a józe se však stále cítila sklíčená. Zmrazená pizza a sklenka vína by možná splnily svůj účel.

Potřebuju rozptýlení, pomyslela si. Nejlépe další z těch vzrušujících a mimořádných případů, které jsem začala dostávat od tajemného muže. Za poslední dva měsíce to byly tři oříšky, jeden zajímavější a neobvyklejší než druhý.

Mack Easton ji objevil přes internet. Věděla o něm jen to, že řídí jakousi nenápadnou firmu, nazvanou Ztráty a nálezy. Ze zvědavosti se ji snažila najít na internetu, ale obvyklé rozhození sítí vyšlo naprázdno. Bylo jasné, že Macka Eastona nenajde. On si najde ji.

Easton zprostředkovával informace ohledně ztracených, zatoulaných a ukradených uměleckých děl. Pokud věděla, jeho klienti pocházeli z široké škály soukromých sběratelů, muzeí a galerií. Všichni měli dvě věci společné: toužili vystopovat a získat zpátky umělecká díla, starožitnosti nebo historické památky a z různých důvodů si nepřáli svěřit se policii.

Easton pracoval pouze na osobní doporučení. Během prvního telefonického rozhovoru vysvětlil, že často potřebuje radu odborníků se specializovanými vědomostmi. A ty přesně Cady měla. Znala svět takzvaného užitého umění, sféru, v níž se protínaly dokonalý vzhled i funkčnost. Milovala předměty a artefakty minulosti, které lidé vytvořili pro krásu i užitek: překrásné barokní slánky, lesklé kalamáře, vytepané mistrem zlatníkem v sedmnáctém století, zářivé francouzské gobelíny, nádherné nástěnné malby a ručně vyráběný nábytek. Podobné věci ji oslovovaly i přes propast staletí. Puristé možná měli pěkné obrazy, malby, sochy a podobně. Ji však přitahovalo umění, které mělo sloužit něčemu užitečnému, umění, jež uspokojovalo potřeby denního života i smysl pro krásu.

Zavřela oči a vyvolala obraz, který si k Eastonovu hlasu vytvořila. Ta představa jako vždy odmítala nabýt pevných obrysů. Pravděpodobně proto, že takový fantastický hlas nemůže patřit žádnému muži na světě, pomyslela si.

„Nic proti tomu, ale nenech se zneužít.“

Kdyby Cady neznala tetu tak dobře, domnívala by se, že z Vesty mluví osobní zkušenost. Ale to nebylo možné. Tetu Vestu nikdo nezneužil.

Zadrnčel telefon a vytrhl ji ze snění. Krátce zaváhala, pak sklouzla nohama na podlahu a přešla po karmínovém koberci. Zarazila se a rukou váhala nad sluchátkem. Slyšela druhé a třetí zazvonění.

Rodiče byli tou dobou v Anglii, kde prováděli průzkum pro další číslo časopisu o historii umění. Skutečnost, že jsou několik tisíc mil daleko, však neznamenala, že nevolají, aby se pozeptali na její nudný milostný život.

Takový rozhovor už dnes nepotřebovala. Ne po Vestině telefonátu.

Telefon zazvonil počtvrté. Mohla by ho nechat přepnout na záznamník. Co když je to ale tajemný muž?

Existovala přece jen slabá šance, že je to Easton a volá kvůli další odborné konzultaci. Jako důvod, aby zvedla sluchátko, to stačilo.

„Prosím?“

„Co víte o brnění ze šestnáctého století?“ zeptal se tajemný muž bez úvodu.

Ach bože. Jeho hlas jí rozechvěl každý nerv v těle. Je to na mně, musím se tomu postavit. Nejspíš bude ženatý. Muži s takovým hlasem nezůstávají dlouho svobodní.

Nebo je možná o dvacet nebo třicet let starší než já.

No a co? Zralost je koneckonců u mužů dobrá vlastnost.

„Zvláštní, že se ptáte zrovna na tohle…,“ snažila se o obchodní tón.

Fajn, zbraně ani brnění nepatří mezi její oblíbené příklady užitého umění. Ale to základní zná, a navíc ví, komu zavolat, aby si případné nedostatky rychle doplnila. Má kontakty na nejlepší muzea a galerie v zemi.

„Rád bych se s vámi sešel, abychom si o tom promluvili,“ pokračoval tajemný muž. „Mám tu jisté komplikace.“

Poprvé navrhl, aby se setkali tváří v tvář. Nebuď tak rozrušená, uklidňovala se. Je to jen práce.

„Samozřejmě,“ souhlasila. „Kde se vám to hodí?“

„U mého klienta.“

Chopila se pera. „Kde to je?“

„V Las Vegas,“ upřesnil tajemný muž. „Jmenuje se to Military World. Jde o malé muzeum, kde vystavují kopie zbraní a brnění od středověku až po současnost. Hodně prodávají dárkové zboží.“

„Kopie?“ opakovala váhavě. Její prvotní nadšení okamžitě vyprchalo. Skutečnost na ni dopadla s tlumeným žuchnutím. Pod názvem Military World si vybavila laciný, podřadný obchod se suvenýry. Měla svá profesionální měřítka. Nepracovala pro lidi, kteří sbírali a prodávali kopie.

Ale požádal ji o to tajemný muž. I přes Vestino varování byla rozhodnutá budoucí spolupráci se Ztráty a nálezy podpořit.

Člověk někdy musí ze svých měřítek trochu slevit. Obchod je obchod.

„Kdy tam mám být?“ zeptala se, s perem napřaženým nad blokem.

„Co nejdřív. Hodilo by se vám to zítra ráno?“

Ano.

„Budu se muset podívat do kalendáře,“ pronesla sebejistě. „Mám ale dojem, že zítra mám volno.“

A pokud ne, zruší jakoukoli schůzku, která by jí stála v cestě poznat tajemného muže osobně.

2

Středověcí válečníci, navždy znehybnělí v ocelových brněních, se vynořili z přítmí. Obličej Macka Eastona byl stejně nečitelný jako výrazy postav v přilbách, které držely stráž za prosklenou stěnou kanceláře. Na Eastonovi něco působí dojmem, jako by i on zůstal nedotčený časem, napadlo Cady Možná je to tou nehybností. Člověk se musí podívat dvakrát, aby ho v tom šeru vůbec viděl. Kdyby nezářila obrazovka počítače, odhalující jeho pevné, ostré rysy a lesklé čočky brýlí, byl by snad neviditelný.

Žádný mladický obličej, blesklo jí hlavou. Rozhodně zralý. Ale ne příliš. Devětatřicet, možná čtyřicet, tak akorát příjemný věk. Zajímavý věk. Přinejmenším to tak u Macka Eastona aspoň vypadá.

Bylo zvláštní, že ačkoli si ho při telefonátech nedokázala představit, teď když mu stála tváří v tvář, viděla, že k svému hlasu dokonale pasuje. Kupříkladu ty nenápadné brýle s tmavými obroučkami. Kdyby ji požádali, aby nakreslila jeho podobu jen podle rozhovorů po telefonu, nenapadlo by ji přidat brýle ani za milion let. Ale sotva je před pár minutami vytáhl z kapsy a nasadil si je, usoudila, že se k němu perfektně hodí.

„Máme tu jistou fotografii,“ prohodil. „Našli ji v muzejním archivu.“

„Muzeum“ zrovna není slovo, kterým bych Military World poctila, napadlo ji. Co tu vůbec dělám? Včera při tom Eastonově telefonátu jsem musela být duchem nepřítomná. Jsem doma v tichých galeriích, uměleckých knihovnách a přecpaných skladech prestižních aukčních síní. Pohybuju se ve společnosti znalců a vzdělaných sběratelů.

Military World, s levnými kopiemi zbraní a brnění všech možných válek, byl přesně takový, jak si ho představovala – laciný a podřadný. Na druhou stranu z ní ale mohla mluvit předpojatost. Nikdy neměla ráda brnění, která symbolizovala veškerou brutalitu a primitivnost lidské rasy. Nedokázala pochopit, že dávní řemeslníci plýtvali talentem a zručností na to, aby něco takového vytvořili a zkrášlili.

Kancelář, v níž teď seděli, patřila majitelům Military Worldu, dvěma mužům, kteří se jmenovali Notch a Dewey. Úzkostlivě přešlapovali v přítmí a jediný stůl přenechali Eastonovi a jeho přenosnému počítači.

Mack zabral místo za stolem, jako by mu patřil. Cady měla dojem, že tímhle způsobem by se zabydlel kdekoli. Nebylo to pro něj zřejmě nic nového a považoval to za samozřejmé.

Mrzelo ji, že mu nevidí do očí. Odraz brýlí je utajil stejně účinně jako ocelová přilba rysy ozbrojenců za skleněnou stěnou.

Přes odřený stůl k ní přistrčil fotografii a rozsvítil stolní lampičku. Proti své vůli okouzleně pozorovala, jak na jeho ruku, budící dojem síly a mohutnosti, dopadl kužel světla. Žádný snubní prstýnek, všimla si. To ale nemusí nic znamenat. Mužský nemusí být svobodný jen proto, že nenosí prstýnek.

S úsilím odtrhla pohled od jeho ruky a zaměřila se na snímek. Zobrazoval koně a jezdce oděného v okázale provedeném brnění, které jako by někdo navrhl pro počítačovou hru nebo nakreslil na obálku fantastického románu. Zařadila ho do období renesance jako dosti věrnou kopii, zabíhající do všech detailů. Tak nepraktický styl se nikdy neměl objevit na bitevním poli. Byl vytvořený pro jediný cíl – aby to jeho nositeli slušelo při ceremoniích, slavnostních pochodech a v průvodech.

Fotografie byla dost amatérská. Mizerně osvětlená. Patřila do kategorie snímků, jež zhotoví turista fotoaparátem na jedno použití.

Vzhlédla a civěla do stínu, kde předpokládala Eastonův obličej. Viděla pouze pevnou čelist a vysoké, asketické lícní kosti. Nebylo na něm nic jemného ani otevřeného. Měla pocit, že se Easton už dávno naučil nečekat od světa o moc víc, než co si vydobyl sám.

„Patnácté století, soudím podle přilby a náprsního krunýře,“ poznamenala. „Italské provedení.“ Slovo „provedení“ bylo zdvořilým způsobem výroku „kopie.“

„Toho jsem si vědom, slečno Briggsová,“ podotkl Easton s ledovou trpělivostí. „Když se ale podíváte pozorněji, všimnete si dalšího exponátu za tím koňským, ehm, zadkem.“

Znovu se sklonila nad obrázek. Když pohlédla za ocas koně, rozeznala tam nejasně osvětlenou stojící postavu v těžké, zdobené oceli.

„Poloviční brnění,“ zamumlala. Vždy byla dobrá taktika zapůsobit na klienta, i když ta práce člověka nijak zvlášť nezaujala. Vyjádřit se bylo důležité. „Ve stylu zbrojířů severní Itálie šestnáctého století. Vypadá to jako součást výzbroje ke klání s překážkami. Brnění tohoto období se často skládá ze spousty doplňkových a vyměnitelných částí, které dovolují úbor upravit pro různé použití. Něco jako moderní sada nářadí v jednom.“

„Zajímá nás ta přilba,“ nadhodil Mack.

Zírala na ni. Ve špatném světle bylo obtížné postřehnout všechny detaily. „Co je s ní?“

„Někdo ji ukradl.“

Vzhlédla. „Nemáte lepší fotku?“

Dewey, jeden z mužů, váhavě postávajících na opačném konci stolu, se pohybem připomínajícím kraba přisunul blíž.

„Jsme rádi, že máme aspoň tuhle,“ vysoukal ze sebe omluvně.

Deweyův věk odhadovala jen matně. Jeho sešlý a unavený obličej mohl patřit jakémukoli muži mezi padesátkou a sedmdesátkou. Měl na sobě vojenské maskáče, odřené boty a široký kožený pásek. Prošedivělé vlasy si nedbale stáhl gumičkou. Nepřekvapilo by ji, kdyby se dozvěděla, že do práce dojíždí na motocyklu.

Těžko si dokázala představit, že tohle je typický klient Ztrát a nálezů. Jak se mu a jeho společníkovi proboha podařilo najít Macka Eastona, když ona s tím měla takové problémy? Navíc nechápala, proč Mack souhlasil, že jim pomůže. Jistě je pro tyhle dva příliš drahý. A jestli ne, tak ona určitě bude.

„Vyfotil jsem to v expozici patnáctého století,“ vysvětloval Dewey. „Tehdy jsme ji právě dokončili, víte? Bylo to asi tak před dvěma lety, co myslíš Notchi?“

Druhý muž živě přikývl. „Správně.“

Notch měl na sobě vybledlou džínovou košili a přes ni koženou vestu s třásněmi. Košile měla očividně pestrou minulost, rukávy byly rozpárané až k ramenům, zřejmě aby líp odhalily tetování, které krášlilo obě svalnaté paže. Z opasku mu visel těžký ocelový řetěz s klíči, jenž působil dojmem, že by klidně mohl sloužit jako zbraň v hospodské rvačce. Prořídlé vlasy částečně zakrýval červený šátek.

Mezi muži viselo nepopsatelné ovzduší blízkého vztahu, které Cady napovídalo, že Notch a Dewey nejsou jen obchodní společníci. Byli to životní partneři.

Dewey se znovu obrátil ke Cady „Chtěl jsem udělat fotku pro naše album. Šťastnou náhodou se mi na ten snímek dostal i kousek dalšího exponátu.“

„Nikdy bych neřekl, že ta přilba u brnění ze šestnáctého století je pravá.“ Notch rozhodil pažemi. „Ale kdoví, pánové?“

Cady si odkašlala. „Jak se, ehm, dostala do muzejní sbírky?“

„Našel jsem ji hnedka, jak jsme od starého Belforda koupili Military World. Měl ji schovanou vzadu. Naleštil jsem ji a přidal k celé výzbroji. Zdálo se mi, že se tam hodí.“

„Aha.“ Poklepala prstem na fotografii a přemítala, co dál. Přestože si přála další zakázku pro Ztráty a nálezy, musela si udržet reputaci. Existují jisté hranice. A Cady nehledala reprodukce.

Tajně mrkla na hodinky. Jestli se odtud dostane během pětačtyřiceti minut, možná ještě chytí letadlo v jednu. Na večeři může být doma.

Obrátila se zpátky k Eastonovi. Cosi v jeho výrazu jí napovědělo, že si všiml jejího pohledu na hodinky. Vykouzlila, jak aspoň doufala, vzezření profesionálního zájmu. „Co říkali v pojišťovně, když jste jim tu krádež oznámili?“

Notch a Dewey si vyměnili nejisté pohledy.

Mack se nepohnul. „S tou pojistkou je malý problém.“

Vzdychla. „Jinými slovy, ta přilba nebyla pojištěná?“

Notch si rozpačitě odkašlal. „Poslední dobou to bylo dost těžké, myslím finančně. Dewey a já jsme museli šetřit a udělat nějaké škrty, chápete? Například pojištění.“

„Každopádně by pojišťovna tu přilbu nezaplatila jako pravou starožitnost,“ vmísil se Dewey rychle. „Měli bychom pojistku na kopii a ne na originál, protože tenkrát jsme ještě netušili, že je skutečná.“

„Nechci být dotěrná,“ pronesla Cady jemně, „ale co vás přivedlo k myšlence, že ta přilba opravdu pochází ze šestnáctého století?“

Dewey a Notch na ni civěli s pusou otevřenou.

„Vy jste přece odbornice, ne?“ zaváhal Dewey. „Copak to nepoznáte, když se na ni podíváte?“

Vyvinula snahu o trpělivost. „Je to pouhá fotografie. Já ani nikdo jiný podle ní nemůžeme určit, jestli ta přilba je nebo není padělek.“

Notch vypadal přepadle. „Mack ale tvrdil, že se ve své práci vyznáte.“

„Starodávná brnění jsou teď zrovna v módě,“ vysvětlovala. „Spousta zazobanců v počítačovém průmyslu je sbírá jako šílenci. Mám dojem, že jim to připomíná počítačové hry s meči a černou magií, které tolik milují. Ceny se tím vyhánějí až k astronomickým výškám. Bohužel je dost snadné brnění padělat. Stačí na nějakou dobu zakopat kousek oceli do hlíny spolu s patřičnou kyselinou, a ejhle, máme tu letité brnění.“

Notch se naježil. „Chcete snad říct, že je ta naše přilba podvrh?“

„Říkám jen, že je to dost pravděpodobné.“ Cady roztáhla ruce. „Když dojde na brnění, často se spálí i odborníci. Obchod s padělky není nic nového. Spousta nejlepších kopií starožitných brnění pochází z devatenáctého století. Do dneška ocel nabrala patinu skutečného stáří a snadno se může zaměnit za originál.“

„Já ale pořád tvrdím, že ta naše přilba je pravá,“ prohlásil Notch.

Cady šlehla pátravým pohledem po Mackovi. Nepatrně zavrtěl hlavou. Nehodlal se mísit do hádky, nechal ji, aby s klienty jednala sama.

Nasadila nejprofesionálnější výraz a obrátila se zpátky k Notchovi a Deweymu. „Proč myslíte, že je pravá, když všechno ostatní ve vaší sbírce jsou kopie?“

„Jednoduše,“ Dewey se vítězně pohupoval na podpatcích a tvářil se mazaně, „někdo ji ukradl.“

„Prosím?“

„Někdo ji štípl,“ rozvedl svoje tvrzení. „Proč by riskoval kvůli kopii?“

Bubnovala prsty na fotografii. „Lidé často kradou věci, které mají velmi nízkou cenu. Třeba zloděj v obchodě je spokojený i s obyčejnou tubou zubní pasty. Ať už tu přilbu vzal kdokoli, mohl ji chtít třeba na stůl. Nebo ji otočil nějaký chuligán, aby se vytáhl před kamarády.“

„Proč by bral jenom přilbu?“ odsekl Dewey. „Proč si nevzal celý to zatracený brnění?“

„Možná by s tím těžko prošel předními dveřmi,“ utrousila Cady suše.

„Není to nic těžkého,“ namítl Notch. „Lidi si myslí, že je to brnění těžký, protože vypadá, že váží tunu, a ve filmech rytíře na koně zvedají. Ale není to tak.“

„Má pravdu,“ přisvědčil Dewey. „Moderní voják s úplným vybavením nese skoro stejnou váhu jako rytíř z patnáctého století.“

„Rozumím,“ ujistila je. „Nemyslela jsem to tak, že by se vašemu zloději nepodařilo zvednout celé brnění, chtěla jsem jen říct, že by si ho nejspíš někdo všiml, kdyby s ním procházel dveřmi.“

Dewey si odfrkl. „Ten chlápek neprošel hlavním vchodem v otvíracích hodinách. Vloupal se sem v noci. Mohl si odnést tucty brnění. Měl spoustu času, aby nás pěkně oholil. Ale sebral jedině tu přilbu.“

Mack se konečně pohnul. Naklonil se dopředu, nijak moc, ale stačilo to, aby si získal pozornost. Přes široký stůl se střetl s Cadyiným pohledem.

„To nebylo náhodné vloupání, jako třeba příležitostné rozbití a vyloupení výkladní skříně,“ zdůraznil. „Byla to práce profesionála. Velmi čistá. Téměř neviditelná.“

„Neviditelná? Jak to?“

„Krucinál,“ zabručel Notch, „ani poldy bysme nedokázali přesvědčit, že tu byl zloděj. Ten lump nenechal žádnou stopu, to je nabeton. Omluvte moje výrazy, madam.“

Navzdory narůstajícím výhradám, aby se do tohohle případu nechala zaplést, pocítila Cady první slabé vzrušení profesionálního zájmu. „Co tím myslíte?“

Mack si opřel lokty o opěrky židle a špičkami prstů spojil ruce k sobě. „Dewey a Notch tu mají bezpečnostní systém.“ Jeho tón zněl stroze. „Možná není zrovna nejmodernější jako v nějakém kasinu, ale věřte mi, že je lepší než dva zámky na dveřích. Notch má pravdu. Ať už se sem minulý týden vloupal kdokoli, věděl, co dělá. Byl dost zkušený, aby vyřadil senzory a při odchodu je znovu nastavil. A sebral jen ten jeden kousek.“

Vrásky kolem Deweyových očí se prohloubily „Kdybych si nevšiml, že ta přilba zmizela, ani bychom nevěděli, že nás někdo vykradl.“

„Možná jste radši měli zavolat policii,“ pokusila se o praktický, diplomatický přístup.

„A co když je ta přilba pravá?“ Mack se přes špičky prstů setkal s jejíma očima. „Oba víme, že pokud je to tak, zmizí v nějaké soukromé sbírce nebo se vynoří v muzejní expozici se zfalšovanými doklady a místem původu. Nikdy bychom nedokázali, že je to majetek Military Worldu.“

„Z profesionálního hlediska,“ promluvila Cady znovu, „není velká šance, že je pravá.“

„Ale co když je?“ skočil jí Dewey dychtivě do řeči. „Kolik by asi stála?“

„To se dá jen těžko odhadnout,“ snažila se získat čas.

„Musíte mít přece nějakou představu,“ nedal se Notch odbýt. „Jste odbornice. Proto vás Mack zavolal, abyste nám poradila.“

Pohlédla na Eastona a byla si téměř jistá, že v jeho očích zachytila záblesk pobavení. Opřela se a přitiskla špičky prstů k sobě, napodobila tak jeho pozici.

„Pokud tu přilbu opravdu vytvořil nějaký vynikající italský zbrojíř v šestnáctém století,“ zamyslela se, „mohla by stát značnou sumu. Jak už jsem řekla, brnění je v tuhle dobu velice žádané.“

„Co to znamená ,značná suma?“ Notch se nadechl a oči se mu vzrušeně zaleskly. „Snad několik tisíc?“

Dewey se přišoural blíž, aby mu její odpověď neunikla.

Váhavě si prohlížela jejich nedočkavé obličeje. Nejspíš nebyl dobrý nápad zaměstnávat jejich fantazii náhlým bohatstvím, ale byla tu přece kvůli znaleckému posudku. Za dnešní promarněný den hodlala dostat zaplaceno. A klient si za svoje peníze něco zaslouží.

„U tak neobvyklého zboží, jako je ta přilba, pakliže je pravá, by mohla cena v dražbě vyšplhat až na několik set tisíc dolarů.“

„Několik set tisíc?“ opakoval Dewey. „Do hajzlu. Promiňte, madam.“ Notch na ni zíral. Vypadal ohromeně. „To bychom mohli splatit hypotéku, kterou jsme si na Military World vzali. Rozšířit muzeum a udělat spoustu věcí.“

„Zdůrazňuju, že taková cena by byla za skutečnou starožitnou přilbu, která je ve vynikajícím stavu a má osvědčení o svém původu,“ dodala rychle. „Když už o něm mluvíme, máte nějaké?“ Notch zmateně zamrkal. „Cože?“

Easton odpověděl za ni. „Nějaký doklad, který popisuje historii přilby a obsahuje jména předchozích majitelů i odborníků, kteří v minulosti potvrdili její pravost. Používá se to jako důkaz, že umělecká práce nebo starožitnost není padělek.“

Dewey se obrátil zpátky ke Cady „Myslíte jako nějaké potvrzení?“

„Ano, přesně to jsem měla na mysli,“ přikývla. „Dokumentace je důležitá. Víte například, komu patřila, než se dostala do Military Worldu? Vystavovali ji někdy v nějakém muzeu? Nebo pochází ze soukromé sbírky?“

Notch s Deweym si vyměnili nejistý pohled. „Můžu projít záznamy starého Belforda, ale nepočítám, že toho moc najdu. Na účetnictví dvakrát nedbal. Pamatuješ, že by někdy říkal, jak se k té přilbě dostal, Dewey?“

„Ne,“ odpověděl Dewey smutně. „Ten stařík byl ke konci života roztřesená troska.“

Easton se dotkl fotografie. „Ten snímek dokazuje původ. Je to hmatatelný důkaz, že přilba patří Military Worldu.“

„Mohl by být užitečný,“ souhlasila Cady, „ale nejdřív ji musíme najít a určit, jestli je nebo není pravá.“

„To bude vaše práce,“ pravil Easton tiše. „Máte kontakty. Jestli někdo ukradl tak cenný kousek pro černý trh, určitě se vynoří nějaké fámy.“

„Sledovat fámy vyžaduje obrovské množství času,“ připomněla mu. „A já nejsem zrovna levná, pane Eastone.“

Poprvé se usmál. „To je mi jasné, slečno Briggsová.“

Ten úsměv vyvolal neklidný pocit v jejím žaludku. Flirtuje se mnou? blesklo jí hlavou.

Pch. Mám vůbec šanci?

Odkašlala si. „Možná na žádné užitečné vodítko nenarazím.“

„Jsem ochotný podstoupit riziko. Budeme pracovat stejně jako v posledních třech případech. Využiju svůj počítačový program, abych zachytil každou stopu, která by se mohla objevit na internetových trzích a aukčních stránkách. Vy prověříte další trhy. Dohodnuto?“

„No –“

Dewey se pohnul a sáhl do zadní kapsy. „Jestli chcete peníze předem, nějaké mám.“ Vyndal prodřenou peněženku, otevřel ji a vytáhl dvě dvacetidolarovky. „Tu máte. Kolik stojí váš čas?“

Bezmocně na peníze civěla. Neměla tušení, jak mu vysvětlit, že za čtyřicet dolarů by ho nekoupil ani půlhodinu.

„No –“ zkusila to znovu.

„Počkejte, taky něco mám,“ přidal se Notch dychtivě. Rozepnul si košili a odhalil pás na peníze, uvázaný kolem zarostlého břicha. „Mám tu dvě stě dolarů, co jsem si našetřil na opravu náklaďáku. Ale to počká. Kolik potřebujete, slečno Briggsová? Snad stovku? Nebo všechno?“

Mack Easton mi to bude dávat za vinu, pomyslela si. Prodala jsem těm dvěma mužům, kteří nejspíš léta neviděli skutečnou starožitnost, sen o bohatství. Pohlédla do Notchových a Deweyových očí a bylo jí jasné, že takový zvrat v životě ještě nezažili. Možnost, že přilba je skutečnou součástí brnění ze šestnáctého století, vnesla semínko naděje a vzrušení do půdy, která už dlouho ležela ladem.

Pochopila, že se nechala chytit do pasti.

„Můžu obvolat pár lidí,“ poznamenala zdráhavě, „a rozhodit sítě u dalších zdrojů. Uvidíme, jestli v posledním týdnu někdo neslyšel o nějakém mimořádném kousku, který se dostal na trh soukromých sběratelů.“

Dewey a Notch se rozzářili.

Byla odsouzená k záhubě.

Zrovna nemám moc rozjednaných záležitostí, pomyslela si, a tak můžu obětovat několik dní a pátrat po ztracené přilbě. Ale ptát se musím velmi opatrně. Kdyby někdo z kolegů zjistil, že pracuju pro firmu Military World, trvalo by léta, než by se přestal smát.

„Víte co, dáme tomu týden,“ podlehla nevyhnutelnému. „Jestli do příštího čtvrtka nenajdu žádné vodítko, necháme toho. Souhlasíte?“

„Skvělé,“ zajásal Dewey. „Díky, slečno Briggsová. Hned jak jsem vás uviděl, mi bylo jasné, že jste opravdová dáma.“ Snažil se jí strčit do dlaně dvě dvacetidolarovky.

Neměla ponětí, jak mu vysvětlit, že tam, odkud pochází, slušné ženy nepřijímají dvacetidolarovky od cizích, podivně vyhlížejících chlápků.

„Nebudete litovat,“ brebentil Notch šťastně a cpal jí pomačkané bankovky. „Mack tvrdí, že mu kolem té přilby něco nehraje, a on se skoro nikdy neplete. Já a Dewey budeme bohatí. Cítím to v kostech.“

„Uvidíme.“ Jemně odstrčila hotovost. „Peníze si nechte.“ Pohledem se zabodla do stínu, kde seděl Mack. „S panem Eastonem se na mém honoráři ještě dohodneme.“

„Vážně?“ zeptal se Dewey. „Nechceme vás s Notchem přivést na mizinu.“

„Vážně.“

Mack se pousmál. V očích se mu objevilo chladné uspokojení. „Notchi, měl byste se s Deweym vrátit do sálu. Máte tam zákazníky. Já tu zatím se slečnou Briggsovou dohodnu podrobnosti jejího platu.“

„Máte pravdu, Macku.“ Notch se na Cady zakřenil. „Rád jsem vás poznal, madam. Těším se, že o vás brzy uslyším.“

Dewey pokyvoval hlavou. „Šťastnou cestu zpátky do Santa Barbary, slečno Briggsová.“

„Děkuju,“ zamumlala Cady.

Počkala, dokud oba muži nezmizeli za dveřmi kanceláře, a pak se obrátila k Mackovi. „Uvědomujete si, že až tohle skončí, bude to na vás, abyste Notchovi a Deweymu sdělil, že z té přilby nijak nezbohatnou? Nehodlám být tím, kdo jim doručí špatnou zprávu, že jde o napodobeninu.“

„Starejte se jen o svou práci, slečno Briggsová. S klienty budu jednat sám.“

„Ještě jednu věc bych ráda vyřešila.“

„Jakou?“ zajímal se.

„Chci vaši osobní záruku, že nikomu z branže o téhle práci neřeknete.“

Bylo jasné, že ho tím pobavila. „Trápí vás, co by řekli vaši kolegové, kdyby zjistili, že se honíte za kopiemi?“

„Pokud mám být naprosto upřímná, tak ano.“

Ztlumil hlas k rádoby upřímnému tónu. „Nebojte se, slečno Briggsová. Vaše pověst je se mnou v bezpečí.“

Buď svá slova úmyslně podmalovával všemi druhy sexuálních podtextů, nebo ztratila kontrolu nad bujnou fantazií. Bylo na čase změnit téma.

„Můžu se vás ještě na něco zeptat?“ nadhodila.

„Na co?“

„Proč jste tuhle práci vzal? Neříkejte mi, že Military World jsou typičtí klienti Ztrát a nálezů.“

„Dewey a Notch jsou staří rodinní přátelé. Dlouhou dobu sloužili pod otcovým velením. Léta s nimi udržujeme styky. Když se přilba ztratila, zavolali mi, jestli s tím nemůžu něco udělat.“

„Aha.“ Byl to první prchavý pohled na jeho minulost. Pocítila hlad po dalších, ale věděla, že pro tuto chvíli se s nimi musí rozloučit. „Víte stejně jako já, že je to nejspíš jen kachna. Proč se chováte, jako byste si myslel, že je ta přilba pravá? Proč zvyšujete jejich naděje?“

Pokrčil rameny. „Když mi Notch volal a vysvětlil, co se stalo, napadlo mě, že je to kopie a nemá cenu, abych se ji snažil najít. Přesto jsem souhlasil, že sem přijedu a rozhlídnu se. Teď se spíš přikláním k názoru, že zloděj moc dobře věděl, co dělá. Kdyby chtěl pěkný suvenýr, proč by si nevzal třeba slavnostní helmici z patnáctého století? Je mnohem víc nóbl.“

Na okamžik se zamyslela. „Předpokládám, že už jste se spojil s firmou, která vyrobila zbytek brnění, aby se podívali, jestli neudělali i tu ztracenou přilbu?“

„Ovšem. Je to proslulý podnik, který se specializuje na kopie v muzejní kvalitě. Řekli mi, že k tomu brnění sice nějakou přilbu dodali, ale nikoli tu na fotce.“

Uvažovala nad matně osvětlenou fotografií. Nedalo se popřít, že na tvaru přilby bylo cosi, co se k náprsnímu krunýři a další výstroji nehodilo.

„Existuje spousta jiných společností, které se specializují na kopie,“ připomněla mu. „Tohle může být směsice sestavená z několika různých zdrojů.“

„Obvolal jsem všechny známé firmy. Žádná z nich takové přilby nevyrábí. Nevěděli ani o konkurentovi.“

„Podívám se do nějakých brožur a promluvím s pár lidmi. Mám přátele, kteří se starají o sbírky zbraní a brnění ve dvou velkých muzeích. Uvidím, co se dá dělat.“ Vstala a zvedla kabelku. „Mám dojem, že nemá smysl přesvědčovat Deweyho a Notche, aby se tolik nedrželi naděje, že tu věc získají zpátky.“

„Bohužel ne. Jsou vzrušením bez sebe, jak jste viděla.“

„Jsme ve Vegas a je zřejmé, odkud pocházejí. Ale myslela bych, že vy budete trochu pragmatičtější, pane Eastone.“

Vstal s ošidně malátným pohybem, který vrátil jeho obličej zpátky do hlubokého stínu. „Ohledně té přilby mám takový zvláštní pocit, slečno Briggsová.“

Zarazila se u dveří, obrátila se a chvíli si ho prohlížela. „Když jste mě minulý měsíc požádal, abych hledala španělskou konvici, měl jste stejné tušení?“

„Ano.“

Tehdy byly jeho instinkty správné. Stejně tak se nezmýlil ani ve dvou dalších případech, na kterých s ním spolupracovala. V uměleckém světě se člověk brzy naučil správné instinkty respektovat.

„Uvidím, co se dá dělat,“ opakovala. „Ale bez záruky. Jasné?“

„Jasné, slečno Briggsová.“ Obešel stůl. „Jakmile budete něco mít, zavolejte mi. Víte, jak se se mnou spojit.“

Cosi v jeho hlase, možná náznak varování, ji přimělo rychle mu pohlédnout do tváře. Stál v úzkém pruhu světla. Poprvé viděla jeho oči. Byly šedé jako mlha.

Další ze zvláštních malých vzrušení jí projelo tělem a zvedlo jemné vlasy na zátylku.

Přikývla, otočila se a rázně vypochodovala z kanceláře. Mack ji následoval a vzápětí s ní sladil krok.

„Požádám Deweyho, aby vám objednal taxíka na letiště,“ poznamenal.

„Bydlíte tady? Ve Vegas?“ Snažila se, aby ta otázka zněla co možná nejvšedněji.

„Ne. Ale letadlo mi odlétá až večer. Napadlo mě, že využiju čas a projdu staré záznamy a kartotéky Military Worldu. Nikdy nevíte, na co můžete narazit.“

To je všechno, co z něho dneska dostanu, pomyslela si. Nebydlí v Las Vegas. No a? Ta informace neříká nic důležitého.

Procházeli kolem tichých a nehybných vojáků, historií válečných technologií mnoha staletí. Z dvanáctého století se přesunuli k těžkým brněním století šestnáctého, která se po chvíli změnila v důvěrně známé maskované postavy moderní éry. Meče a oštěpy vyklidily prostor účinnějším zbraním. Tvary přileb se trochu změnily. Rytířská brnění nahradila technicky vyspělá výstroj.

Mění se pouze technologie, myslela si. Cíle zůstávají stejné.

Brnění nepatřilo mezi její koníčky.

3

Sotva večer dorazila domů, nalila si sklenku vína, usadila se k počítači a otevřela soubor „Tajemný muž“. Probírala se nejnovější poštou, kterou od Macka Eastona dostala, a u jednoho dopisu se zarazila.

Vážená slečno Briggsová,

jste znalkyně, ale přesto si myslím, že se mýlíte ve svém tvrzení, že nejdůležitějším prvkem empiru začátku 19. století je intelektuální přístup k designu. Na povrchu je samozřejmě vysoce kultivovaný, ale pod ním je svěží, žhavě smyslný. Ty předměty vás přimějí k tomu, že si je chcete pohladit. A potom znovu, co já vím? Jen hledám ztracené starožitnosti, nestuduju je…

Možná ta narážka na žhavou smyslnost a pohlazení nejsou víc než pouhým popisem, pomyslela si Cady.

Vážená slečno Briggsová, o té restauraci v San Francisku jste měla pravdu. Vyzkoušel jsem ji minulý týden, když mě do města zavedly obchodní záležitosti. Mají tam vynikající špagety. Proč dobré jídlo vyvolává v mužích myšlenky na výtvarné umění a skvělý sex?

Určitě by bylo fascinující vědět, jaký druh sexu Mack Easton považuje za skvělý.

Zhluboka se nadechla a vypnula počítač. Dnes si ty signály špatně nevyložila. Mack s ní opravdu flirtoval.

V letadle do San Franciska se uchýlil k tomu, co často dělával pozdě v noci, když nemohl usnout. Zapnul přenosný počítač a otevřel soubor, v němž ukládal emailovou korespondenci, kterou mu za poslední dva měsíce Cady poslala. Začal těmi nejposlednějšími vzkazy a zastavil se u jednoho ze svých oblíbených.

Vážený pane Eastone,

ráda slyším, že jste byl spokojený s mou činností při hledání té španělské konvičky. Kdybych vám mohla opět s něčím pomoct, dejte mi vědět. Práce pro Ztráty a nálezy mě bavila a doufám, že v budoucnu bude pokračovat. Mimochodem, stále mám pocit, že neoklasicistické umění počátku 19. století je v jádru skutečně intelektuální, ne pouhá skrýš pro „žhavou smyslnost“…

Občas se ukáže, že i znalci se zmýlí, pomyslel si. Poznal žhavou smyslnost na první pohled. A rozhodně ji viděl dnes, když se díval do očí Cady Briggsové.

Všechny pozdně noční fantazie, které mu poslední dobou nedaly spát, měly pevné kořeny ve skutečnosti. Ta dáma byla všechno, co hlas v telefonu sliboval, a ještě víc.

4

Jonathan Arden věnoval drobné klientce se stříbřitě šedými vlasy uklidňující úsměv a položil dlaň na desku starého psacího stolu. Hattie Woodsová ho úzkostně pozorovala.

Pošetilá stará ženská, pomyslel si. Zavřel oči, aby docílil hlubšího účinku, a na několik vteřin naprosto znehybněl. Pak se zachvěl, zhluboka se nadechl a zvedl řasy.

„Ano.“ Ostře nasál trochu vzduchu a ucukl dlaněmi z desky stolu, jako by ho pálila.

„Ach bože.“ Jemné rysy staré paní poznamenal strach. „Není vám nic, pane Ardene?“

„Jsem v pořádku, díky. Obávám se, že to k těmhle věcem patří, zvlášť ke starším kouskům.“ Vyčerpaně se usmál. Bylo důležité vyvolat dojem, že právě vynaložil obrovskou energii.

„Ten stůl je tedy pravý, že?“ vyzvídala Hattie dychtivě. „Starý nábytek je tak ošidný. Uvědomuju si, že znalci Austrey-Post už prokázali jeho pravost, ale chyby se dělají i v nejlepších galeriích. Nemůžu snést pomyšlení, že bych měla ve sbírce nějaký padělek. Hodlám všechno odkázat muzeu. Slíbili, že po mně tu sbírku pojmenují. Je nesmírně důležité, aby byl každý předmět originál.“

„Chápu, slečno Woodsová.“

„Proto jsem vás požádala, abyste se na to podíval. Chtěla jsem si být jistá.“

„Není důvod, proč byste se měla kvůli tomuhle stolu znepokojovat.“ Rychle se rozhlédl po výstavní síni galerie. To odpoledne tu bylo jen pár lidí. Nikdo z personálu nestál tak blízko, aby jeho rozhovor s Hattií zaslechl. „Je to jasný začátek devatenáctého století. Období regentství Jiřího IV., léta 1811-1820. Je to vážně nádherná věc.“

„A co jeho historie?“ zajímala se Hattie tišším tónem. Bylo jasné, že překypuje vzrušením. „Cítíte něco zvláštního nebo zajímavého?“

Klienti byli rádi, když svým starožitnostem mohli připisovat spousty dramatických zvratů. Stůl, na němž se sepisovaly slavné dohody nebo na něm král potvrdil svou abdikaci, byl mnohem cennější než stejný kus nábytku, který stál v nějakém obyčejném domě a sedal na něj prach. Jonathan upřeně studoval stůl a zvažoval možnosti.

„Prozradím vám, že zažil hodně vzrušujících událostí,“ pronesl po chvíli. „Obklopuje ho aura násilí. Když se ho dotknu, cítím zuřivost a strach. Taky…“

„Ano? Co ještě, pane Ardene?“

„Bolest.“ Jonathan mluvil tlumeným, téměř meditativním hlasem. „Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby v jeho blízkosti došlo k nějakému souboji. Zřejmě na něj dopadlo pár kapek krve, které zanechaly tak silné emocionální stopy.“

„Krev?“ Hattie vyděšeně pohlédla na stůl. „Jen si to představte…“

Jonathan se naklonil blíž a ještě nepatrně snížil hlas, aby jednání zakončil. „Podle mě má nebývalou hodnotu. Vlastně je to mimořádně výhodná koupě. Znalci téhle galerie si zřejmě neuvědomili jeho ojedinělost.“

Hattie mačkala peněženku a pohlédla na Jonathana očima, které jiskřily horečnou posedlostí pravého sběratele. „Teď, když vím určitě, že je to originál a má za sebou zajímavou historii, už mě ta cena netrápí. Stojí za to.“

„Myslím, že budete velmi spokojena.“

„Moc vám děkuju, pane Ardene.“ Hattie pevněji sevřela elegantně vyřezávanou vycházkovou hůl a zamířila k prosklenému vchodu galerie. Pohybovala se opatrně, což svědčilo o křehkých kostech a chatrném smyslu pro rovnováhu. „Byl jste mi moc užitečný. Musím připustit, že když jsem o vás slyšela poprvé, měla jsem jisté pochyby. Pokud jde o investování do umění a starožitností, odjakživa jsem se spoléhala na profesionální názor obchodníků a přátel. Nikdy mě nenapadlo zeptat se na radu parapsychologa.“

„Rozhodně nejste sama.“ Jonathan s ní sladil krok. „Jen velmi málo lidí je dostatečně vstřícných novým myšlenkám, aby využili předností, jaké jim metafyzika poskytuje.“

Hattie se zachichotala. „Myslím, že jsem jiným směrům přístupnější než většina lidí. Dlouho jsem se o metafyziku zajímala, víte? A hodně jsem toho o ní přečetla. Ale s takovým mimořádným talentem, jako je ten váš, jsem se ještě nikdy nesetkala.“

Jonathan jí přidržel prosklené dveře. „Psychometrie není běžná duševní vloha.“

„No, tím si nejsem tak jistá.“ Hattie sevřela rty, zamyšleně naklonila hlavu v líbezném gestu a vykročila na rušný sanfranciský chodník. „V životě se často stává, že člověk spatří cizí věc nebo vejde do neznámého pokoje a zčistajasna ho přepadne zvláštní pocit.“

„Myslíte nějaké tušení?“ navrhl.

„Ano, přesně tak.“ Rozzářila se. „Dojem, že už jste to někdy viděl. Neklamný pocit duševního spojení s minulostí. Ve vašem případě předpokládám, že je ta schopnost jen rozvinutější než v nás ostatních.“

„Možná máte pravdu. Ale ať už je to jakkoli, jsem rád, že jsem vám mohl pomoci, slečno Woodsová.“

„Až budu příště uvažovat o rozšíření sbírky, spojím se s vámi.“

Hattie nepatrně sklonila hlavu a váhavě zamířila k černému lincolnu, který parkoval před galerií. Malý, podsaditý muž ve špatně padnoucím obleku a vázance se chvatně napřímil od nárazníku vozu a otevřel zadní dveře. Mlhavě se usmála a usadila se na zadní sedadlo obrovského auta. Pak se podívala na Jonathana a vyhublou rukou, ztrácející se pod zlatem a drahokamy, mu mávla na rozloučenou.

Pošetilá stará ženská. Tyhle postarší dámy jsou snadný cíl, prolétlo mu hlavou. Osamělost za mě udělá devadesát procent práce. Léky, vleklé nemoci a počátky slabomyslnosti mají na svědomí zbytek. Je to jednoduché, jako lovit ryby v sudu.

Malý, ramenatý řidič se vsoukal za volant, nastartoval motor a odlepil těžkého lincolna od obrubníku. Jonathan se spokojeně usmál.

Když mu limuzína Zmizela z dohledu, přešel ke svému jaguáru, otevřel dveře a nasedl. Mrkl do zadního zrcátka a znovu se zakřenil, když si spočítal podíl na zisku. Celkem vzato, byl to dobrý džob.

Ten stůl byl podvrh, samozřejmě, vynikající kopie nedávno vyrobená v malé evropské továrně, která zaměstnávala pár pozoruhodně vyškolených falzifikátorů. Řemeslná zručnost a padělané doklady původu stačily na to, aby ošálily a napálily personál. Aspoň na krátkou dobu.

Jonathanovým úkolem bylo přivést správné klienty ke správnému předmětu dřív, než by mohly nastat spory o pravosti. Stačilo si vše dobře časově naplánovat. Byl to rafinovaný podfuk a kvůli bezpečí bylo rozhodující, aby žádný z padělků nepadl do špatných rukou. Existovali znalci, třebaže někteří z nich patřili i k jeho partnerům, kteří by odhalili drobné nuance, ukazující na nepravost i těch nejdokonalejších kopií.

Dohlížel na to, aby se nábytek dostal z galerie co nejrychleji po dodání a nezůstal dlouho ve výstavní síni, aby nepřitáhl nežádoucí pozornost. Ze stejného důvodu nebyly vyráběny takové kopie, které by působily příliš ojediněle nebo velkolepě a vzbudily by přílišný zájem.

Tahle poslední akce měla špičkovou úroveň. Rozhodně přinesla větší zisk než falešné investiční projekty, jimiž se živil spoustu let. Posunul se mnohem výš, mezi výrazně bohatší společenské kruhy. Peníze se k němu hrnuly celkem snadno. Bude se muset pozeptat na možnost založení jednoho z těch zahraničních kont, která používají skuteční profesionálové.

5

Vesta Briggsová stála v opuštěné patrové místnosti a vstřebávala uklidňující atmosféru minulosti. Kdyby nebylo těžkých ocelových dveří s automatickým zámkem a holých stěn bez oken, člověk by nevěřil, že nádherně vykládané stěny a nablýskaná žulová podlaha tvoří ve skutečnosti elegantní trezor.

Prosklené vitríny se táhly od podlahy až ke stropu. Na policích ležela sbírka vzácných starožitných šperkovnic, byly jich stovky, teď už možná víc než tisíc. Začala je sbírat před lety, když se konečně smířila s tím, že nebude žít pro nic jiného než Chatelaine.

Pomalu se obrátila a zhluboka nasála ovzduší síně. Bylo uklidňující nacházet se v neměnné minulosti, v království, jež zůstávalo nehybné a nedotčené časem, ve světě, který znovu a znovu navštěvovala ve vzpomínkách a snech. Vnímala chladnou důstojnost lesklých, třpytících se uměleckých děl. Skvostné damascenské truhly ze šestnáctého století, elegantní šperkovnice ze sedmnáctého století, pozlacené toaletní soupravy, které v osmnáctém století zdobily budoáry dam a kurtizán. Nádherně vyřezávaná pouzdra na písemnosti z počátku devatenáctého století měla za úkol uchovávat tajné a vzácné předměty a všechna byla opatřena zámkem.

Vesta zvolna prošla místností a zastavila se u malého točitého schodiště. Vedlo na úzký balkon, jenž se táhl kolem celé místnosti, asi v polovině mezi podlahou a stropem. Položila ruku na naleštěné zábradlí a vzpomněla si na rozhovor se Sylvií. Nebylo to nic příjemného. Možná měla neteři vysvětlit, proč se to hlasování rozhodla odložit. Sylvia je koneckonců ředitelkou galerie Chatelaine, ale i tak si chci být jistá, přemítala Vesta. Je toho tolik v sázce. A kromě toho nikomu nemusím nic vysvětlovat. Sylvia sice převzala každodenní chod galerie, ale obě víme, že i když jsem se jako její zakladatelka musela částečně stáhnout, stále mám kontrolu nad akciemi, které určují její osud.

Věděla, co si za jejími zády šeptají příbuzní. Ta záležitost s parapsychologem byla pro Sylvii poslední kapka. Vesta se pochmurně usmála. Kdysi dávno mě označili za podivínku, pomyslela si. Teď začnou uvažovat, jestli nejsem slabomyslná.

Neteřin výraz poté, co jí řekla o schůzce s Jonathanem Ardenem, ji skoro pobavil. Zbytek rodiny si bude brzy šuškat, že se prateta Vesta úplně zbláznila. Ale uchovají to v tajnosti. Ach ano, udělají všechno, jenom aby tu informaci zatajili. Nikdo z nich nebude chtít riskovat, že novinka pronikne do uměleckého světa. Takové klepy by nezpůsobily jen rozpaky, ale byly by špatné i pro obchod.

Upřeně se dívala na nádherně zdobenou zlatou šperkovnici na polici a dumala, co by řekla Cady, kdyby se dozvěděla o návštěvě parapsychologa.

Cady nebyla jako ostatní. Cady jí rozuměla, protože se jí v tolika směrech podobala. Cady by nedošla k závěru, že prateta přestala soudně uvažovat. Nejdřív by se jí zeptala. Chtěla by nakouknout pod pokličku. Byla to její přirozenost.

Vesta spustila ruku k pasu, aby si odepjala skvostný starožitný šperk, známý jako Nun’s Chatelaine – Zámecká paní. Byl to starodávný ozdobný řetěz na klíče, který si kdysi ženy připevňovaly k opasku. Vzala si ho ten večer na slavnostní výborovou schůzi. Nezměrné nadšení Eleanor Middletonové, vůdčí osobnosti každoročně se opakujícího karnevalu ve Phantom Pointu, bylo stejně obdivuhodné jako i únavné. Přesto bylo pro věhlas galerie Chatelaine důležité, abych se tam objevila, přemítala Vesta. I když jsou všichni přesvědčení, že už jsem jednou nohou v penzi, nenašla bych žádnou výmluvu, abych o tu práci ve výboru mohla požádat někoho z rodiny. Povinnostem k Chatelaine jsem se nikdy nevyhýbala.

Ve světle lampy obdivovala starý šperk. Bohatě tepaný medailon zářil leskem velmi starého zlata. Kameny, které ho obklopovaly, probleskoval dávný třpyt. K medailonu se pojilo pět zlatých řetízků, které se jí proplétaly mezi prsty. Na čtyřech z nich visel zlatý klíček posázený drahokamy. Na pátém řetízku nebylo nic.

Šperk objevila krátce předtím, než otevřela galerii. Odhalila ho v hromadě bižuterie na dražbě jedné pozůstalosti. Mistrovské dílo se ukrývalo mezi kupou bezcenných obrazů, lesklých kamínků a levných kovů. Okamžitě věděla, že se stane symbolem jejího nového podnikání.

Starožitný řetěz se stal logem galerie Chatelaine. Objevil se na všem, počínaje vizitkami a konče tištěnými oznámeními, která se rozesílala při každém prodeji mimořádné sbírky. Obrovská kopie visela nad vchodem hlavní galerie v San Francisku i nade dveřmi malého butiku výtvarného umění zde v Phantom Pointu.

Civěla na masivní řetízek a na pokožce vnímala teplo kovu. Je to jen kroužek na klíč, myslela si, ale jak nádherný! Sevřela ho v dlani. Čišela z něj historie. Znala podrobnosti, vždyť pátráním po původu toho krásného předmětu strávila léta.

Ve dvanáctém století ho nechal vyrobit nějaký muž pro svou nevěstu. Byl to nákladný svatební dar a symbolizoval důvěru v budoucí manželku. Klíče, visící na konci řetízků, byly odznakem moci, kterou bude novomanželka třímat v roli nové zámecké paní.

Pět klíčů bylo vykováno ze železa. Odemykaly komnaty, ukrývající šlechticovy poklady: drahé koření z Východu, vzácné rukopisy dovezené ze Španělska, šperky a nádherné šaty z mykané příze, které se oblékaly pouze pro mimořádné příležitosti.

Po několika dětech a o mnoho let později ta dáma ovdověla. Podle tehdejšího zvyku odešla do kláštera. Její organizační talent jí zajistil rychlý vzestup mezi řadovými jeptiškami.

Netrvalo dlouho a brzy začala dohlížet na finanční záležitosti kláštera. Klíče, které jí visely z opasku, znovu odemykaly dveře, skrývající tajemství a záhady: knihovnu s ručně malovanými rukopisy, kapli se vzácnými nástěnnými kachli, podrobně líčícími životy svatých, truhlice s majetkem kláštera i účetní listiny.

Zámecká paní proplouvala staletími, občas na pár let zmizela a pak se znovu objevila v rukou sběratele nebo ženy, kterou přitahovala její mimořádná krása. Někdy v osmnáctém století, kdy byly ozdobné řetízky na klíče ve velké módě, nahradily železné klíče nové, vytepané ze zlata a posázené drahokamy. Působivý medailon však zůstal nedotčen. Možná klenotník, který vyráběl nové klíče, uznal, že do tak krásného výtvoru lidské zručnosti by neměl zasahovat jen kvůli módě.

S řetězem v ruce Vesta vyšla po točitém schodišti na úzký balkon. Přistoupila k vitríně a zvedla nádhernou šperkovnici z osmnáctého století, zdobenou barevnou glazurou a lesklým pozlacením. V zámku vězel jednoduchý duplikát pátého klíčku.

Pocítila příval emocí jako vždy, když tuhle šperkovnici otvírala. Zvedla víko a opatrně vložila Zámeckou paní dovnitř, pod další tajnosti, které zde uchovávala. Na okamžik ještě zůstala stát a vzpomínala na minulost.

Po chvíli šperkovnici zavřela, zamkla a klíček vložila do nadepsané obálky. Schránku postavila zpátky na polici a zavřela prosklené dveře. Ze šperkovnice se stala jen další krásná schránka mezi ostatními.

Sešla po schodech, opustila trezor, který bezpečně chránil historii, a zamkla těžké dveře.

Dnes večer ji soužily až příliš známé pocity nervozity. Bodavý strach během posledních několika týdnů stále narůstal. K jeho potlačení už nestačila sklenka whisky. Možná se bude muset uchýlit k jedné z těch tabletek, které jí dal doktor. Bála se je užívat. Fungovaly, ale zůstávala po nich nepříjemná bolest hlavy. Pokaždé trvalo celých čtyřiadvacet hodin, než se zase vzpamatovala.

Musím potlačit paniku dřív, než mě celou zahltí, přesvědčovala se.

Vyšla po schodech do ložnice, převlékla se do plavek a froté županu a vrátila se zpátky do přízemí vily, která byla postavena ve svahu.

Na terase pozhasínala světla a přes tmavý záliv se zadívala k místu, kde v dálce svítilo a blikalo San Francisco. Svlékla župan, odhodila ho na lavičku a po dlaždicích přešla k bazénu.

Podvodní světla nechala zhasnutá. Temná voda ji radostně přivítala jako tiché objetí starého, důvěrně známého milence, který zná její minulost a sdílí s ní vzpomínky.

Uplavala tři bazény. Náhle ucítila, že něco není v pořádku. Zastavila se, šlapala vodu a civěla do přítmí zahrady, která obklopovala bazén.

„Je tu někdo?“

Neozvala se žádná odpověď.

Je to jen strach, vířilo jí hlavou. Dnes ho ale nad sebou nenechám vyhrát. Budu s ním bojovat a přemůžu ho dřív, než mě zdolá.

S pevným odhodláním zamířila k protějšímu konci bazénu. Nepodlehne neznámé hrůze.

6

„Snaží se nás vyšachovat.“ Mack mluvil do telefonu a přitom nespouštěl oči z obrazovky počítače. „Je to moje chyba. To já jsem ji vybral, aby nám poradila.“

Proč mě to tak překvapuje? uvažoval. Nebylo by to poprvé, co jsem se spletl. Vždycky je jisté riziko, když využívám někoho, kdo v téhle branži umí chodit. Pokušení je obrovské.

Přesto si byl Cady Briggsovou tak jistý. Svými intrikami ho zastihla naprosto nepřipraveného. K čertu, nepřipravenost nebylo výstižné označení. Měl pocit, jako by ho kopli do břicha.

Napadlo ho, že z nějakého důvodu bere tuhle zradu až moc osobně. Je to jen práce, přesvědčoval se. Jednej jako profesionál. Cady Briggsová je jen další znalkyně, která se vydala špatnou cestou. To se stává. Nemá smysl tu sedět a hledat důkazy. Seber se a udělej něco smysluplného.

„Jste v pořádku, Macku?“ zeptal se Dewey na druhém konci nejistě. „Mluvíte, jako byste právě spolkl něco, co vám zrovna moc nešmakuje.“

„Co se děje?“ připojil se Notch z podvojné linky, kterou používal v kanceláři Military Worldu. „Nějaký problém?“

Mack se vytrhl z nevrlého rozjímání a znovu se zadíval na zářící obrazovku.

„Jo, jeden tu máme. Cady Briggsová si právě koupila letenku do San Jose.“ Prohlížel údaje před sebou. „Dokonce si tam i pronajala auto. Když jsem před pár minutami mluvil s její sekretářkou, sdělila mi, že slečna Briggsová bude několik dní mimo město. Je na cestě ke klientovi, který bydlí v horách Santa Cruz.“

„Ke komu?“ zeptal se Notch zmateně.

„Jmenuje se Ambrose Vandyke. Počítačový magnát. Vymýšlí počítačové programy a pak z internetu stahuje všechno, co potřebuje.“

„Do háje,“ zamumlal Dewey. „Myslíte, že ta ženská vzala jinou práci místo toho, aby hledala naši přilbu?“

„Neřekl bych, že to spolu nesouvisí,“ poznamenal Mack. „Mám dojem, že ta dáma tu vaši ztracenou přilbu našla.“

„Cože?“ vyhrkl Dewey mnohem veseleji. „Vážně si to myslíte?“

Mack civěl na monitor. „Skoro nabeton.“

„Bezva,“ zachechtal se Notch. „Slyšíš to, Dewey? Tak ona tu zatracenou věc našla. Budou z nás boháči.“

„Tak proč se sakra Mack chová, jako by se chystal na pohřeb?“ nadhodil Dewey.

„Pokud vám připadá, že nemluvím moc nadšeně,“ vysvětloval Mack, „tak je to proto, že podle mě má slečna Briggsová s tou vaší přilbou vlastní plány, které se netýkají ani jednoho z vás.“

„Cože?“ zeptal se Notch. „O čem to mluví, Dewey?“

„Zatím nevím, ale nezní to moc dobře,“ zavrčel Dewey. „Tak povídejte, Macku. Není čas na tajnůstkaření. Jsme vaši klienti, pamatujete?“

„Problém je v tom,“ pokračoval Mack, „že proti obvyklému postupu Ztrát a nálezů mi Cady Briggsová neoznámila, že je přilbě na stopě.“

„No a? Třeba chce nejdřív prověřit svoje podezření,“ navrhl Dewey. „Aby si byla jistá dřív, než vám řekne, že na něco kápla.“

„Kvůli tomu ale nemusí jezdit tak daleko. Může to udělat po telefonu. Za to ji platím. Řekl jsem jí jasně, že jestli natrefí na něco, co by stálo za řeč, má mi dát okamžitě vědět. Dostat tu věc zpátky už je moje práce.“

Jeho odpověď se setkala s tísnivým tichem. Dewey a Notch těžce oddychovali.

Konečně si Notch odkašlal. „Myslíte, že tu přilbu našla a chce ji získat sama?“

„Je to logický úsudek,“ připustil Mack.

„Ale proč by to dělala?“ nechápal Dewey. „Proč by vám nejdřív nezavolala?“

„O jednom důvodu bych věděl. Možná ji napadlo, že když vám přilbu nevrátí, vydělá mnohem víc. Vzpomínáte, jak tvrdila, že staré brnění se na trhu se starožitnostmi dlouho neohřeje? Ceny za zachovalé kousky šplhají hodně vysoko.“

„Uff,“ odfrkl si Notch. „Myslím, že tomu pomalu začínám rozumět.“

„Opravdu to myslíte tak, jak to chápu?“ ujišťoval se Dewey stísněně.

„Vyrostla v uměleckém světě,“ dodal Mack. „Zná v něm spoustu lidí. Jestli přilbu objevila, mohla pro ni zrovna tak snadno najít kupce. Mám podezření, že právě teď jede za současným majitelem, aby se ji na černém trhu pokusila prodat na vlastní pěst.“

„Chcete říct, že místo, aby nám přilbu vrátila, střelí ji někomu jinému?“ zvýšil Notch hlas. „Fakt si to myslíte?“

„Připadá mi to jako dost reálná možnost,“ přisvědčil Mack.

„Jestli si vyjedná obchod, který se nebude týkat nás ani vás, Macku, vydělá si balík.“ V Deweyově hlase se objevilo smíření a náznak zdráhavého obdivu. „Vsadím se, že o moc víc, než byste jí zaplatil vy.“

„To rozhodně.“ Mack klepl na další ikonu a našel nejbližší odlety. „Navíc nebude muset jednat s překupníkem ani platit provizi a honorář aukční síni.“

„Věděl jsem hned od začátku, že je to moc krásný, než aby to byla pravda,“ povzdychl si Notch. „Dewey, nenarodili jsme se přece proto, abychom rychle zbohatli. To je prostě fakt.“

„Přesto bylo fajn přemýšlet, co s těmi penězi uděláme,“ dlouze se zasnil Dewey. „Měli jsme s Military Worldem velké plány.“

„Lehce nabyli, lehce pozbyli,“ poznamenal Notch filozoficky.

„Ještě to nevzdávejte.“ Mack si sundal brýle a položil je na stůl vedle klávesnice. „Cady Briggsová, jak se zdá, přehlídla, že se mnou uzavřela smlouvu, která pořád platí.“

Na druhém konci se rozhostilo krátké ticho.

„Co chcete dělat, Macku?“ zeptal se konečně Dewey.

„Co myslíte? Pojedu za ní.“ Mack vstal. „Připomenu jí, že pracuje pro mě a že si Ztráty a nálezy potrpí na smluvní loajalitu.“

7

Cady se třásly zkřehlé ruce. Stála v nočním šeru sekvojí, z nichž stále kapala voda, a snažila se zhluboka dýchat dolní částí břicha. Nemohla si vzít tabletu, kterou nosila v tubě na kroužku na klíče. Otupila by si smysly, které teď zoufale potřebovala. Mlžný opar kolem ní se už tak dost postaral o to, aby viděla nejasně a rozmazaně.

Právě mlha ji před několika okamžiky zachránila. Opar a tmavá noc ji skryly ve chvíli, kdy ti dva muži prošli kolem jejího úkrytu.

Byli tak děsivě blízko. Kdyby je neslyšela přicházet, neposlechla instinkty a necouvla mezi stromy…

No tak. Sesypat se můžeš později, až tě přepadne panický strach. Teď ale musíš přemýšlet.

Upřeně pozorovala osvětlená okna malého srubu, postaveného do tvaru písmene A. Před několika minutami z něj vyšli dva muži a nesli objemné předměty v nepromokavých plachtách. Světlo vycházející z malého domku odhalovalo lyžařské kukly, které jim zakrývaly obličeje. Pohybovali se rychle. Těžký náklad uložili do nenápadné dodávky, zaparkované na příjezdové cestě. Když se vraceli k domu, zaslechla jejich rozhovor. Procházeli jen kousek od místa, kde stála.

„… strašně dlouho trvá, než ty věci naložíme. Musíme odsud vypadnout.“

„Jen klid. Už jenom dvakrát a je to všechno.“

„Nelíbí se mi to. Tahle práce se mi vůbec nezdá.“

„Máš rád peníze, ne?“

Cady volala Ambrosi Vandykovi z letiště v San Jose. Podrobně jí vylíčil, jak se dostane ke srubu. Choval se bezstarostně a těšil se na ni. V hlase neměl ani náznak strachu. Ti chlapi museli přijít až potom, co zavěsil, blesklo jí hlavou.

Dostala se přímo doprostřed právě probíhajícího vloupání. Málem přijela autem až sem, ale na konci úzké, křivolaké příjezdové cesty narazila na zamčená vrata. Snažila se vyťukat Vandykovo číslo na mobilním telefonu, ale nedostala žádnou odpověď. Poněvadž se jí nechtělo po tak dlouhé cestě jen tak obrátit, navlékla si pláštěnku, vystoupila z auta a prošla zahradní brankou. Jakmile se vynořila zpod stromů, všimla si té dodávky. Při pohledu na zabalené předměty v její zadní části a otevřené dveře srubu jí projela chladná varující vlna.

Logické by bylo vytratit se někam do bezpečí a zavolat na policii, aniž by hrozilo nebezpečí, že ji někdo zaslechne. Ale jen Bůh ví, jak dlouho by trvalo, než by na tohle odlehlé místo dorazili. Mezitím by mohl být Ambrose Vandyke ve smrtelném nebezpečí. Nešlo tu jen tak stát a nic nedělat.

Uvažovala, jestli by pomohlo, kdyby odvrátila pozornost zlodějů. Pokukovala po dodávce a snažila se nevnímat nápor strachu.

Vozidlo parkovalo na konci velmi strmé příjezdové cesty. Pokud by se k němu dostala, aniž by ji spatřili, uvolnila by ruční brzdu a přepnula na neutrál…

Vycítila, že se k ní zezadu někdo přikradl, ale otočila se příliš pozdě. Cizí ruka jí zakryla ústa dřív, než stačila vykřiknout. Kolem pasu se jí ovinula silná paže a pevně ji přitiskla k velkému, svalnatému tělu.

„Pst,“ zašeptal jí Mack do ucha a táhl ji hlouběji do přítmí sekvojí. „Ani muk.“

Horečně přikývla, aby dala najevo, že rozumí. Projela jí úleva a vystřídala pronikavý strach, který byl příliš intenzivní, než aby ho dokázala překonat.

Mack oddálil dlaň od jejích úst. Chytila se ho za paži, aby udržela rovnováhu, stoupla si na špičky a varovně zašeptala. „Zloději. Myslím, že jsou dva.“

„Viděl jsem je,“ odpověděl stejně tiše.

„Jak jste se –“

„Na tom nesejde. Musíte odsud co nejrychleji zmizet.“

Prudce zavrtěla hlavou. „Nemůžeme tu s nimi nechat Vandyka samotného. Kdo ví, co by mu mohli provést?“

„Podívám se, co se dá dělat. Vy zatím doběhnete k autu, zavoláte policii a vytratíte se. Rozumíte?“

„Chtěla jsem uvolnit ruční brzdu v té dodávce, aby i s tím lupem sjela z kopce. Myslela jsem, že by je to třeba vylákalo z domu, abych mohla vklouznout dovnitř, zabednit dveře na závoru a zavolat poldy.“

„Pokud je na dveřích závora.“

„Každý nějakou má. Macku, musíme něco udělat. Co kdyby pana Vandyka zabili –“

„Fajn, fajn. Nechte mě přemýšlet.“

Mack pozoroval vchodové dveře srubu a pak přeskočil pohledem k dodávce. Téměř viděla, jak v duchu propočítává vzdálenosti a šance.

„Tak co?“ pobídla ho.

„Asi se budeme držet vašeho nápadu s brzdou. Ale udělám to já. Vy zůstanete tady. Ať se děje cokoli, neukazujte se. Jasné?“

„Ovšem. Rozumím.“

„Jestli se něco zvrhne, utíkejte pryč. Na nic nemyslete, jen utíkejte.“ Mlčela.

„Slyšíte?“ zeptal se podrážděně. „Tak dobře.“

Mack už déle neváhal. Nechal ji stát ve vlhkém přítmí a vyběhl zpod stromů. Se srdcem až v krku sledovala, že oběhl dodávku tak, aby ji měl mezi sebou a dveřmi do srubu. Modlila se, aby mlha ještě zhoustla a poskytla mu lepší úkryt.

Jakmile zmizel na druhé straně vozidla, zatajila dech. Za pár vteřin se pohnulo.

Ve strašidelném tichu se pomalu sunulo dolů z kopce. Zaplavila ji nová vlna strachu. Pokud si ti chlapi nevšimnou, co se před srubem děje, jejich úsilí bylo marné.

Dodávka pokračovala v podivně tiché jízdě po temném svahu. Cady se snažila vypátrat Macka v prázdném prostoru před srubem. Nebyla po něm ani stopa.

V zoufalství natáhla ruku a šmátrala po kameni, který by případně hodila do okna, aby upoutala pozornost zlodějů. Než to však stačila udělat, objevil se jeden z nich ve dveřích. Na prahu strnul.

„Krucinál, Sandlere. Ty pitomče, tys to auto nezabrzdil.“

Zloděj se vztekle vyřítil ze dveří. Přeběhl malou terasu a tři schody, než se dostal na příjezdovou cestu. Vzápětí se prudce zapotácel, jako by zakopl o nějaký neviditelný předmět. Zaškobrtl a bez sebemenšího hlásku se svezl k zemi. Jeho tělo zmizelo v šeru za terasou.

Ve dveřích se objevil druhý muž. „Co se to k čertu –?“

Udělal krok dopředu a prudce se zastavil. Na rozdíl od svého společníka se nesvalil jako pytel brambor. Zůstal stát jako přimrazený.

Světlo proudící ze dveří zlomyslně ozářilo ocel, která mířila na jeho hrdlo. Nebyl to žádný kapesní nožík.

Při pohledu na starožitný meč se Cady zprudka nadechla. Uvědomila si, že ho Mack nejspíš našel v té dodávce.

Sandler vypadal ochromeně. „Co je?“

„Odhoď zbraň,“ přikázal mu Mack. „Okamžitě.“

„Co se to děje?“ opakoval zloděj zmateně. „Máš tři vteřiny.“

Znovu se už nezeptal. Očividně pochopil své šance. Bázlivě vytáhl pistoli z opasku a sehnul se, aby ji položil na terasu.

Mack se nepatrně pohnul a Sandlera obešel. Ostrý hrot ale z mužova hrdla nesundal. Jakmile se dostal blíž k pistoli, špičkou nohy ji odkopl z dosahu.

„Cady,“ zavolal do tmy. „Pojďte sem.“

Nepotřebovala, aby ji pobízel dvakrát. Vyběhla z úkrytu a přiřítila se k otevřeným dveřím.

„Zvedněte tu zbraň.“ Mack nespouštěl ze Sandlera oči. „Podejte mi ji.“

Beze slova sebrala pistoli a přistrčila mu ji. Krátce a zkušeně ji prohlédl a pak sklonil špičku meče. Postoupil k otevřeným dveřím a mrkl do srubu.

„Měla byste se podívat po svém příteli,“ obrátil se ke Cady.

„Ach bože, pan Vandyke.“ Chvatně přistoupila ke dveřím a nakoukla dovnitř. „Jste v pořádku, pane Vandyku?“

„Tady!“

Prudce se otočila a v rohu spatřila mladého hubeného muže s tmavými vlasy. Ruce i nohy měl svázané stříbrnou páskou na lepení potrubí. Na zdi vedle něj viselo barevné surfovací prkno. Při pohledu na ni se mu v hnědých očích objevila úleva.

„Nůžky jsou na stole,“ dodal. „Vedle počítače.“

Přeběhla dřevěnou podlahu, popadla nůžky a hnala se zpátky, aby ho osvobodila.

„Měla jsem o vás hrozný strach, pane Vandyku,“ brebentila, zatímco opatrně stříhala pásku. „Jste v pořádku?“

„Jo.“ Ambrose zasténal a promnul si zrudlá zápěstí. „Děkuju vám i vašemu příteli. Nejspíš jste Cady Briggsová, je to tak?“

„Ano. A jsem k smrti vyděšená.“

„To jsme na tom stejně,“ připustil Ambrose. „Bál jsem se, že se sem připletete a taky vás dostanou.“

„Skoro se to stalo,“ poznamenal Mack vyrovnaným hlasem.

Ambrose mžouravě zamrkal. „Kdo jste?“

„Jmenuju se Easton. Mack Easton.“

Ambrose přikývl. „Ještě štěstí, že vás vzala s sebou.“

„Nechcete mi pomoct?“ zeptal se ho Mack. „Ten chlápek na zemi je pořád v bezvědomí. Měli bychom ho co nejdřív spoutat.“

„Rád.“ Ambrose udělal grimasu, zatajil dech a neohrabaně se drápal na nohy. „Můžete být klidný, lepicí pásky tu mám spoustu.“

Venku se ozval tlumený, kovový náraz. Cady si uvědomila, že dodávka se konečně zastavila.

„Ach bože,“ zašeptala, „to brnění.“

„Jen klid,“ chlácholil ji Ambrose, „udělali ho tak, aby vydrželo spoustu nárazů.“

Cady přešla ke dveřím a zadívala se na vozidlo. Zadní část byla pomačkaná a napasovaná na velký balvan.

„Myslím, že natřásání v kufru dodávky neměli původní výrobci zrovna na mysli,“ prohodila.

„Máte pravdu, ale předtím, než se tu ti lumpové ukázali, by mě to nejspíš trápilo mnohem víc.“ Ambrose se napřímil a s odstupem se zadíval na Macka. „Kdo jste, kromě toho, že jste Cadyin přítel?“

„Její šéf,“ prohlásil Mack.

8

Přece jen se ho nesnažila oblafnout. O dvě hodiny později, to už policisté s oběma zatčenými zloději odjeli, stál Mack před sálajícím krbem. Poslouchal rozhovor Cady a Ambrose Vandyka o starém brnění, které vytáhli z dodávky a složili na hromadu do kouta. Necítil se kompetentní, aby se zapojil do jejich debaty. Zbývalo mu jen postávat v pozadí a tvářit se civilizovaně.

Aspoň doufal, že tak vypadá. V posledních několika hodinách mu stoupl adrenalin a tak velké množství mohlo mít nepředvídatelné účinky.

„Jeden můj přítel Tim Masters se specializuje na zbraně a brnění. Vyprávěl mi o vaší sbírce, Ambrosi,“ promluvila Cady. Vzhlédla ze židle. Seděla na ní s nohou přes nohu a se ztracenou přilbou v klíně. „Tvrdil, že vám kdysi poskytl odbornou radu a že se zaměřujete na vzácná brnění vytvořená nejlepšími zbrojíři v severní Itálii. Zmínil se, že se snažíte získat kompletní vybavení…“

Mack přestal vnímat rozhovor a lokl si čaje, který jim Ambrose uvařil. Chuť té tekutiny ho popudila. Nikdy nebyl velký nadšenec čajů. Měl rád kávu. A hodně silnou.

Tak dobře, z podkladů, které se mu dostaly do ruky, vyvodil špatné závěry. Přiklonil se k tomu, co vypadalo jako logický důsledek. Ale zmýlil se. Cady se jen snažila najít ztracenou přilbu a odvést co nejlepší práci. Závažnější problém byl ten, že se nedržela běžného postupu a podstoupila obrovské riziko, a navíc mohla přijít i o život. To spolu ale proberou později.

Teď právě mu spadl kámen ze srdce, že se jí nic nestalo a že mu nechtěla zkřížit plány.

Pocit uspokojení byl zcela neadekvátní. Nedostavila se profesionální úleva, která by provázela zjištění, že se v obchodním odhadu nespletl. Znovu se choval, jako by se ho celá tahle věc dotýkala osobně. Zatraceně, člověk by řekl, že takhle nějak by člověk reagoval při zjištění, že mu milenka nebyla nevěrná.

Bylo v tom něco víc, protože s Cady do dnešního večera strávil necelou hodinu a půl. Setkali se zatím na té schůzce ve Vegas a řešili pouze obchodní záležitosti.

Půldruhou hodinu pracovní diskuse lze stěží klasifikovat jako osobní vztah, uvažoval. Samozřejmě tu byly ještě telefonické rozhovory během posledních dvou měsíců. Ty ale nemůžu vážně počítat.

Dobrá, tak ty telefonáty počítám. No a?

Kdesi uvnitř balancoval na hraně mezi sebekontrolou a euforií. Z racionálního hlediska věděl, co se s ním děje. Hrozba nebezpečí a násilí v něm zanechala stejně mohutné důsledky jako sexuální touha. Chvíli potrvá, než se jich zbaví. Ale tím to nekončí. Cady ty potíže ještě komplikuje. Jakmile na ni pohlédl, intelektuální úvahy vylétly oknem.

Dnes večer sem přišel vzteklý na sebe i na Cady Jakmile však před vraty na konci příjezdové cesty spatřil její pronajaté auto, všechno se rázem změnilo. Tušil, že tu cosi nehraje. Vzápětí pocítil strach.

„Neuvěřitelné.“ Ambrose pozoroval přilbu, kterou Cady držela. „Naprosto neuvěřitelné. Nemůžu pochopit, že se celá léta válela v nějaké krabici ve skladišti malého muzea ve Vegas.“

„Neznalost byla v tomhle případě obrovským štěstím.“ Cady se na kousek zdobené oceli dívala s výrazem zdráhavého uznání. „Jen se podívejte na ten elegantní tvar nebo znamenitý pozlacený motiv kolem celého okraje… Vidíte, jak vzorek plasticky vyniká? Představte si, kolik času a umělecké představivosti padlo na věc, která je určená jen k válčení.“

„Senzační, co?“ spustil Ambrose vesele. „Zázrak, že skončila ve sbírce Military Worldu.“

„Našla jsem o té přilbě záznam v katalogu vojenského muzea z počátku dvacátého století. Podle něj ji v roce 1925 odvezli na prodejní aukci do New Yorku. Žádný doklad o kupci jsem ale neobjevila. Prostě zmizel.“

„Třeba ji koupil Belford, který prý Military World založil, a celá ta léta ji měl ve skladu.“

Cady pokrčila rameny. „Možná. Zřejmě se to už nikdy s určitostí nedozvíme. Jak se dostala do vaší sbírky, Ambrosi?“

Mack zbystřil. Probral se ze sna a pohlédl na Ambrose. „Dobrá otázka. Jak jste k tomu přišel, Vandyku? Prohledal jsem na internetu všechny aukce i prodejní nabídky, veřejné i soukromé, legální i ty nelegální, ale nenašel jsem ani stopu.“

„Vzhledem k prostředí, v jakém se pohybujete, bych čekala, že nakupujete po internetu, Ambrosi,“ přidala se Cady.

Vandyke zavrtěl hlavou. „Spojil se se mnou nějaký překupník a tvrdil, že zná někoho, kdo chce zprostředkovat velmi tichý prodej. Řekl jsem, že mám zájem. Přinesl mi přilbu sem a já mu ji zaplatil hotově.“

„Nezajímalo vás, odkud ji má?“ vyzvídal Mack.

Ambrose zrozpačitěl. „Připouštím, že jsem se moc nevyptával.“

„Fajn,“ přikývl Mack. „A teď už víme, kam vás to dostalo.“

Ambrose zčervenal. „No jo, já vím. Ale papír, co mi ukázal, vypadal vážně jako pravý.“

„Až na to, že měl zfalšované potvrzení aukční síně,“ zamumlala Cady.

„Jo.“ Ambrose udělal obličej. „Už toho nechme. Jak jsem měl vědět, že jsou ty doklady padělané?“

„Než jste tu věc koupil, měl jste se poradit s Timem nebo někým jiným, kdo se vyzná ve zbraních a brnění,“ zdůraznila Cady.

„Máte pravdu.“ Smutně se zadíval na přilbu. „Já ji ale opravdu moc chtěl a netoužil jsem po nějakém problému. Chápete, jak to myslím?“

Macka překvapilo, že k Ambrosovi pocítil skutečnou náklonnost. Vandyke byl možná počítačový multimilionář, ale bylo mu teprve třiadvacet let.

„Když už mluvíme o problémech,“ nadhodil Mack, „jak se sem dostali ti dva, co se vám dnes v noci postarali o zábavu?“

„Prostě se objevili přede dveřmi. Nechápu, jak se dozvěděli, že tu přilbu mám.“

„Nejspíš se domluvili hned, jak jste ji koupil,“ zamyslel se Mack. „Vsadil bych se, že ten takzvaný umělecký znalec se se zloději nejdřív dohodl a teprve pak vám přilbu prodal. Až se dostanu k počítači, možná se mi podaří vytáhnout nějaká jména pro poldy.“

„To nechápu. Proč by mi prodali přilbu a hned mi ji ukradli?“

Mack se pochmurně usmál. „Aby ji mohli prodat dalšímu sběrateli, potom mu ji ukrást a zase prodat. A tak pořád dál.“

„Rozhodně je to kreativní způsob, jak se dostat k penězům,“ dodala Cady.

Mack ohnul prsty na jedné ruce a vybavil si, jak v ní svíral starodávný meč. „Jak už jste řekl, sběratelé dnes platí za brnění závratné částky. A to s sebou samozřejmě nese i příval zlodějů, kteří se o ně zajímají. To je odvěký zákon nabídky a poptávky.“

„Jo, o tom ledacos vím.“ Ambrose se dlouze zadíval na přilbu a pak zvedl vážné, kajícné oči ke Cady. „Vážně mě to všechno moc mrzí.“

„Měli jsme štěstí,“ zakončila Cady. „Vyšli jsme z toho bez úhony, a to díky Mackovi.“

Usmála se a pohlédla na něj vážnýma, pátravýma očima.

Napadlo ho, že se na něho dívá jako na hrdinu. Uvažoval, jak dlouho to asi potrvá.

„Cady má pravdu,“ přisvědčil Ambrose. „Vděčím vám za hodně. Kdybych vám to mohl nějak oplatit…“

„Dám vám vědět,“ utrousil Mack.

„Myslím to vážně,“ trval na svém Ambrose.

Mack nadzvedl obočí. „Já taky.“

Ambrose vstal. „Jaký používáte počítačový program? Ten, co vám umožňuje sledovat soukromé umělecké aukce na internetu?“

„Před pár lety mi ho navrhl jeden kamarád.“ Mack se obrátil zpátky ke krbu. „Pomáhá mi získat informace o pohybu uměleckých děl i starožitností na černém trhu. Prodeje, krádeže, soukromé dražby… Vytvářím si specializovanou databázi, která obsahuje spoustu lidí, co na těchhle trzích pravidelně obchodují, dobré i špatné chlápky. Shromažďuju jména známých padělatelů, překupníků, jejich postupy a trendy…“

Ambrose svraštil čelo profesionálním zájmem. „Takový program se musí nepřetržitě aktualizovat.“

„To ano.“ Mack lehce pohnul rameny, aby uvolnil plížící se napětí. „Ten kamarád si ale bohužel založil vlastní internetovou firmu a na můj program už nemá čas. Moje databáze má spoustu hluchých míst.“

„Jakých?“

Mack se na něj zamyšleně díval. „Vážně vás to zajímá, nebo jste jen zvědavý?“

„Děláte si legraci? Osobně se mě to velmi dotýká. Jsem teď oficiální obětí pokusu o krádež. V čem jsou slabiny vašeho programu, Macku?“

Mack pohlédl na Cady V očích se jí zračily únava a napětí. „Na podrobnosti je teď trochu pozdě, ale možná bychom se na to mohli podívat jindy.“

„Kdykoli. Po tom, co jste pro mě udělal, jsem vám naprosto k službám. A navíc mě hledání uměleckých děl fascinuje.“

„Zavolám vám.“ V duchu si poznamenal, aby ten nápad opravdu uvážil. Nestávalo se mu často, že by se mohl radit se samotným Ambrosem Vandykem. Mrkl na hodinky. „Cady, už bychom měli jet. Musíme najít nějaký motel. Ani jeden z nás na tom není dneska tak dobře, aby mohl řídit moc daleko.“

„Zůstaňte tady,“ navrhl jim Ambrose okamžitě. „Rád vás tu nechám. Vím, že tu není žádný komfort, ale nějaké čisté ručníky bych snad našel.“

„Díky,“ zavrtěla Cady hlavou. „Myslím, že motel bude pro všechny jednodušší. Kde je nejbližší? V Santa Cruz?“

„Nemusíte jezdit tak daleko. Pár mil odsud je malé rekreační středisko. Vede ho jeden můj přítel.“ Ambrose zvedl sluchátko. „Zavolám mu a dohodnu to s ním.“

„To zní opravdu skvěle.“ Cady zvedla přilbu a vstala. „Mimochodem –“

Ambrose jí se sluchátkem u ucha věnoval hloubavý pohled. „Copak?“

„Vím, že už jste za přilbu zaplatil a je pravděpodobné, že svoje peníze nikdy zpátky nedostanete. Kdybyste se ale rozhodl, že ji opravdu chcete, věřím, že Mackovi klienti by to s vámi rádi prodiskutovali. Nemám pravdu, Macku?“

Ušklíbl se. „O tom nepochybuju. Z pohledu mých klientů je ta přilba něco jako vítězný tiket v loterii. Nemůžou se dočkat, až za ni dostanou hotové peníze.“

„Takže ujednáno,“ přikývl Ambrose okamžitě.

„Ještě jste neslyšel cenu,“ krotil ho Mack.

Ambrose se dobromyslně zakřenil. „Myslím, že to nebude problém.“

„Kromě koupě přilby byste možná měl svou rozrůstající se sbírku vybavit dobrým bezpečnostním systémem.“

„Víte, že jsem si s tou myšlenkou několikrát pohrával, když ti lumpové nakládali moje věci do dodávky?“

Obrátil se zpátky k telefonu a mluvil s někým na druhém konci.

Mack pohlédl na Cady a všiml si, že ho pozoruje. V jejích očích téměř četl slova „můj hrdina“, napsaná planoucími neonovými písmeny. Bylo stále těžší ignorovat hlubokou, intenzivní touhu. Napadlo ho, jestli to příroda zařídila tak, aby muž přestal rozumně uvažovat, jakmile se nějaká žena usměje tak, jak se teď usmívala Cady Jako metoda zajištění reprodukce a pokračování živočišného druhu to mělo hodně do sebe.

Připomněl si, že svůj úkol na tomhle poli už splnil. Důkazem byly školní účty, přicházející z fakulty. O muži jeho věku se předpokládalo, že začne plánovat leda tak důchod.

9

Za hodinu už Cady ležela na zádech, ruce měla zkřížené pod hlavou a civěla na nízký trámový strop. Byla unavená, ale spát nemohla. Dotírala na ni přemíra dojmů. Po událostech dnešního večera není divu, usoudila.

Snažila se roztřídit vlastní pocity. Měla všechny důvody ocitnout se na okraji propasti, ale nezdálo se, že by se o ni nějaký záchvat pokoušel. Věděla, jak to vypadá, a tohle bylo jiné.

Přesto měla nervy nabité bioelektřinou, která by stačila na zásobení malého městečka.

Obrátila hlavu na polštáři a mrkla na hodinky. Tři ráno. Bohužel ji ještě čeká spousta času, než bude mít důvod, aby vzdala pokusy o spánek a odešla na snídani.

Odhrnula přikrývku a vstala. Zamířila k proskleným dveřím, vedoucím na úzký balkon, který se táhl kolem celého poschodí malého bungalovu. Venku byla naprostá tma. Nad sedlovou střechou se rýsovaly stromy. Asi před hodinou se rozpršelo a z okapů plynule odtékala voda.

Přestože bylo venku sychravo a mrazivo, pocítila náhlou potřebu čerstvého vzduchu. Sklonila se pro lehký župan, který ležel v nohách postele. Ještě štěstí, že jsem počítala s možností, že tu přespím, napadlo ji. Představa, že bude ráno Mackovi čelit s nevyčištěnými zuby, byla nesnesitelná. Stáhla si župan páskem, bosýma nohama vklouzla do mokasínů, které před chvíli zula, a odemkla prosklené dveře.

Obklopil ji vlhký a osvěžující noční vzduch, prosáklý vůní dřeva. Vyšla na balkon a zastavila se u zábradlí. Od vedlejších místností ji dělila po ramena vysoká dřevěná přepážka, ale neviděla, že by z nich vycházelo nějaké světlo. Mack očividně neměl potíže se spánkem.

Šťastný Mack.

Nebo leží v posteli a civí na strop stejně jako ona před chvílí?

Nemysli na tajemného muže v posteli. Přetížené nervy už další podnět nesnesou.

Špičkou prstu přejela po mokrém zábradlí. Pod deštěm promáčenými sekvojemi bylo naprosté ticho. Stěží se dalo uvěřit, že kousek odsud leží supermoderní komerční říše divů Silicon Valley, pokud tam ovšem člověk dokáže dojet po úzkých horských silničkách.

Zachvěla se. Vycítila Mackovu přítomnost dřív, než promluvil ze tmy po její levici.

„Děje se něco?“ zeptal se. „Nemůžete spát?“

Jeho otázka vyjasnila sporný bod – Mack není v posteli. Stál v temném stínu na druhé straně stěny. Napadlo ji, jak dlouho je asi venku a dívá se do vlhké noci.

Ruce měl zabořené hluboko v kapsách černé větrovky. Vypadal jako tajemný, neodolatelný přízrak s nečitelným výrazem. Zdálo se jí, jako by jí projel neviditelný blesk a vyrazil jí dech. Měla pocit, že se ocitla na vrcholku velmi vysokého ruského kola.

Přitiskla si župan bezpečněji k tělu a snažila se nefantazírovat. Jsme obchodní partneři, připomínala si v duchu. Je to můj zaměstnavatel. Existují jistá pravidla, která bychom měli dodržovat, zvlášť proto, že pro něj chci v budoucnu ještě pracovat. Pokud možná co nejčastěji.

„Není vám nic?“ vyzvídal.

V jeho hlase slyšela upřímnou starost. Uvědomila si, že mu neodpověděla.

„Ne, je mi fajn. Skvěle,“ řekla rychle a snažila se o nenucený tón. Co je trocha nebezpečí, zmatku a zážitku, který mohl skončit smrtí? uvažovala. Taková je každodenní práce v uměleckém poradenství. Jsem profesionálka. „Jen se mi nedaří usnout, a tak mě napadlo, že mi možná prospěje noční vzduch.“

„To mě nepřekvapuje. Byla jste celý večer až moc klidná. Uvažoval jsem, kdy to na vás dolehne.“

Pocítila rozladění. Já jsem klidná, zatraceně. Záchvat panického strachu jsem nedostala, i když bych na to měla za těchhle okolností naprosté právo.

„Je pravda, že většinu večerů se nepromenáduju v právě probíhajících loupežích,“ odsekla. „Ale slyšela jsem, že tu a tam je dobré vyzkoušet všechno.“ Vybavila si odraz světla z nablýskaného starožitného meče a zachvěla se. „Krom toho jste většinu obstaral sám.“

„Pořádně jste mě dnes večer vyděsila.“

Při tónu jeho hlasu ztuhla. Přísahala by, že byl podrážděný. Ale nedávalo to smysl. Proč by na ni měl být naštvaný? Spíš ona by měla mít důvod k rozladění.

Zvítězily v ní profesionální instinkty. Vždyť je to obchodní partner, připomínala si. A sem přijela kvůli pracovním záležitostem. Navíc za sebou mají obrovský stres, a tak je třeba brát ohledy.

„Taky jsem měla strach,“ zvolila diplomatičtější tón. „A jakmile mi došlo, že hodláte udělat mnohem víc, než jen pustit dodávku zpátky z kopce, ještě se to zhoršilo. Když jsem viděla, jak držíte špičku meče u krku toho chlapa, nevěřila jsem tomu.“

„Odvést pozornost k autu by nic nevyřešilo.“

Jeho hlas byl teď na bodu mrazu. Napadlo ji, že možná o něho se pokouší záchvat panického strachu. Přistoupila k přepážce a nakoukla přes ni, aby zachytila aspoň prchavý záblesk jeho výrazu.

„Jste v pořádku?“ zeptala se jemně.

„To závisí na tom, co si pod tím pojmem představujete.“

„Oba jsme měli náročný večer.“

„Myslíte?“

Nelíbil se jí jeho tón. Jako by musel vynakládat obrovské úsilí na sebekontrolu. Ten pocit znala. Vteřinu váhala a pak se rozhodla. Koneckonců je to tajemný muž. Dost možná jí dnes v noci zachránil život. Rozhodně zabránil krádeži brnění, které má velkou cenu. Zaslouží si nějakou odměnu. Odhodlala se k nejvyšší oběti.

„Mám s sebou prášek,“ nadhodila. „Nosím ho na kroužku u klíčů pro případ potřeby. Potlačuje akutní záchvaty paniky. Jestli potřebujete, dám vám ho.“ Snažila se nemyslet na to, jak zítra bez malého ochranného talismanu zvládne dlouhou zpáteční cestu domů.

Nastalo krátké ticho.

„Díky,“ utrousil konečně. „Je to od vás moc milé, ale v minibaru jsem našel jednu z těch miniaturních lahviček whisky. Myslím, že splní svůj účel.“

„To je dobře.“ Snažila se zakrýt úlevu.

Vteřiny odtikávaly.

„Užíváte ty prášky pravidelně?“ zeptal se.

„Ne. Ale mám sklon k záchvatům panického strachu. Všichni říkají, že jsem je zdědila po příbuzných mojí tety, ale pokud vím, trpíme jimi jen my dvě.“

„Máte s tím problémy odjakživa?“

„Začalo to na fakultě.“ Pevněji sevřela lemy županu. „Ale řekla bych, že mají původ v tom, co se mi stalo ve čtrnácti. Byla to… nehoda. Skoro jsem se utopila. Později, když se záchvaty začaly objevovat, jsem si na to vždycky vzpomněla.“

„Berete ty tablety často?“

„Ne. Už ne. Neměla jsem je celou věčnost.“ Se stoupajícím zděšením naslouchala vlastním slovům. Rozhovor nabral špatný směr, pomyslela si. Do téhle chvíle Mack pravděpodobně usoudil, že nejsem nic jiného než vystresovaný uzlíček nervů – labilní, vrtkavý a nespolehlivý. Žádný báječný profesionální image. Vidina budoucí spolupráce se začala rozplývat. „Už dlouho se mi nic takového nestalo. Vlastně několik let.“

„Kolik?“

Pokud rychle nezměníme téma, dostanu opravdový záchvat co nevidět, napadlo ji.

„Nejmíň dva,“ odpověděla a snažila se o nenucený a lhostejný tón. „Vlastně tři.“ Bylo to trochu přitažené za vlasy, ale za dva měsíce uplynou přesně tři roky od posledního vážného záchvatu. „Je to tak dávno, že si na to skoro nepamatuju.“ Nepřítomně si přejela prsty po zádech. „Pomáhá mi pravidelná jóga a hluboké dýchání. Prášek s sebou nosím jen pro jistotu.“

„Aha.“

Rozhodně je na čase přesměrovat jádro rozhovoru, rozhodla se.

„Co jste dnes dělal u Ambrosova srubu?“ zeptala se. „Bylo to úžasné. Podle toho, jak jste se s lupiči vypořádal, soudím, že jste se v takové situaci neocitl poprvé.“

Nastala krátká pauza. Získala dojem, že Mack pečlivě volí slova. Skutečnost, že spolu dnes v noci prožili významný společný zážitek, očividně neznamenala, že by si přál, aby znala celou jeho životní historii.

„Můj otec byl profesionální voják,“ promluvil konečně. „Na fakultě jsem se oženil a rychle potřeboval práci, takže jsem šel několik let v jeho stopách. Pak jsem začal pracovat pro firmu zajišťující bezpečnostní poradenství. Tak či onak jsem strávil spoustu času mezi zbraněmi nebo lidmi, co je nosí.“

„Aha.“

Zvolna tu novinku vstřebávala. Na Macka Eastona to rozhodně vrhalo zcela nové světlo. Cady pocházela z uměleckého světa a až do dnešního večera se domnívala, že u Macka je to stejné. Z prvního telefonátu sice pochopila, že od mužů, které v životě poznala, se liší, ale netušila jak moc.

„Jak jste se dostal k pátrání po ztracených a ukradených uměleckých dílech?“ vyzvídala.

„Po smrti své ženy jsem se rozhodl najít práci, kde se nepoužívá tolik zbraní.“

„Hmm. Promiňte, to jsem netušila. Kdy zemřela?“

„Před šesti lety.“

Tiché smíření v jeho hlase jí prozrazovalo všechno, co by ji o jeho manželství mohlo zajímat. Svou ženu miloval, její ztráta pro něj byla nenahraditelná.

„To je mi líto,“ omluvila se znovu, tentokrát velmi jemně.

Ticho odtikávalo stejně plynule jako bubnující déšť za oknem.

„Nepamatuju se, kdy naposled se moje práce vyvinula takovým směrem jako dneska večer,“ pokračoval Mack po chvíli.

Vypadal znechuceně. V duchu si povzdychla. Nezdá se, že do budoucna bych měla moc vyhlídek na další spolupráci se Ztráty a nálezy. Aniž by cítila skutečnou naději, že se jí podaří pozměnit jeho názor, snažila se večerní zážitek zlehčit.

„Byla to mimořádná situace,“ upozornila ho. „Žádný běžný postup.“

„Vůbec jste se postupem neřídila. Měla jste mi zavolat hned, jak jste zjistila, že Vandyke tu přilbu má.“

„Tak moment. Připouštím, že věci se zvrhly, ale nebyla to moje vina. Letěla jsem za Vandykem jen proto, abych se na tu přilbu podívala. Ambrose mi ji sice v telefonu popsal, ale staré brnění musíte vidět na vlastní oči. Jak jsem mohla tušit, že se ji ti lotři chystají ukrást?“

„Měla jste mě informovat.“

„Ale no tak. Vždyť jsem ani nevěděla, jestli se opravdu jedná o tu ztracenou přilbu. Dělala jsem jen svou práci.“

„To není žádná omluva. Za to, abyste riskovala, vás neplatím. Od svých konzultantů očekávám dobrý úsudek, střízlivé uvažování a nepřekračování hranice odbornosti. Myslel jsem, že když jsem vás najímal, vyjádřil jsem se jasně. Vy máte jen sledovat fámy a hledat vodítka. O vrácení věcí se postarám sám.“

Opravdu byl naštvaný.

„Má to znamenat, že mám padáka?“ zeptala se. „Uvažuju o tom.“

Takže to ještě není jisté. Zhluboka se nadechla. Nezbývalo jí moc naděje, ale bude lpět i na té nejmizivější jiskřičce.

„To, co se dneska stalo, se už s velkou pravděpodobností nebude opakovat,“ ujistila ho chvatně.

„Hmm.“

„Vlastně můžu skoro zaručit, že se to už nikdy nestane.“

„Vážně?“

„Příště vás budu o všem informovat,“ slíbila. Neodpověděl.

„Denně vám budu posílat hlášení,“ pokračovala. „Přes e-mail, abyste ho dostal včas.“

„Hmm.“

Ochaboval. Tím si byla skoro jistá.

„Zavedu vlastní postup,“ pokračovala dychtivě.

„Jaký?“

„Postarám se, abyste přesně věděl, v jaké fázi zrovna jsem, a to čtyřiadvacet hodin denně. Umožní vám to na cokoli se zeptat nebo mi zadat nové instrukce.“

Následovalo ticho. Zatajila dech.

„Mám to chápat tak, že vás práce pro Ztráty a nálezy baví?“ zeptal se konečně.

„Moc,“ přisvědčila rychle. „Hned po první zakázce s konvičkou ze španělského kláštera mi bylo jasné, že tuhle práci chci. Ale abyste mě špatně nepochopil. Líbí se mi radit klientům, kteří chtějí koupit kvalitní starožitnosti. Ale mám dojem, že Ztráty a nálezy na moji činnost plynule navazují. Využívají mých vědomostí, a to velmi zajímavým způsobem. Je to fascinující.“

„Aha. Takže to děláte kvůli vzrušení?“

„Je to pro mě výzva,“ opravila ho.

„Hmm.“

Čekala, ani se neodvážila pohnout.

„Nechci zažít víc večerů, jako byl ten dnešní,“ varoval ji.

Opravdu ochabuje.

„Už jsem vám slíbila, že vás budu nepřetržitě informovat.“

Uvažoval. Napřímila se a v duchu probírala pestrou kolekci profesionálně vypadajících formulářů, na nichž by mu mohla předávat hlášení.

„Tak dobře,“ přikývl Mack konečně. „Zkusím to ještě jednou. Až příště dostanu něco z užitého umění, zavolám vám.“

Uvolnila se. „Díky. Vážím si toho. Nebudete litovat.“

„Jste si tím jistá?“

„Naprosto. No tak, Macku, musíte připustit, že svou práci ovládám. Našla jsem všechny tři ztracené věci, které jste hledal. S přilbou čtyři.“

„V tom s vámi souhlasím.“

„Mám na tohle čich.“

„A dobré kontakty,“ doplnil suše.

Pokrčila rameny. „Umělecký svět je malý a já v něm vyrůstala od kolíbky. Dokážu zjistit informace z různých zdrojů, kam ani váš počítačový program nepronikne.“

„Nemusíte mi dokazovat svoje předpoklady. O vašem talentu už vím.“

Zadívala se na zastíněnou siluetu jeho obličeje. Nejlepší bude změnit téma, usoudila. „Takže, když jsme vyřešili problém s mou smlouvou, měli bychom probrat ještě něco.“

„Co?“

„Nepoděkovala jsem vám za to, co jste dnes večer udělal,“ řekla tiše. „Nevím, jak do toho. Vlastně mě ani nenapadá, kde začít.“

„Zapomeňte na to,“ zabručel. „Ve Ztrátách a nálezech je normální dohlížet na své spolupracovníky.“

„Hmm.“ Zamyslela se. „Jak jste vůbec věděl, kde jsem?“

„Zavolal jsem vaší sekretářce.“

„Aha.“ Cady přikývla. „Chytré. Nebude vám vadit, když budu trochu přetékat vděčností? Skuteční živí rytíři, ať už s brněním nebo bez, se v dnešní době moc nevyskytují.“

„Řekl jsem, abyste na to zapomněla.“

Přistoupila k dělicí stěně. Jakmile si uvědomila Mackovu blízkost, znehybněla. Stál tam, jen několik palců od ní. Dost blízko, aby cítila teplo jeho těla. Dost blízko, aby viděla, že nemá brýle. Dost blízko, aby zatajila dech.

„Každopádně děkuju,“ zašeptala.

Dlouze se na ni díval, připadalo jí to jako věčnost. A pak se zábleskem ženské intuice pochopila, že ji hodlá políbit.

Stačilo, aby ukročila zpátky a dovolila nízké stěně, aby splnila svůj účel. Ale proč bych měla? blesklo jí hlavou. Tohle je tajemný muž a ani jeden z nás nemá žádné závazky. A se vší pravděpodobností mi zachránil život.

Můj hrdina, myslela si. Skutečný rytíř.

Necouvla. Velmi pomalu vytáhl ruce z kapes větrovky, čímž jí poskytl spoustu času, aby si to ještě rozmyslela. Ale věděla, že se nechce rozmýšlet. Na téhle chvíli by neměnila nic.

Nahnul se přes dřevěnou přepážku, vzal její hlavu do dlaní a políbil ji. Tajemný muž.

Měl velké ruce, cítila z nich sílu. Projela jí žhavá vlna. Svíral její obličej, jako by byla kousek porcelánu z osmnáctého století. Tiskl rty k jejím, rozvážně, vemlouvavě, hladově. Jeho prsty ji ještě nepatrně stiskly. Vnímala jeho sílu i touhu.

Příval emocí ji naprosto zaskočil. Připadalo jí, jako by se její předešlé známosti skládaly z několika přitažlivých napodobenin a líbivých podvrhů, ale teprve teď se konečně setkala s originálem.

Možná to není ta nejrozumnější věc na světě, letělo jí hlavou. Ale čemu bych tím mohla ublížit? Zvládnu to. Je pravda, že v podobných záležitostech nemám moc praxe, protože můj soukromý život byl poslední dobou dost jednotvárný, ale neztratím půdu pod nohama jen proto, že mě Mack líbá. Mám to plně pod kontrolou.

Přitiskl ústa těsněji a polibek prohloubil. Pocítila žár. Nejspíš je dobře, že ta dělicí stěna celou věc komplikuje, napadlo ji. Jinak bych byla v těžkém pokušení ho obejmout. A možná ze sebe udělat naprostého hlupáka.

Polibek je jedna věc, ale spát s klientem je něco jiného. Rozhodně ne dobrá obchodní taktika.

Mack tiše zasténal. Zdráhavě sklouzl dlaněmi z jejího obličeje a zvedl hlavu.

Skončilo to moc brzy, napadlo ji rozladěně.

Otevřela oči a viděla, že se Mack pohnul. Nohu opřel o spodní část zábradlí a rukou se natáhl po vrchní hraně přepážky. Vzápětí se přes ni přehoupl a tiše dopadl na její stranu balkonu.

Chytil ji kolem ramen, přitáhl do náruče a znovu políbil. Tentokrát je však nedělila žádná stěna.

Pravidla jsou od toho, aby se porušovala.

Objala ho kolem krku. Vlasy i větrovku měl provlhlé, ale nevěnovala tomu pozornost. Tiskl ji k sobě tak silně, že se stěží mohla nadechnout. Na ničem už nezáleželo, kromě toho, aby se k sobě dostali co nejblíž.

Narůstající touha ji překvapila. Projela jí horká vlna vzrušení. Pevně ho objala.

„Macku.“

Sklouzl dlaněmi po jejích zádech, pevně ji uchopil a zvedl. Župan se jí rozevřel. Při náhlém důvěrném fyzickém kontaktu se vyplašeně nadechla a chytila se ho ještě pevněji.

„Na tohle jsem myslel celé hodiny,“ zamumlal.

„Já taky.“

„Nedivím se, že ani jeden z nás nemohl spát.“

Držel ji v náručí a ústy sklouzl k jejímu hrdlu. Měla pocit, že svět kolem ní divoce víří. Uvědomila si, že Mack se pohybuje směrem k proskleným dveřím.

„Otevři,“ vydechl.

Nahmatala kliku a podařilo se jí otevřít dveře. Nesl ji do ztemnělého pokoje.

Když se s ní svalil na zmačkané polštáře, zmocnilo se jí divoké vzrušení, jaké ještě nezažila. Zmítala sebou na široké posteli a dychtila po jeho objetí. Konečně pod sebou zklidnil její horečné pohyby a sklonil se nad ni. Jednu nohu vsunul mezi její stehna. Ve vášnivé rvačce přišla o župan a zůstala jen v slabé noční košilce.

Rukou vklouzl pod nepatrný kousek oděvu. Cítila jeho teplou dlaň i to, jak pod jeho hladivým dotykem stoupá její vzrušení, a uvědomovala si, že to Mack cítí také.

Líbala ho s narůstající beznadějí. Každé místo, na které dosáhla ústy, bylo snadnou kořistí – ramena, lalůček ucha, zápěstí… Kdesi vzadu se rozklinkal malý varovný zvonek. Takhle nevypadá její milostný život. Divoké výkřiky v náručí muže, kterého prakticky nezná, nejsou jejím stylem.

Zvonění však bylo příliš slabé a vzdálené, než aby mu věnovala pozornost.

Mack se nepatrně odtáhl, sundal si větrovku, černé tričko i kalhoty.

Jakmile se k ní znovu přitiskl, byla víc než připravená. Nezaváhal.

Z hrdla se mu vydralo tiché, chraplavé zasténání, v němž se mísilo uspokojení s očekáváním.

Dosud nezažila tak intenzivní vzrušení. Hlavou jí prolétlo, že je právě tak dokonalý, aby jí dokázal poskytnout úlevu z nahromaděného napětí, jakou potřebovala.

Pomalé pohyby nabývaly na intenzitě, dokud oba nedosáhli vrcholu. Vyklenula se proti němu.

Nasál dech.

Uvolnění, které následovalo, ji naplnilo úžasem. Mack k ní sklonil ústa a potlačil její zasténání.

Vzápětí znehybněl a každý sval v těle se mu napjal. Zaryla mu nehty do zad. Odtrhl rty od jejích a zabořil obličej do zmuchlané deky vedle ní.

Načechraný polštář ztlumil jeho výkřik jen částečně.

Měla jsem pravdu, napadlo ji. Některá pravidla jsou od toho, aby se porušovala.

Malátně se probrala z příjemné únavy, která se na ni snesla okamžitě po vyvrcholení. Déšť vytrvale pleskal o balkon.

Otevřela oči a spatřila vedle sebe velkou, tmavou Mackovu siluetu. Ležel na břiše s obličejem odvráceným k tmavému oknu. Prošívaná deka ho zakrývala po pás a odhalovala hladké obrysy zad. Vzpomněla si, jak lehce ji zvedl a nesl do ložnice. Tajemný muž.

V duchu se usmála a vychutnávala blažený pocit. Uvažovala, jestli se takhle ženy cítí po každém skvělém milování.

„Macku?“

Žádná odpověď.

„Macku?“ opakovala hlasitěji.

„Hmm?“ Ani nezvedl hlavu z polštáře.

Opřela se o loket. „Pořád mi něco vrtá v hlavě.“

„Nepočkalo by to do rána?“ zamumlal.

„Něco nechápu. Vysvětlil jsi mi, jaks mě našel ve Vandykově domě, ale neřekls mi, proč jsi mě tam hledal.“

Nastalo krátké, výrazné ticho.

„Měl jsem tušení.“

„Muselo to být víc než tušení.“ Svraštila čelo a vzpomínala, co se večer stalo. „Vím, žes tvrdil, že na poradce dohlížíš, ale pochybuju, že bys každého sledoval pokaždé, když si vyrazí na výlet.“

Mack mlčel. Napadlo ji, jestli znovu neusnul.

„Macku?“

„Tohle děláš vždycky?“

„Co?“

„Že jsi po milování tak upovídaná?“

Podráždění v jeho hlase ji zasáhlo. V duchu ho omlouvala, že je mrzutý, protože ho vytrhla z hlubokého spánku. Hrdinové potřebují odpočinek. Ale musela to vědět.

„Byla to intuice?“ vyzvídala jemně. „Znám muže, kteří by nepřipustili, že v něco takového věří, ale mně to můžeš říct.“

Několik vteřin se nepohnul. Pak, velmi pomalu, opřel polštář o čelo postele a obrátil se na záda.

„Myslím, že to klidně můžeš nazvat intuicí,“ promluvil konečně.

Vzedmul se v ní slabý pocit štěstí. Bylo zřejmé, že během posledních několika měsíců mezi nimi vzniklo jakési pouto. To, co se dnes večer stalo, je tedy víc než jen románek na jednu noc.

„Měl jsi pocit, že jsem v nebezpečí?“ vyptávala se. „To je úžasné.“

Jeho strana postele zůstala tichá.

„Úplně tak to není,“ poznamenal konečně.

„A jak to, žes mi přijel na pomoc?“

„Je to pro tebe hodně důležité?“

„Ano.“ Nebyla si jistá proč, ale bylo jí jasné, že musí znát odpověď.

„Tak fajn. Netušil jsem, že by ti mohlo hrozit nebezpečí, dokud jsem nedojel ke srubu a nepochopil, že není všechno, jak má.“

„Proč jsi mě tam ale sledoval?“

Promnul si dlaní obličej. „Protože jsem došel k závěru, že jsi s Vandykem uzavřela vlastní smlouvu. Myslel jsem, žes pro tu přilbu našla nějakého kupce.“

„Kupce?“ Chvíli trvalo, než jí došlo, jak špatně si celou záležitost vyložila. Jakmile však pochopila všechno, co jí řekl, nejprve ztuhla a vzápětí vzplála vztekem. „Myslel sis, že s ní mám vlastní plány?“

„Jo.“

„Které se tvých klientů netýkají?“

„Jo.“

„Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

Pokrčil rameny, jako by si ani neuvědomoval její narůstající zuřivost, nebo mu byla lhostejná. „Když jsem zjistil, že jsi skočila do letadla, abys navštívila chlápka, který tu přilbu má, byl to jediný logický úsudek.“

„Logický úsudek?“ Snažila se udržet hlas co nejklidnější.

„Kdybys tu přilbu objevila a vrátila ji Deweymu a Notchovi, dostala bys od Ztrát a nálezů běžný plat. Peníze bys ale zinkasovala bez ohledu na to, jestli bys přilbu našla nebo ne, je to tak?“

„Správně,“ přisvědčila stroze.

„Ale kdybys přemluvila Vandyka, aby ji prodal na černém trhu sběrateli nebo překupníkovi, dostala bys navíc obrovskou provizi. A mně by stačilo říct, žes v pátrání neuspěla. Už je ti to jasné?“

„Naprosto, pane Eastone.“ Klekla si a ovinula kolem sebe prošívanou deku. „Je to urážka mojí profesionální cti i reputace.“

Konečně se mu rozbřesklo, že Cady je vzteky bez sebe.

„Jen jsem měl podezření,“ namítl opatrně.

„Podezření,“ odfrkla si. „Myslel sis, že tě chci podvést.“ Navzdory největší snaze zvýšila hlas. „Byl jsi přesvědčený, že tě zradím. Prostě jsi usoudil, že jsem podvodnice.“

„Ta možnost tu byla. Musíš se na to podívat z mé pozice.“

„To teda nemusím.“ Po čtyřech se vydrápala z postele a deku si odnesla s sebou. „Z mého pohledu je mi naprosto jasné, že ten tvůj není nic míň než urážka. Kde bereš odvahu obviňovat mě, že se tě snažím vyšachovat?“

„Z ničeho tě neobviňuju.“ Pomalu se posadil. „Musel jsem tu možnost prověřit, to je všechno. Ztráty a nálezy jsou profesionální firma.“

„Jo? Taky mám firmu a profesionální pověst, kterou tu dávám všanc. Co na to mám podle tebe říct? Jak by ses choval na mém místě?“

„Snažím se ti vysvětlit –“

„Už jsi toho řekl dost. Žádné další stupidní vysvětlení nechci slyšet.“ Napřímila se. „Sledoval jsi mě, protože sis myslel, že jsem tě podvedla. Ne proto, že by ses o mě bál.“

„Omlouvám se.“ Posadil se a zadíval se na ni přes šířku postele. „Udělal jsem chybu.“

„Zlatá slova.“

„Kdybys mi řekla, co chystáš, nestalo by se to.“

„Tomu se říká iniciativa. Neměla jsem jistotu, že je to ta správná přilba, a věděla jsem, jak jsou Dewey a Notch nedočkaví. Nechtěla jsem je udržovat v naději a pak je zklamat.“

„Omlouvám se.“ Mack si prohrábl vlasy. „Víc udělat nemůžu. Už jsme se dohodli, že příště se budeš držet postupu, aby nedošlo k dalšímu nedorozumění.“

„Nebojte se, pane Eastone, k tomu už nikdy nedojde.“ Chladně se ušklíbla přes zmuchlané povlaky. „Žádné příště už totiž nebude. Až se vrátíš do kanceláře, můžeš mě vyškrtnout ze seznamu poradců, protože už žádné další zakázky od Ztrát a nálezů neberu.“

„Uklidni se.“ Natáhl se pro kalhoty. „Jsi jen trochu podrážděná. Nejspíš trochu opožděný projev stresu. Prodebatujeme to, až se vyspíš.“

„My už spolu nemáme o čem mluvit.“

„No tak.“ Rychlým pohybem zapnul zip. „Tvrdila jsi, že se ti práce pro Ztráty a nálezy líbí. A jseš v ní dobrá. Proč by ses jí měla vzdát jen proto, že jsi na mě trochu naštvaná?“

„Máš pravdu. Ta práce se mi líbí.“ Plálo z ní chladné vítězství. „To ale neznamená, že musím uzavírat další smlouvy. Můžu si najít vlastní klienty.“

Zarazil se. „O čem to ksakru mluvíš?“

„Na tomhle poli už mám jisté zkušenosti. Pochopila jsem, o co jde, a v uměleckém světě mám spoustu kontaktů. Až se rozkřikne, že dokážu najít ztracené starožitnosti, budou mi zákazníci bušit na dveře.“

„Myslíš, že je to tak snadné?“ V hlase se mu mísila nedůvěra se vztekem. „Něco ti povím. Jedna věc je najít zmizelá díla na černém trhu, ale získat je zpátky, je něco docela jiného. Vidělas, co se dnes v noci stalo. Můžeš se setkat s nepříjemnými chlápky.“

„Vážně? Jestli budu potřebovat svaly, můžu si je najmout.“

„Nevíš, o čem mluvíš.“ Pohnul se a chystal se obejít postel. „Jsi rozrušená. Možná se o tebe pokouší záchvat.“

„Ne, jen strašně zuřím. Ten rozdíl poznám.“

„Cady –“

Ukázala prstem na prosklené dveře za jeho zády. „Zmiz odsud.“

Zastavil se u nohou postele a pozoroval ji. „Nemyslíš, že trošku přeháníš?“

„Vypadni! Teď hned! V jednom jsi měl pravdu. Mám za sebou perný den. Potřebuju se vyspat.“

Váhal. Pak se sklonil, prudce zvedl ze země větrovku a přistoupil ke dveřím. „Probereme to po snídani.“

„Na to zapomeň. Od tebe už žádnou práci nevezmu, i kdybych měla hladovět.“

„Musíme si promluvit.“

„Už si nemáme co říct. Hodlám ti konkurovat.“

„Nemám nic proti příležitostné spolupráci s konkurencí.“

Věnovala mu zatvrzelý úsměv. „Ale tvoje nová konkurence má spoustu výhrad proti spolupráci s tebou. Už jdi, Macku.“

Otevřel dveře a vyšel na balkon. Ještě jednou se zastavil a ohlédl přes rameno.

„Znamená to, že už nejsem hrdina?“

Neuznala ho za hodna odpovědi. Místo toho proběhla kolem postele, vzala za kliku a zabouchla mu dveře před nosem.

Za silným sklem viděla, jak zmizel za dřevěnou přepážkou.

Stále vzteky bez sebe vpochodovala následující odpoledne do svého bytu. Ještě že už jsem doma, namlouvala si. A že je tu trochu prázdno? Na to jsem přece zvyklá, ne?

A teď, když svou práci rozšířím i o hledání uměleckých děl, budu nejspíš víc cestovat. To znamená, že strávím mnohem míň času sama.

Položila tašku na zem a zvedla sluchátko, aby si poslechla záznamník. Měla tři vzkazy. Hlavou jí bleskla myšlenka, že jeden z nich je od Macka. Možná volal, aby ji odprosil. Ne že by změnila názor na spolupráci se Ztráty a nálezy, ale nevadilo by jí vyslechnout si nějaké omluvy.

Byla to ale jen fantazie.

Žádný ze tří vzkazů nebyl od Macka. První nebyl nijak důležitý. Ale ten druhý, od její sestřenice Sylvie, ji omráčil.

„… volám ti proto, že teta Vesta zemřela. Včera v noci se utopila v bazénu. Prý dostala jeden z těch jejích záchvatů, ztratila orientaci a nedokázala doplavat ke schůdkům. Pohřeb se koná v úterý v Phantom Pointu…“

Třetí vzkaz byl od rodičů.

„… vracíme se kvůli pohřbu. Nemůžeme se zdržet dlouho…“

Vesta Briggsová je mrtvá. Nezdolná zakladatelka Chatelaine odešla. Bylo těžké tu náhlou změnu pochopit.

Cady zavěsila sluchátko a civěla nevidoucím pohledem do noci. Oči ji pálily. V další minutě se rozbrečí.

Vesta byla ke konci života čím dál tím výstřednější a obtížnější pro své okolí. Nicméně byla známou postavou v uměleckém světě. Na její pohřeb přijde spousta lidí. Cady však pochybovala, že poteče hodně slz.

10

Navštěvování muzeí bylo rodinnou vášní. Se svou ženou Rachel se seznámil v druhém ročníku fakulty na výstavě impresionistů. Mnohokrát si dali rande v muzeích a galeriích a pokračovali v tom i po narození Gabrielly. Ta absolvovala první návštěvu muzea v nosítku na Mackových zádech.

Po Rachelině smrti často dcerku vodil do galerií. Společně hledali útěchu v obrazech a artefaktech, které byly hmatatelným důkazem lidského pokroku.

Když se objevily problémy s pubertou, pochopil, že muzeum dokáže, přinejmenším na krátkou dobu, překlenout spoustu ožehavých otázek, jež otce, který zůstal na výchovu dcery sám, uváděly do rozpaků. Jiní rodiče chodívali s dětmi na plesy, Mack s Gabriellou navštěvovali muzea. Zjistil; že v tichých galeriích, obklopeni uměním, spolu mohou vést i debaty, kterých by se jinde neodvážil.

Během letních prázdnin vyráželi do nejvýznamnějších kulturních pokladnic Evropy a o školním volnu projeli zem křížem krážem a navštívili všechno od New Yorku až po muzeum výtvarného umění v Seattlu.

„Proč myslíš, že se mi něco nepovedlo?“ zeptal se.

„Tati, jsem tvoje jediná dcera a dědička a poznám, když ti v práci něco nevyjde. Stejně jako poznáš, když mám nového přítele.“

Obrátil se a hloubavě se na svou samozvanou dědičku zadíval. Odjakživa to byla Gabriella, nikdy Gabby. Už první den ve školce oznámila učitelce, že bude poslouchat jen na své plné jméno, a stejný výrok obhajovala po celou základní i střední školu. Teď jí bylo čerstvě devatenáct, měla za sebou půlrok prvního ročníku na vysoké škole a nezdálo se, že by svůj postoj chtěla změnit.

„Ty máš nového přítele?“ vyzvídal s vážným zájmem. „Co se stalo s Ericem? Ten kluk se mi líbil.“ Než stačila odpovědět, zvedl ruku. „Počkej, vsadím se, že vím, v čem to je. Někde jsem četl, že nejrychlejší způsob, jak zbavit svou dceru přítele, je pochválit ho.“

Gabriella obrátila oči v sloup. Byly šedomodré, stejného odstínu jako ty jeho. Světlé vlasy, příjemný obličej a půvabné rysy však zdědila po matce. Bylo to šest let, co Rachel zabil nějaký opilý řidič. Počáteční ostrá bolest a pocit ztráty časem zeslábly v tichou vzpomínku. Ale občas, když se jako teď díval do obličeje své dcery, cítil náznak starého vzteku a hořkosti, které prožíval, když se musel smířit se skutečností, že Rachel nikdy neuvidí vyrůstat Gabriellu v krásnou a inteligentní mladou ženu.

„Tati, říkala jsem ti přece, že Eric je jen kamarád.“

„Jseš si jistá?“

„Je homosexuál, stačí? A nesnaž se změnit téma. Tvrdil jsi, žes tu starou přilbu vrátil, že Dewey s Notchem podepsali smlouvu s tím počítačovým géniem nahoře v horách a prodali mu ji.“

„S Ambrosem Vandykem.“

„Tak nějak. Připadá mi, že všichni jsou spokojeni, a přesto se chováš, jako by to bylo fiasko. Co se teda vlastně stalo?“

„Zmýlil jsem se v odhadu,“ utrousil. A došlo mi to, až když bylo pozdě, dodal v duchu.

Popošel k dalšímu gobelínu, zobrazujícímu v celém kouzle a eleganci život u francouzského dvora v sedmnáctém století.

Gabriella ho dohonila. „Ty se nikdy nemýlíš.“

„Všichni děláme chyby.“

„Má to něco společného s novou poradkyní, kterou jsi nedávno najal? Tvrdils o ní, že se skvěle vyzná v evropském užitém umění.“

Ta otázka mu vyrazila dech. Stále si ještě nezvykl na příležitostné záblesky dospělosti, které se u jeho dcery začaly poslední dobou projevovat stále častěji.

„Proč myslíš, že to s ní souvisí?“

„Nepodceňuj mě, tati. Léta jsi pracoval se spoustou poradců, ale na téhle ženské je od první chvíle, co ses o ní zmínil, něco zvláštního.“

„Jo? Jak jsi na to přišla?“ řekl jen a zastavil se. Někdy to na dospívající mládež platilo. Tolik se soustředili sami na sebe, na vlastní problémy i na to, jak se z nich stávají dospělí, že občas nepostřehli, když jim člověk nedal úplnou odpověď.

„Nevím.“ Gabriella svraštila obočí. „Nejspíš je to tím, jak o ní mluvíš. Jakmile na ni zavedu řeč, okamžitě zmlkneš. A když se tě na ni zeptám, řekneš jen, jak je dobrá. Jak skvělý má odhad.“

„Vážně je dobrá. Přísahám, že na padělky má šestý smysl. A při hledání ztracených předmětů má perfektní instinkt.“

Krucinál, Cady mi může konkurovat, pomyslel si. Rozhodně má schopnosti a kontakty, aby našla spoustu zatoulaných uměleckých děl. Při pomyšlení, jak je získává zpátky, se ho však zmocnilo zděšení. V devíti případech z deseti číhalo vždy nějaké nebezpečí. A tu a tam, podle Vandykova zářného příkladu, se záležitosti zkomplikovaly ještě víc. O tomhle ale Cady neví nic. Jakmile nastanou nějaké potíže, bude v obrovském průšvihu.

Při vzpomínce na její poslední slova sebou trhl. „Jestli budu potřebovat svaly, můžu si je najmout.“

„Pracoval jsi i s jinými znalci, kteří byli dobří, ale nikdy jsi o nich nemluvil tímhle tónem.“

„Gabriello –“

„Přestaň, tati. Při tomhle případu ses s Cady Briggsovou poprvé setkal a od svého návratu se chováš, jako bys to ani nebyl ty. Něco se stalo, poznám to.“

Gabriella se nedá jen tak odbýt, uvědomil si, když přistoupil k dalšímu zajímavému gobelínu. Pozorně se zadíval na jednorožce.

„Slečna Briggsová se nedržela běžného postupu,“ poznamenal opatrně. „Než jsme přilbu dostali zpátky, vyskytly se menší problémy. Nakonec to dobře dopadlo, ale museli jsme do toho zaplést policii.“

Gabriella zjevně ožila. „Chceš říct, že to slečna Briggsová zpackala?“

„Takhle bych to zrovna nevyjádřil.“

„Takže zpackala. Mohlo mě to napadnout.“ Gabriella se zatvářila velice spokojeně. „Vyhodils ji?“

„Ne tak docela.“

„Proč ne? Právě jsi přiznal, že se nedržela postupu a musels zavolat poldy. Vždycky jsi tvrdil, že se snažíš najít předměty svých klientů, aniž bys to musel oznámit úřadům. To je hlavní důvod, proč za tebou lidi chodí. Nechtějí publicitu a nežádoucí pozornost.“

„Někdy se tomu nevyhneš, a tohle byl ten případ.“

„Říkal jsi, že se celá věc zkomplikovala, protože slečna Briggsová obešla běžný postup. Proč ji teda bráníš?“ ptala se Gabriella tvrdošíjně.

„Nebráním ji. Ale samostatní poradci mají určitou volnost. Proto jsou na volné noze, místo aby někde pracovali.“ K čertu. Znovu Cady omlouvám, napadlo ho. „Je v téhle branži nová. Naučí se to.“ Nejspíš dost tvrdě, pokud se pokusí najmout nějakého svalovce.

„Jak to myslíš, že jsi slečnu Briggsovou tak úplně nevyhodil?“

„Rozhodl jsem se, že jí dám druhou šanci, protože je vážně dobrá. Prohlásila ale, že už nemá o spolupráci se mnou zájem.“

„Chceš říct, že se naštvala a odešla?“

„To je dost mírné vyjádření.“

„Proč jsi to neřekl rovnou? Tím se to tedy vyřešilo, ne?“ Bylo vidět, že se Gabrielle ulevilo. „Nebudeš se muset bát, že by zase někdy něco prošvihla.“

„Hmm, snad. Můžeš mi říct, co proti slečně Briggsové máš? Nikdy jsi ji neviděla.“

Gabriella odvrátila pohled a velmi soustředěně si prohlížela gobelín. „Myslím, že pro tebe není dost dobrá.“

Zarazil se. „Co tím ksakru myslíš?“

„To se těžko vysvětluje.“ Gabriella zčervenala. „Vždycky jsi skleslý, když o ní mluvíš. Jako by tě deprimovala nebo co.“

Takhle to dopadá, když se mladí pošlou studovat, povzdychl si v duchu. Nepřál si vysvětlovat devatenáctileté dceři rozdíl mezi zmařenou sexuální touhou a depresí. Sám si nebyl jistý, jestli ty nuance dobře chápe.

„Nejsem v depresi.“

„Jseš si jistý?“

„Naprosto.“

„Stejně by sis měl promluvit s doktorkou Jenny, tati.“

Pomyšlení na rozhovor s babičkovskou terapeutkou, která jim pomáhala dostat se z Racheliny smrti a později mu radila, jak zvládat rodičovské problémy s citlivou dospívající dívkou, ho vylekalo. Okamžitě si představil, jak se rozdíl mezi sexuální frustrací a depresí snaží vysvětlit té laskavé lékařce.

„Nic mi není, Gabriello.“ Nejvyšší čas změnit téma. „Mám pro tebe dobrou zprávu. Dewey a Notch jsou díky Vandykovi v balíku.“

Svou poznámkou úspěšně obrátil její myšlenky jiným směrem. Rozzářila se. „Dal jim za tu starou přilbu horu peněz?“

„Přesně tak. Vandyke k nim má laxní přístup. Podle mého ho víc než dobrý obchod zajímají surfování a sbírka starožitných brnění. Za to, co Deweymu a Notchovi zaplatil, umoří hypotéku a ještě přikoupí další exponáty. Jsou šťastní jako blechy.“

Gabriela se usmála. „To je báječné. Vsadím se, že byl děda rád, když jsi mu řekl, žes jim pomohl.“

„Včera v noci jsem mu volal. Potěšilo ho, že Notch a Dewey už nemají finanční problémy.“ S novým elánem přikročil k dalšímu exponátu. „Když už jsme u financí, chci s tebou o něčem mluvit.“

„Snad sis nerozmyslel, že mi letos pořídíš auto? Nemusím na něj čekat až do druhého ročníku, že ne?“

„Ne, nerozmyslel jsem si to, zlato. Chci prodat dům.“

Ztuhla přesně tak, jak se obával. Prudce se obrátila od gobelínu a ohromeně na něj zírala.

„To myslíš vážně?“

„Zatím o tom jen uvažuju,“ chlácholil ji. „Ještě jsem žádný inzerát nepodal. Ale ano, myslím to vážně.“

„Tati, to nemůžeš. To nesmíš udělat!“

„Gabriello, ten dům je moc velký. Většinou jsem tam sám a nemám čas na tak velkou zahradu. Víš, že poslední dobou hodně cestuju. Bude praktičtější bydlet poblíž nějakého většího letiště. Do San Franciska je to pořádná štreka.“

„Ale co když přijedu domů na prázdniny?“

Pousmál se. „Neboj, dohlídnu na to, aby v tom novém bytě byly dvě ložnice.“

„O to přece nejde.“ Gabriella utrápeně mávla rukou. „Paní Thompsonová ti chodí jednou týdně uklízet. Jestli potřebuješ zahradníka, můžeš si někoho najmout. Chápu, že na letiště do San Franciska je to daleko, ale jestli se ti nechce řídit, můžeš jet autobusem, ne?“

Věděl, že to bude těžké. „Zlato, vím, že na tebe jdu moc rychle.“

„Je to náš dům. Bydlíme v něm odjakživa.“

„Jsi už dospělá. Oba víme, že tam nezůstaneš natrvalo.“

„To bych netvrdila.“ Ušklíbla se. „Slyšela jsem, že pro nezaměstnané potomky je běžné, že se vracejí do rodného hnízda, aby využili bezplatné ubytování a stravu, dokud nenajdou práci.“

„Žádný problém. Jestli budeš po škole potřebovat žít nějakou dobu na cizí účet, nějak to vyřešíme. S tím si nelam hlavu.“

Stiskla rty. „To neměl být vtip. Nemůžu uvěřit, že bys opravdu náš dům prodal.“

„Jak říkám, ještě jsem inzerát nepodal.“

„Ale chceš to udělat, viď?“

Zaváhal. „Chci.“

Pevně sevřela popruh své oblíbené kabelky. „Souvisí to nějak s tím, co se nepovedlo při té práci pro Deweyho a Notche, viď?“

Teď ztuhl pro změnu on. „Ne, vůbec ne. Přemýšlím o tom už nějakou dobu.“

„Tomu nevěřím.“ Pozorně si ho prohlížela. „Nesnaž se mi namluvit, že v tom Cady Briggsová nemá prsty.“

„Cady se to vůbec netýká.“

„Určitě?“

Podrážděně potřásl hlavou. „Proč by mělo?“

„Nevím. Ale až do dneška ses o tom nápadu nezmínil.“ Udělala obličej. „Bože, tati, nechápu, že se takhle chováš kvůli nějaké ženské. Nejsi na tyhle věci už trochu starý?“

„Na jaké věci?“ zeptal se neutrálně.

Tváře jí zrůžověly. „Víš, co myslím.“

„Ne, nevím.“

„Přestaň si mě dobírat, tati. Je to hrozně důležité. Mluvíme přece o našem domově.“

Vlhký záblesk, kterého si všiml v jejích očích, ho vyplašil. Vzal ji kolem ramen.

„Neber si to tak, zlato. Víš, že vždycky se vším moc spěchám. Nechám si to ještě projít hlavou. Pojď, stavíme se někde na oběd.“

Odpoledne měl před sebou devadesátiminutovou jízdu k jihu. Zamlklá Gabriella seděla nehybně vedle něj. Vysadil ji v bezpečí zalesněné studentské koleje kalifornské univerzity v Santa Cruz, nasedl zpátky do auta a vydal se na dlouhou cestu domů.

Znovu zamířil na sever do San Franciska, projel přes Golden Gate Bridge, mezi zvlněnými pahorky Marin County a nakonec do zelenozlaté krajiny Sonoma County.

Dálnice 101 ho dovedla až k odbočce, stáčející se k poklidnému starému domu, který pro něj začal být v posledních letech příliš velký a prázdný. Zastavil na příjezdové cestě lemované stromy a vypnul motor.

Chvíli zůstal na místě, s rukama položenýma na volantu. Díval se na domov, v němž mu jeho velmi bystrá a půvabná holčička před očima vyrostla do velmi bystré a půvabné mladé ženy.

Tomuhle starému stavení vděčil za hodně. Pomohlo mu vychovat Gabriellu, oba je po Rachelině smrti chránilo a pro dívenku bez matky znamenalo jistotu a bezpečí. Svou práci ale odvedlo a teď už jen uchovávalo vzpomínky. I když se Mack snažil, nemohl se déle procházet těmihle důvěrně známými místnostmi s vysokými stropy. Dveře k minulosti čekaly na to, až je zavře.

Gabriella to odhadla správně. Při té poslední práci se skutečně něco stalo. Pootevřel jiné dveře, jimiž zahlédl dráždivý obraz vlastní budoucnosti.

11

Trvalo mu deset dní zasmušilého a vážného rozjímání, které by Gabriella pravděpodobně omylem pokládala za skličující nebo ještě hůř za depresivní – než vymyslel plán.

Než zastavil před Cadyiným vchodem, došel k názoru, že stejně jako všechny ostatní plány je i tenhle k ničemu. Přesto u něj zůstal, hlavně proto, že nepřišel na nic lepšího.

Zmáčkl zvonek a držel ho skoro celou minutu, než Cady konečně otevřela. Byla bosa a tmavé vlasy si stáhla do culíku, čímž zvýraznila své zajímavé rysy. Měla na sobě legíny, trikot a kolem pasu uvázanou elastickou, sexy sukýnku. Byla celá v černém. Napadlo ho, jestli to není špatné znamení.

Několik vteřin na něj civěla s výrazem ženy, která na schodech před domem právě objevila mimozemšťana.

„Musel jsem obchodně do Santa Barbary,“ prolomil trapné ticho. „Náhodou je to blízko. Objevil jsem tvou adresu v záznamech a napadlo mě, že využiju šance a mrknu se, jestli jsi doma.“

Myslel jsem, že přijdu o rozum, jak se pořád snažím vymyslet nějakou výmluvu, abych tě znovu viděl, dodal v duchu.

Několikrát zamrkala a tvářila se vyplašeně a trochu zmateně. Ale ne naštvaně, pomyslel si. To je dobrý signál. Z chodby za ní zaslechl hudbu. Mozart.

„Překvapil jsi mě,“ vypravila ze sebe. „Právě jsem docvičila jógu.“

„Nechtěl jsem tě rušit.“

„Ne, to je v pořádku,“ ujistila ho rychle. „Jen jsem nečekala, že se tu ukážeš osobně.“

„Měl jsem se snad ukázat nějak jinak?“

„Myslela jsem, že nejdřív zavoláš, abychom tu záležitost probrali.“ Do jejího hlasu se vplížilo rozladění, možná dokonce znechucení. „Mám si snad tvůj příjezd vykládat jako tvůj zájem?“

Čekala, že jí zavolám? blesklo mu hlavou. A já myslel, že budu mít štěstí, když se mi podaří strčit nohu do dveří. Jeho nálada stoupla. Očividně přehlédl něco významného. Ostatně by to nebylo poprvé.

„Mám zájem,“ přisvědčil a probojovával si cestu jazykovým minovým polem. „Velký zájem.“

„To je dobře.“ V očích se jí mihlo něco, co mohlo znamenat úlevu. „Chápu, že vzkaz, který jsem ti včera večer nechala na záznamníku, nebyl asi úplně jasný.“

Polkl. Zdržel se poznámek a v duchu si připomněl, že si musí záznamník poslechnout hned, jakmile se vrátí do hotelu. Nezkontroloval ho od včerejšího odpoledne. Snažil se totiž vymyslet, aby tahle scéna vypadala náhodně a nepřipraveně.

„Je mi jasné, že z toho musíš být trochu zmatený.“

„Ani ne,“ ujistil ji.

Pousmála se. „Zavolala bych ti dřív, ale byla jsem pryč a hodně se toho událo.“

„Byl jsem trochu mimo,“ prohodil. „Ani jsem nevěděl, že jsi odjela.“ Náhle si vybavil její plány založit konkurenční firmu a žaludek se mu stáhl. „Mělas nějakou práci?“

„Ne, pohřeb. Zatímco jsem ti pomáhala získat zpátky přilbu pro tvé přátele, zemřela mi prateta.“

„Prateta?“ Zbystřil pozornost. „Myslíš Vestu Briggsovou? Šéfku Chatelaine?“

„Přesně tu.“

„To mě mrzí.“ Nemohl uvěřit, že takovou novinku přehlédl. Dával si záležet, aby s událostmi v uměleckém světě držel krok. Poněvadž smrt Vesty Briggsové unikla jeho pozornosti, musel být v posledních deseti dnech víc než jen mimo. Musel být v naprosté mlze. „Nevěděl jsem to.“

„Všichni si myslí, že plavala v bazénu a zčistajasna dostala mimořádně těžký záchvat. Možná to byl i infarkt, příznaky se prý dost podobají. V každém případě řekl doktor mým sestřenicím, Sylvii a Leandře, že teta Vesta nejspíš dostala strach, ztratila orientaci, brzy se unavila a klesla pod hladinu.“

„To je mi líto,“ řekl znovu. Za těchto okolností ho nic jiného nenapadlo. „Musel to být šok.“

„Všichni tvrdí, že neměla plavat sama, navíc v noci, když v domě nikdo jiný nebyl. Ale moje teta měla odjakživa svou hlavu.“

Přikývl. „Nejspíš se to dědí.“

Cady krátce vystrčila bradu, pak si povzdychla. „Nebudu se s tebou hádat.“ Couvla. „Co kdybys šel dovnitř? Potřebuju tě zasvětit do situace a nechci to dělat ve dveřích. Dáš si ledový čaj?“

Neměl rád ledový čaj o nic víc než horký, ale byl ochotný se přizpůsobit.

„Zní to dobře,“ přikývl a vstoupil do chodby.

Zavedla ho do vzdušného obývacího pokoje, který by se dal popsat jako místnost s holými bílými stěnami a několika kusy nábytku.

„Posaď se.“ Pokynula rukou k elegantní černé židli.

Pokoj byl v prvním patře a posuvné prosklené dveře vedly na prostorný vydlaždičkovaný balkon. Vyhlédl ven do moderně upravené zahrady. Mezi bujícími, vkusně seskupenými rostlinami bublala malá fontána. Nákladné, ale elegantní, ne jako většina luxusně zastavěných pozemků v této čtvrti.

Cadyin domov s moderními plastikami a vybavením ho překvapil. Usadil se na černou židli, stojící na karmínovém koberečku, a pozoroval, jak Cady přešla za prosklený pult, obložený tyrkysově-černými dlaždicemi. Otevřela nerezovou lednici a vyndala z ní džbánek. Čaj uvnitř měl jantarovou barvu.

„Nečekal jsem, že to tu bude vypadat takhle,“ prohodil a sledoval, jak nalévá čaj do dvou skleniček.

Vzhlédla. „Co tím myslíš?“

Udělal mlhavé gesto. „Vzhledem k tvému profesionálnímu oboru i původu jsem předpokládal, že budeš bydlet mezi spoustou vzácných starožitností.“

„Se starými předměty trávím hodně času.“ Zvedla skleničky a pomalu se blížila k Mackovi. „Zjistila jsem, že mi vyhovuje moderní styl domácnosti. Odpočinu si a můžu myslet úplně jinak, než když jsem ponořená v minulosti.“

„To chápu.“ Vzal si jednu skleničku a snažil se vypadat, jako by měl ponětí, o co jí jde. „Už ses zmínila, žes mi zanechala trochu nejasný vzkaz, takže co kdybys začala od začátku?“

„Tak fajn.“

Přešla ke kožené pohovce s nízkým opěradlem, stočila se do rohu a pokrčila jednu nohu. Všiml si krémového dopisního papíru, zaplněného elegantním, ženským písmem, který spočíval na skleněném stolku před pohovkou. Vedle lístku byla otevřená obálka. A na tom všem ležel drobný tepaný zlatý klíček, vykládaný modrým drahokamem.

„Zkráceně jde o to,“ začala Cady, „že na mě teta Vesta, kromě toho, že mi odkázala dům, vzácný šperk a sbírku starožitných šperkovnic, převedla hlavní podíl akcií galerie Chatelaine. Celá rodina je z toho v šoku.“

„Proč je tak překvapilo, že ti nechala akcie?“

„Věděla, že o firmu nemám zájem. Celé rodině bylo jasné, že podíly odkáže, mojí sestřenici Sylvii, která v podstatě galerii vede.“

„A teď?“

Cady zamyšleně usrkla čaj a položila skleničku. „Podle všeho mám budoucnost Chatelaine ve svých rukou. Vůbec netuším, proč to Vesta udělala.“

„Mám to chápat tak, že gratulace nejsou na místě?“

„Říkala jsem ti, že jsem nikdy nechtěla být součástí Chatelaine. Společenské akce, pětileté plány a tak podobně mě k smrti nudí. Teta Vesta to věděla.“

„Přesto ti akcie nechala.“

„Ano.“ Cady poklepala nalakovaným nehtem na skleničku. „Navíc v době, kdy stojí Chatelaine na důležité křižovatce.“

„Na jaké?“

„Příští měsíc má správní rada hlasovat o sloučení s Austrey-Post. Uvažuje se o tom několik měsíců.“

Mack cítil, že se konečně dostal na pevnější půdu. O dlouhotrvajícím přátelském soupeření mezi dvěma soukromými galeriemi věděl.

„To bude významná změna,“ přikývl.

„Přinesla by spoustu možností. Sloučení Chatelaine a Austrey-Post by novou společnost vymrštilo do výšin uměleckého světa. Sylvia mluví o rozšíření trhů na východním pobřeží a otevření případné pobočky v Londýně. Randall a Stanford chtějí sestavit informační stránky na internetu.“

„Kdo jsou Randall a Stanford?“

„Randall je Randall Post,“ vysvětlila. „Jeho dědeček Randall Austrey, jehož dcera se později provdala za Johna Posta, založil galerii. Austrey udělal ze svého zetě firemního partnera, a tak vznikla galerie Austrey-Post.“

Uvědomil si, kde to jméno už viděl. „Randall Post je tvůj bývalý manžel, co?“

Její čelist se napjala. „Ano.“

Než jí poprvé zavolal, trochu se na ni informoval. S Postem se rozvedla po devítidenním manželství. Pocítil obrovskou zvědavost, ale vytušil, že Cady nemá chuť vztah s bývalým manželem rozebírat.

„Ten Stanford je tedy Stanford Felgrove?“ zeptal se. „Současný prezident Austrey-Post?“

„Přesně tak. John Post zemřel, když bylo jeho synovi Randallovi třináct. Randallova matka se potom znovu provdala, a to za Stanforda Felgrova.“ Cady pevně sevřela rty. „Jocelyn Postová se upila k smrti a druhému manželovi nechala jednapadesát procent akcií Austrey-Post. Stanford Felgrove tím převzal kontrolu nad celou galerií. Takže dnes je Randall jen podřízeným partnerem ve firmě, kterou jeho dědeček založil a matka zdědila.“

„Pro tvého bývalého musí být dost těžké něco takového skousnout.“

„To ano.“ Cady se odmlčela. „Randall a Stanford se starají o galerii každý v jiné oblasti. Stanford řídí firmu a je třeba přiznat, že mu to jde. Rozhodně se mu daří, aby byla zisková. Sylvia říkala, že tenhle rok překonali rekord. Randall zas zná prostředí a má kontakty. Vyhledává klienty a shání zboží. Oba na sloučení naléhají.“

„Něco mi uniklo? V tom sloučení je nějaký háček?“

„Pouhých čtyřiašedesát tisíc dolarů.“ Cady znovu poklepala na sklenku. „Krátce před tetinou smrtí všechno směřovalo k tomu, že příští měsíc proběhne hlasování správní rady. Nic tomu nestálo v cestě. Obě správní rady chtěly, aby ke sloučení došlo, a rodiny obou stran si nadšeně vykreslovaly vyhlídky do budoucna.“

Odmlčela se.

„Ale?“ pobídl ji.

„Vesta to hlasování zčistajasna odložila. Pár dní před svým utonutím. Ve stejnou dobu změnila závěť a odkázala mi akcie Chatelaine.“

„Nenapadá tě proč?“

„Jen se mi zmínila, že začala pochybovat, jestli je to sloučení moudré.“

Chvíli nad tím uvažoval a pak pokrčil rameny. „Pokud je to pravda, tak proč s tím nepřišla za tvojí sestřenicí Sylvií a dalšími členy správní rady?“

„To nevím. Nejspíš proto, že si těmi informacemi nebyla jistá.“ Cady sevřela sklenku pevněji. „Teta byla od přírody tajnůstkářka a ten sklon se s přibývajícím věkem ještě prohluboval. Sotva by se někomu svěřila. Ale vím, že zpočátku sloučení podporovala, aspoň donedávna.“

„Chápu. Vesta Briggsová byla šéfkou Chatelaine a tak významný krok jako sloučení firem by bez jejího souhlasu při hlasování neprošel.“

Cady objala koleno pažemi a znepokojeně se na Macka zadívala. „Jsem přesvědčená, že se v poslední době něco stalo, co do jejího rozhodnutí vneslo pochybnosti.“

Opřel se o opěradlo židle, natáhl nohy a zadíval se na špičky bot. „Kdy změnila závěť a odkázala ti akcie?“

„Podle právníka asi týden před smrtí.“

Vzhlédl. „Z toho vyplývá, že v té samé době začala pochybovat o svém rozhodnutí.“

„Je to i moje teorie.“

Lokl si čaje. Podařilo se mu zachovat dekorum a odložil skleničku na černý tác. „Chceš tedy zjistit, proč měla ke sloučení výhrady, je to tak?“

„Správně.“

Díval se na ni. „A co s tím mám společného já?“

„Není to snad jasné? Chci si tě najmout, abys mi pomohl vypátrat, o co tu jde.“

„Najmout?“ Její nenucené prohlášení ho tak ohromilo, že mu trvalo několik vteřin, než se vzpamatoval. „Ty si mě chceš najmout?“

„Co je na tom tak divného? Jak jsem se ti už ve vzkazu na záznamníku zmínila, potřebuju nějakého detektiva. A ty se navíc vyznáš v umění.“

„Cady, já hledám a vracím ztracená umělecká díla. Nevyšetřuju skandální finanční aféry. To je něco úplně jiného. Spíš bys potřebovala dobrou účetní firmu.“

„Možná. Sylvia ale říkala, že účetní Chatelaine přezkoumali všechny záznamy Austrey-Post, a to naprosto zevrubně. Vesta navíc požádala Sylviina manžela Gardnera, aby je prověřil taky.“

„Chápu dobře, že je Gardner účetní?“

„Ovšem. Autorizovaný účetní revizor. Má v Phantom Pointu vlastní firmu. Vypadá to, že Austrey-Post si vede skvěle.“

„Kdo se vyzná, může občas finanční problémy zakrýt.“

„To ano, ale teta necouvla ze sloučení po tom, co viděla účetní knihy. Odložit hlasování se rozhodla až po schůzce s jistým Jonathanem Ardenem.“

„Kdo je to?“

Cady vzdychla. „Slib mi, že se nebudeš smát.“

„Věř mi, že na smích nemám náladu.“

„Arden je parapsycholog.“

Pár vteřin mu trvalo, než právě vyřčenou informaci vstřebal a zpracoval.

„Myslíš člověka, který tvrdí, že má paranormální vlohy?“ zeptal se podezřívavě.

„Tak nějak.“

„Děláš si legraci?“

„Ne,“ vzdychla unaveně. „Není to vtip.“

„Je trochu těžké si představit, jak se ředitelka galerie radí s parapsychologem. Jseš si jistá, že tvoje teta měla ke konci všech pět pohromadě?“

„Pár členů rodiny o tom pochybuje,“ přiznala Cady, „ale v posledních několika měsících jsem s ní několikrát telefonovala. Připadalo mi, že má stejně jasnou hlavu jako vždycky.“

„Zajímala se někdy o něco podobného?“

„Myslíš metafyziku? Ne.“

„Nenapadá tě, proč tak najednou projevila zájem?“

„Ne.“ Cady odložila skleničku. „Návštěva parapsychologa se jí vůbec nepodobá. Neměla trpělivost s věštci, kartářkami a tak podobně. Tvrdila, že jsou to všechno šarlatáni, co berou lidi na hůl.“

„Hmm.“

„Snažím se ti jen vysvětlit, že doba, kdy došlo ke schůzkám s Ardenem a k rozhodnutí změnit závěť se až příliš kryje, aby to byla pouhá náhoda. Jonathan Arden v tom hraje nějakou roli. Cítím to.“

„Cítíš to?“

„Ano.“

„A ode mě čekáš, že zjistím jakou?“

„Přesně tak, ale tvoje vyšetřování musíme za každou cenu udržet v tajnosti.“

„V tajnosti?“

„O tom parapsychologovi vědí jen členové rodiny. Musí to tak zůstat. Sloučení obou firem se sice odkládá, ale pořád je toho hodně ve hře. Je důležité, abychom nerozviřovali senzační spekulace o duševním stavu mé tety. Takové klepy by Chatelaine ani Austrey-Post nepomohly. Je to jasné?“

„Budu mlčet jako hrob, věř mi.“ Cady víc a víc zabředává do bizarních zápletek, přemítal. „Podívej, třeba se na to díváš ze špatného úhlu.“

„Je tu ještě nějaký další?“

„Uvažovalas o možnosti, že ti teta podíly odkázala, aby tě přitáhla zpátky do rodinné firmy?“

Cady důrazně zavrtěla hlavou. „Věděla, že o Chatelaine nemám zájem. Respektovala moje rozhodnutí.“

„Jseš si tím jistá?“

Cady zaváhala. „Ano.“

Postřehl záblesk nejistoty a nemilosrdně se ho držel. „Možná se s tím tak úplně nesmířila. Zakladatelé rodinných firem mají často jasné představy, kdo je má zdědit. Jestli byla teta přesvědčená, že se máš do galerie každopádně vrátit, možná chtěla těmi akciemi dosáhnout svého cíle.“

Cady mrkla na dopisní papír a klíček na stole. „Tahle možnost mě nenapadla,“ připustila zdráhavě.

„Dávalo by to smysl,“ přesvědčoval ji. „Pokud je to tak, nebude velký problém vrátit podíly zpátky rodině. Určitě existuje nějaký zákonný způsob, jak je převést na tvoji sestřenici nebo další členy správní rady.“

„Nejspíš ano.“

Zhluboka vydechl. „Asi jsem tě nepřesvědčil.“

Objala pažemi kolena a pohlédla na něj. „Ne. Myslím, že tu něco nehraje, a než se rozhodnu, co s akciemi a sloučením udělám, hodlám to zjistit.“

„Toho jsem se bál.“

„Ráda bych věděla, jestli tu práci, kterou ti nabízím, bereš nebo ne.“

Jednou se budu muset naučit být opatrnější, prolétlo mu hlavou. Dnes jsem sem přišel s nadějí, že s touhle nevypočitatelnou ženskou oživím vztah. Uspěl jsem, tedy za předpokladu, že za něj počítám i práci.

„Co budeš dělat, když odmítnu?“ zeptal se.

„Ještě nevím.“ V meditativním výrazu našpulila rty. „Asi začnu hledat jiného detektiva, který mi pomůže prověřit Jonathana Ardena. Radši bych ale pracovala s tebou, protože tě nikdo nezná. Je velmi nepravděpodobné, že by o tobě někdo z Austrey-Post nebo Chatelaine slyšel. A anonymita je v tomhle případě mimořádně užitečná.“

„Vždycky jsem si myslel, že práce v ústraní s sebou nese jisté výhody.“

Mlčky vyčkávala.

„Proč mám pocit,“ prohodil po chvíli, „žes mi neřekla úplně všechno?“

„Co tím myslíš?“ nasadila výraz pohoršené nevinnosti.

V duchu zasténal. Opravdu mu něco tají. Kdyby měl aspoň ždibec selského rozumu, nedotkl by se tohohle případu ani třímetrovou holí.

„Nevadí,“ prohlásil nakonec. „Tu práci beru.“

„Senzace.“ Věnovala mu zářivý úsměv, uvolnila sevřené paže kolem kolen a spustila bosé nohy na podlahu. „Teď, když jsme se dohodli, můžeme probrat podrobnosti.“

Neblahé tušení mu sevřelo útroby. „Je jich hodně? Myslím těch podrobností.“

„Jak už jsem ti vysvětlila, nemůžu se ve Phantom Pointu objevit se soukromým detektivem v patách. Nejenže by to spustilo nechutné fámy o finančním stavu obou galerií, ale spoustu lidí by to urazilo. Budeš se totiž, kromě jiného, hodně vyptávat. Mazaně, samozřejmě.“

„Jasně, mazanost je moje druhá přirozenost.“ Teď udělal chybu. Měl vycítit blížící se pohromu, rýsující se na obzoru. Ale neměl tak silnou vůli, aby jí čelil dřív, než bylo pozdě.

„Musíš se tam vetřít jako člověk, který má přístup k nejzasvěcenějším informacím.“

„Fajn. Jak to chceš udělat? Představit mě jako nového zaměstnance Chatelaine?“

„Taky mě to napadlo.“ S přezíravým posunkem tu myšlenku zavrhla. „To by tě ale nezavedlo do správných kruhů. Potřebuješ proniknout do světa mojí tety, vmísit se mezi lidi, s nimiž se denně setkávala. Mezi rodinu, přátele, klienty.“

Fascinovaně ji pozoroval. „Hodně jsi nad tím přemýšlela, viď?“

„Od pohřbu nedělám nic jiného.“

„Tak jak mě hodláš dostat do správných kruhů v Phantom Pointu?“

„Snadno. Představím tě jako budoucího snoubence.“

Civěl na ni nejméně pět vteřin. Nejasně si uvědomil, že mu trvalo ještě jednou tolik, než se vzpamatoval ze šoku a dokázal souvisle promluvit.

„To myslíš vážně?“ zeptal se bezvýrazně.

„Smrtelně. Vrhne tě to rovnou do oka cyklonu.“

„To není zrovna uklidňující metafora.“

„Jen klid, je to perfektní nápad. Hlavně proto, že se už všichni vzdali nadějí, že se znovu provdám. Předpokládají, že skončím jako teta Vesta.“

„Co to přesně znamená budoucí snoubenec?“

„Že jsme zatím oficiálně neoznámili naše zasnoubení, ale chceme to brzy udělat.“

Přikývl. „V budoucnosti.“

„Správně.“

„Řečeno jinými slovy, jsme zasnoubení jen tak napůl.“

„Tak nějak.“

„No, tím jsi mi to rozhodně vyjasnila. Díky.“

„Uvidíš, že až se v Phantom Pointu objevím s potencionálním snoubencem, vzbudí to obrovskou zvědavost. Právě jsem zdědila rozhodující vliv v Chatelaine a lidi budou čekat ve frontě, aby si tě zblízka mohli okouknout.“

„Skvělé,“ zamumlal. „Budou si myslet, že si tě beru proto, abych z Chatelaine vytloukl kapitál.“

„Přesně. Vidíš, jak jsme to dobře vymysleli?“

„To jistě. Všichni budou přesvědčení, že se s tebou chci oženit pro peníze. Tvoji příbuzní a přátelé usoudí, že jsem vyžírka. Lovec věna.“

„Uznávám, že pro tvoje ego to není zrovna nejpříznivější. Ale naše účely to splní dokonale.“

„Báječné.“

„Tak co?“ pobízela ho netrpělivě. „Jaképak co?“

„Ještě pořád máš o tu práci zájem, i když jsi slyšel všechny podrobnosti?“

Neslyšel všechny podrobnosti, tím si byl jistý. Co mu ještě tají?

„Samozřejmě.“ Taky uměl být rezervovaný. „Momentálně stejně nemám nic jiného na práci.“ Vypadalo to, že si oddechla. „Tak dobře. Ujednáno.“

„Samozřejmě chci nějakou smlouvu.“

„Prosím?“

„Nikdy nepracuju bez smlouvy.“

„Ano, správně. Smlouvu.“

„Stačí jen docela běžná,“ dodal.

„Jako ta, co jsem s tebou podepisovala, když jsem pracovala pro Ztráty a nálezy?“

„Třeba.“

Odkašlala si. „Budu muset nějakou připravit.“

„Copak nemáš obyčejnou smlouvu?“

„Ne, nemám. Ještě jsem neměla čas požádat právníka, aby mi nějakou navrhl.“

„Ohromné,“ utrousil samolibě. „Co kdybys někde vyhrabala tu poslední s firmou Ztráty a nálezy? Můžeš si z ní vypůjčit text.“

„Dobrý nápad,“ přikývla až trochu moc vstřícně.

„A teď k mému platu,“ pokračoval uhlazeně.

Seděla naprosto nehybně. „To vyřešíme dohodou.“

„Ne, žádnou dohodou. Dnes večer to cestou domů promyslím a ráno ti navrhnu cifru. Bude na tobě, jestli na ni kývneš nebo ne.“

„A když odmítnu?“

„Vždycky se můžeš poohlídnout po dalším nenápadném detektivovi, kterému nebude vadit, že se vydává za špinavého prospěcháře.“

Nadšení z jejích očí vyprchalo a nahradil ho chladný výraz. „Chceš mi to dělat ještě těžší, co?“

„Už takhle je to dost těžké. Jen se snažím ujistit, že za všechny ty potíže dostanu slušnou náhradu.“

„I za to, že tě všichni budou považovat za lovce věna?“

„To taky. Každý mužský má svou hrdost.“

„Za hrdost se stanovuje cena těžko,“ poznamenala.

„Neboj, já už na nějakou přijdu.“ Vstal a zamířil ke dveřím. „Už bych měl jít. Než se pustíme do práce, musím doma zařídit pár věcí.“

Vyskočila a pospíchala za ním do chodby. „Díky, Macku. Opravdu si toho vážím.“

„Hmm.“ Vážíš si mě tolik, že mi tajíš celou pravdu, dodal si pro sebe.

„Chceš se ještě na něco zeptat?“

Zarazil se s rukou na klice. „Napadla mě už jen jedna otázečka.“

„Jaká?“

„Jak dalece budeme naši roli hrát?“

Prudce se zastavila. „Cože?“

„To údajné budoucí zasnoubení. Kam až to zajde?“

„Co jako?“

„Spíme spolu?“

Nedalo se přesně říct, že jí spadla čelist, ale rty se jí slabě pootevřely. Vzpamatovala se však překvapivě rychle.

„Většina lidí si bude myslet, že máme důvěrný vztah. Koneckonců spolu budeme bydlet v domě tety Vesty.“

„O postel se dělit nebudeme?“

Zčervenala, ale pohledem nezakolísala. „Ovšemže ne. Nikdy bych nespala s člověkem, který pro mě pracuje. Je to proti firemním pravidlům.“

12

„Co má ksakru to Cadyino zasnoubení znamenat?“ prskal Stanford Felgrove. Randall Post pozoroval, jak jeho nevlastní otec připravil na šesté jamce míček k odpalu. Nesnášel chvíle, kdy s ním musel hrát golf, a to ze dvou důvodů. Jedním z nich bylo, že Stanford byl pokrytec a sobec, kluzký jako úhoř.

Občas stálo Randalla všechny síly předstírat, že má jen mizivý zájem o firmu, kterou mu Stanford ukradl.

„Sylvia říkala, že Cady s tím Mackem Eastonem ještě neoznámili oficiální zasnoubení,“ prohlásil Randall nestranně. „Nejspíš čekají, až se Cadyini rodiče vrátí z Anglie.“

„Máš představu, jak dlouho ho zná?“

„Podle Sylvie se Cady zmínila, že Eastona poznala asi před dvěma měsíci, ale nikdy nedala najevo, že je to tak vážné. Až před několika dny.“

Stanford si odfrkl: „Hned potom, co se ta stará mrcha utopila.“

Randall pokrčil rameny. „Vypadá to tak.“

„Hmm… Copak tebe to nezajímá?“

Stanford se napřáhl a ještě se trochu rozkročil. Máchl holí, prudce a silně. Randall sledoval dráhu míčku s jízlivým uspokojením. Míček letěl obloukem, který se ostře stáčel doprava. Dotkl se země, odrazil se a skutálel se do vysoké trávy u kraje posekaného hracího pole. Stanford míval sklon hrát faleš doprava.

„Co je na tom zajímavého?“ vyzvídal Randall.

„Ta časová shoda.“ Stanford přešel k vozíku a hodil hůl do vaku. „Tenhle Mack Easton vycítí šanci, jakmile ji potká.“

Randall se pohnul, aby odpálil míček. „Chceš naznačit, že ji požádal o ruku až potom, co se dozvěděl, že zdědila akcie Chatelaine?“

„Dal bych na to krk. Zatraceně. Tím, že Vesta přenechala akcie Cady všechno zkomplikovala. Co si ksakru myslela?“

Randall se odmlčel právě na tak dlouho, aby se mohl rozmáchnout. Při odpalu měl příjemný pocit, který doprovázel každou dobrou trefu. Narovnal se a sledoval, jak míček dolétl doprostřed hřiště. S uspokojením se obrátil a přešel zpátky k vozíku.

Stanford jeho dobrou ránu neocenil. Dřepěl ve vozíku a s kamennou tváří civěl do vzdálené zeleně, jako by si ani nevšiml téměř dokonalého odpalu. Randall se v duchu ušklíbl a hodil hůl do vaku. Stanford nenáviděl skutečnost, že jeho nevlastní syn je lepší hráč. Randall si byl naprosto jistý, že ten mizera by dělal cokoli jiného, jen aby s ním nemusel hrát.

Ale právě Stanford trval na tom, aby si spolu občas zahráli, protože se mu zdálo, že ujistí konkurenty o jednotě vedení Austrey-Post. A to bylo rozhodující. Oba věděli, že galerie Randalla potřebuje.

Randallovy společenské styky, zděděné po prarodičích i matce, mu umožňovaly zajistit důležité zboží. Jednalo se o prestižní sbírky uměleckých děl i starožitností od správných klientů, obratem prodané správným sběratelům, kteří v uměleckém světě udržovali lesk a slávu Austrey-Post.

„Vesta vždycky doufala, že Cady jednou změní názor a připojí se v řízení Chatelaine k Sylvii.“ Randall se posadil za volant golfového vozíku. „Všichni v branži to vědí.“ To proto jsi tolik toužil, abych se s Cady před třemi lety oženil, ty lumpe. Copak si nevzpomínáš?

„Kdybys tenkrát nezpackal tu svatební cestu, stáli bychom teď před úplně jinou situací,“ zabručel Stanford.

„Pořád nemůžu uvěřit, že jsi byl v posteli k ničemu, že Cady požádala o rozvod devět dní po svatbě. Musel jsi být zvadlý jako špageta.“

Randall mlčel. Věděl, že jím Stanford pohrdá. Ten pocit byl oboustranný.

Někdy byl Randall dědečkovi celkem vděčný za jeho prozíravost. V případě, že by se mu něco stalo, budou jeho akcie v galerii převedeny na vzdálené příbuzné a ne na Stanforda Felgrova. Randalla občas napadlo, jestli by se mu už dávno nepřihodila nehoda, kdyby měl Stanford k jeho akciím snadnější přístup.

Krátce před smrtí starý muž konečně pochopil, proč se Jocelyn upila k smrti. Bylo příliš pozdě zabránit tomu, aby většina firmy sklouzla Felgrovovi do drápů, ale s pomocí dobrého právníka přesto dokázal vnukovi zajistit devětačtyřicet procent akcií. Těch jednapadesát zůstalo bohužel v rukou Stanforda Felgrova.

Ale ne na dlouho, pomyslel si Randall, zatímco jednou rukou řídil vozík po úzké pěšině. Pokud se uskuteční sloučení s Chatelaine a jestli podepíšeme smlouvu, konečně dopadne ruka spravedlnosti. Už jsem tak blízko. Nedovolím, aby mi to někdo překazil.

Cady se dá určitě přesvědčit o důležitosti hlasování. Pochopí to. Zachová se k němu jako sestra. Což bylo mimo jiné jedním z problémů jejich krátkodobého manželství.

Před třemi lety byli všichni přesvědčení, že svatba Randalla s Cady je naprostou samozřejmostí. Měli toho tolik společného. Vyrůstali spolu. Vesta byla rozhodně ráda. Za celou dobu, co ji Randall znal, ji nikdy neviděl tak šťastnou jako v den, kdy si s Cady přísahali věrnost.

I Stanford byl nadšením bez sebe. Randall věděl, že ten lump viděl v manželství nevlastního syna cestu, jak se vetřít do Chatelaine.

Náhlé ukončení devítidenní pohromy každého šokovalo. Randall i Cady drželi za jeden provaz a vysvětlili jen, že udělali obrovskou chybu. Ani jeden z nich nikdy neprozradil pravdu. Cady se k němu jako vždy zachovala přátelsky.

„Ten Easton má zřejmě čich na skvělé šance,“ pokračoval Stanford. „Měli bychom se pokusit uzavřít s ním obchod. Dát mu jasně najevo, že to sloučení přinese zisk všem zúčastněným.“

Randall zastavil vozík nedaleko místa, kde Stanfordův míček zmizel ve vysoké trávě. „Napadlo tě, že Eastonovi může jít o něco úplně jiného? Možná v tom není obchodní zájem. Třeba si chce Cady vzít, protože ji miluje.“

„Kecy. Žádnej inteligentní chlap by se nezamiloval do ženský jako je Cady Briggsová. Čím dál víc se podobá svojí tetě.“ Stanford vylezl na vozík a vybral si hůl. „Easton se točí kolem Cady jen proto, že pošilhává po Chatelaine. Na to vem jed.“

Randall ho pozoroval, jak přešel k okraji hřiště. „Jsi přesvědčený, že všichni jednají ze stejných pohnutek jako ty, ale můžeš se splést.“

Stanford dloubl koncem hole do trávy a hledal míček. „Zaručuju ti, že není náhoda, že se tenhle Easton tak najednou chce oženit s Cady. Tyhle chlápky znám.“

Připomíná ti sebe, co, ty parchante? myslel si Randall. Vzpomněl sis, jak jsi přiměl moji matku, aby se podívala na dno lahve, a tudíž nechápala, co vlastně podepisuje?

Odvrátil hlavu a předstíral, že si nevšiml, jak Stanford nenápadně postrčil míček na lepší pozici a pak se teprve připravil k ráně. To je druhý důvod, proč s ním tak nerad hraju golf, blesklo mu hlavou. Stanford podvádí.

„Mimochodem,“ prohodil Stanford, jakmile nasedl zpátky do vozíku, „slyšel jsem, že George Langworth nejspíš nepřežije měsíc. Po velkých galeriích a aukčních síních se šušká, že jeho sbírka bude brzy na prodej.“

Všichni v Phantom Pointu věděli, že George Langworth už tři roky bojuje s rakovinou. Táhlo mu na osmdesát. Randalla nepřekvapilo, že informace o tom, že Georgovi zbývá málo času, pronikla na veřejnost. Langworthova sbírka umění devatenáctého století a starožitností měla světovou úroveň. Nebudou se o ni zajímat jen aukční síně a překupníci. V pozadí budou nenápadně čekat i některá významnější muzea.

„Slyšel jsem, že před pár dny poslala jedna z velkých aukčních síní zástupce, aby si promluvil s Brooke o sbírce jejího manžela,“ pokračoval Stanford. „Pokud jsi za ní nebyl jako první, měl bys to zatraceně rychle udělat.“

Randall ho ignoroval. Zastavil vozík kousek od místa, kde skončil jeho vlastní míček, a vystoupil, aby si vybral tu pravou hůl.

„Slyšels mě?“ obořil se na něj Stanford příkře. „Kdyby nám tu Langworthovu sbírku někdo vyfoukl, nic by tě neomlouvalo. Nechci, aby se Brooke Langworthová dohodla se zástupcem jiné galerie. Přece jsi s ní tři roky pracoval v karnevalovém přípravném výboru.“

Randall přešel k míčku, ležícímu na hladce posekaném trávníku. „Moc jsem ji poslední dobou nevídal. Kvůli Georgovu chatrnému zdraví musela letos z výboru odstoupit.“

„Ale znáš ji, krucinál. Ksakru, přece jste spolu nějakou dobu chodili, ne?“

„To bylo před čtyřmi lety, Stanforde.“

Stanford si odfrkl. „Než se na tebe vykašlala, aby si vzala George a jeho peníze, já vím. Kdyby ses mě zeptal, řekl bych ti už tenkrát, že máš štěstí. Měla sice pár dobrých styků, to přiznávám, ale jinak ani vindru. Zajímala se o tebe jen kvůli Austrey-Post. Buď rád, že se objevil George a nabídl jí ještě něco lepšího.“

Randall se pochmurně usmál. Stanford nemá ani ponětí, o co tehdy šlo, pomyslel si. Právě můj zájem o Austrey-Post přiměl Brooke, aby ten vztah před čtyřmi lety skončila. Nazvala ho posedlostí.

„Jde o to,“ zdůraznil Stanford, „že George už tu dlouho nebude. Slyšel jsem, že většinu peněz dostanou jeho syn a dcera, ale Brooke zdědí dům, jachtu a starožitnosti. Nejspíš bude muset sbírku prodat, aby mohla zaplatit dědickou daň. Víš, jak to chodí. Řekni jí, že máme o všechno zájem.“

Randall předstíral, že ty rozkazy neslyšel. Místo toho se rozmáchl a míček dopadl na kraj trávníku. Skvělé.

O chvíli později ho umístil jedním doklepnutím do jamky. Zatímco vyměňoval vlaječku, slabě se usmál. Vždycky vyhrál, i přes Stanfordovo švindlování, a věděl, že toho mizeru to dohání k nepříčetnosti.

Ale to opravdu velké vítězství teprve přijde. Ohromilo ho, když se Stanford rozhodl začít jednat s Chatelaine o sloučení, ale okamžitě pochopil neuvěřitelné možnosti, které mu z toho kynou. Do klína mu spadla skvělá příležitost a on ji hodlal plně využít.

Mimořádně ho těšilo, že Stanford bude strůjcem vlastní pohromy. Jeho nevlastní otec se tolik zaměřil na finanční prospěch sloučení s Chatelaine, že si ani v nejmenším neuvědomil, že ta dohoda obsahuje semínko jeho zkázy.

Konečně pomstím matku i sebe, uvažoval Randall, zatímco nasedal zpátky do golfového vozíku. Ta šance je tady. A nikomu nedovolím, aby mi stál v cestě.

Gardner Holgate s tichým potěšením pozoroval, jak jeho manželka vchází do restaurace. Byli svoji téměř deset let a sdíleli radosti i strasti výchovy dvou synů – dvojčat. Pokaždé, když ji viděl, ho znovu zasáhl úžas. Na střední škole i na fakultě býval nezajímavý a nudný, zkrátka ten typ, co si ho dívky dobírají a občas chtějí za kamarády. Nikdy však na něj nepohlížely jako na romantika nebo vzrušujícího partnera. Z jeho hlediska se nic nezměnilo, až na to, že se stal autorizovaným účetním revizorem. Trávil dny ponořený v daňových sbírkách zákonů, vyplňoval tajemné formuláře na počítači a radil klientům, které traumatizovaly dopisy kontrolních úřadů.

Sylvia byla naopak upravená, elegantní, vysoká a štíhlá blondýna s vážnýma, inteligentníma očima a přirozeným talentem k podnikání. Její sestřenice Cady možná dokázala diskutovat o motivech používaných v glazování keramického nádobí šestnáctého století, ale Sylvia uměla navrhnout dlouhodobou firemní strategii. Cady mohla vyprávět klientům o vlivu renesance na řemeslnou zručnost počátku 19. století, Sylvia zas mapovala pětileté plány. Jak si takovouhle ženu vůbec zasloužil?

Sylvia ho zahlédla a zamířila k němu rázným krokem. Od přečtení Vestiny závěti se tak chovala pořád. Znepokojovalo ho to. Zjištění, že Cady zdědila rozhodující akcie Chatelaine otřáslo každým, ale Sylvií obzvlášť. Během minulých několika let ji Vesta připravovala na převzetí firmy. Jeho manželka měla všechny předpoklady stát se skutečnou ředitelkou. Dělit se o moc nebude snadné, i když jde o blízkou příbuznou.

Vesta k tomuto nepředvídatelnému kroku měla naprosté právo. Teď bylo na jejích neteřích, aby vyřešily ožehavou otázku, kdo bude Chatelaine řídit.

Sylvia přistoupila ke stolu a věnovala manželovi vyčerpaný úsměv. Vstal, lehce ji políbil na tvář a přistrčil jí židli.

„Přiveze si s sebou Macka Eastona,“ oznámila, jakmile se posadila. „Budou spolu bydlet ve vile. Řekla bych, že je to vážné.“

Gardner se posadil proti ní. „Mluvíme o Cady, předpokládám?“

„Samozřejmě že mluvíme o Cady“ Sylvia si přehodila ubrousek přes klín. „O kom jiném? Teta Vesta se musí obracet v hrobě.“

„Jen proto, že Cady chce zůstat se svým snoubencem ve vile? Vím, že tvoje teta byla v takových věcech trochu staromódní, ale –“

„Nejen proto, že tam bude Cady s Eastonem spát,“ přerušila ho Sylvia netrpělivě, „i když máš pravdu, že by to Vesta neschvalovala. Já ale mluvím o tom, že ten chlap se evidentně snaží Cady zneužít.“

„Jseš si tím jistá?“

„Jinak se to náhlé oznámení o blížícím se zasnoubení vysvětlit nedá.“

Uvažoval. „Cady není snadné zneužít. Je ti hodně podobná. Rázná a chytrá. Příliš rázná a chytrá, než aby se nechala obalamutit nějakým vemlouvavým gigolem.“

„To ženskou vždycky nezachrání před tím, aby se nezamilovala do špatného mužského. Jen se podívej na Leandru.“

„Nic proti, drahá, ale občas vážně pochybuju, že tvoje sestřenice Leandra patří do Briggsovy rodiny.“

„Leandra je dost chytrá,“ hájila ji Sylvia s okamžitou rodinnou loajalitou. „Jen není tak ctižádostivá jako Cady a já. Taky je o pár let mladší než my. V tom je velký rozdíl. Jednou dozraje. Myslím, že její schůzky s Parkerem jsou dobrým znamením, co říkáš?“

„Pravděpodobně.“

„Vím, že je na ni trochu starý, ale možná právě tohle po Dillonovi potřebuje. Někoho usazeného, klidného a hloubavého.“

„Všichni vědí, že s Dillonem Spoonerem udělala velkou chybu. Jen jí trvalo dva roky, než to zjistila sama.“

Taky to spolklo několik tisíc dolarů, aby Vesta vykoupila Leandru z bláznivého manželství s tím samozvaným umělcem, ale o té drobné skutečnosti se radši nezmínil. Ne že by si to Sylvia neuvědomovala. Jakmile by to ale nadhodil, okamžitě by začala sestřenici bránit. Briggsova rodina držela pospolu a většinou to považoval za kladný rys. Popuzovalo ho to jen ve chvílích, kdy se pojem rodiny rozšířil i na Randalla Posta.

„Abych se vrátila zpátky ke Cady,“ pokračovala Sylvia, „zřejmě si uvědomila, že její biologické hodiny rychle tikají. To může ženu nesmírně rozrušit, nehledě na její inteligenci. Stává se tím zranitelnou.“

„V tom se musím spolehnout na tvoje slova.“

Sylvia rozevřela jídelní lístek. „Taky nezapomeň, jak je Cady impulzivní. Pamatuješ, jak z Chatelaine před několika lety odešla? Nebo ta fraška ohledně manželství s Randallem?“

„Připouštím, že je trochu zbrklá, přesto si myslím, že bys o tom Eastonovi neměla dělat ukvapené závěry, dokud nemáš víc informací.“

Sylvia poklepala rohem jídelního lístku o stůl. Vypadala zamyšleně. „Máš pravdu. Musíme se o něm dozvědět víc.“

„Cady a ten její Easton mají dorazit už zítra, poznáš ho brzy.“

„Taková nepříjemnost,“ povzdychla si Sylvia s pocitem marnosti. „Co si proboha Vesta myslela, že dělá? Proč si to s těmi akciemi rozmyslela?“

„Na to se odpověď nejspíš nedozvíme.“ Gardner se pochmurně usmál. „Pokud ovšem nepřesvědčíš toho parapsychologa, s nímž se sešla, aby uspořádal seanci a s drahou zesnulou si o tom popovídal.“

„To je další věc,“ zamračila se Sylvia. „Proč Vesta za tím podfukářem Ardenem vůbec chodila? Nesnášela šarlatány a podvodníky. Musela úplně přijít o rozum. Nejspíš nějaký druh lehké slabomyslnosti.“

„To by musela být pořádně lehká slabomyslnost. Teta mi připadala pořád stejná.“

Podle jeho názoru se ta stará diktátorka ani ke konci nijak nezměnila. Jako by ještě naposledy chtěla převrátit rodinu vzhůru nohama, než se uchýlí do jiného světa. Není divu, že se na pohřbu prolilo tak málo slz, ušklíbl se v duchu.

„Mluvila jsem se Stanfordem a Randallem,“ poznamenala Sylvia. „Řekla jsem jim, co se děje, a vysvětlila, že ke sloučení teď musíme získat i Cadyin souhlas.“

„Není důvod, proč by měla být proti.“

„To bych netvrdila. Sloučení by přineslo velké změny. Firma by v podstatě přes noc začala fungovat v mnohem větším měřítku. Musela by se rozšířit správní rada, přibrat několik nových partnerů… Cady nemá ráda velké firmy. Radši si řídí vlastní. Sama.“

„Stejně jako ty,“ poznamenal a zamyslel se.

Sylvia se na něj ostře podívala a pak se k jeho rozladění objevil v hloubce jejích modrých očí nejasný záblesk. Natáhl ruku a dotkl se jejích prstů.

„Proto se tolik hodíš na ředitelské křeslo nové Chatelaine-Post,“ dodal rychle.

„Umět řídit firmu je sice fajn, ale Cady zas má skvělé oko. Pamatuješ, jak v té Guthrieho zásilce rozpoznala pravý sekretář mezi hromadou kopií? A co ty francouzské hodiny, které objevila ve výprodeji pozůstalosti? Nebo ty anglické malby na dřevě, co se vynořily na aukci?“

„Mít dobré oko na umění a starožitnosti není záruka dobrého vedení firmy. Víš to, a myslím, že to věděla i Vesta. Aby byla galerie zisková, chce to vůdčí schopnosti a určitou představu do budoucna. Jestli potřebuješ znalecký posudek, můžeš si ho koupit. Cady by tě ve vedení galerie nikdy nemohla nahradit.“

„No, to už není tak jisté,“ utrousila Sylvia tiše. „Cady zdědila dost akcií nejen na to, aby zablokovala sloučení, ale i určila, kdo bude příštím ředitelem.“

„Možná se rozhodne, že se nevrátí do aktivní role v Chatelaine,“ nadhodil Gardner.

„Kdyby to tak dopadlo, mohla by akcie převést na mě nebo na kohokoli dalšího z rodiny. Ne, z nějakého důvodu se sem vrací. A řekla bych, že tím důvodem může být Mack Easton.“

„Myslíš, že ji přesvědčil, aby se držela těch zděděných podílů?“

„Přesně tak,“ souhlasila Sylvia. „Uvažuj. Od chvíle, kdy se rozhodla, že nechce být součástí Chatelaine, se změnila jen jediná věc, a tou je Easton. Věř mi, je to jeho práce.“

„Chceš říct, že má na ni takový vliv, že mu dovolí, aby s ní manipuloval? Mluvíme o tvojí sestřenici.“

Sylvia zaváhala. „Zní to jako trochu přitažené za vlasy, já vím.“

„Hodně.“

„Myslíš, že přeháním?“

„Spíš bych řekl, že ses do toho vrhla po hlavě. To je další věc, za kterou jsou placení vedoucí pracovníci.“

„Tak co se tu podle tebe děje?“ utrousila podrážděně.

„Když jde o odhad lidí, míváš velmi dobrý úsudek. Co je ten Easton zač?“

„Třeba je všechno velice prosté.“ Gardner odložil jídelní lístek a zvedl šálek s kávou. „Možná se do ní ten chlap opravdu zamiloval.“

Sylvia vypadala, jako by ji ta možnost na chvíli vyplašila. Pak se zamračila a zavrtěla hlavou. „To bych neřekla. Načasování blížících se zásnub není náhoda.“

„Jestli máš pravdu,“ řekl Gardner pomalu, „je na cestě velký problém.“

Pevně sevřela jídelní lístek. „Ne tak velký, jaký bude mít Cady, jestli si toho vyžírku, o němž si myslí, že je to muž, na něhož čekala celý život, opravdu vezme.“

Telefon zazvonil, právě když Leandra dočítala pátou kapitolu knihy Jak si přestat hledat špatné partnery, nazvanou Hledání charakterních mužů a umění ocenit je. Položila výtisk na hromadu knih s podobným názvem, které se válely na konferenčním stolku, a zvedla sluchátko.

„Ahoj, Parkere,“ spustila bez úvodu. „Doufám, že se dostaneš dřív domů. Co kdybychom si zašli na oběd a skleničku do nějaké přístavní restaurace?“

Na druhém konci nastalo krátké, napjaté ticho.

„To jsem já,“ ozval se nakonec Dillon.

Sakra. Při zvuku hlasu bývalého manžela pevněji sevřela sluchátko. „Co chceš, Dillone?“

„Volám jen, jestli nechceš strávit víkend ve městě.“

„S tebou?“

„Přesně tak.“

„Odpověď zní ne. Dillone, poslouchej mě. Chci, abys mi přestal telefonovat, rozumíš? Tohle už je od pohřbu potřetí.“

„Proč mi ksakru nedáš šanci?“

„Dala jsem ti jich spoustu, když jsme byli svoji, ale všechny jsi je zahodil. Pamatuješ?“

„To už je dávno.“

„Naposledy to bylo před půldruhým rokem, jestli si dobře vzpomínám.“

„Všechno se změnilo. Já jsem se změnil. Snažil jsem se ti to na pohřbu tvojí tety naznačit.“

Pohledem sklouzla k obalu knihy, kterou právě četla. Vybavila si radu v páté kapitole… Zamilovávat se do špatných partnerů je pouhý zlozvyk. Aby se ho člověk zbavil, vyžaduje to silnou vůli a trénink. Když vám bývalý přítel zavolá a snaží se vám vloudit zpátky do života, řekněte si: Jsem zralá žena. Nechodím na rande s kluky, kteří nevědí, co je to zodpovědnost…

„Proč ses vůbec obtěžoval jít na ten pohřeb?“ zeptala se. „Nikdy ses o tetu Vestu nezajímal.“

„To mi nemůžeš mít za zlé,“ zamumlal. „Spousta lidí se o ni nezajímala. Krucinál, většina lidí ji nikdy neměla moc v lásce. Ale jak jsem si všiml, na pohřbu se jich ukázala celá řada.“

To nemohla popřít. Kostel praskal ve švech. Vesta měla v uměleckém světě vliv i moc. Navíc byla pilířem společenského života Phantom Pointu. Přesto bylo nemístné vidět Dillona v obrovském zástupu, jak předstírá, že oplakává odchod Vesty Briggsové.

„Dillone –“

„Vážně chceš vědět, proč jsem na ten pohřeb šel?“ Jeho hlas zvážněl a získal chraplavý tón, který ji odjakživa rozechvíval. „Chtěl jsem tě vidět. Chtěl jsem s tebou mluvit. Všechno ti vysvětlit.“

„Nevím, o co ti jde, Dillone.“

„Chci to zkusit znovu.“

„Co?“

„Naše manželství.“

Jsem zralá žena. Nechodím na rande s kluky, kteří nevědí, co je to zodpovědnost…

„Promiň, Dillone,“ vypravila ze sebe, „ale myslím, že by to nebylo dobré ani pro jednoho z nás. Oba máme svůj život.“

„Já vím, Leandro. Poslouchej, jedna významná galerie se zajímá o mou práci. Za několik měsíců budu mít první velkou výstavu. Všechno se slibně rozvíjí.“

„To už jsem kdysi slyšela, Dillone. Prosím, vážně se s tebou teď nemůžu vybavovat. V současné době se přátelím s velmi přitažlivým mužem.“

„S tím chlápkem, co jsem ho viděl na pohřbu?“ Dillonův hlas nabral jedovatý tón. „Je dost starý, aby byl tvým otcem.“

„To není pravda. Parkerovi je teprve dvaačtyřicet.“

„Nejspíš potřebuje prášky, aby byl v posteli vůbec co k čemu.“

„Nech toho. Okamžitě s tím přestaň, rozumíš? Parker je báječný a ohleduplný muž. Jezdíme spolu na okouzlující místa. Před pár měsíci jsme byli na Havaji.“

„Přesto tvrdím, že je pro tebe moc starý.“

„No a co? Ty jsi zas moc mladý.“

„O čem to mluvíš?“ naježil se Dillon. „Jsme stejný ročník.“

„Podle data narození ano,“ prohlásila upjatě, „ale nikoli, pokud jde o duševní úroveň. Jsem zralá žena. Nechodím na rande s kluky, kteří nevědí, co je to zodpovědnost.“

„Kde ses k čertu naučila takhle mluvit? Znovu čteš ty slabomyslné příručky?“

Neodpověděla. Místo toho velmi jemně položila sluchátko. Když telefon znovu zazvonil, nevzala ho. Seděla, vzpomínala na minulé chyby a přemýšlela o tom, jak těžké je zbavit se starých zlozvyků.

13

Cady stálá uprostřed dvoupodlažního trezoru se zlatým klíčkem v ruce a rozhlížela se. Pohledem klouzala po řadách nádherných šperkovnic, truhlic a miniaturních skříněk, které zaplňovaly všechny police na stěnách.

Byly jich stovky, velké i malé, každá sama o sobě umělecké dílo a příklad mimořádné zručnosti. Přetrvaly staletí i tisíciletí. Na jedné polici ležely nádherně vyzdobené středověké schránky, některé sloužily jako relikviáře, jiné měly uchovávat prosté nezbytnosti denního života, jako třeba jehly a nitě. V dalších vitrínách se třpytily šperkovnice ze šestnáctého století, vytepané z damascenské oceli a zlata. Vyrobili je stejní mistři řemesla, kteří kovali meče a brnění. Na policích nad úrovní balkonu byly vystaveny další skříňky, zdobené drahokamy a složitě vyřezávanými motivy.

Za skleněnými tabulemi na zadní stěně zářily pozlacené a emailované truhly z období renesance. Drobná pouzdra z křišťálu, jaspisu a onyxu, vytvořená v sedmnáctém století, vyrážela dech. Starožitné schránky z alabastru a jadeitu zaplňovaly prosklené vitríny vedle ocelových dveří, chránících sejf.

Mack se zastavil a rozhlédl se po trezoru. „Takže sem jsi zmizela, zatímco jsem vybaloval.“

„Ano.“

Pozorně si prohlížel těžké ocelové dveře. „Doufám, že pokud se tahle věc náhodou zavře, existuje ještě jiná cesta ven.“

„Počítačové kódování zámku je venku, ale zevnitř můžeš otevřít ručně.“

„To je dobré vědět.“ Zadíval se na ebenovou truhličku, zdobenou zlatem, která ležela ve skříňce vedle něj. „Pořádná sbírka.“

„Teta Vesta sbírala šperkovnice pět desetiletí. Říkávala, že odrážejí nejzákladnější aspekty lidské povahy.“

Mack odtrhl oči od ebenové truhličky a pohlédl na Cady „A ty jsou…?“

„Naše potřeba uchovávat tajemství.“ Pohlédla na emailovou schránku ze sedmnáctého století. Víčko i boky jemně pozlacené truhly zdobily milostné motivy. „Přání pohřbít chyby a utajit nepříjemné útržky naší minulosti. Touha po soukromí.“

„Může to tak být.“ Nehnul se ode dveří. „A nebo to tak vnímala jenom tvoje teta.“

„Možná.“

„Měla Vesta Briggsová hodně tajemství?“

Cady pohladila pozlacené víko. „Zemřela v šestaosmdesáti. Za tak dlouhý život se nejspíš nakupí hodně tajemství. Myslím, že na ně lidé mají právo.“

„Nehádám se s tebou.“

Rozevřela prsty. V dlani se jí zalesklo zlato. „Po pohřbu mi dal právník zapečetěnou obálku. Uvnitř byl dopis a tenhle klíč.“

Přikývl, jako by o tom už věděl. Vzápětí si vybavil, že Vestin dopis i klíček ležely na konferenčním stolku v Cadyině bytě v den, kdy se tam tak bez ohlášení objevil. Jeho všímavost ho zarazila. No a co? uklidňoval se vzápětí. Proto si mě přece Cady najala, ne?

„Co je v tom dopise?“ zajímal se.

Beze slova ho vytáhla z kapsy kalhot a podala mu jej.

Mack uchopil list papíru, krátce zapátral v jejím obličeji a pak začal nahlas číst:

Drahá Cady,

došla jsem k závěru, že až odsud odejdu, chci, aby někdo další znal celou pravdu o minulosti. Cítím, že jsi jediná z rodiny, kdo mi možná porozumí. Máme toho tolik společného. Není ta DNA ohromující?

Nevím jistě, proč mi najednou připadá tak životně důležité prozradit ti, co se před lety stalo. Možná mám dojem, že ti dlužím omluvu. Nebo je to prostě tím, že si to tajemství nechci odnést do hrobu. Potřebuju vědět, že konečně chápe i někdo jiný.

S láskou Vesta

Mack znovu složil dopis a podal jí ho zpátky. „Poznáváš ten klíč?“

„Ach ano.“ Pohlédla dolů na zářící předmět ve své dlani. „Byl připevněný k Zámecké paní.“

Se zájmem k ní přistoupil. „K původnímu medailonu? K tomu, který Chatelaine používá na všech pohlednicích a obchodních dopisech?“

„Ano. Zmínila jsem se, že k tomu, co mi teta odkázala v závěti, patřil i důležitý šperk. Jde právě o Zámeckou paní.“

„Kde je zbytek? Máš jen jeden klíč.“

„Myslím,“ promluvila pomalu, „že až najdu schránku, kterou tenhle klíč otevře, najdu i to ostatní.“

„Jak je ten medailon starý?“

„Pochází ze třináctého století. Řetěz a klíče byly vyměněny v sedmnáctém století.“

Mack tiše hvízdl. „Působivý kroužek na klíče.“

„Od začátku byl určený k tomu, aby se na něj zavěšovaly klíče, ale termín chatelaine se pro něj začal používat teprve nedávno. V šestnáctém století se to slovo vztahovalo pouze na zámeckou paní. Až počátkem devatenáctého století se jím začaly označovat i klíče, které symbolizovaly její úřad.“

„Teď ho sběratelé používají dost všeobecně, ne?“

Nepřítomně přikývla. „Dnes se jím označuje široká škála řetězů a řetízků visících od pasu, na které se zavěšují klíče, hodinky nebo různé ozdoby.“

„Myslíš, že tvoje teta schválně uložila Zámeckou paní do jedné z těch malých truhliček?“

„Vypadá to tak.“

„Zatraceně.“ Zavrtěl hlavou. „Proč to udělala?“

„Aby ji schovala.“ Cady se ironicky usmála. „Mluvíme o tetě Vestě. Vždycky byla velmi uzavřená a tajnůstkářská. Ke konci života se to ještě zhoršilo. Řekne ti to každý.“

„Zvláštní způsob, jak lze také odkázat dědictví.“

„V dopise píše něco o tom, že mi chce prozradit celou pravdu.“ Cady se rozhlédla po stovkách schránek. „Zajímalo by mě, co tím myslela?“

„Řekl bych, že dokud neotevřeš tu správnou skříňku, nedozvíš se to.“ Díval se na řadu lesklých předmětů. „Dá to trochu práce, než projdeš celý trezor.“

„Rozhodně nemám čas dělat to hned. Máme jiné, naléhavější úkoly. V tuhle chvíli jsou šperkovnice v sejfu v bezpečí a stejně tak i Zámecká paní.“

„Ta sbírka musí stát jmění,“ poznamenal zamyšleně.

„To ano. Pokud šlo o umění a starožitnosti, nebyla Vesta sentimentální. Byla až skoro bezohledná obchodnice. Když jí cena vyhovovala, byla ochotná se dohodnout. Ale pokud vím, nikdy z tohohle trezoru neprodala ani jediný kousek. Žádný z nich nikdy veřejně nevystavila ani ho nepůjčila do muzea na výstavu. Byla jsem jednou z mála lidí, kterým kdy do téhle místnosti dovolila vstoupit.“

„A teď jsou všechny tvoje.“

„Ano.“

„Co s nimi budeš dělat?“

„Napadlo mě, že je věnuju nějakému proslulému muzeu, které je náležitě vystaví a připíše tetě Vestě zásluhu jako původní sběratelce.“

„Sbírka Vesty Briggsové,“ pronesl. „To zní jako pomník.“

„Líbí se mi to. Myslím, že by se to Vestě taky líbilo.“

Vsunula klíček a dopis zpátky do obálky a zastrčila je do kapsy. „No, jak už jsem řekla, šperkovnice budou muset počkat.“

„Jestli jsi tady skončila, mám na tebe pár otázek.“

„Jistě.“ Setřásla melancholii, která se na ni snesla, jakmile sem před několika minutami vstoupila. Je čas pustit se do práce, pomyslela si. Najala jsem Macka, aby vedl diskrétní vyšetřování. Čím dřív začne, tím líp. „Co kdybychom šli do tetiny pracovny? Tam si můžeme v klidu promluvit.“

„Dobře.“ Odlepil se ode dveří a donutil ji, aby se kolem něj protáhla. „Není ti nic?“

„Samozřejmě že ne. Proč?“

Cukl sebou. „Nemusíš se na mě utrhovat. Jsem jen zbytečně zvědavý, nic víc.“ Chvíli zůstal stát. „Pouze se snažím dělat svou práci, šéfko.“

Šlehla po něm zdrcujícím pohledem a zavřela těžké ocelové dveře. „Co tvůj pokoj?“

„Prima. Skvělý výhled. Vidím na záliv, Angel Island i město. Čekal jsem suterén. Najatí svalovci obvykle nedostávají tak parádní ubytování.“

„Nenajala jsem tě jako svalovce,“ zamumlala.

„Ne?“

„Ne. Když jsme podepsali smlouvu, trochu jsem se poptala kolem. Můžeš si představit můj úžas, když jsem zjistila, že svaly přijdou o hodně levněji než ty.“

„Vážně?“

„Vážně.“ Zmáčkla červený knoflík a zamkla trezor. „Za to, co ti platím, očekávám mozek i svaly dohromady.“

„Pokud ti jde o strategické myšlení –“

„To určitě.“

„Pak bys měla doufat, že nikdo z tvých přátel ani příbuzných nebude slídit nahoře v patře a nevšimne si, že používáme oddělené ložnice. Tím by se iluze napůl vášnivého vztahu zhroutila.“

„Neměj starost, v téhle citlivé oblasti se ta iluze moc poškodit nedá.“

„Ne?“

Ušklíbla se. „Od mého rozvodu si všichni myslí, že jsem stejně frigidní, jako se to šuškalo o tetě Vestě.“

„Opravdu?“ V očích se mu mihl lakonický záblesk. „My ale víme, že je to jinak.“

„Změníme téma, ano?“

„Ty jsi s tím začala. A pokud se nebojíš o svou pověst, co třeba aspoň trochu zájmu o tu mou?“

„Ty tu žádnou pověst nemáš,“ ujistila ho a zamířila do chodby. „Nikdo z Phantom Pointu o tobě nic neví, kromě toho, že se se mnou chceš zasnoubit.“

„Přesně to mám na mysli.“ Jeho tón zněl ukřivděně. „Říkám ti, že jako napůl zasnoubený muž mám svou hrdost.“

„Myslela jsem, že jsme se dohodli, že za ty peníze, které ti platím, na svou hrdost zapomeneš.“

„Nejsem si jistý, že to bude fungovat. Začínám mít dojem, že mužská hrdost neoddělitelně patří ke genům.“

Vrhla po něm zničující pohled. Dobírá si ji? Z jeho nevinného výrazu se nedalo vyčíst nic. „Na tvém místě bych se tím netrápila. Lidi se budou domnívat, že jsi na tom stejně jako já.“

„Jako že nám v žilách koluje ledová krev?“

„Tak nějak.“

„Ještě něco,“ dodal, zatímco ji následoval za roh.

„Co?“

„Oba víme, že to tak není. Tu noc v bungalovu nám skoro shořely peřiny.“

Na okamžik zapomněla dýchat. Pronikavé vzpomínky na rozpálená, zpocená těla milující se ve tmě jí vířily hlavou a otřásly její vyrovnaností. Není to poprvé, uvažovala. Od té noci v horách proniká tajemný muž do mých snů pravidelně.

Napadlo ji, že by měla stanovit pravidla jasněji.

„O tom už nechci slyšet.“ Prudce se zastavila, obrátila se a pohlédla na něj. „Jednou z podmínek téhle práce je, že nikdo z nás nebude mluvit o tom, co se v tom bungalovu stalo. Jasné?“

„Ne, není,“ namítl klidně. „Podepsali jsme smlouvu určující moje služby i plat. Nemůžeš ty podmínky měnit. Jestli jsi měla ještě nějaké další, měla ses o nich zmínit dřív, než jsi mě najala.“

Založila si ruce v bok. „Pořád není pozdě tě vyhodit.“

„Za předčasné bezdůvodné ukončení by tě čekala vážná finanční pokuta.“

„Neměj péči. Můžu si ji dovolit.“

„Na to nesázej. Prodražil bych se ti.“

Dobírá si ji. Spustila ruce podél těla a bezmocně je rozhodila do vzduchu. „To je absurdní.“

„Jo, to je. Nemáš čas najít si za mě náhradu a víš to. Jsem jediný, s kým teď můžeš pracovat.“

„Ta myšlenka nutí k zamyšlení.“

„No tak, byl to tvůj nápad, vzpomínáš?“ Vzal ji za paži a vedl pryč. „Pojď, pustíme se do práce.“

Měl pravdu. Odevzdaně se nechala vést širokou, vydlaždičkovanou chodbou.

Luxusní čtvrť Phantom Pointu, ležící ve svahu, byla od začátku navržena jako kalifornská verze italského letoviska a projektanti striktně dodržovali architektonické zákonitosti. Všechny domy s průčelími jako v oblasti Středozemního moře, vybledlými růžovými, žlutými nebo bílými zdmi, zářícími taškovými střechami a železnými tepanými branami se podle velikosti prodávaly jako letní sídla nebo vily.

Vestin dům byl patrový, s terasou, bazénem a zahradou. Trůnil na úbočí s výhledem na záliv a San Francisko. Příjemně velké místnosti byly plné starožitností muzejní kvality. Aspoň jedna věc, v níž se od tety rozhodně liším, myslela si Cady, když vkročila do pracovny. Vesta si libovala mezi historickými památkami. Byla doslova ponořená do artefaktů věků, nedotčených časem.

Pracovna se starým francouzským kobercem, knihovnou z devatenáctého století a těžkým mahagonovým stolem čišela starosvětskou atmosférou. Přestože byla plně osvětlená, zdálo se, že je uvnitř šero. Jedině sluneční paprsky pronikaly dovnitř francouzskými dveřmi, vedoucími na terasu.

Mack si se zamyšleným výrazem prohlížel místnost plnou knih. Pak přistoupil k obrovskému stolu a vytáhl z kapsy brýle. Nasadil si je a zadíval se na několik předmětů, ležících na naleštěném dřevěném povrchu, jako by to byly kousky nějaké skládačky.

Cady sledovala jeho pohled ke starožitnému měděnému kalamáři, zaoblenému plnicímu peru, vzácné stolní lampě ze zeleného skla, odřenému koženému bloku a dopisním papírům, nesoucím důvěrně známé logo Zámecké paní.

„Vypadá to, jako by tvoje teta měla ráda řád,“ usoudil Mack.

„Vesta byla posedlá čistotou a pořádkem, stejně jako vším jiným. Myslím, že v nepořádku se cítila nesvá.“

Nepatrně sklonil hlavu, aby dal najevo, že její poznámku zaslechl. Znovu se vrátil k prohlídce stolu, jako by v jeho desce byly vyryté životně důležité informace.

„Chtěl ses na něco zeptat,“ vybídla ho.

„To ano.“

Začala se jí zmocňovat nejistota. Rozladěně zkřížila paže. „Takže?“

„Podíváme se k bazénu,“ navrhl. Ztuhla. „Proč?“

„Jen ze zvědavosti.“ Záhadně se usmál.

Přešel přes vybledlý koberec, otevřel francouzské dveře a vstoupil na dlaždicemi obloženou terasu.

Cady ho pomalu následovala. Pozdní zimní den byl chladný a pošmourný. Studený vítr vytvářel v zálivu bílé hřebeny vln. V dálce se v slunci lesklo město.

Ploužila se za Mackem a konečně se zastavila na okraji bazénu. Pohlédla do tyrkysové hlubiny a snažila se vypudit z mysli obrázek, jak ráno hospodyně našla Vestino tělo.

„Tak fajn,“ utrousil Mack. „Už bylo dost her. Co kdybys se mnou začala jednat na rovinu?“

Prudce vzhlédla. „Nechápu.“

„Určitě ano. Nenajalas mě jen proto, abych zjistil, jestli tvoje teta pochybovala o moudrosti toho sloučení. Přivedlas mě sem, protože si myslíš, že někdo Vestu Briggsovou zavraždil.“

„Macku, já –“

„Chceš, abych ti pomohl najít jejího vraha. Je to tak?“

Zhluboka se nadechla. Teď poprvé slyšela vlastní strach vyřčený nahlas. Zněl nereálně a vykonstruovaně, přesně tak, jak se obávala.

„Jak jsi na to přišel?“

„Nejsem tak hloupý, jak vypadám. Od začátku mi bylo jasné, že mi něco tajíš.“

„Někde jsem četla, že smrt utonutím patří mezi nejjednodušší vraždy prohlášené za nehodu,“ odpověděla opatrně.

„To jistě. Stačí se zeptat jakéhokoli vyšetřovatele pojišťovacích podvodů. Žádné známky na těle a důkazy spláchne voda. Před svým odjezdem jsem ale prověřil zprávu, kterou vydaly místní úřady. Tvrdí se v ní, že policisté žádný důkaz zločinu neobjevili. Nic, co by ukazovalo na násilné vniknutí. Žádná starožitnost se neztratila, i když ty vázy v hale by od nějakého sběratele nejspíš pár tisíc vynesly.“

Zatnula prsty a snažila se zmírnit napětí. Pocítila bezmoc. „Vím, že její smrt prohlásili za nehodu. Všichni si myslí, že dostala panický záchvat a utopila se.“

„Ty tomu ale nevěříš, nemám pravdu?“

Civěla do bazénu. „Nevím, co si mám myslet. Ale tuším, že tu spousta věcí nehraje.“

„Vezmi to od začátku,“ vybídl ji až příliš trpělivě. „Jaký by byl motiv?“

„Asi sloučení.“

Tvářil se nejistě. „To myslíš vážně?“

„Nepřipadá ti, že její smrt je až moc příhodná?“

„Pro koho?“ zeptal se s náznakem skepse.

„Ještě nevím. Nejspíš pro někoho, kdo by tím sloučením hodně získal.“

„Nejspíš?“ opakoval suše.

„Přemýšlej.“ Obrátila se. Uvědomovala si, že ho musí přesvědčit vlastní logikou. „Všichni do toho chtěli jít, ale z toho, že Vesta akcie odkázala mně, je jasné, že na poslední chvíli měla nějaké pochybnosti.“

„Pořád si myslím, že ti je nechala jen proto, aby tě přinutila k návratu do firmy.“

„Nesouhlasím. To by neudělala. Věděla, že nechci být součástí Chatelaine. Ale taky jí bylo jasné, že pokud mi podíly odkáže, budu mít podezření. Věřila, že si budu klást otázky.“

„Určitě?“

„Znala jsem ji. Vím, jak uvažovala.“ Váhavě naslouchala vlastním slovům. „Její myšlenkové pochody chápu líp než kdokoli z rodiny. Ty ses s ní nikdy nesetkal.“

„O to se s tebou nehádám. Ale uvažovala jsi nad možností, že v tomhle případě možná přemýšlíš až příliš jako tvoje teta?“

Skousla zuby v pocitu marnosti. „Co chceš říct? Že jsem tím trochu posedlá?“

„Možná. A máš moc bujnou fantazii.“

„Fajn. Takže nejsem jen posedlá, ale taky oběť přemrštěné představivosti. A nebo jsem si jen najala špatného poradce.“

Nastalo krátké a napjaté ticho.

„Možná,“ utrousil Mack konečně.

Nevyvíjelo se to dobře jeho vinou. Vyrukoval na ni s tímhle ošidným rozhovorem bez předchozího varování. Doufala, že se k tomu dopracují pomaleji.

„Poslouchej,“ požádala tiše. „Prací mimořádně dobře placeného poradce na volné noze je přesvědčit klienta. Chtěl jsi motiv a já ti jeden dala. Tvrdím, že někdo, kdo by ze sloučení galerií hodně získal, možná odhalil, že Vesta není daleka toho, sprovodit ten návrh ze světa.“

„Takže ji sprovodil ze světa sám?“

„Přesně tak. Mohlo mu to připadat jako účinný způsob, aby tu dohodu nezrušila,“ trvala na svém. „Vrah se domníval, že správní rady obou galerií nakonec nabídku přijmou, protože všichni ostatní budou pro.“

„Jako tvůj mimořádně dobře placený poradce ti říkám, že vražda, která by měla zajistit sloučení dvou firem, je výplodem nejbujnější fantazie.“

„Ale ne úplně nemožná.“

„Ne.“ Velmi pomalu si sundal brýle, složil je a vsunul do náprsní kapsy košile. „Úplně nemožná ne. Když jde o vraždu, každý polda ti řekne, že nic není za hranicemi možností.“

„Vím, že tomu nevěříš.“

Potřásl hlavou. „Cady, vyšetřování vraždy je od mojí profese ještě vzdálenější než hledání finančních spekulací. Jestli to myslíš vážně, potřebuješ soukromého detektiva.“

„I když pominu, že nemám naprosto žádný důkaz, který by ukazoval na vraždu, nechci sem z různých důvodů přivést cizince, aby se vyptával. Nefungovalo by to. V Phantom Pointu ne.“

Dlouho se díval do jasné, průzračně čisté vody. Pak zvedl hlavu a střetl se s jejíma očima. „Proč máš pocit, že musíš zjistit pravdu? Proč zrovna ty?“

Pokrčila rameny. „Nikdo další se nebude dívat pod povrch. Nikoho jiného ani nenapadne, že je něco v nepořádku. To já jsem dostala akcie, takže jsem jediná, kdo musí něco podniknout.“

„Zkus to ještě jednou.“

Zamračila se. „Co tím chceš říct?“

„Když nepotáhneme za jeden provaz, bude to dost těžké. Jestli se mnou nezačneš jednat na rovinu, zhroutí se naše spolupráce při prvním obtížnějším kroku.“

Možná byla chyba ho sem zvát, prolétlo Cady hlavou. Najala jsem ho, protože je chytrý, vnímavý a zná zákulisí uměleckého světa. Dost vzácná směsice. Ale taky až moc vidí do mojí duše.

Je pozdě na nové plány. Potřebuju ho. A pokud je cenou za jeho pomoc upřímná odpověď na otázku, nemám na vybranou.

„Moje teta nebyla moc oblíbená, Macku. Byla to rázná, přísná a panovačná žena. Skutečná vládkyně. Možná v minulosti měla nějakého milence, ale všichni, kdo ji znali, by ti potvrdili, že se nikdy nezamilovala. Předpokládá se, že nedokázala mít ráda nic kromě Chatelaine. Žila pro galerii. A tak nakonec jediné slzy, prolité na jejím pohřbu, byly moje.“

„Neodpovědělas mi na otázku. Proč musíš nakouknout pod pokličku?“

Zadívala se na záliv. „Možná proto, že mi tak často během let opakovali, kolik toho mám s Vestou společného. Spousta lidí je přesvědčená, že skončím jako ona. Chladná a opuštěná, jen se svou prací.“

Nespouštěl z ní oči.

„Asi chápu,“ přikývl konečně. „Chceš vědět, jak a proč zemřela, protože se někde v hloubi duše bojíš, že představovala tvou vlastní budoucnost.“

„Myslím, že ano.“ Obrátila se k němu a setkala se s jeho očima. „Je tohle dost upřímné?“

„Jo. Prozatím.“

Bála se uvolnit. „Mám tomu rozumět, že u té práce zůstaneš?“

„Zůstanu.“

Přistoupila k němu. „Vážně si myslíš, že jsem blázen, když předpokládám, že tetu mohli kvůli sloučení zavraždit?“

„Rozhodně nejsi blázen. Když dojde na vraždu, je možné všechno.“ Pochmurně ji pozoroval, jako by se ji snažil přimět, aby se smířila s tím, co jí musí říct. „Udělám, co budu moct, ale nic neslibuju. Odpovědi, které hledáš, se možná nikdy nedozvíš.“

„Tak to v životě chodí.“ Vzdychla. „Znamená to tedy, že se začneš vyptávat?“

Dlouhou dobu mlčel.

„Jo,“ odpověděl konečně. „Znamená.“

14

Na chodníku se Mack zastavil. Zadíval se do dlouhé třídy Via Appia, která se plná pestrých butiků a restaurací táhla podél nábřeží Phantom Pointu.

„Proč jsou tu všechny ty transparenty a vlaječky?“ zeptal se.

„Příští týden se tu bude konat karnevalová noc,“ vysvětlovala Cady „Ve Phantom Pointu je to každoroční benefiční akce na podporu umění. Má to být karneval jako v Benátkách, všichni v maskách a kostýmech. Z centra bude odkloněná doprava a všechny galerie i restaurace zůstanou otevřené dlouho do noci.“

Přikývl a doprovázel ji po kamenném dláždění ke vchodu do malé galerie, která se nacházela asi uprostřed bloku budov. Nad hlavním vchodem visela obrovská zvětšenina Zámecké paní.

Cady se zastavila. „Tuhle pobočku otevřela teta Vesta před několika lety, když ji Sylvia konečně přemluvila, aby šla do částečné penze. Měla tu kancelář. O výstavní sály se stará moje sestřenice Leandra. Exponáty se specializují na umění z konce devatenáctého století. Žádné významné obrazy tu nejsou. Ty jdou do galerie v San Francisku.“

Zadíval se na dveře. „Takže se pouštíš do práce?“

„Proč ne? Na zkoumání Vestiných úředních záznamů mám dokonalou výmluvu. Než se rozhodnu, co se svými akciemi udělám, chci rychle proniknout do finanční situace Chatelaine.“

„Když myslíš…“

Věnovala mu netrpělivý pohled. „Říkal jsi, že prověříš její soukromé záznamy ve vile. Skvělý nápad. Nic proti němu, ale tady měla kancelář. Musíme zjistit, jestli tu nezůstalo něco, co by nám prozradilo, proč ze sloučení začala couvat. A pokud to nemá vyvolat spoustu nepříjemných otázek, můžu to udělat jedině já.“

„Fajn. Jdeme na to.“

Cady se ušklíbla. „Myslíš, že to bude jen ztráta času?“

„No, víš… Řekl bych, že Sylvia už tetin stůl určitě prohledala. Bylo by to jen logické. Na jejím místě bych to rozhodně udělal.“

„Možná.“

Začal se cítit trochu provinile, že je tak skeptický. „Snad bys přece jen mohla na něco natrefit. Tvoje sestřenice koneckonců nehledá odpověď na stejné otázky jako ty.“

Cady se rozzářila. „To je přesně můj názor.“

Otevřela dveře galerie dřív, než jí Mack stačil nabídnout další vstřícné doporučení.

Prošel za ní do malé výstavní místnosti plné obrazů viktoriánské éry. Nabídce dominovaly tmavé portréty, skličující krajinomalby a výběr z romantických artušovských témat. Většina rámů byla bohatě vyřezávaná a pozlacená.

Přitažlivá, příjemně zaoblená mladá žena s tmavými vlasy a živými rysy odložila rozečtenou knihu a vstala zpoza malého stolku.

„Cady! Slyšela jsem, že jsi ve městě. Ráda tě zase vidím.“

Cady k ní popošla a vyměnila si s ní objetí a polibky na tvář. „Leandro, ráda bych tě seznámila s Mackem Eastonem. Macku, tohle je moje sestřenice Leandra Briggsová. Byla osobní sekretářkou tety Vesty. Ta vždycky říkala, že bez ní by byla ztracená.“

„Kdepak,“ zasmála se Leandra. „Teta Vesta by dokázala řídit obě pobočky Chatelaine levou rukou a kdyby ji Sylvia nepřemluvila, aby odešla do částečného důchodu, dělala by to až do konce. Vesta byla ohromná.“

„Už jsem vyrozuměl.“ Mack mrkl na titul knihy ležící na stole. Hlavou mu prolétlo, jak je asi těžké zbavit se starých zlozvyků, ať už se pod tím skrývá cokoli. „Jak dlouho jste u Chatelaine?“

„Od rozvodu před osmnácti měsíci.“ Dobromyslně se usmála. „Nějakou dobu to nebylo finančně zrovna valné. Můj bývalý se o peníze nestaral a během manželství nadělal spoustu dluhů. Teta Vesta mě z nich vyplatila a vytvořila pro mě tohle místo.“

„To od ní bylo hezké.“

Leandra se zasmála. „Člověk by řekl, že to určitě udělala z laskavého srdce, ale všichni vám poví, že žádné neměla.“

„S tím názorem jsem se už setkal,“ přikývl Mack.

„To není pravda,“ Cady okamžitě bránila tetu. „Vesta milovala Chatelaine.“

Mack s Leandrou na ni pohlédli. Mlčeli.

Cady vzdychla. „Tak fajn, možná to není zrovna poklona. Ale myslím, že měla srdce. Jen ho neukazovala před světem.“

„Těžko uvěřit, že už tu není,“ poznamenala Leandra melancholicky. „Bylo to tak náhlé, viďte? Neumím si to tu bez ní představit. Každé ráno, když přijdu galerii otevřít, čekám, že ji uvidím v kanceláři. Vždycky chodívala přede mnou. A odcházela jako poslední.“

„Rozhodně udělala z Chatelaine váženou instituci,“ prohodil Mack.

„To jistě,“ přitakala Leandra. „Jak dlouho se v Phantom Pointu zdržíte, Macku?“

„Ještě nevím.“ Pohlédl na Cady „Zatím na neurčito.“

„Na neurčito?“

„To závisí na Cady,“ dodal. „Jsem obchodní poradce, umím se prodat kdekoli.“

„Obchodní poradce?“ Leandra naklonila hlavu na stranu. „Jakého druhu?“

„Přes internet,“ vysvětlil. Bylo úžasné, jak pouhá zmínka o podnikání založeném na internetu potlačila spoustu eventuálních ošemetných otázek.

„Hmm. Nejste jedním z těch supermovitých boháčů, kteří přes počítače vydělali majlant?“

„Ne, bohužel. Nepatřím mezi ty, kteří velmi rychle zbohatnou.“

„Škoda.“

Zakřenil se. „Jo, přesně to si poslední dobou taky často říkám.“

„Randall chce novou galerii Chatelaine-Post inzerovat na internetu,“ pokračovala Leandra. „Tvrdí, že je tam spousta šancí k růstu, zvlášť když jde o umění a starožitnosti.“

„Má pravdu,“ souhlasil Mack neutrálně.

Cady přikročila ke dveřím do malé kanceláře. „Pokud mě omluvíš, Macku, pustím se do práce. Než si se Sylvií sedneme nad tou nabídkou, chci se podívat na nějaká čtvrtletní hlášení a účetní doklady.“

„Jasně,“ přikývl Mack. „Nelam si se mnou hlavu. Nějak se zabavím. Napadlo mě, že se trochu porozhlídnu po městě.“

„Na Via Appia je několik skvělých kavárniček, bister i obchodů,“ navrhla Leandra vstřícně.

„Díky.“ Mack mrkl na Cady „Po práci tě tu vyzvednu a procházkou se vrátíme do vily. S večeří si starosti nedělej. Něco seženu.“

Překvapení vystřídal vděk. „Díky.“

„Žádný problém.“

Přistoupil k ní, sklonil hlavu a políbil ji dřív, než pochopila, co se chystá udělat. Jakmile se dotkl jejích rtů, ztuhla.

Odtáhl se, aniž si stačila rozmyslet reakci. „Uvidíme se po práci, zlato,“ zamumlal, pobavený jejím planoucím pohledem a ledovým úsměvem.

Oba věděli, že si kvůli tomu polibku nebude moct stěžovat. Byl součástí hry. Součástí, kterou neočekávala a s níž očividně nepočítala.

S mnohem pozitivnějším náhledem na svět než před několika minutami vyšel z malé galerie, ani se neohlédl.

„Tak to je ten tvůj pan Easton.“ Leandra se zabořila do křesílka u stolu naproti Cady „Vypadá… zajímavě.“

Cady zvedla šálek čaje. Bylo nezvyklé sedět za Vestiným stolem. Stejně zvláštní bylo myslet na Macka jako na svého pana Eastona.

„Zajímavě?“ opakovala váhavě.

„Víš, není nóbl ani uhlazený. Ale je zajímavý.“

„To rozhodně,“ souhlasila Cady Taky rozčilující. Protivný. A provokující, doplnila v duchu.

„Působí spolehlivě,“ pokračovala Leandra zamyšleně. „Víš, co tím chci říct?“

Spolehlivost jistě patří do možností, jak lze Macka popsat, dumala Cady. Ale neměla chuť probírat nuance téhle definice.

Jen s pousmáním přikývla.

Leandra zabubnovala třešňově červenými nehty na desku stolu. „Tak co, kdy bude ten velký den?“

„Jaký velký den?“

„No tak, Cady Svatba, samozřejmě.“

Cady cítila, jak se jí rozhořely tváře. Měla bych si na tu otázku zvyknout, pomyslela si. „Ještě jsme ani oficiálně neoznámili naše zasnoubení. Na termín svatby je času dost.“

„Víš, trochu mě to překvapilo,“ poznamenala Leandra s hloubavým výrazem. „Vždycky jsem si myslela, že pokud se znovu vdáš, uděláš to stejně jako s Randallem. Vrhneš se do toho po hlavě.“

„Ukázalo se, že s Randallem to nebyl nejchytřejší způsob,“ připomněla jí Cady „Podruhé bych to nechtěla zažít.“

„Chápu tě. Mám stejný pocit s Parkerem. Začal dělat narážky, abychom už stanovili nějaké datum, ale po té obrovské chybě, kterou jsem udělala s Dillonem, mám pořád trochu strach.“

Cady se opřela o židli a pozorně se na sestřenici zadívala. „Je to mezi tebou a Parkerem Turnerem vážné?“

„Je. Báječně se k sobě hodíme. Ale než k tomu vážnému kroku přistoupím, musím se ujistit, že jsem se zbavila zvyku zamilovávat se do nevhodných mužů. Myslím chlápků jako Dillon.“

„Hmm.“

„Dělám pokroky. Objevila jsem skvělou knížku, jmenuje se Jak si přestat hledat špatné partnery. Opravdu mi hodně pomohla.“ Ztišila hlas. „Je ale těžké zbavit se špatných návyků a Dillon mi to rozhodně neusnadňuje.“

„Co tím myslíš?“

„Začal mi volat hned po pohřbu. Včera se ozval znovu. Tvrdí, že se se mnou chce dát zase dohromady.“

„Ví o Parkerovi?“

„Jistě. Řekla jsem mu to.“

„A on?“

Leandra zaváhala. „Byl naštvaný. Prohlásil, že Parker je na mě moc starý.“

Cady zvedla pero a pohrávala si s ním. „Vnucuje se ti?“

„To určitě.“

„Mohl by být obtížný?“

„Dillon byl obtížný od chvíle, kdy jsem ho poznala. Nechápu, co jsem na něm kdy viděla.“

„Myslím tím, kdyby se ti pověsil na paty,“ řekla Cady pomalu.

Leandra na ni civěla s pusou otevřenou.

Vchodové dveře galerie se rozlétly. Dovnitř vešla Sylvia, oděná v drahém, na míru šitém kostýmu.

„Dillon?“ nechápala Leandra. „To ne… Já… myslím, že nikdy –“

Sylvia přelétla pohledem z Cady k Leandře a pak zase zpátky. „O co tu jde?“

Cady se na ni zadívala. „Leandra říká, že jí Dillon začal po pohřbu tety Vesty volat. Chce se k ní vrátit.“

„To jsem nevěděla.“ Sylvia se na Leandru zamračila. „Je dotěrný?“

„Řekla jsem mu, aby mě nechal na pokoji, ale –“ Leandra se odmlčela a propukla v pláč. „Zatraceně.“ Prudce vstala a rozběhla se chodbičkou k toaletám. Dveře se za ní přibouchly.

Nastalo krátké ticho. Cady a Sylvia za ní civěly.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Sylvia konečně.

„Že Dillon může být problém,“ odvětila Cady pomalu.

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasila Sylvia. „Nebylo by to poprvé. Vzpomeň si, jak zuřil, když mu došlo, že chce Leandra požádat o rozvod.“

„Podle mého žil v domnění, že ať provede cokoli, Leandra ho nikdy k vodě nepustí. Ale udělal chybu, když nevzal v úvahu tetin vliv.“

„Máš pravdu.“ Sylvia se k ní obrátila zpátky. „Jedu do města, ale protože ses zmínila, že tady dneska budeš, napadlo mě, že se tu ještě před odjezdem stavím. Ráda bych ti řekla pár věcí. Možná si je budeš chtít poznamenat.“

Cady se váhavě natáhla pro pero a blok. „Fajn, začni.“

„Gardner a já bychom tebe i toho tvého Eastona rádi pozvali zítra večer do klubu na večeři. Budeme tak mít šanci ho poznat.“

Výslech, blesklo Cady hlavou. Snad se s tím Mack nějak vypořádá.

„Děkujeme za pozvání,“ odpověděla zdvořile. „Budeme tam.“

„Pozítří večer pořádá Chatelaine recepci před zahájením vernisáže Brestonovy sbírky. V osm hodin ve městě. Pokud je to možné, ráda bych, abyste se zúčastnili. Bude to první velká událost, kterou galerie od Vestiny smrti uspořádá. Měla by ses tam ukázat kvůli veřejnému mínění. Už kvůli pietě, chápeš.“

Cady mrzelo, že je Sylvia tak nabroušená. Napětí mezi nimi bylo novou zkušeností a mohla za to Vesta.

„Myslím, že by se nám to mohlo podařit.“

„A předpokládám, že určitě nebudeš chtít popozítří zmeškat oslavu narozenin našich dvojčat,“ zakončila Sylvia.

„Za nic na světě,“ ujistila ji Cady. Potěšilo ji, že konečně může projevit nelíčené nadšení.

Sylviin výraz změkl. Poprvé se usmála. „Fajn. To je zatím všechno. Radši půjdu. Jestli propásnu loď, budu muset jet do města autem.“

Cady pár vteřin váhala, zda se má Sylvii zmínit o podezření, že někdo Vestu zavraždil, ale intuice ji varovala. Znala svou sestřenici dost dobře, aby věděla, že by reagovala jako Mack včera večer. S rozpaky, nevírou a mizivým zájmem o Cadyinu novou posedlost.

Rozdíl je pouze ten, že Macka platím, aby se k mým vrtochům a bujným teoriím stavěl shovívavě, uvažovala Cady. Sylvii ne. Ta by nejspíš došla k závěru, že její povinností je obtelefonovat členy rodiny a varovat je, že mám problémy.

Cady se zachvěla při představě, jak jsou její příbuzní přesvědčení, že vykazuje další známky podivínství tety Vesty.

„Ahoj, Syl. Takže zítra na večeři.“

Po dvou hodinách pátrání ve Vestině soukromé pracovně zavřel Mack poslední zásuvku stolu, opřel se a přemýšlel. Prohlédl všechny složky, adresář i haldu nedávné korespondence. Pátrání nepřineslo nic převratného. Pravděpodobně proto, že tu nic takového nebylo.

Mrhal časem. Cadyina teorie o vraždě motivované finančním ziskem ze sloučení Chatelaine a Austrey-Post byla smyšlená báchorka. Věděl to, na rozdíl od ní. Nepřítomně uvažoval, jestli je etické brát od ní peníze za práci konzultanta, přestože je jasné, že není co konzultovat.

Do háje s etikou. Nejsem tu proto, že bych potřeboval práci, letělo mu hlavou. Podepsal jsem tu zatracenou smlouvu jen proto, že šlo o nejjednodušší způsob, jak se ke Cady dostat co nejblíž.

Obrátil se na otáčecí židli a prosklenými dveřmi vyhlédl na terasu s bazénem. Přemítal, jaký další krok by podnikl skutečný detektiv. Co by udělal, kdyby bral pochybnosti a znepokojení své klientky vážně?

Cady není cvok, připomněl si a znovu se snažil vidět celou záležitost z pozitivnějšího úhlu. Během posledních několika měsíců si k její intuici a instinktům vypěstoval obrovskou úctu, přinejmenším v jedné oblasti. Pokud šlo o sledování fám a hledání ztracených uměleckých děl, byla jednou z nejlepších poradkyň na volné noze, s nimiž kdy spolupracoval.

Možná by její úvahy o Vestině smrti neměl tak rychle pouštět z hlavy.

Po zralé úvaze znovu obrátil pozornost od bezútěšných analýz vlastního postavení Cadyina poradce k otázkám, které se nabízely. Nebyl sice soukromý detektiv, ale o získávání informací něco věděl. V armádě se na to specializoval a později ze svých zkušeností často čerpal. A stejně nemá nic lepšího na práci, dokud Cady nepřijde domů.

Měl by se nejdřív podívat na celou mozaiku a pak teprve pátrat, v kterých místech je porušená.

Cady, která prohlašovala, že Vestu Briggsovou chápe víc než kdokoli jiný, trvala na jedné věci. Schůzky s parapsychologem se její tetě vůbec nepodobaly. Rady s Jonathanem Ardenem tudíž patří mezi porušená místa v mozaice.

Natočil židli zpátky k prostornému stolu a natáhl ruku po rejstříku navštívenek. Pozorně ho prolistoval a našel Ardenovo jméno i adresu v San Francisku.

Musí vzít v úvahu i možnost, že Arden je skutečný parapsycholog. Vesta Briggsová se možná opravdu začala zajímat o metafyziku. Rozhodně by nebyla první. Zběžný pohled do telefonního seznamu jakéhokoli města dokazoval, že lidí, kteří v ni touží věřit, je dostatek.

Jedna věc je jistá, pomyslel si a vstal. Potřebuju víc informací a ve Vestině pracovně je nenajdu.

O dvě hodiny později odhodil noviny, položil ruce na volant a dumal nad méně vzrušujícími aspekty skutečného života soukromých detektivů. Z místa, kde parkoval, v ulici nedaleko činžovního domu, kde bydlel Jonathan Arden, měl skvělý výhled na garáž a vchodové dveře. Zatím se nestalo nic, co by stálo za zmínku. Mrkl na hodinky. Ještě se musí vrátit přes Golden Gate Bridge a koupit něco k večeři, než se s Cady sejde v malé galerii na Via Appia.

Práce konzultanta nikdy nekončí.

Sotva se dotkl klíčků v zapalování, všiml si, že se dveře bytu na vzdáleném konci druhého podlaží otevřely. Objevil se v nich štíhlý muž kolem čtyřicítky a zvolna prošel venkovní chodbou. Vlasy měl upravené v nákladném účesu a na sobě drahé kalhoty a košili. Nesl tenisovou raketu. Vzápětí zmizel ve schodišťové šachtě.

Mack vystoupil z auta a přešel ulici. Jakmile se o chvíli později otevřela zamřížovaná vrata garáže, byl připravený.

Arden vyjel v zeleném jaguáru na chodník. Nečekal, až se za ním bezpečnostní vrata s kovovým řinčením zavřou, a zmizel.

Opatrně, myslel si Mack. Velmi opatrně.

Za hodinu se už Mack vracel přes Golden Gate, a když vjížděl do Phantom Pointu, podařilo se mu špatně odbočit. Ocitl se v poklidné čtvrti ve svahu s výhledem na záliv, odkud viděl Belveder, Tiburon, Angel Island i město. Projížděl větrnou ulicí a hledal vhodné místo, kde by se obrátil.

V tiché slepé uličce si všiml vily s půvabně klenutými dveřmi i okny. Bylo jasné, že je to novostavba. Před ní stála cedule s nápisem NA PRODEJ.

Zastavil auto a chvíli si dům prohlížel.

Mack měl pravdu. Prohledat spisy ve Vestině kanceláři bylo naprostým mrháním časem. Jediná dobrá věc, kterou můžu o celém dni říct, usoudila Cady, je ta, že jsem mohla s Leandrou probrat rodinné novinky a klepy.

„Přijdeš sem i zítra?“ zeptala se Leandra, když zhasla světla v galerii.

„Ne. Viděla jsem dost finančních zpráv, aby mi to na nějakou dobu stačilo.“

„Zjistilas něco užitečného?“

„Ne.“ Cady si přehodila kabelku přes rameno. „Jen to, že si Chatelaine vede skvěle.“

„Na to ses mě mohla klidně zeptat. Sylvia ví, co dělá.“

„Máš pravdu. Má obchodního ducha.“ U dveří Leandra zaváhala. „Myslíš to vážně, viď?“

„Co?“

„Svou snahu proniknout do současné finanční situace Chatelaine. Strávilas procházením šanonů celý den. Netušila jsem, že tě chod firmy zajímá.“

„Kvůli těm akciím cítím zodpovědnost a chci hlasovat tak, aby to pro galerii bylo nejlepší,“ zamumlala Cady.

Leandra pokrčila rameny. „Sylvia tvrdí, že sloučení přinese prospěch všem zúčastněným.“

„Nepochybuju, že má pravdu. Ale mám za to, že by teta Vesta chtěla, abych si udělala vlastní názor.“

„Taky myslím. Očividně tě chtěla přivést zpátky, jinak by ti akcie nenechala.“

Cady se posadila na roh stolu. „Leandro?“

„Hmm?“

„V posledním půldruhém roce jsi s tetou Vestou pracovala víc než kdokoli jiný. Vídalas ji každý den. Určitě víš o té záležitosti s parapsychologem.“

„S Jonathanem Ardenem? Jistě. Věděla jsem, že ho několikrát navštívila. Myslela jsem, že si našla nového koníčka. Ale Sylvia říkala, že to musíme držet v tajnosti. Kdyby se ta věc dostala ven, přineslo by to prý jen rozpaky.“

„Co si o tom myslíš? Že teta Vesta ke konci života opravdu přišla o rozum?“

„Sylvia to tvrdí, ale já si nejsem tak jistá. Podle mě měla pořád všech pět pohromadě.“

Za prosklenými dveřmi galerie se objevila velká, tmavá silueta. Mack otočil koulí na dveřích a vešel do výstavního sálu.

„No, no,“ zakřenila se na něj Leandra. „Nejste zrovna dochvilný.“

„Snažil jsem se.“ Mack se střetl s Cadyinýma očima. „Pro dnešek jsi skončila?“

„Ano.“ Narovnala se a zamířila k němu. „Mám hrozný hlad a dala bych si léčebnou sklenku vína.“

„To je ale náhoda. Mám náladu na stejnou terapii.“

15

Procházeli se jednou z příjemných vilových ulic, které stoupaly do svahu nad přístavem. Ve většině domů, které míjeli, zářila světla. Na vzdálené straně zálivu mlha zahalovala město, ale v Phantom Pointu se zdálo, že noc zůstane jasná.

„Jaký jsi měla den?“ zeptal se Mack, když otevřel vchodové dveře Vestiny vily.

„Naprostá ztráta času, přesně jak jsi předpovídal.“ Cady vešla do chodby a položila kabelku na neoklasicistickou lavičku z devatenáctého století. „Nevím, co jsem čekala, že najdu, ale ať už je to cokoli, nebylo to tam.“ Mack zavřel dveře a zamkl. „Žádná stopa?“

„Ne. Jen hory dopisů klientům a obchodním partnerům. Běžné dokumenty. Pozvánky na důležité vernisáže sbírek, které se budou vystavovat v hlavní galerii v San Francisku. Znalecké odhady na nové přírůstky. A tak podobně.“

„Co soubory v počítači?“

„Moje teta nikdy neměla počítače v lásce.“ Cady zamířila do kuchyně. „Neuspokojovaly její potřebu soukromí.“

„Ale v obchodním styku je snad používala?“

„Samozřejmě. Bez počítačů se nedá řídit moderní firma, ať už je jakkoli velká. Ale nevěřila jim. Dej na mě, kdyby měla nějaké tajemství, do počítače by ho schovala až na posledním místě.“

„To souhlasí s tím, cos mi o ní vyprávěla.“ Mack vešel za Cady do kuchyně. „Mimochodem, přivezl jsem k večeři chleba a kraby.“

„Skvělé. To mi připomíná, že nás na zítřejší večer pozvali na výslech do jachtklubu.“

„Výslech?“

„Sestřenice Sylvia a její manžel Gardner tě chtějí poznat. Určitě si tě hodlají pořádně proklepnout, aby zjistili, jestli se nemýlí, že si mě chceš vzít kvůli mým akciím v Chatelaine.“

„Aha.“ Otevřel prosklenou skříňku a vytáhl láhev. „Takže štvanice.“

„A jak ses měl ty?“ zeptala se, když vyndala krabici sušenek ze skříňky. Tiše se zasmál.

Otočila se přes rameno a svraštila čelo. „Řekla jsem něco legračního?“

„Ani ne. Jen že jsme teď spolu mluvili jako staří manželé. ‚Jaký jsi měl den, drahý?‘ ‚Nic moc, a co ty?‘“

Trhla sebou. „No, všichni nás považují za napůl zasnoubené.“

„Neřekl bych, že poloviční zasnoubení je oficiálně uznávaná kategorie v příručkách společenského chování.“

„Ty něco takového čteš, Macku?“

„Ne,“ připustil.

„Myslela jsem si to. Formální stránku našeho vztahu nech na mně.“ Otevřela ledničku a vytáhla plísňový sýr. „Našel jsi v šanonech v tetině pracovně něco zajímavého?“

„Ne. Ale možná mi přálo štěstí v něčem jiném.“

Otočila se, aby se natáhla po talířích, a slabě o Macka zavadila. Pronikavě si uvědomila jeho blízkost. Bylo to příjemné společné zakončení dne.

„V čem?“ zajímala se.

„Odpoledne jsem získal nějaké informace.“ Zarazila se s krabicí sušenek v ruce. Dost mlhavé označení, prolétlo jí hlavou. „Jak jsi k nim přišel?“

„Starým způsobem. Nějakou dobu jsem proseděl v autě před bytem Jonathana Ardena.“

Vytáhla ruku z krabice a obrátila se. „Chceš říct, že jsi sledoval jeho byt?“

„Chvíli.“

„Jako skutečný detektiv?“

„Jsem poradce, ne soukromé očko.“

„Hmm.“ Představila si ho, jak pozoruje Ardenův byt ze stínu nějakých dveří. „Všiml sis něčeho zajímavého?“

„Viděl jsem, jak Arden odjíždí z domu s tenisovou raketou v přepychovém jaguáru.“ Vzal si sušenku. „Zapsal jsem si číslo.“

„K čemu ti to bude?“

Pokrčil rameny. „Asi k ničemu. Znám někoho, kdo mi řekne, jestli je ten jaguár registrovaný na Ardena. Ale nejspíš je a navíc nám to asi moc nepomůže.“

„Jestli ho znají jako podvodníka –“

„A co s tím? Být profesionálním parapsychologem není protizákonné.“ Odmlčel se a ukousl kousek sušenky. „Nicméně…“

Chytila se jeho návnady. „Ano?“

„Je dost zajímavé, že Arden není v telefonním seznamu.“ Mack zhltl sušenku. „Ani v žádném adresáři, který se mi podařilo najít.“

„Co z toho usuzuješ?“

„Nevím.“ Otevřel zásuvku, zašátral v ní a vylovil vývrtku. „Nejspíš je tak mimořádný, že pracuje jenom na ústní doporučení. Nebo –“

„Nebo?“

„Je v tomhle oboru nový. Neměl šanci dostat se do seznamu.“

Poťukávala nehty do pultu. „Tak se mi zdá, žes toho nijak moc nezjistil. Třeba jsi ho měl sledovat nebo tak něco.“

„Na tenisový kurt, abych se díval, jak lobuje přes síť? To by bylo trošku nápadné, ne? Nevím, jak bych splynul s pozadím.“

Korková zátka s tichým puknutím vyklouzla z lahve.

Cady zasmušile pozorovala, jak Mack nalévá červené víno. „Arden je jediná stopa, kterou máme. Nevěřím, že je to opravdový parapsycholog.“

„Jestli je to podvodník, má za sebou pravděpodobně bohatší minulost. Je šance, že s těmi současnými podvody trochu souvisí.“

„Myslíš?“

Nalil skleničky a odložil lahev na pult. „Většina šejdířů má jedinečný styl, kterého se drží. Jestli je to v Ardenově případě pravda, mohlo by nám pomoct něco, co jsem našel v jeho odpadcích.“

„Odpadcích?“ Vyděsila se. „Myslela jsem, žes jen pozoroval jeho byt. Macku, co jsi dneska vlastně dělal?“

„Už jsem to říkal, sbíral jsem informace. Proto sis mě přece najala.“

„Bože.“ Prošla kuchyní a chytila ho oběma rukama za košili. „Řekni, že ses nevloupal do bytu Jonathana Ardena.“

„Nevloupal jsem se do bytu Jonathana Ardena,“ odpověděl poslušně.

„Nevěřím ti. Jak jinak by ses dostal k jeho odpadkům?“ Snažila se s ním zatřást, ale ani se nehnul. Stál tam pevný jako skála a díval se na ni s lakonickým pobavením. „Zbláznil ses? Co kdyby se Arden vrátil a našel tě uvnitř? Co když právě on zavraždil tetu Vestu? Mohl tě zabít.“

„Tvoje starost mě dojímá.“

„Neposmívej se mi. To, jak jsi mi pomohl u Ambrosova srubu, bylo něco jiného. Byl to tvůj případ a šlo o lidský život. Ale nechci, abys riskoval krk kvůli tomu, abys mi pomohl dokázat, že někdo mou tetu zavraždil. Rozumíš? Máš vyšetřovat, ne si hrát na hrdinu.“

„Mám si myslet, že jako případný hrdina pořád připadám v úvahu?“ Vypadal, že ho to zaujalo. „Měl jsem dojem, že po tom večeru v bungalovu jsi mě z toho postu degradovala.“

„Už jsem tě jednou varovala, abys o tom nezačínal.“

„Víš, že mi všechny ty tvoje zákazy ztěžují práci, šéfko.“

Ignoroval její ruce na košili a nevzrušeně se natáhl pro další sušenku. „Pokud ti to ale pomůže, vážně pochybuju, že je Arden vrah.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Neměl žádný viditelný motiv. Co by z toho sloučení získal? Navíc se profesionální podvodník pokud možno vyhýbá násilí, protože nic nevynáší a zbytečně komplikuje práci.“

„Co tím myslíš?“ svraštila čelo.

„Většina důvěřivců, co se nechá napálit, se zdráhá jít za poldy. Cítí se hloupě a rozpačitě, že na sebe nechali ušít boudu. Zvlášť ti starší raději mlčí, protože se bojí, že se to dozví jejich děti a příbuzní a budou si o nich myslet, že nemají všech pět pohromadě. Pro někoho by to mohla být dobrá záminka, jak přesvědčit právníka, že dědeček už nemůže spravovat vlastní finance. Děti by se tak dostaly k penězům a dědeček k lůžku v pečovatelském domě.“

„Slyšela jsem o tom, ale –“

Mack se naklonil a zvedl sklenku vína. „Pokud jde o vraždu, mění to situaci,“ dodal jemně.

Zdráhavě pustila jeho košili a o krůček couvla. „Protože do vraždy se vloží policajti?“

„Přesně. Vyšetřování s sebou nese mnohem víc pozornosti, než si jakýkoli profík přeje.“

Zamračila se nad jeho pomačkanou košilí. „Chápu, ale stejně nechci, abys takhle riskoval. Nechat se uvěznit za vloupání by nám nijak nepomohlo.“ Mimoděk natáhla ruku a pokoušela se uhladit zmačkanou látku. Neúspěšně.

Pozoroval její marnou snahu. „Kdyby mě zatkli, vyhodila bys mě?“

Pobavení v jeho hlase ji popudilo. Odtáhla dlaně, prudce se obrátila a zvedla skleničku s vínem. „Měla bych k tomu důvod. Stejně bys mi zavřený v cele k ničemu nebyl.“

„Ne, ani ne. Taky by to nejspíš pošpinilo tvoji firemní pověst.“

„To máš pravdu.“ Vycítila, že Mack o jejím strachu pochybuje, a sama si nebyla jistá, jestli své přemrštěné reakci rozumí. Snažila se potlačit chladnou hrůzu, která byla mnohem intenzivnější než obyčejná rozmrzelost pobouřené šéfky. „Macku, nechci, abys při téhle práci podstupoval jakékoli riziko.“

Přikývl. „Vím přesně, jak ti je. Takhle nějak jsem se cítil, když jsem tě našel uprostřed vloupání do Vandykova srubu.“

Rozhořely se jí tváře. „Byl jsi hrozně naštvaný.“

„Ano, byl jsem naštvaný.“

„Fajn.“ Chladně se usmála. „Takže dohodnuto. Zůstaň u hledání informací. Cpi data do té své databáze. Dívej se, co se kde šustne, ale to je všechno. Za tohle tě platím.“

„Ne tak docela.“

„Najala jsem tě, abys mi radil. Drž se popisu práce.“ Lokla si vína, aby uklidnila rozjitřené nervy.

„Popis práce zahrnuje i roli tvého milence a nastávajícího snoubence, vzpomínáš?“

Vyprskla doušek vína a horečně šmátrala po nějakém ubrousku. Mack jí podal papírovou utěrku a se zdvořilým znepokojením sledoval, jak se snaží uklidnit.

„V téhle části dohody žádné riziko není,“ vypravila ze sebe s obtížemi.

„To bych neřekl.“

Nedovolí mu, aby ji dnes večer znovu provokoval. Za celý den napínal její nervy až dost. „Nemám dojem, že role mého potencionálního snoubence tě vystavila nebezpečí zastřelení nebo uvěznění.“

„To nikdy nevíš.“

„Zatraceně, Macku –“

„Nemusíš si dělat starosti.“ Slabě zvlnil koutek úst. „Už jsem ti řekl, že jsem se do bytu Jonathana Ardena nevloupal. A nelhal jsem.“

Snažila se číst v jeho výrazu, ale neuspěla. „Nevím, jestli ti mám věřit.“

„Všiml jsem si. Jsme si tedy kvit?“

„V čem?“

„Taky jsem ti nevěřil, když se přilba objevila u Ambrose Vandyka.“

Zasténala a znechuceně mávla rukou. „Ano. Jistě. Jsme si kvit.“

„Prima. Takže začínáme znova od nuly.“ Napil se vína.

Probodávala ho pohledem. „Pokud ses nevloupal do Ardenova bytu, jak jsi získal informace, o nichž ses zmínil?“

„Prohrabal jsem domovní kontejner na odpadky v garáži.“

Pár vteřin na něj civěla, než si uvědomila, že jí poklesla brada. „Nechutné.“

„Jedním slovem ano. Šťastnou náhodou jsem s sebou měl rukavice. I tak jsem se ale musel převlíknout, než jsem pro tebe přijel. V té budově bydlí jen šest partají, ale přísahám, že včera večer si všichni nájemníci objednali pizzu.“

„Co kdyby tě někdo viděl?“

„Pro všechny případy jsem měl v záloze připravenou historku. Kdyby se mě někdo vyptával, vysvětlil bych mu, že jsem byl na návštěvě u jednoho z nájemníků a náhodou mi do těch odpadků spadly hodinky.“

„To je teda plán! Hledat ztracené hodinky ve smetí.“

„Žasla bys nad tím, co lidi vyhodí, aniž by o tom uvažovali. Odpadky, zvlášť z celého činžovního domu, vypadají dost anonymně.“

Vzpomněla si na všechno, co léta vyhazuje do různých popelnic. „Máš pravdu. Co jsi tam vlastně našel?“

„Nějakou poštu, staré kreditní karty, prázdné obálky… A tak podobně.“

„Vážně myslíš, že se z toho dozvíme něco užitečného?“

„Pravděpodobně ne. Pochybuju, že by byl Arden tak neopatrný.“

„Není nad to, když je člověk optimista,“ povzdychla si.

Ve tři čtvrtě na jedenáct se Mack rozvalil na židli před počítačem, opřel si lokty o stůl a spojil konečky prstů. Díval se na údaje na monitoru.

„Nic moc,“ prohodil. „Vypadá to, že Jonathan Arden se nedostal do konfliktu se zákonem. Aspoň v databázi nemám nikoho, na něhož by se jeho popis nebo způsob práce hodily.“

Cady přestala přecházet po pracovně a naklonila se mu přes rameno. Zírala na zářící obrazovku. „Chceš říct, že je skutečný?“

„Skutečný parapsycholog?“ Pousmál se. „O tom vážně pochybuju.“

„Víš, co myslím,“ utrousila netrpělivě.

Krátce rozpojil konečky prstů a pak je znovu zapřel do sebe. „Můžu ti říct jen tolik, že tu o Ardenovi nemám jediný záznam, že by se hlásil k parapsychologii.“

„To ale ještě neznamená, že nemůže mít záznam někde jinde.“

„Ne, ale už jsem tě varoval, že tenhle program je velice specializovaný. Omezuje se jen na hledání předmětů v uměleckém světě. Nejsem FBI ani Interpol.“

„Hmm.“ Nepohnula se. Stále se mu nakláněla přes rameno a mračila se na monitor.

Využil příležitosti a vdechoval její příjemnou vůni. Matný náznak pleťového mléka nebo možná mýdla, blesklo mu hlavou. Převažovala však hřejivá, příjemně ženská vůně, která vyvolávala vzpomínky na noc v bungalovu a budila v něm nervozitu a nespokojenost.

„Otázkou zůstává,“ uvažovala, aniž by si všimla, jaký na něj má účinek, „proč ho teta Vesta navštívila? Nevěřím, že je to opravdu parapsycholog.“

Nevěděla, co ji později v noci probudilo. Ležela nehybně a naslouchala tichým zvukům rozlehlého domu. Neslyšela nic alarmujícího, žádné kroky ve tmě ani tlumený pohyb. Po chvíli odhrnula přikrývku a vstala z postele.

Z věšáku na dveřích stáhla župan, zavinula se do něj a zamířila do chodby. Bosa sešla po schodech do obývacího pokoje v přízemí.

Před francouzskými dveřmi se zastavila a civěla na noční terasu. Světla v bazénu zářila. Pod hladinou se pohyboval tmavý, dlouhý, neklamně mužský stín a mocnými tempy rozrážel vodu k vzdálenějšímu konci.

Mack plaval.

Chvíli ho pozorovala a uvědomovala si narůstající stísněný pocit. Jakmile se dotkl vydlaždičkované stěny, plynule se otočil a vyrazil zpátky. Pokaždé když narušil hladinu, aby se nadechl, se jeho ramena mokře zaleskla.

Hluboko uvnitř narůstal její neklid a začínal se měnit ve strach. Přesvědčovala se, že by se měla vrátit do postele a možná začít zhluboka dýchat jako při józe. Místo toho se prsty dotkla kliky.

Mack zatím doplaval ke stěně, obrátil se a lehce prorážel vodu opačným směrem.

Otevřela dveře a vykročila na terasu. V chladném nočním vzduchu si přitáhla župan blíž k tělu.

Pomalu kráčela k okraji bazénu. Mack vycítil její přítomnost, zastavil se a vynořil nad hladinu. Rychlým pohybem setřásl z vlasů kapky vody.

„Děje se něco?“ zeptal se, zatímco šlapal vodu.

Zaváhala. „Ne.“

„Nemůžeš spát?“

„Macku, jak v tom bazénu můžeš plavat?“

Několik vteřin si ji prohlížel, pak zvolna zamířil k místu, kde stála. Jednou rukou se přidržel vydlaždičkovaného okraje.

„Vadí ti, že někdo plave v bazénu, kde zemřela tvoje teta?“

„No, vlastně ano.“ Ovinula paže kolem těla. „Ano, vadí mi to.“

„Říkalas, že ho hned po Vestině smrti vypustili a zase znovu naplnili.“

„To jsem sice říkala, ale –“ Zarazila se. Nedokázala své pocity vysvětlit. Bezmocně pohlédla na keře, které se rýsovaly ve tmě. „Vypadá to tu jako v džungli. Teta Vesta sem nechala zasadit všechny možné živé ploty, aby si zajistila soukromí. Nahánějí mi hrůzu.“

„Myslíš, že se v zahradě někdo schoval, počkal, dokud nezmizela ve vodě, a pak ji napadl?“

„Znovu naznačuješ, že mám moc bujnou fantazii?“

„Ne.“ Pozorně si ji prohlížel. Světlo vrhalo tajemné stíny pod jeho oči i lícní kosti. „Jak už jsem řekl, vražda utonutím se stává.“

Chytil se oběma rukama okraje bazénu, lehce se vytáhl z vody a vztyčil se před ní.

Hmatatelně si uvědomovala, že tu stojí vysoký, mokrý a nahý Mack, až na směšně malé plavky, které nedokázaly zakrýt obrysy jeho mužnosti.

„Kape z tebe voda,“ zamumlala.

„Jo. Máš pravdu.“ Obrátil se a přešel k bílé lavičce, přes kterou ležel přehozený ručník. „Promiň.“

Trhla sebou. „Nechtěla jsem být nepříjemná. Ale všechno kolem tohohle bazénu mě přivádí k šílenství. Nelíbí se mi představa, že se tu venku koupeš sám.“

„Co navrhuješ?“ Otřel si vodu z hrudi. „Mám si najmout plavčíka?“

„Myslíš, že reaguju přemrštěně?“

„Trochu. Ale to nic. Za těchto okolností se snažím brát ohledy.“

„Za jakých okolností?“

„Rozrušení u Vandykova srubu a obavy, že možná tvou tetu zavraždili, tě v poslední době vystavily obrovskému stresu.“

„Tebe taky,“ odrazila ho. Pak si povzdychla. „Díky mně. Nemám právo tě do téhle situace zatahovat, Macku. Vím, že to s tvojí prací nesouvisí.“

Opřel bosou nohu o lavičku a utíral ji ručníkem. „Jsi sladká, když se začneš chovat takhle provinile.“

Nedokázala odvrátit pohled z jeho stehna, pokrytého tmavými chloupky. Cítila, jak ji zaplavuje vzrušení.

„Máš pravdu. Jsem trochu nervózní.“

Sundal nohu z lavičky, ovázal si ručník kolem pasu a přistoupil k ní. Uchopil její bradu do dlaní a slabě jí natočil obličej, aby se musela střetnout s jeho očima.

„Netrap se tím,“ zašeptal. „Platíš mi honorář. Za to si zasloužíš veškeré služby, ať chceš nebo ne.“

Nemohla se pohnout, pouze vnímala jeho smyslnou přítomnost. „Co přesně zahrnují veškeré služby?“

„Cokoli, abych se s tou prací pohnul z místa.“

Shromáždila všechny síly. „Pokud jde o tu noc v bungalovu –“

V očích mu zajiskřilo. „Myslel jsem, že o tom nechceš mluvit.“

„Nechci.“ Polkla. „Ale myslím, že jednu věc musím vyjasnit.“

„Jakou?“

Zhluboka se nadechla. „Bez ohledu na to, co se mezi námi stalo, chci, abys věděl, že jsem ti moc vděčná za to, cos pro mě a Ambrose udělal.“

„Pořád si myslíš, že jsem hrdina?“

„Teď nemluvíš vážně, že ne?“

„Pokud jde o můj status hrdiny, jsem stoprocentně vážný. Říká se tomu mužská pýcha, víš?“

„Proboha, nikdo tě z toho piedestalu nesrazil. Nepotřebuješ se znovu stát hrdinou, už jím jsi. Nic to nemůže změnit.“

Lehce ji k sobě přitáhl. „I když jsem zneužil situace, abych tě dostal do postele?“

„Nech toho, Eastone.“

Usmál se. „Chci jen vědět, kam až tvoje vděčnost sahá.“

„Právě ses dostal na nejzazší hranici.“ Proč připouštím, aby mi tohle dělal? uvažovala. „Zřejmě nehodláš přestat mluvit o tom, k čemu v tom bungalovu došlo, a tak ti musím říct, co si o tom myslím. Jednala jsem v afektu. Trochu.“

„Zpomal,“ mírnil ji.

Nesměla mu dovolit, aby ji odsunul na jinou kolej.

Došla už tak daleko, že to musí dotáhnout do konce. „V tu chvíli jsem zuřila. Ale když se ohlídnu zpátky, vidím jisté polehčující okolnosti.“

„Jaké?“

„V té posteli jsme neskončili tvojí vinou.“

„Nemáš pocit, že jsem tě zneužil?“

„Myslím,“ pokračovala opatrně, „že to bylo oboustranné. Oba jsme byli vystresovaní z nebezpečné situace a nebyli jsme sami sebou.“

„To bych netvrdil.“ Obličejem mu prolétl zamyšlený výraz. „Jsem přesvědčený, že já jsem byl sám sebou. I tys tak vypadala. Chceš říct, že tu noc se zmocnil našich těl někdo jiný?“

„Proč mi to děláš, Eastone? Jen se snažím vyřešit spornou otázku, nic víc.“

„Víš, nemám nic proti skvělé prastaré tradici, kdy se dívka vrhne do náruče zachránci v lesklém brnění, ale –“

Pocítila rozhořčení. „Nevrhla jsem se ti do náruče jen proto, abych se ti odvděčila za záchranu života. Proto jsem to neudělala.“

„Jak už jsem řekl, nemám problém s tradicí, ale v takové situaci je hrdinský rytíř vystavený obrovskému tlaku,“ pokračoval, jako by ani nic neřekla.

„Jakému tlaku, proboha?“ Byla teď vzteky bez sebe. „Nepamatuju se, že bych tě k sobě musela táhnout násilím. Přeskočils tu přepážku stejně jako Superman mrakodrap.“

„Je to třeba vidět v jiném světle. I přes příjemný pocit té chvíle si hrdina uvědomuje, že si ctnostná panna dřív nebo později všimne, že je jeho brnění trochu zašlé. Místy dokonce zrezlé. Ví, že až se všechno uklidní, nebude ho už vidět stejnými růžovými brýlemi –“

„Přestaň, Macku.“ Položila mu prsty na ústa, aby ho umlčela. „Tak to není.“

„Ne?“

„Uráží mě, když naznačuješ, že bych šla do postele s každým, kdo by mě tu noc zachránil.“ Spustila ruku z jeho rtů. „Jedna věc je jasná, Eastone. Milovala jsem se s tebou, protože jsi to byl ty.“

„Jo?“ Zdálo se, že ho zaujala, ale ne zcela přesvědčila. Jeho hlas zněl skepticky.

„Nechceš to pochopit, viď?“ povzdychla si. „Je to beznadějné.“

„Vůbec ne. Jsem ochotný nechat minulost minulostí.“

„Jsi charakter.“

„Taky si myslím. Co kdybychom se na usmířenou políbili?“

Sklonil hlavu a přitiskl ústa k jejím rtům dřív, než stačila zareagovat.

Tajemný muž. Nesmí se to opakovat, letělo jí hlavou. Není to rozumné.

Jeho polibek byl neuspěchaný, lákající. Nikoli prudký požár, který v bungalovu zapálil její touhu. Tohle byl oheň, po němž zůstává spáleniště plné doutnajících uhlíků.

Stále byl na několika místech mokrý, což vyvolávalo vzrušující vzpomínky. Tu noc měl vlhké vlasy od deště.

Byl vzrušený, stejně jako tenkrát. Přes ručník i plavky cítila jeho erekci. Žádostivost jí rozpalovala krev. Přivinula se blíž.

Jeho ústa ji sváděla a přesvědčovala. Touha, kterou se snažila potlačit, bublala na povrch a hrozila zničit všechno, co se postaví do cesty. Ze rtů se jí vydral tichý zvuk, který si Mack mohl správně vyložit jako důkaz jejího vzrušení.

Rozevřenými prsty jedné ruky mu přejela po nahých zádech. Byla to chyba. Měla mít rozum a nedotýkat se ho v atmosféře nabité energií. Jako by se v širém poli ocitla uprostřed bouře plné blesků.

Zachvěla se.

Ukončil polibek a zvedl hlavu, právě když se ho chystala obejmout i druhou rukou. Dýchal trochu drsněji než před chvílí.

„Pokud se někdy rozhodneš,“ promluvil chraplavým hlasem, který do jejího těla vyslal pár elektrických impulzů, „že změníš předsevzetí ohledně spaní se svými poradci, určitě mi dej vědět.“

Civěla na něj a nebyla schopná vytvořit jedinou souvislou větu.

Věnoval jí důvěrný úsměv. Skousla zuby a žaludek se jí stáhl. Není to začínající panický záchvat, ujišťovala se, zatímco se kolem ní protáhl a zmizel v domě.

Je to ještě horší.

Zmocnil se jí nepříjemný pocit, že se do tajemného muže zamilovala.

16

Jachtařský klub byl v souladu s architektonickým uspořádáním Phantom Pointu postavený ve stylu honosných sídel z oblastí Středozemního moře. Zdi pokrývala silná vrstva omítky štukované tak, aby působila dojmem, že se drolí věkem. Uvnitř svítilo tlumené světlo a židle měly renesanční čalounění.

Pěkné místo ke štvanici, pomyslel si Mack. Možná to nebude tak hrozné, když mě varovali předem. Cítil ale neviditelné vibrace, které prozrazovaly Cadyino napětí, přestože se snažila nedávat ho najevo. Z její nedůtklivé nálady usoudil, že výslech, kterému má být podroben, nejspíš nebude až tak povrchní. Snažila se zůstat klidná, ale uvnitř ní pravděpodobně hlodal strach, že se něco pokazí.

Za dobré zprávy považoval, že se tu neukázal její bývalý manžel.

Sylvia se na Macka podívala přes nízký stůl a v očích jí chladně zablýsklo. Neměl potíže představit si ji v ředitelském křesle.

„V čem podnikáte, Macku?“ zeptala se. „Cady říkala něco o poradenské práci.“

„Správně.“ Natáhl se pro olivu.

„Jakého druhu?“ zajímal se Gardner.

„Obchodní poradenství.“ To poradenství je úžasné slovo, blesklo Mackovi hlavou. Schová se do něj spousta věcí. Ale tentokrát jsem se vzdálil na sto honů.

„Příležitostné investice?“ přitlačila Sylvia. „Finanční spekulace?“

„Něco takového,“ přikývl Mack a vybavil si umělecká díla a starožitnosti, které získává zpátky pro své zákazníky. Vracení předmětů rozličným klientům je jistá forma finančních spekulací, omlouval se v duchu.

Gardner si ho zdvořile prohlížel, ale zamyšlený výraz ve vážných tmavých očích se mu nepodařilo zakrýt. „Podnikáte v malém, nebo ve velkém?“

„Spíš v menším. Hodně pracuju převážně se soukromými investory.“

Gardner přikývl. „Kde máte kancelář?“

„Pracuju doma.“

„Vážně? Já taky. Jakmile bylo jasné, že Vesta připravuje Sylvii na převzetí kormidla Chatelaine, usoudili jsme, že si prohodíme místa. Máme děti, víte? Dva kluky, dvojčata. Když se vrátí ze školy, musí být někdo doma, aby dohlédl, že půjdou na fotbal a nestráví celé odpoledne před televizí.“

„Chápu, co myslíte. Po manželčině smrti jsem se rozhodl, že zůstanu doma, dokud moje dcera neskončí vysokou školu. Ze stejných důvodů.“

„Máte dceru na fakultě?“ vmísila se Sylvia do hovoru.

„Ano. Gabriellu. V Santa Cruz.“

„Dobrá škola,“ poznamenal Gardner. „Má skvělou univerzitní pověst. Ale v jistých směrech je prý trochu výstřední.“

„Co můžete očekávat od školního areálu, který má za maskota banánového panáka?“

„Máte ještě další děti?“ vyptávala se Sylvia. „Ne,“ zavrtěl Mack hlavou.

„Bude zvláštní začínat znovu s kupou dětí, co?“ uchechtl se Gardner. „Ale tentokrát aspoň víte, co vás čeká.“

Cady ztuhla na židli jako přimrazená. Mack předstíral, že si toho nevšiml.

„Hmm,“ zabručel vyhýbavě. „Kolik je těm vašim dvojčatům?“

„Popozítří osm,“ prohlásil Gardner hrdě. „Jste zváni na oslavu.“

„Díky, rádi přijdeme.“

„Jak jste se s Cady seznámili?“ zahájila Sylvia další útok. „Přes internet,“ odpověděl Mack.

To prohlášení se podle očekávání setkalo s rozpačitým tichem, které trvalo bezmála půl minuty. Mack mrkl ke Cady, která si velice soustředěně vybírala kousek korku ze skleničky s vínem. Měl pocit, že se snaží nesmát.

„Děláte si legraci?“ promluvila Sylvia konečně. „Vážně jste se poznali na inzerát?“

Cady se konečně podařilo vylovit neviditelný úlomek korkové zátky.

Gardner se slabě zamračil. „To je trochu riskantní seznamovat se po drátě, ne?“

Mack si vzpomněl na události u Vandykova srubu. „Ano, to je. Ale měli jsme štěstí.“

Sylvia vrhla po Cady ustaraný pohled. „Slyšela jsem děsivé historky o lidech, co na internetu předstírají falešnou totožnost, aby se vetřeli mezi slušné, nic netušící lidi. Mack mohl být masový vrah, co ty víš?“

„Místo toho se z něj naštěstí vyklubal poradce.“ Cady si lokla vína a pak si olízla drobné kapičky z prstu.

Sylviin výraz zvážněl. Mack se nad ní slitoval.

„Neseznámili jsme se na inzerát,“ vysvětloval. „Začalo to obchodně. Potřeboval jsem znalce evropského užitého umění a narazil na Cadyinu webovou stránku.“

To se celkem blíží pravdě, pomyslel si. A že jsem si ještě před prvním telefonátem důkladně prověřil její minulost? Nemá žádný smysl zacházet do zbytečných podrobností.

„Aha.“

Neklid v Sylviině pohledu se částečně vytratil. Přesto bylo jasné, že ji Mack stále nepřesvědčil, že není masový vrah. Nebo přinejmenším lovec věna.

„Proč jste potřeboval znalkyni umění?“ zeptal se Gardner s upřímnou zvědavostí. „Jste sběratel?“

„Tehdy jsem se zrovna zajímal o jistou španělskou starožitnost,“ odpověděl Mack.

Cady očividně usoudila, že je na čase změnit téma. „Nemáte tušení, proč začala teta Vesta navštěvovat parapsychologa?“

Jako důvod k odvrácení pozornosti to fungovalo dokonale. Sylvia sebou trhla a vyplašeně se rozhlédla po poloprázdné hale.

„Ne tak nahlas, Cady Pokud víme, nikdo o těch návštěvách neví. Kvůli pověsti Chatelaine bych ráda, aby to tak zůstalo.“

„Myslíme, že se s ním sešla jen několikrát,“ pomohl jí Gardner.

„Ale proč?“ zeptala se Cady znovu, tentokrát tišeji. „Musíte připustit, že se jí to vůbec nepodobalo. Takovým věcem se odjakživa vysmívala.“

„Bez urážky,“ utrousil Gardner suše, „ale tvoje teta byla vždycky trochu výstřední. Nepřekvapilo by mě, kdyby se zčistajasna začala zajímat o paranormální jevy.“

Sylvia se obrátila zpátky ke Cady „Nevíme, o co mezi tetou Vestou a Jonathanem Ardenem šlo. Odmítala o tom mluvit. Můžeme se jen domnívat, že se u ní objevil nějaký druh slabomyslnosti nebo duševní poruchy. Nikdo kromě rodiny nic netuší.“ Zarazila se a významně kývla k Mackovi. „Kromě tvého pana Eastona, samozřejmě.“

„To je v pořádku.“ Mack položil pecku z olivy do talířku. „Začínám se cítit jako její skutečný člen.“

Sylvia sevřela sklenku pevněji. „Ocenili bychom, kdybyste se o Vestiných výstřednostech nešířil mimo okruh rodiny.“

„Mack to nikomu cizímu vykládat nebude,“ ujistila ji Cady „Je to tak, Macku?“

„Jistě,“ přisvědčil.

V tu chvíli jeho pozornost upoutali dva muži, kteří se blížili k jejich stolu. Jednomu mohlo být něco přes šedesát, byl elegantně upravený a uhlazený. Tu a tam se zastavil, aby se bodře pozdravil s lidmi roztroušenými po hale a prohodil pár slov. Všude ho přijaly přípitky na zdraví a přátelské klábosení. Přirozený obchodní zástupce, pomyslel si Mack.

Muž, který ho doprovázel, byl mnohem mladší, asi tak kolem třicítky, měl atletickou postavu a na sobě lněné sako a kalhoty šité na míru. I on vypadal zcela nenuceně, ale Mack si všiml, že jeho příjemný výraz nedosáhl až k očím.

Gardner sledoval Mackův pohled. „No ne, jestli to není náš starý dobrý strýček Randall!“

Cosi Mackovi napovídalo, že jeho štěstí ten večer vypršelo. Bývalý manžel se dostavil.

Sylvia se rychle otočila, hřejivě se na příchozího usmála a nastavila tvář k polibku. „Ahoj, Randalle. To je příjemné překvapení.“

V Gardnerových očích se objevilo sotva postřehnutelné podráždění, které Macka zaujalo. Sylviinu mírnému manželovi se tohle přátelské letmé políbení nijak nelíbí, pomyslel si.

„Cady, zlato.“ Randall důvěrně položil ruku na Cadyino rameno a sklonil se, aby ji políbil. „Jsem rád, že tě zas vidím. Slyšel jsem, že jsi v Phantom Pointu.“

Mack cítil, jak se mu sevřely útroby. Najednou věděl přesně, jak Gardnerovi je. Randall Post patří očividně mezi blízké rodinné přátele.

Starší muž, obklopený oblakem sofistikované srdečnosti, přistoupil blíž. Už cestou vypil notnou dávku martini.

„Dobrý večer, všichni. Cady, slyšel jsem, že jsi ve městě. Rád tě vidím.“

„Dobrý večer, Stanforde,“ odpověděla.

Její tón byl zdvořilý, ale k žádným letmým polibkům na tvář nedošlo. Se Sylvií to bylo stejné. Přátelské přivítání, ale nijak důvěrné.

„Nedáte si s námi skleničku?“ Sylvia vlídně mávla k dvěma prázdným židlím. „Právě si povídáme s Cady a jejím přítelem, Mackem Eastonem. Znáte se?“

„Neřekl bych, že bychom měli to potěšení.“ Stanford napřáhl paži. „Stanford Felgrove. Řídím Austrey-Post.“

Mack vstal a potřásl si s ním rukou. Pak se obrátil k Randallovi. Když už stojím, zvládnu je oba najednou, usoudil.

Randall stiskl jeho dlaň. „Easton? Takže vy jste ten Cadyin nový přítel?“

„Ano. A brzy snoubenec, nejen přítel. Hodláme s Cady oznámit naše zasnoubení co nejdřív.“

Cady ztuhla.

„Slyšel jsem o tom.“ Randallův úsměv byl ledově chladný „Gratuluju. Budete mít báječnou manželku.“

„O tom by měl Randall něco vědět.“ Stanford se uchechtl a notně si lokl martini. „Sám si ji na chvíli vzal. Určitě jste slyšel o tom devítidenním zázraku. Co, Eastone?“

Cady se napjala. Všichni vypadali rozpačitě.

Mack kolem sebe postřehl mrazivou náladu, ale nereagoval na ni. Měl spoustu práce, aby potlačil zuřivost, která se v něm vzedmula. Od chvíle, kdy zažil podobný vpád do soukromí, uplynula už tak dlouhá doba, že mu trvalo několik vteřin, než ten pocit poznal a zařadil. Napadlo ho, jestli by ho Cady na hodinu vyhodila, kdyby podlehl téměř neodolatelnému nutkání vrazit pěst do obličeje Stanforda Felgrova.

„Slyšel jsem o jejím manželství,“ prohlásil a pohlédl na Randalla. „Všichni děláme chyby.“

Cady se nečekaně zastavila a opřela se o kovové zábradlí, táhnoucí se podél cesty kolem nábřeží. Přes hladinu zálivu, ozářenou měsícem, pozorovala blikající světla velkoměsta. Byla unavená a podrážděná. Neměla za sebou příjemný večer.

Obrátila se k Mackovi. „Tak začni.“

Stoupl si vedle ní, opřel se zády o zábradlí a pohlédl na domy, choulící se ve svahu. „Ty a Randall Post vypadáte až moc kamarádští na pár, který je tři roky rozvedený.“

„Byl to přátelský rozvod.“

Přikývl. „Slyšel jsem o podobných věcech. Nikdy jsem ale nic takového neviděl.“

„Teď ano.“

„Proč jste se vůbec brali?“

„Myslíš, že není můj typ?“

„Netroufáš si snad odhadnout, jaký typ se mi líbí?“

„To ne,“ pousmál se. „Jen vím, že Randall Post se k tobě nehodí.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“

„Mužská intuice.“

„Něco takového existuje?“

„Jasně, ale opravdoví muži o tom moc nemluví.“

„Asi je trochu nepříjemné probírat to ve smíšené společnosti.“

„Jako vyprávět lechtivé vtipy.“ Chvíli pozoroval světla na úbočí. „Tak proč sis ho brala?“

„Dlouho jsem byla přesvědčená, že až se zamiluju, bude to podobný pocit, jako když se dívám na krásné umělecké dílo. Že až potkám opravdovou lásku, poznám to.“

„Někdy to tak je.“

„Možná. Ale mám dojem, že většina lásek na první pohled vychází jen z tělesné touhy. Někdy má člověk štěstí a vztah funguje i na dalších úrovních. Ale nemůžeš s tím počítat. Pokud náhodou patříš mezi ty šťastné, neděkuješ dobré štěstěně, ale myslíš si, že tě intuice vedla správným směrem.“

„A když jsi jednou z těch nešťastných?“

„Pořád si přemíláš v hlavě, co jsi udělal špatně, a ptáš se, jak jsi mohl být takový blázen. Je to jako posedlost.“

„Taky jsi byla posedlá?“

„Jistě. Jsem v tom dobrá.“ Zaváhala. „Proč ses oženil ty?“

„Byl jsem jedním z těch šťastných. Láska na první pohled. S Rachel jsme se seznámili v druhém ročníku fakulty. Podíval jsem se na ni a věděl, že je to ta pravá. V předposledním roce školy otěhotněla. Vzali jsme se ve Vegas. Obě rodiny byly nepříčetné. Svatební dar nám poslali jen Dewey s Notchem.“

„Vaši příbuzní se nejspíš báli, že nedokončíte školu.“

„Pravdou je, že manželství to trochu pozdrželo. Nastoupil jsem do armády, museli jsme se zadlužit, ale nakonec jsme vše zvládli. Když se Gabriella narodila, bylo všechno prominuto.“

„Co se stalo tvé ženě?“

„Srazil ji opilý řidič.“

„Ach bože.“

„Jo. Najednou cítíš tolik vzteku a nemůžeš nic dělat. Chceš si povídat o posedlosti? Můžu ti o ní říct, na co si jen vzpomeneš.“

Zachvěla se. „Rozumím.“

„Nad vodou mě drželo jen vědomí, že mě Gabriella potřebuje. Většinou se mi dařilo uchovat si zdravý rozum, ale v některých chvílích jsem si nebyl jistý, jestli to zvládnu.“

„Měl jsi štěstí, žes měl svou dceru.“

„Neumím si představit, co bych si bez ní počal. Společně jsme se podpírali a pomáhali si, protože nám nic jiného nezbylo. A pak jsme jednoho dne zjistili, že jsme se dostali z nejhoršího. Spatřili jsme světlo na konci tunelu.“

„Je mi to líto.“

„Uplynulo už šest let. Já i Gabriella jsme v pořádku. Děsivé vzpomínky nám zůstaly, ale v prozářených slunečných dnech blednou.“

Opřela se o předloktí a propletla prsty. „Slyšela jsem, že muži, kteří byli šťastně ženatí, se po ztrátě svých manželek většinou znovu ožení. Tys to ale neudělal.“

„Ne.“

„Protože ses už nikdy nezamiloval na první pohled?“ Obrátila hlavu a pohlédla na něj. „Nikdy jsi nenašel tak skvělou ženu, jako byla Rachel?“

„Prozradím ti malé tajemství, Cady. Nezamiluješ se, když se kolem sebe nedíváš.“

„A ty ses nedíval?“

„Gabriella právě začala dospívat. Těžce nesla, když jsem si znovu začal uvědomovat, že existuje něco jako ženy. Její terapeutka mi řekla, že pomyšlení na nevlastní matku ji hluboce rozrušuje.“

„Není divu.“

„Kdyby se naskytla ta pravá, nejspíš bychom to nějak vyřešili. Ale jak už jsem řekl, vlastně jsem se nerozhlížel. Měl jsem plné ruce práce s výchovou Gabrielly a založením Ztrát a nálezů. Neměl jsem čas starat se ještě o manželství.“

„Chápu.“

Sneslo se ticho. Cady naslouchala, jak tmavá voda pleská pod zábradlím, ale nedívala se na ni.

„Neodpovědělas mi na otázku,“ přerušil po chvíli Mack ticho.

„Proč jsem si vzala Randalla?“ Zhluboka se nadechla. „No, bylo mi devětadvacet a potvrdilo se, že když jde o muže, jsem podle matčiných slov příliš vybíravá.“

„Vybíravá?“

„Usoudila jsem, že je na čase přestat fantazírovat a smířit se se skutečností. Rozhodla jsem se, že dám přednost přátelství a společným zájmům.“ Odmlčela se. „Všichni vědí, že tyhle dvě věci tvoří v manželství pevný základ.“

„Slyšel jsem o tom.“ Zkřížil paže. „Takže sis vzala přítele, který s tebou sdílel zájmy, je to tak?“

„Byla jsem pod tlakem. Slyšela jsem, jak moje biologické hodiny tikají.“

„Chtěla jsi rodinu.“

„Je to snad špatné?“

„Ovšemže ne. Připadá mi to naprosto normální.“ Pohlédl na ni. „Pokračuj.“

„S Randallem nás spojuje hodně. Známe se odmalička. Vzal mě na závěrečný ples, když se na mě na poslední chvíli vykašlal můj partner kvůli jiné. Poprvé mě políbil.“

„To je silný zážitek.“

„No, spíš to byla zkušenost. Byl to pro oba první polibek a chtěli jsme zjistit, jaké to je. Dost nás to zklamalo. Což, při zpětném pohledu, mělo být varování.“

„Hmm.“

„Se svatbou přišel Randall. Právě se rozešel s dívkou, která si vzala někoho mnohem staršího a bohatšího. Trávili jsme spolu víc času. Ten nápad s manželstvím vypadal docela rozumně. Všichni, zvlášť teta Vesta, ho považovali za skvělý.“

„Kdy jste s Randallem dospěli k závěru, že jste udělali chybu?“

„O svatební noci.“ Odmlčela se. „Randall se rozvzlykal ve chvíli, kdy jsem měla být rozpálená vášní.“

Mack sebou trhl. „Opravdu plakal? Mluvíš o skutečných slzách?“

„Ano. Seděli jsme celou noc vedle sebe na hraně postele a povídali si o tom, že miluje jinou ženu.“

„Kterou?“

„Tu, s níž se scházel před sňatkem. Jmenuje se Brooke Langworthová. Hned po rozchodu s Randallem si vzala George Langwortha. Bydlí tady v Phantom Pointu.“

„Krutý způsob prožití svatební noci.“

„To ano, ale aspoň jsem konečně pochopila, proč byl Randall během našeho zasnoubení takový gentleman. Myslela jsem, že se drží zpátky, protože mu připadá ožehavé změnit kamarádství v milenecký vztah. A byla to pravda, i když z jiného důvodu, než jsem původně předpokládala.“

Mack se jí zadíval do očí. „Mám to brát tak, že jste spolu nikdy, ehm –“

„Nedovršili manželství? Ne. Vrátili jsme se k přátelství. Pro oba to bylo mnohem pohodlnější. Strávili jsme líbánky debatováním, jak společnou chybu napravíme. Bohužel jsme nemohli na Havaji zůstat napořád. Jakmile jsme se vrátili domů, podala jsem žádost o rozvod.“

„Znáš Brooke Langworthovou?“

„Setkala jsem se s ní jednou nebo dvakrát, ale nic víc. Nevyrůstala v Phantom Pointu. Než se provdala za Langwortha, bydlela ve městě.“

„Jak se seznámila s Randallem?“ zajímal se Mack.

„Nějakou dobu pracovala pro Austrey-Post. Tehdy se začali scházet.“ Cady zaváhala. „Sylvia se zmínila, že Brookein manžel George už nemá moc času. Trpí rakovinou.“

„Zajímavé.“

Zamyšlený tón jeho hlasu ji překvapil. „Proč? Kromě rodinného dramatu na tom nevidím nic zajímavého.“

„Asi proto, že se nedíváš zvenku.“ Narovnal se, přehodil paži kolem jejích ramen a jemně ji navedl na cestu. „Gratuluju, že ses z té kaše dostala.“

„Neměla jsem na vybranou. Nemohla jsem zůstat provdaná za Randalla, když jsem pochopila, že pořád miluje Brooke. Zůstali jsme přátelé, ale to je ta nejzazší mez.“

„Souhlasím. Ten chlápek si to s tebou měl vyjasnit dřív, než jste se vzali.“

Vzdychla. „Randall to myslel dobře. Snažil se na Brooke zapomenout a pokračovat ve vlastním životě. Nedopřál si ale tolik času, aby se bolest z nepovedeného vztahu zahojila.“

„Tohle se Sylvií děláte často?“

„Co?“

„Že omlouváte starého dobrého Randalla.“ Nasupeně si ho měřila. „Neomlouvám ho. Jen vysvětluju jeho chování.“

„Připadá mi to tak.“

„Randall je přítel.“

„Tak ho nech, ať se omlouvá sám,“ utrousil Mack.

17

Mack si prohlížel umělecké aranžmá mnoha nádherných starých tabatěrek. „Překrásné, co?“ zeptal se nějaký hlas. „Myslím, že bychom vám je mohli přenechat přibližně za šest tisíc.“

„Zajímavé.“ Mack diskrétně zvedl přeloženou cedulku, která ležela vedle vystavených exponátů. Uvnitř bylo úhledným písmem napsané číslo. „Na visačce je ale deset tisíc.“

„Podle toho, co jsem slyšel, budete mít brzy právo na rodinnou slevu.“

„Pusťte to z hlavy. Šňupací tabák používám málokdy.“

Cizinec se uchechtl a napřáhl ruku. „Mack Easton, správně? Jsem Parker Turner. Leandra mi o vás vyprávěla. Rád bych se konečně představil. Podle mého máme něco společného.“

„Co přesně myslíte?“

„Čestné úmysly s jistými ženami Briggsova klanu. Doufám, že s Leandrou taky brzy oznámíme zasnoubení.“

Mack si s ním potřásl rukou. Parkerovo sevření bylo pevné a srdečné. Na jednom z prstů se mu leskl zlatý pečetní prsten. Na sobě měl smoking, stejně jako ostatní zaměstnanci Chatelaine. Ženský personál byl oblečený v diskrétně střižených černých večerních šatech. Cady, Sylvia a Leandra byly rovněž v černém. Přecházely mezi klienty a hosty, pozvanými na tuto recepci.

Pokud Mack viděl, na penězích se nešetřilo. Šampaňské a hors ďoeuvres rozhodně stály tolik, jako jeden nebo dva kousky starožitného nábytku. Celá událost sálala honosnou atmosférou muzea nebo benefiční akce, ale Mack věděl, že většina výtěžku dnešního večera půjde přímo do firemní pokladny. Finta byla v tom, vyvolat v klientech dojem, že byli pozváni na mimořádnou událost v uměleckém světě a ne na prodejní akci.

„Vaše jméno jsem už zaslechl,“ prohodil Mack. „Patříte mezi zaměstnance galerie, že?“

Parker přikývl. „Jsem u firmy přes dvacet let. Začínal jsem ve skladu.“

Mack sklouzl pohledem k Parkerově prvotřídně ušitému smokingu. „Zdá se, že už jste v něm skončil.“

Parker se zasmál a mrkl na drahý oblek, který měl na sobě. „Za všechno, co tu před sebou vidíte, vděčím Vestě Briggsové.“

„Jak to?“

„Když jsem pro ni začal pracovat, přišel jsem v džínách, tričku a levné kožené bundě. Jestli tomu uvěříte, měl jsem i čelenku. Tehdy jsem si myslel, jak jsem úžasný. Slečna Briggsová mě vzala do rukou a to slovo naprosto předefinovala. Změnila mi život a její památce budu navždy vděčný.“ V mírném, uctivém gestu nadzvedl sklenku se šampaňským.

„Vesta se takhle osobně zajímala o všechny zaměstnance?“

„Ne.“ Parker vypadal pobaveně. „Jen o ty, o nichž si myslela, že budou pro Chatelaine užiteční.“

„Chápu.“

„Abyste se nemýlil, nesmírně jsem slečnu Briggsovou obdivoval. Byla firmě naprosto oddaná. Všechno, co dělala, bylo pro dobro galerie. V životě jsem nepoznal cílevědomější osobu. Byla skutečně ohromující, a jak už jsem řekl, měla velký vliv na můj život. Bez ní bych dneska nejspíš řídil náklaďák místo popíjení šampaňského a chození ve smokingu.“

„Kdy se s Leandrou chcete vzít?“

„Jakmile se mi ji podaří přesvědčit, aby se nebála druhého manželství. Před osmnácti měsíci prošla velmi nepříjemným rozvodem, a než se člověk z něčeho takového vzpamatuje, chvíli to trvá.“

„Slyšel jsem.“

Parker pohlédl přes zaplněnou výstavní síň k místu, kde si Leandra povídala se dvěma muži, kteří si prohlíželi starožitný mikroskop. Jeho rysy se napjaly. „Bylo těžké pozorovat, jak si bere toho mizeru Spoonera. Všichni, a zvlášť Vesta, věděli, že to skončí pohromou.“

Na druhé straně místnosti Leandra gestikulovala nad mikroskopem. Mack viděl, jak jeden z dvojice zavrtěl hlavou. Nejspíš nástroj nezapadal do rozpočtu, jenž si ti dva vyhradili na investování do umění a starožitností.

„Miloval jste ji, už když se vdávala za Dillona Spoonera?“ vyzvídal Mack.

Parker se ušklíbl. „Myslím, že to byla právě svatba, která mě přiměla, abych si uvědomil hloubku vlastních citů. Znal jsem Leandru léta a líbila se mi. Ale jak vidíte, je o několik let mladší. Navíc jsme se nepohybovali ve stejných kruzích. Byla pro mě jen jednou z dívek Briggsovy rodiny.“

„Kdy se to změnilo?“

„Pozvali mě na svatbu i se zbytkem personálu Chatelaine. Na hostině jsem s Leandrou tančil a najednou mi došlo, že už to není dívka. Ale bylo pozdě. Byla zblázněná do Spoonera a na mě se ani nepodívala. Mohl jsem jen postávat kolem, stejně jako její rodina, a čekat, až se manželství rozpadne.“

„Proč si byli všichni tak jistí, že je Spooner ztracená existence?“

„Bylo jasné, že si přiženěním do rodiny chce zajistit zdroj obživy.“ Parker slabě zkřivil ústa. „Vesta Briggsová ale brzy udělala jasno. Jakmile pochopil, že Leandřina teta nehodlá financovat jeho malování, manželství se rozpadlo. Očekávala od něj, že si najde pořádnou práci a udrží si ji. Pro Spoonera to byl šok.“

Na druhé straně sálu se Leandra smála poznámce, kterou jeden z těch dvou mužů prohodil. Zachytila pohled Macka a Parkera a zvedla k nim sklenku na pozdrav.

„Po rozvodu jste byl poblíž a pomohl Leandře, aby se vzpamatovala. Je to tak?“ zeptal se Mack.

„Tím to začalo. Před několika lety jsem se taky rozvedl, takže jsem věděl, co to obnáší. A co vy? Jak jste se seznámil s Cady?“

„Při obchodním jednání.“

„Sbíráte umění nebo starožitnosti?“

„Ani jedno.“ Mluvil naprostou pravdu. „Jeden přítel hledal nějakou věc do sbírky a potřeboval pomoc. Poptával jsem se za něj a narazil na Cadyino jméno.“ Dost blízko od skutečnosti. „Jedna záležitost vedla ke druhé.“

„Aha.“ Parker přikývl. „Tak vám přeju hodně štěstí.“

„Já vám taky.“

Parker si povzdechl. „Nevím jak vy, ale pomyšlení, že ve svém věku budu zakládat rodinu, mi trochu nahání hrůzu. Vždycky jsem otcovství považoval za jednu z věcí, do níž se člověk vrhá, když je mladý a zbrklý.“

„Rodina?“ Z jakéhosi důvodu se zdálo, že to slůvko vrtá Mackovi v hlavě. „Myslíte děti?“

„Leandra tvrdí, že chce dvě. O kolika mluví Cady?“

„No, ještě jsme to neprobírali.“

Něco v jeho hlase ho muselo prozradit. V Parkerových očích se mihl chápavý pohled.

„Těší mě, že nejsem jediný, koho myšlenka na otcovství ve středním věku znervózňuje,“ utrousil. „Ale pokud vás to uklidní, tak Leandra mě ujišťuje, že v dnešní době se pro nastávající rodiče vydává spousta užitečných příruček.“

„Byl to Sylviin obrovský úspěch,“ poznamenala Cady, když se o hodinu později vraceli k autu. „Opravdu ví, jak má vyvolat jedinečné ovzduší vzrušení, které klienty přitahuje.“

„Všiml jsem si,“ přikývl Mack.

Rozhlédl se po ulici před galerií, automaticky zaznamenal poloprázdné chodníky i zářící pouliční lampy. Chatelaine sousedila s několika moderními restauracemi, uměleckou galerií a malým hotýlkem.

Chodníky byly zmáčené nedávným deštěm a osvěžující vánek přinášel vlhký chlad od zálivu.

Cady kráčela vedle něj s rukama hluboko zabořenýma v kapsách černé pláštěnky.

„Nudil ses?“ zeptala se.

„Ne. Chvíli jsem si povídal s Parkerem Turnerem.“

„Je to příjemný chlap. Ne jako Dillon. Všichni říkají, že to s Leandrou myslí velmi vážně.“

„To je pravda. Zmínil se o radostech otcovství středního věku.“

Při vlastních slovech sebou trhl. Co to proboha říkám? blesklo mu hlavou. Vážně chci začít mluvit o nemluvňatech?

„Otcovství středního věku?“ Cady našpulila rty. „To je rozhodně vážné.“

„Jo.“

Zbylých několik kroků k parkujícímu autu přešli v naprostém tichu. Mack otevřel dveře a Cady vklouzla na sedadlo vedle řidiče. Vzhlédla k němu, právě když se chystal zabouchnout.

„Musí to být úleva završit otcovskou roli,“ nadhodila nenuceně.

„Úleva?“

„Víš, co myslím. Skončila ti rodičovská zodpovědnost. Soužení a strasti jsou za tebou. Až Gabriella absolvuje fakultu, budeš zase volný. Budeš si moct plánovat čas podle svého. Cestovat. Dělat, co se ti zlíbí. Je to určitě příjemný pocit.“

Uvažoval. „Myslím, že rodičovství nikdy nekončí.“

Rázně zaklapl dveře, obrátil se a obešel přední část auta.

Ze stínu tmavých dveří vystoupil hubený muž v odřené kožené bundě. Přiblížil se rychlými a trhavými pohyby, které připomínaly hmyz. Světlo ozářilo hlaveň malého, levného revolveru v jeho ruce. „Nehýbejte se. Už ani krok.“

Místo hlasu se ozvalo pouhé chraplavé, skřehotavé zašeptání. Mack usoudil, že kromě adrenalinu mu v krevním oběhu kolují pravděpodobně i další drogy.

„Peněženku!“ Cukl zbraní. „Dělej!“

„Jasně.“ Mack poslušně sáhl do saka. „Můžeme se spolu dohodnout?“

Za jeho zády se otevřely dveře vozidla. Bylo evidentní, že si Cady uvědomila až teď, že se něco děje. „Zůstaň v autě,“ přikázal jí Mack. „Udělej, co říká,“ zaskřípal mladík. „Sedni si zpátky.“ Cady za sebou velmi tiše zavřela.

„Vraťme se k té dohodě,“ prohodil Mack, aby muže odlákal od Cady, „dám ti všechnu hotovost, co mám, a ty mi necháš kreditní karty a řidičák. Co říkáš? Je to mrzuté, když si je musíš nechat vyměnit.“

„Kdepak. Nic takového. Ty karty potřebuju. Naval tu zatracenou peněženku.“

„Jen klid.“ Mack ji vylovil z kapsy saka a podal mu ji. „Tady je.“

„Hoď ji na zem.“ Zloděj vrhl neklidný pohled na druhou stranu chodníku. „Rychle!“

Mack upustil peněženku. Neznámý k ní přikročil a sklonil se. Snažil se dívat po Mackovi a zároveň ji zvednout. Pohyboval se nemotorně. Na tenhle handicap rozhodně před přepadením nepomyslel.

Zpoza rohu vyšli dva muži a pár metrů od Mackova auta se zastavili.

„Co se to tam děje?“ vykřikl jeden z nich zvučným hlasem.

„Zatelefonuju na policii,“ zavolal druhý a přiložil telefon k uchu.

„Do prdele.“ Zloděj zpanikařil. Vrhl vystrašený pohled za sebe, odkud mu hrozilo nové nebezpečí. Očividně ho to vyvedlo z míry.

Mack vystartoval kupředu a plnou vahou do vychrtlého mládence narazil. Síla úderu je oba odhodila na chodník. Mackovi blesklo hlavou, že ráno určitě pocítí následky. Ozvalo se zařinčení kovu a zbraň přistála na dlažbě.

V přítmí zaduněly kroky. Oba muži běželi Mackovi na pomoc. Znovu zaslechl, jak se otevřely dveře auta. Cady vystoupila.

„Macku, mám tu zbraň. Pusť ho, nestojí za to.“

„Poldové už jsou na cestě,“ ujistil ho jeden z mužů.

Z toho, jak se násilník drápal na nohy a snažil se osvobodit, Mack pochopil, že o peněženku ztratil veškerý zájem. Ozval se pud sebezáchovy. Prchnout do noci byl teď jeho jediný cíl.

Mack se trochu nadzvedl a provedl krátký, prudký chvat. Zloděj sebou trhl a svalil se k zemi.

Muži po něm skočili.

„Už je to v pořádku,“ řekl jeden z nich. „Máme ho.“ Obrátil se k Mackovi. „Není vám nic?“

Cady se okamžitě připojila. „Neudělal ti ten lump něco? Nezranil tě?“

„Je mi fajn,“ vydechl opatrně a prohmatal si žebra. Žádná bodavá bolest. To je dobré znamení.

V dálce zaječela siréna.

Lidská troska na zemi zasténala: „Ten bastard si mě najal.“ Mack se přihrbil. „Kdo?“

„Můj dealer. Dlužím mu nějaké peníze. Ten zasranej hajzl říkal, že když mu přinesu vaše kreditky, zapomene na to.“

„K čemu je potřeboval?“

„Jak to mám ksakru vědět? Asi je chtěl prodat.“ Mladík znovu zasténal. „Najal si mě, opravdu. Za všechno může on.“

Mack zvedl hlavu k mužům, kteří lupiče drželi. „Byli jste na recepci v galerii, že? Všiml jsem si, jak si prohlížíte starý mikroskop.“

Ten vlevo přikývl. „Jsem Dave O’Donnell. A tohle je můj společník Brian Meagers. Sbíráme starožitné vědecké nástroje.“

„Mack Easton. Ukázali jste se tu právě včas. Skvělá práce.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl Dave.

Cady se na dvojici vděčně usmála. „Jsem Cady Briggsová. Nevím, jak bych vám poděkovala.“

„S tím si nelamte hlavu.“ Brian Meagers se na ni zadíval pozorněji. „Že jste jedna z těch Briggsových z Chatelaine?“

„Ano.“

„Před chvílí jsem se seznámil s Leandrou. Milá osůbka.“

„To je moje sestřenice. Viděla jsem, jak se vám snažila prodat ten mikroskop z devatenáctého století. Překrásný starožitný nástroj.“

Dave se uchechtl. „Je senzační, ale trochu mimo naše finanční možnosti.“

Cady pevně chytila Macka za ruku. „Myslím, že za těchto okolností můžu zařídit, abyste dostali rodinnou slevu.“

„Opravdu ti nic není?“ Cady vecpala Mackovi do rukou sklenku brandy. „Jsi hrozně zamlklý.“

„Jsem v pořádku.“ Mack se opřel o opěradlo pohodlného křesla a usrkával brandy. „Nenapadl mě. Pral se se mnou jen proto, aby mohl zmizet.“

Posadila se na pohovku. „Co je s tebou? Od chvíle, cos mluvil s poldy, jsi neřekl víc než deset slov.“

„Přemýšlím.“

„O čem?“

Pohlédl na ni. „O tom, co říkal ten lupič.“

„Co to bylo?“

„Chtěl jsem se s ním dohodnout. Dal bych mu veškerou hotovost, on by mi nechal karty. Prohlásil, že je musí mít.“

„Vážně si myslíš, že s tebou bude nějaký opilý pouliční chmaták smlouvat?“

„Ne, ale zaujalo mě, že na těch kreditkách trval.“

Cady se zachvěla. „Co je na tom neobvyklého? Slyšels, jak tvrdil, že mu to přikázal jeho dealer. Pravděpodobně je chtěl prodat.“

„Možná.“ Mack se napil brandy. „Napadlo mě ale, že s nimi lze udělat i něco jiného než předstírat falešnou totožnost a zaplatit spoustu účtů.“

„Co?“

„Prověřit osobní záznamy. Když máš kreditní karty a řidičský průkaz, zjistíš všechno, co se ti zachce. Stačí jen vědět kde hledat na internetu.“

Dlouze ho pozorovala.

„Chceš říct, že to přepadení někdo naplánoval?“ vypravila ze sebe konečně. „Žádný náhodný pouliční incident?“

„Musíš přiznat, že pro podřadného zloděje je to dost netypické místo. Ta čtvrť rozhodně nepatří do jeho působiště. Je příliš nóbl a kolem se pohybuje až moc lidí.“

„Závislí narkomani jsou zoufalí. Třeba se jen řídil starým zlodějským pravidlem – jít tam, kde jsou peníze.“

„Možná.“

„Co je to s tebou? Nemluvíš jako ten skeptický a logicky uvažující Mack Easton, kterého jsem najala.“

„Na toho chlápka zapomeň. Nebylo na něm nic zajímavého.“ Mack vstal. „Pojď se mnou. Chci ti něco ukázat.“

18

„Záznamy tetiných telefonátů?“ Cady si přisunula židli blíž k Mackovi, aby líp viděla na seznam čísel a jmen, která napsal na list papíru. „Proč se o ně zajímáš?“

„Tohle jsou telefonní čísla, na která volala rychlou předvolbou. Soudím, že je používala nejčastěji.“

„To dává smysl.“

„Většina patří členům rodiny. Tvoje číslo je tady.“ Poklepal na ně hrotem pera. „Stejně jako jejího právníka a doktora. Taky je tu číslo na nějakou Hattii Woodsovou ze San Franciska.“

Cady se usmála. „Hattii?“

„Znáš ji?“

„Ovšem. Pamatuju se na ni moc dobře, i když jsem ji neviděla od loňské karnevalové noci. Odjakživa byla klientkou Chatelaine. Jednou z prvních vážnějších zákaznic. Vesta s ní vždycky jednala osobně, a to i potom, co odešla do penze.“

„Co Hattie Woodsová sbírá?“

„Hodiny z osmnáctého a devatenáctého století. Jako malá holka jsem ji ráda navštěvovala. Nemohla jsem se dočkat, až všechny strojky začnou odbíjet ve stejnou chvíli. Byl to naprostý blázinec.“

Opřel se o opěradlo a zadíval se na ni přes sepnuté ruce. „Je jedinou klientkou, kterou jsem v seznamu předvoleb našel. Byla to i blízká Vestina přítelkyně?“

„Vlastně ani ne. Jejich vztahy byly obchodní a profesionální. Myslím, že se měly rády a vzájemně se respektovaly. Ale pravdou je, že moje teta žádné blízké přátele neměla.“

„Co o té Hattii Woodsové víš?“

„Myslíš kromě její sbírky hodin?“

„Přesně tak.“

Na chvíli se zamyslela. „Než odešla před několika lety do důchodu, živila se jako herečka. Nikdy nebyla známou hvězdou, ale během své umělecké kariéry ztvárnila stovky charakterních rolí.“

„Ukázala se na pohřbu?“

„Když o tom teď přemýšlím, nevšimla jsem si jí. Ale mohla jsem ji přehlídnout v davu.“

„Pokud to nebyla tetina blízká přítelkyně, napadá tě, proč měla její číslo uloženo v paměti?“

„Ne. Chceš, abych jí zavolala a zeptala se, jestli s ní Vesta poslední dobou nemluvila o něčem zvláštním?“

„Ano,“ přisvědčil Mack pomalu. „To je dobrý nápad.“

„Fajn. Hattii to vadit nebude. Ale co my s tím?“

„Zatím si nejsem jistý. Možná to nebude k ničemu. Ale leží mi v hlavě, že jsem její číslo našel v tom seznamu.“

„Proč?“

„Zapadá to do stejné kategorie jako tetiny návštěvy u parapsychologa.“

„Jak to?“

„Ruší to mozaiku.“

Nazítří v osm hodin ráno nalila Cady šálek čaje z konvice, který právě uvařila, a pomocí předvolby zatelefonovala Hattii.

„Woodsova rezidence.“ Nebyl to Hattiin vlídný, příjemně modulovaný hlas.

„Ráda bych mluvila se slečnou Woodsovou.“ Cady si uvědomovala Mackův upřený pohled z protější strany stolu. „Vyřiďte jí prosím, že volá Cady Briggsová z galerie Chatelaine.“

„Okamžik, prosím.“

Zanedlouho se na druhém konci ozval další hlas. Byl přívětivý, laskavý a zabarvený odstínem naléhavosti i úlevy. „Cady, jste to vy, drahoušku?“

„Zdravím vás, Hattie. Už je to dlouho, co jsme se neviděly. Jak se máte?“

„Musím přiznat, že vás moc ráda slyším, děvenko. Čekala jsem, že zatelefonujete. Vlastně jsem uvažovala, jestli nemám převzít iniciativu sama, ale Vesta mi dala velice jasné instrukce a nechtěla jsem jednat proti jejímu přání.“

Cady překvapením téměř spadla ze židle. „Vy jste čekala, že zavolám?“

„Ale jistě, holčičko. Vaše teta říkala, že pokud se jí něco stane, určitě se se mnou spojíte. Chápu, že jste měla spoustu práce s pohřbem a vším tím okolo. Říkala jsem si, že vám nějakou chvíli dopřeju, ale nechtěla jsem čekat moc dlouho.“

„Nevím jistě, jestli vám rozumím, Hattie.“

„Samozřejmě jde o toho podvodníka Jonathana Ardena. Copak nevoláte kvůli němu?“

Cady vyschlo v ústech. „No ano, vlastně máte pravdu.“

Z druhé strany stolu ji Mack pozoroval s očekáváním dravce před útokem.

„Myslím, že bychom to neměly projednávat po telefonu.“ Hattie snížila hlas ke spikleneckému tónu. „Vesta se to snažila co nejvíc ututlat. Proto jsem se taky neobjevila na pohřbu. Bála jsem se prozrazení. Vím, že by si to vaše teta nepřála. V sázce je příliš moc.“

„Prozrazení?“ opakovala Cady jako ve snách.

„Ovšem, drahá. Jako ve špionážních filmech. Určitě mi rozumíte.“

„Ach ano. Špionáž.“ Cady cítila, jak jí v žilách stoupá adrenalin. „Dělala jste pro mou tetu nějakou vyzvědačskou práci?“

„Přesně tak. Věřím, že jsem odvedla ten nejlepší herecký výkon od svatební noci.“

„Hattie, o co vlastně jde?“

„Nejspíš bychom si o tom měly popovídat, až se podíváte na ten stůl.“

„Jaký stůl?“

„Koupila jsem ho na doporučení Jonathana Ardena. Věřil, že mě přesvědčil.“ Hattie si vznešeně odfrkla. „Tvrdil, že ten kousek nábytku pochází z počátku devatenáctého století. A kdybyste slyšela tu hloupou historku, kterou ho opředl, nevěřila byste vlastním uším. Navrhuju, abychom se setkaly co nejdřív. Mohla byste ke mně přijít ještě dnes na večeři?“

„To bude skvělé, Hattie. Dopoledne budu Sylvii pomáhat s přípravou narozeninové oslavy mých dvou synovců, ale v podvečer, až to skončí, k vám hned zajdeme.“

„My?“

„Promiňte, zapomněla jsem se zmínit o svém příteli.“ Cady velmi těsně sevřela sluchátko a odvrátila pohled od Mackových pobavených očí. „Jmenuje se Mack Easton. O téhle záležitosti všechno ví. Můžu ho přivést s sebou?“

„Zajisté. Udělejte, co považujete za nejlepší, děvenko.“

Cady zavěsila. Sotva se odvážila nadechnout. „Měl jsi pravdu, Macku. Mezi Vestou a Hattii šlo o něco, co se týkalo Jonathana Ardena. Hattie ho nazvala podvodníkem. Mluvila o nějakém podfuku s koupí starožitného stolku. Mám dojem, že se na něj s tetou Vestou snažily nalíčit past. Dnes večer se to dozvíme.“

„Chceš říct, že Arden díky parapsychologii prodal Hattii padělek?“

„Připadá mi to tak. Teta Vesta a Hattie si uvědomovaly, že Arden je podvodník, a podle všeho se to snažily dokázat. Vesta švindlíře nesnášela. Dovedu si představit, že ho chtěla odhalit už jen kvůli tomu.“

„Hmm.“

„Co teď?“ naléhala. „Je to velký zlom. Konečně jsme na něco narazili.“

„Možná.“

„Byl to tvůj nápad,“ připomněla mu. „Co kdybys projevil trochu nadšení? Vadí ti, že se Ardenovo jméno neukázalo v tvojí databance? Jsi naštvaný, že není dokonalá?“

„Žádná databanka není dokonalá. Fakt, že v té mojí není o Ardenovi ani zmínka, svědčí o tom, že až doteď provozoval svoje podfuky mimo umělecký svět, nebo byl dost chytrý a nezanechal stopy.“

„Fajn. Takže pokud to není databankou, proč ta negace?“

„Vyšetřujeme tvoje podezření, že někdo Vestu zavraždil. Místo toho jsme zjistili, že je Arden podvodník. Nepřipadá mi, že to spolu souvisí.“

„Ale může,“ trvala tvrdošíjně na svém. „Co když ji zabil, protože se dozvěděl, že se ho snaží odhalit?“

„Už jsem ti říkal, že zkušený podvodník si nechce komplikovat kariéru vraždou.“

„Možná není tak zkušený.“ Její podráždění každou vteřinou rostlo. „Třeba je to ve skutečnosti hloupý a podlý násilník.“

„Hraní.“

Něco ji napadlo. „Až zjistíme, jak je to s tím Hattiiným stolkem, mohla bych Jonathanu Ardenovi zavolat.“

„Ne.“

„Chovala bych se jako klientka.“ Nadchla se pro ten plán. „Řekla bych, že mi ho doporučila Hattie Woodsová.“

„Ne.“

„Kdybych si s ním mohla promluvit, snad bych z něj něco vytáhla.“

„Čeho si myslíš, že dosáhneš? Arden ti nevyklopí žádné tajemství ani neudělá chybuje to profík.“

„Asi máš pravdu, ale za pokus by to stálo.“

„Ne,“ prohlásil Mack znovu, tentokrát velmi důrazně. „Nestálo.“

„Víš, jaký je tvůj problém, Eastone?“

„Který myslíš? Momentálně jich mám hned několik.“

„Tvůj velký problém je,“ pokračovala, „že nedokážeš přijmout změnu v našem vztahu.“

„Tomuhle říkáš vztah?“

Rozhodla se to ignorovat. „Zatím jsi byl vždycky zvyklý udílet rozkazy. Ale teď se situace obrátila. Já jsem si tě najala, řídím vyšetřování a ty máš potíže se s tím smířit.“

Opřel se o židli, položil ruku na hranu stolu a zadíval se na Cady, jako by přicházela o rozum. „Myslíš?“

„Myslím.“

„Nenapadá mě žádný důvod, proč by mi to mělo vadit.“

„Mě ano.“

„Jo?“

„Jistě.“ Pokrčila rameny. „Jsem od přírody asertivní a v tuhle chvíli mám v ruce všechny trumfy. Spousta mužů má potíže se silnými, sebevědomými a průbojnými ženami, které jsou v autoritativní pozici.“

„Kdo ti to řekl?“

„Každodenní zkušenost. Taková žena vyvolává spoustu ožehavých problémů, které se táhnou už od dětství. Mužům připomíná jejich matky nebo tak něco.“

Zabodávala se do něj planoucím pohledem. „Snažím se ti vysvětlit, že není nijak nečekané ani neobvyklé, že se pořád snažíš být mým šéfem.“

„Zajímavá teorie.“

„To není teorie,“ procedila skrz zuby, „je to psychologický fakt. Smiř se s ním.“

„Jo? Prozradím ti ještě jeden. Jsem nervózní jen z těch asertivních ženských, které podstupují stupidní rizika.“ Vrhl po ní náhlý, smyslný úsměv. „A pokud jde o to ostatní, rozhodně mi mou matku nepřipomínáš.“

Mack držel v jedné ruce vratký papírový tácek a opatrně svíral plastikovou vidličku. Hlavně nenabodnout příliš silně, připomínal si. Pokud se to nepodaří, všechno se rozlétne do vzduchu a přistane na zemi. Cukrová poleva cestou postříká kalhoty a zbytek podle očekávání skončí na špičkách bot. Takový bývá osud narozeninových dortů a papírových tácků. Byl to lákavý dort, zdobený kopečkem žluté a modré cukrové polevy, která chutnala zvláštně, jako oslazený rostlinný tuk. Měla i stejnou konzistenci, napadlo ho.

Oslava narozenin se konala na zahradě za Sylviiným a Gardnerovým domem. Z místa, kde stál, viděl nábřeží Phantom Pointu poseté butiky, miniaturní park i malou loděnici. Všiml si, že jeviště na karnevalovou noc je už téměř hotové. V dálce se proti šedému nebi klenul Golden Gate.

Zahrada se hemžila dětmi a dvěma psy, patřícími do rodiny. Úroveň hluku byla vysoká. Na druhé straně trávníku pomáhala Cady, oblečená v džínách a bílé košili s rozhalenkou, Sylvii a Leandře servírovat dort a neónově zbarvený punč. I odsud viděl, jak si to užívá. S rozzářeným výrazem podávala malému chlapci papírový kelímek.

Gardner přistoupil blíž a postavil se vedle Macka. Pohledem sklouzl k nedojedenému narozeninovému dortu na tácku. „Nemusíte ho sníst. Za rohem je velký kontejner na odpadky. Je snadné nechat celou tu věc zmizet, aniž by si vás někdo všiml.“

„Dokážu sníst narozeninový dort.“ Mack pozoroval, jak si hlouček chlapců hraje s dárkem, který před chvílí dvojčata rozbalila. „Mám v tom praxi.“

Gardner přikývl. „Jasně, vaše dcera. Říkal jste, že je v Santa Cruz?“

„Končí první ročník.“ Mack napíchl na vidličku kousek dortu, a uvažoval, jestli to má být další kolo výslechu. „Chtěla by se věnovat historii umění.“

Gardner se zadíval na tmavovlasá dvojčata na druhém konci zahrady. Žalostně, ale přesto hrdě zvlnil ústa. „Máte štěstí. My, kteří máme děti teprve osmileté, můžeme o naší budoucí svobodě jen snít.“

„Něco vám prozradím,“ utrousil Mack s pusou plnou dortu. „Vysoká škola není zadarmo.“

„Slyšel jsem.“ Gardner se uchechtl. „Už jsem Lukovi a Thomasovi sdělil, že by si měli založit malou internetovou firmičku, než vychodí střední školu. Až z nich budou devatenáctiletí multimilionáři, můžou si klidně studovat.“

„To zní odvážně. Hodně štěstí.“

„Díky. Bohužel, Luke je přesvědčený, že se musí stát archeologem, a Thomas tvrdí, že bude účetní jako ‚starej‘. Podle toho, co vím, žádná z těchhle profesí milionáře neprodukuje.“

„Vypadá to, že budete mít práce nad hlavu. Ale je jim teprve osm, ne? Pořád je ještě můžete přesvědčit, aby to viděli v jiném světle.“

Gardner žvýkal dort a pozoroval, jak se jeden z chlapců honí za míčem. „Dělám, co můžu.“

„Koneckonců si stejně přejete jen to, aby byli šťastní.“

Gardner přikývl. „Jo. Máte pravdu.“

Mack se chystal odpovědět, když si všiml známé postavy, která vyšla z domu na terasu. „Vida, pozdní host se právě dostavil.“

„Ale, ale… Starý dobrý strýček Randall. Už jsem přemýšlel o tom, kdy se tu ukáže.“

Mack se zadíval na impozantní hromadu barevně zabalených dárků, kterou Randall nesl. Zahradou se rozlehly vzrušené výkřiky. Dvojčata i jejich narozeninoví hosté změnili směr a řítili se k nově příchozímu.

„Strýček Randall, strýček Randall!“

Muž položil horu dárků na stůl a s širokým úsměvem couvl, aby se Luke a Thomas mohli pustit do rozbalování. Ostatní hoši se dychtivě nakupili kolem, aby jim nic neuniklo.

„Ať už je v balíčkách cokoli, můžem se vsadit, že to budou hry, hračky a knížky, které právě letí a které každé dítě musí mít,“ prohodil Gardner. „Starý dobrý strýček Randall vždycky ví, co zrovna frčí.“

„Nemáte Posta moc rád, co?“

„Popuzuje mě, že se chová, jako by patřil do rodiny,“ zamračil se Gardner. „Myslí si, že tu má výsadní postavení, protože se Sylvií a Cady vyrůstal.“

Randall nechal děti u hromady dárků a zamířil ke stolu, kde Sylvia, Cady a Leandra rozdělovaly dort a punč.

Mack sledoval, jak každou ženu objal a políbil. Cady byla poslední v řadě. Mackovi připadalo, že ji stiskl nepatrně důvěrněji.

„Máte pravdu,“ souhlasil, „je zatraceně popuzující.“

„Bude lepší, když si na to zvyknete. Jestli se do téhle rodiny přiženíte, dostanete nádavkem i Posta, ať už se vám to líbí nebo ne.“

„Budu si to pamatovat. Říkal jste, že s Cady a Sylvií vyrůstal?“

„Jeho matka byla alkoholička. Otec mu zemřel, právě když začal dospívat. Pak se Jocelyn Postová provdala za Felgrova. Nebylo to šťastné manželství. Briggsova rodina, zvlášť Vesta, Randalla litovala. Takže ho tak trochu adoptovala.“ Gardner se ušklíbl. „Teď nám všem zůstal na krku.“

„Mám dojem, že jestli dojde ke sloučení, bude to ještě horší,“ nadhodil Mack zamyšleně.

„Obávám se, že máte pravdu. Pokuste se ho brát jako nechtěného švagra. Všichni někoho takového mají. Randall Post je náš.“

„Nejsem si jistý, že k tomu dokážu přistupovat tak stoicky. Vždyť ten chlápek byl chvíli s Cady ženatý.“

Gardner mu věnoval mírně překvapený pohled. „Tím bych se na vašem místě moc netrápil.“

„Ne?“

„Sylvia tvrdí, že v posteli nikdy neskončili. O svatební noci usoudili, že udělali chybu. Mohl jsem jim říct rovnou, že to nebude fungovat. Kdyby na ně Vesta a zbytek rodiny tolik netlačily, myslím, že by na to přišli sami ještě před obřadem.“

Tenhle výslech může být klidně oboustranný, usoudil Mack. „Cady se nedávno zmínila, že její teta sňatek velice schvalovala.“

„Vesta se vždycky o Randalla mimořádně zajímala. Abych vám řekl pravdu, nikdy jsem nechápal proč. Nejspíš to souviselo s jejím dlouhotrvajícím cílem sloučit obě galerie. Ta žena žila pro Chatelaine.“

„Lidé říkají, že se jí Cady podobá,“ nadhodil Mack.

„Žvásty.“

„To je dost stručně řečeno.“

Gardner pokrčil rameny. „Jistá fyzická podoba tu je. Když se podíváte na staré Vestiny fotky uvidíte sám. Ale podle mě měly Cady a Vesta opravdu společné jediné, a sice neuvěřitelné oko na umělecká díla a starožitnosti. Sylvia mi vyprávěla, že o jejich vzájemné podobě se začalo mluvit až potom, co se u Cady projevil sklon k panickým záchvatům.“

„Cady mi naznačila, že mají původ v nějaké nehodě. Prý se skoro utopila.“

„Od toho dne plavání nenávidí. I plavky si oblékne jen málokdy, a pokud to udělá, pouze si máchá nohy v bazénu. Nešla by do jezera, oceánu nebo jiné masy vody, kde nevidí na dno.“

„Plavat ale umí, ne?“

„Jako dítě se to naučila a něco takového se prý nezapomíná. Pokud ale vím, od té nehody v jezeře neplavala. Podle Sylvie jde o skutečnou fobii. Něco jako strach z létání, řekl bych. I na plovárně je velmi stísněná. A když jí voda v jezeře nebo v moři dosáhne po kolena, rozvine se u ní panický záchvat.“

„Co se tehdy v létě stalo?“

„Cadyini rodiče vzali Cady, Sylvii a Randalla tábořit. Jednou odpoledne šly děti plavat do odlehlé zátoky. Nikdo nevěděl, že před dvěma dny sjelo auto ze silnice, která vedla kolem útesu nad jezerem. Byla to velmi řídce obydlená oblast. Nikdo tu havárii neviděl.“

„Zkrátka nikdo netušil, že je to auto ve vodě.“

Gardner přikývl. „Skončilo poměrně na mělčině. Sylvia ale říkala, že seshora nebylo vidět, protože v tom roce bylo jezero mimořádně tmavé a zarostlé.“

Mack sebou trhl. „Neříkejte, že děti objevily v autě tělo?“

„Vlastně ho našla Cady Potápěla se s maskou a šnorchlem. Ten mrtvý chlápek seděl pořád na předním sedadle. Musel vypadat dost hrozně.“

„Po dvou dnech ve vodě?“ Mack se otřásl. „Muselo to být příšerné.“

„Přinejmenším traumatizující. To ale bohužel nebylo to nejhorší. Když prý Cady tělo uviděla, vyděsila se a snažila se vyplout nad hladinu. Jedna z ploutví se jí ale zamotala do bezpečnostního pásu, který visel z předního okénka. Musela se jí nejdřív zbavit a pak teprve vyplavat nahoru. Než se jí to podařilo, přišla s tím tělem do styku. Bylo to otřesné a skoro to nezvládla.“

„Dobrý bože.“

„Dlouho ji pak trápily noční můry. Budila se v noci, lapající po dechu. A o pár let později se u ní objevily panické záchvaty. To už byla na fakultě.“

„Není divu.“

Gardner pohlédl ke stolu, kde se ženy právě smály něčemu, co jim Randall vyprávěl. „Cady jednou Sylvii prozradila, že měla pocit, jako by se po ní ten mrtvý sápal, chytil ji a táhl k sobě do auta.“

V půl osmé večer stáli Mack s Cady u okna v bytě Hattie Woodsové a pozorovali mlhu, zahalující světla velkoměsta.

„Tenhle pohled mě nikdy neunaví,“ prohodila Hattie za jejich zády.

„Chápu proč,“ přikývl Mack.

„Odjela jsem z L. A. v den, kdy jsem šla do důchodu. Abych pravdu řekla, nikdy se mi tam nelíbilo. Nemohla jsem se dočkat, až se odtamtud dostanu. Přesto si nemůžu stěžovat. U filmu mi bylo dobře. To všechny herečky říct nemůžou. A bydlení v L. A. bylo cenou, kterou jsem za úspěšnou kariéru musela celá ta léta platit.“

Mack se na ni zadíval. „Nehrála jste náhodou ve filmu Pustý konec ulice?“

Hattie se tiše zasmála. „Neříkejte, že jste ten propadák viděl?“

„Občas se dívám dlouho do noci na televizi, když nemůžu usnout.“

„Vsadím se, že Pustý konec ulice vás probudil stejně jako ostré světlo.“

Usmál se. „Nebylo to tak špatné.“

„Bylo to příšerné.“ Hattie ho živě sledovala z hlubokého a pohodlného křesla.

Tahle dáma se mi líbí, usoudil. Je jasné, proč dostávala charakterní role. Je křehká a plná života, i když nemá tak výrazné rysy, jak se obvykle sluší na filmové krásky. Přesto vyzařuje jisté kouzlo, které budí pozornost.

I její sbírka byla fascinující. Stěnu za Hattiinými zády zakrývaly od podlahy ke stropu skleněné police, plné překrásných starožitných hodin. Oslňovaly barokní i neoklasicistickou nádherou.

Byly tam vynikající výtvory z osmnáctého století s překrásnými vyřezávanými motivy, zdobené zlatem i lesklým bronzem, které dokázaly prosvětlit celou místnost. Vedle stály zdobné hodiny z devatenáctého století, připomínající mistrovská architektonická díla.

Pocházely z doby, kdy symbolizovaly dokonalé spojení umění a technického pokroku. Měly své místo v překrásně vyřezávaných vitrínách, zdobených skvostným kováním, a mnohé z nich kromě ukazování času hrály melodii nebo těšily oko složitými výjevy, jež se při odbíjení objevovaly a zase mizely.

Mack chápal, proč se Cady v dětství na návštěvy u Hattie těšívala. Mrkl na ručičky hodin v předtuše disonance, která se v osm hodin rozezní.

„Tolik mě mrzelo, když jsem slyšela o Vestině odchodu,“ zesmutněla Hattie. „Pokud šlo o umění a starožitnosti, naprosto jsem věřila jejímu úsudku. Její rady mi budou chybět.“

Cady se odvrátila od okna, prošla místností a posadila se na okraj pohovky. „Teta Vesta byla výjimečná.“

„Možná ne.“ Hattie na ni mrkla. „Vyprávěla mi, že se jí v mnoha směrech podobáte. Mám dojem, že jí to přinášelo velké uspokojení.“

Mack viděl, jak Cady pevněji sevřela sklenku s sherry.

„Prý jsme měly pár společných vlastností,“ přikývla, „ale v mnoha věcech jsme se lišily.“

„No, žádní dva lidé nejsou úplně stejní,“ usmála se Hattie.

„Ne,“ přisvědčila Cady živě, „to nejsou.“

„Pustíme se tedy do té záležitosti?“ Hattie si delikátně usrkla ze sklenky sherry. „Musíte mít spoustu otázek, má drahá.“

„Ano, to mám.“ Cady vděčně přijala změnu tématu. „Pro začátek byste nám mohla povědět, o co jde. Proč Vesta projevovala o Jonathana Ardena takový zájem?“

„Samozřejmě předpokládala, že je to šarlatán. Všechny ty směšné nesmysly o jeho nadání v psychometrii! Chtěla dokázat, že je podvodník.“

„Jak se o něm ale dozvěděla?“

„Arden udělal chybu, když ošidil jednoho starého klienta vaší tety. S politováním musím říct, že ten gentleman podlehl Alzheimerově chorobě. Arden ho přesvědčil, aby koupil křeslo, které údajně pocházelo z konce osmnáctého století.“

„Jak to Vesta zjistila?“

„Jeden z dědiců, prahnoucí po majetku toho gentlemana, jí zavolal a ptal se, kolik by to křeslo vyneslo v dražbě.“ Hattie si odfrkla. „Ten darebák neměl ani tolik slušnosti, aby počkal, až starý pán opravdu skoná.“

„Teta Vesta si křeslo prohlédla a poznala, že se jedná o podvrh?“

„Přesně tak. Diskrétně se pozeptala kolem a zjistila, že v uplynulých měsících ušil Arden stejnou boudu na tři nebo čtyři další zámožné důvěřivce. To ji rozzuřilo.“

„Takže se ho rozhodla odhalit?“ odtušila Cady.

„Ano. Nejdřív se o to snažila sama. Sjednala si s ním schůzku pod cizím jménem a pokoušela se ho přesvědčit, že jí ho doporučil onen gentleman, který koupil to křeslo. Neměla ale na takovou práci herecké předpoklady. Obávám se, že svou roli neodvedla moc přesvědčivě.“

„Arden ji podezíral?“

„Vypadá to tak. Donesla mu jednu z těch půvabných malých šperkovnic a tvrdila, že ji našla na půdě. Chtěla vědět, jestli má nějakou cenu. Odmítl jí dát jednoznačnou odpověď a tlachal něco v tom smyslu, že se mu z té věci nedaří nic vyčíst. Domluvila si s ním druhou schůzku, při níž se hodlala zeptat na jistou skříňku. Když za ním ale přišla do bytu, vykroutil se z toho s tím, že musel živnost zrušit a klienty už nepřijímá.“

Mack se trochu zavrtěl. „Myslíte, že Arden věděl, co je Vesta zač?“

„Možná.“ Hattie pokrčila rameno v líbezném gestu. „Nikdy ale neprozradil, jestli ví, že je ředitelkou Chatelaine. Třeba ji jen podezíral, že spolupracuje s policií. Každopádně mi potom zavolala a požádala mě, abych to za ni dokončila.“

Cady se zamračila. „Nechápu, proč si s tím dělala takovou hlavu? Když věděla, že je Arden podvodník, proč to prostě neoznámila úřadům?“

„Dobrá otázka,“ připojil se Mack.

„Nesnášela šarlatány,“ pokračovala Cady, „ale i tak se jí nepodobalo, aby se vrhala do něčeho, co s galerií přímo nesouviselo. V posledních letech se z ní stávala samotářka. Veškerou práci, která vyžadovala cestování, nechávala Sylvii. Nerada chodila jinam než do své kanceláře v Phantom Pointu.“

„Och, má drahá,“ zašeptala Hattie. „Vidím, že nevidíte skutečný problém.“

„Skutečný problém?“ opakovala Cady nejistě.

„Moc se omlouvám,“ zamumlala Hattie. „Je to moje vina, nezlobte se, prosím. Když jste mi zavolala, přirozeně jsem se domnívala, že vás Vesta před smrtí informovala.“

„Ne,“ zavrtěla Cady hlavou. „Nic mi neřekla.“

„Jak typické.“ Hattie si povzdechla. „Bez urážky, moje drahá, chovám k vaší zesnulé tetě úctu a obdiv, ale když šlo o udržení tajemství, bývala tím trochu posedlá.“

„To je pravda.“

„Teď je tedy na mně, abych vám všechno vysvětlila.“

Hattie odložila sklenku se sherry, popadla hůl a vstala z křesla. „Pojďte se mnou. Nejdřív vám ukážu ten stůl, poté bude náš rozhovor užitečnější.“

Vedla je dlouhou chodbou do dalšího pokoje vzadu v bytě. Pod křišťálovým lustrem stál nablýskaný stůl. Mack poznal styl začátku devatenáctého století i lesk starého tvrdého dřeva, které někdo léta láskyplně leštil.

„Tenhle kousek nábytku jsem koupila na radu Jonathana Ardena,“ prohlásila Hattie s teatrálním gestem. „Doručili ho krátce po Vestině smrti. Už jsem jí ho nestačila ukázat, takže nemohla svoje podezření potvrdit.“

Cady se zastavila několik kroků od stolu a pár minut si ho prohlížela. Mack ji pozoroval. Soustředila se tak intenzivně, že téměř cítil neviditelnou energii, která jí protéká. Po chvíli vykročila kupředu a lehce přejela prstem dřevo i ozdobné kování.

„Vypadá to na období regentství, kolem roku 1810.“ Klekla si na kolena a prohlížela bronzové pozlacení. „V jednom muzeu mají velmi podobný kousek.“

„Takhle to říkal i Jonathan Arden.“ Hattie se pohrdavě ušklíbla. „Tvrdil, že v jeho blízkosti cítí auru násilí. Povídal něco o souboji a kapkách krve, které na jeho desku dopadly.“

Mack přistoupil blíž. „Jak jednání probíhalo? Předpokládám, že si Arden za ten takzvaně profesionální posudek účtoval honorář?“

„Samozřejmě,“ přikývla Hattie. „Docela slušný, můžu-li dodat. Ale ne o moc víc, než bych zaplatila někomu jinému.“

Cady se plazila pod stolem. „Tenhle kousek nábytku je podvrh. Připouštím, že nádherně vyrobený, ale rozhodně pochází až z konce dvacátého století, nikoli z období regentství.“

„Ale ne, děvenko,“ obrátila se k ní Hattie. „Pořád nechápete. Nejde o to, že je to velmi pěkná kopie, jak Vesta předpokládala. Potíž je v tom, že jsem ji koupila v galerii Austrey-Post.“

Cady ztuhla. Pak se velmi pomalu vydrápala zpod stolu a vstala. Napjatě na Hattii civěla. „V Austrey-Post?“

„Ano, drahá. Na stejném místě, kam Arden zavedl toho gentlemana, aby mu vnutil křeslo. Vaše teta byla přesvědčená, že Stanford Felgrove a Randall Post nechávají galerií procházet padělky.“

O dvě hodiny později vešli Mack s Cady do Vestiny vily a v tiché shodě zamířili přímo do kuchyně. Mack otevřel prosklenou skříňku a vytáhl láhev koňaku. Cady začala přecházet po místnosti. Nalil dvě sklenky a jednu jí podal.

Nezastavila se. Pouze chňapla po skleničce cestou na druhý konec kuchyně.

„Uvědomuješ si, co to znamená?“ zeptala se. „Kdyby teta Vesta věřila, že Austrey-Post úmyslně podvádí klienty, zrušila by sloučení ve vteřině. Nikdy by nepřipustila, aby se do toho Chatelaine namočila.“

Opřel se o kuchyňskou linku a lokl si koňaku.

„Jseš si jistá, že je ten stůl falzifikát?“ zeptal se.

„Naprosto.“ Netrpělivě mávla rukou. „Zlatnická práce se tomu období vymyká.“

„Mohla ses splést. Starý nábytek je jako brnění. Spousta napodobenin je dost dobrá, aby obalamutila i znalce. Víš to stejně dobře jako já. I velké aukční síně a galerie se spálí. Austrey-Post je možná nevinnou obětí, stejně jako Ardenovi zákazníci. Sama říkáš, že řemeslná práce má světovou úroveň. Třeba je tak dobrá, že oklamala i odborníky z Austrey-Post.“

Cady prudce zavrtěla hlavou. „Účast Jonathana Ardena ukazuje na úmyslný podvod. Musí mít v Austrey-Post komplice. Slyšels Hattii. Jakmile si myslel, že mu sedla na vějičku, zavedl ji rovnou k tomu falzifikátu.“

„Jo.“ Mack kroužil koňakem ve skleničce. „Napsal jsem si všechny podrobnosti, které jsi při prohlídce stolu vyjmenovala. Ještě dnes večer je vložím do počítače. S tím, co máme, by nemělo být těžké identifikovat zdroj padělků. Nejspíš půjde o jednu z těch malých evropských továrniček. Pracují v nich neuvěřitelně šikovní lidé, ale se starodávnou zručností to nemá nic společného.“

„Proč se obtěžovat hledáním zdroje?“ Zastavila se na konci kuchyně, obrátila se a zadívala se zpátky ke sporáku. „Už víme, že takzvané starožitnosti, které Arden doporučuje, jsou podvrhy. Jaký má smysl zjistit jejich výrobce?“

„Měli bychom využít všech informací, které máme.“

„Pusť to z hlavy. Hledání zdroje je mrháním času. Pokud je ta dílna opravdu v Evropě, nejspíš nikdy nedocílíme, aby ji zrušili. Budou se bránit, že pouze vyrábějí luxusní napodobeniny a že jde o zákonné podnikání. Ani slovo o tom, že se pak prodávají ve Státech jako originály. No tak, Macku, víš přece, jak to chodí.“

„Moc dobře,“ přikývl nevzrušeně. „Ale taky vím, že nám chybějí informace. Čím víc budeme vědět, tím líp. Snadněji tak uvidíme porušená místa v mozaice.“

Zarazila se uprostřed kuchyně a omluvně na něj pohlédla. „Promiň. Nechtěla jsem být nepříjemná. Jsem jen trochu podrážděná.“

„Chápu.“

„Chudák teta Vesta.“ Cady dopila koňak a obrátila sklenku v dlaních. „Musela být bez sebe, když došla k závěru, že Chatelaine jen o vlásek unikla spojení s galerií, která úmyslně prodává napodobeniny. A že jde o Austrey-Post ji muselo obzvlášť ranit. Prožila s tou firmou kus života. My všichni.“

„Kus života jménem Randall Post.“

Rozevřela oči. „Zbláznil ses? Randall s tím nemá nic společného. Nemá o těch falzifikátech ani ponětí.“

„Nemůžeš to s jistotou tvrdit, Cady.“

„Já to vím. Odmítám věřit, že Randall tuší, co se s podvrženými kousky nábytku děje. Nikdy se v galerii dlouho nezdrží. Pracuje mimo. Udržuje kontakty s vlivnými lidmi z umělecké branže. Zajišťuje významné zásilky. Jedná s vysoce postavenými klienty. Ale rozhodně nesleduje běžný chod firmy.“

„Uklidni se. Jen zmiňuju možnosti, které bijí do očí.“

Narovnala se v ramenou. „Randall mezi ně nepatří.“

Cítil, jak mu prudce klesla nálada. „I když je to tvůj bývalý manžel, neznamená to, že není schopný podvodu.“

„Není to jen můj bývalý, ale taky můj přítel. Zatraceně, Macku, věř mi. Randall by neprodával padělky.“

„Nemůžeš si tím být úplně jistá.“

„Znám ho celý život.“

„Ovšem. Znáš Randalla Posta tak dobře, že sis ho vzala, aniž by sis uvědomila, že vášnivě miluje jinou ženu.“

Její pobouření dostoupilo vrcholu. Svírala sklenku mezi prsty tak pevně, až se bál, aby se křehké sklo neroztříštilo na kusy. Jakmile otevřela ústa, připravil se na bouři.

Místo hádky se ale prudce otočila, přistoupila k nejbližšímu pultu a s největší opatrností na něj sklenku postavila. Když se obrátila zpátky a pohlédla na něj, viděl, že má pořád vztek, ale drží ho pevně pod kontrolou.

„Pokud probíráme možnosti,“ promluvila konečně, „můžeme začít Stanfordem Felgrovem. Nikdy jsem ho neměla ráda a ani teta Vesta se o něj nezajímala.“

Pokrčil rameny. „Nijak se mi nepříčí zařadit Stanforda Felgrova na seznam Ardenových spolupracovníků.“

V kuchyni se rozhostilo krátké ticho.

Po chvíli začala Cady opět přecházet sem a tam.

„Teta si dala velkou práci, aby svoje jednání utajila,“ uvažovala nahlas. „Pokud víme, svěřila se jedině Hattii, protože potřebovala využít její herecký talent.“

„Vesta měla několik dobrých důvodů, aby tu záležitost držela pod pokličkou,“ poukázal. „Uvažovala o sloučení s Austrey-Post. Ale předtím musela přesně zjistit, o co v té firmě jde.“

Cady kolem sebe ovinula paže. „Ano. Vzhledem k jejímu dlouhotrvajícímu přátelství s Austrey-Post nechtěla kolem galerie rozviřovat spoustu nechutných fám. I kdyby se její podezření potvrdilo, snažila by se to tiše vyřešit. Klepy o podvodu a padělcích by nikomu v branži nepomohly.“

„To je pravda.“

Znovu se zastavila a pohlédla na Macka. „Myslíš, že se ženu po špatné stopě?“

„Možná.“

„Ale tady žádné možná není. Jsem přesvědčená, že Vestina vražda s tím sloučením souvisí. Tahle věc na to vrhá docela nové světlo. Znám tvoje argumenty, že podvodníci obvykle nezabíjejí, ale mluvíme o spoustě peněz. Víš vůbec, co dneska na trhu stojí starožitný nábytek? Pro opravdu pěkné kousky není nic výjimečného, když se cena pohybuje mezi půl až jedním milionem. A poptávka v posledních letech pravidelně roste.“

„Jsem si toho vědom,“ připomněl jí suše. „Pohybuju se v branži, pokud si nevzpomínáš.“

Zčervenala a pak vyrukovala se zbytkem přednášky. „Je jasné, že Arden už přes Austrey-Post prodal několik velmi drahých věcí. Nevíme, jaký je jeho podíl, ale předpokládám, že kdyby se to provalilo, přišel by o stovky tisíc dolarů, možná o mnohem víc.“

Zaváhal a pak zdráhavě přikývl. „Dobře, udělala sis vlastní názor. Faktem je, že když jde o vraždu, peníze patří mezi tři hlavní motivy.“

„Myslím, že Jonathan Arden zavraždil mou tetu, aby nemohla dokázat, že je podvodník.“

Dlouhou dobu si ji prohlížel.

„Možná máš pravdu,“ poznamenal konečně.

19

V půl třetí ráno se Cady přestala pokoušet usnout. Ležet v posteli a zbůhdarma civět na strop ji ještě víc znervózňovalo.

Odhrnula přikrývky, vstala a našla župan. Bosa přešla po starém koberci k oknu a přes záliv se zadívala na velkoměsto. Od chvíle, co se s Mackem vrátili přes Golden Gate Bridge, mlha znatelně zhoustla. Bylo vidět jen zář obklopující San Francisko.

Civěla do neproniknutelného oparu a vzpomínala na svou záhadnou, tvrdohlavou a uzavřenou tetu.

Jsi stejná jako ona, má drahá.

Máš tetino oko pro umění a starožitnosti.

Jsi jako oživlý Vestin obraz.

Ani ona to s muži nikdy neuměla.

A teď je Vesta mrtvá.

Rozebírat to znovu a znovu mi nijak nepomůže, přesvědčovala se Cady Napadlo ji, jestli Mack spí nebo ještě pracuje u počítače. Dá se to zjistit dost snadno. Stačí jen sejít po schodech do pracovny a podívat se.

Odvrátila se od okna, přešla ke dveřím a vkročila do chodby. Na okamžik se zastavila a naslouchala. Ticho bylo těžké, jako mlha nad San Franciskem.

Pospíchala dolů. Jakmile zabočila za roh, pootevřenými dveřmi spatřila modrozelené světlo počítačové obrazovky. Mack je vzhůru a pracuje.

Tiše přistoupila k pracovně a zastavila se. Mack seděl u stolu a civěl na monitor. Na sobě měl černé tričko a vojenské khaki kalhoty. U Hattie měl jiné, uvědomila si. Musel se mezitím převléknout. Světlo se mu odráželo od čoček brýlí a vlasy měl rozcuchané, jako by si je právě prohrábl prsty.

„Taky nemůžeš spát?“ Neodtrhl oči od obrazovky.

„Ne.“ Vešla do místnosti. „Co děláš?“

„Napadlo mě, že se podívám, jestli by počítač nepřišel s něčím užitečným.“

„A?“

„Zatím ne. Ale pořád máme naději.“ Konečně na ni pohlédl a slabě svraštil čelo. „Dovolují ti tvoje přísná firemní pravidla, abys byla v tuhle noční dobu sama v malém pokojíku s podřízeným opačného pohlaví?“

„Půl třetí ráno není vhodný čas na to, abys popichoval svou šéfovou.“

„Jistě, madam.“

Ignorovala jeho jemný sarkasmus a posadila se na židli na protější straně stolu. Opožděně ji napadlo, že Mack má o pozdní hodině i stísněném prostoru pracovny pravdu. Intimita téhle situace ji zasáhla bez varování. Zachvěla se.

Možná si měla firemní pravidla přeříkat dřív, než sem přišla.

Ve snaze o trochu nenucenosti se opřela o opěradlo a zastrčila ruce do hlubokých kapes župami. „Něco mi vrtá hlavou.“

„Co to je?“

Zaváhala. „Jestli máme pravdu, že Jonathan Arden spolupracuje s někým v Austrey-Post. Ta osoba nemusí být ve vedení firmy, může to být někdo z personálu. Třeba znalec nábytku, který se v téhle stránce podnikání vyzná. Někdo se správnými kontakty v Evropě.“

„Hmm.“

„Nezdá se, že bych tě přesvědčila.“ Krátce vzhlédl. „Už jsem v databance prověřil všechny zaměstnance Austrey-Post. Na nic jsem nepřišel.“

„Kde jsi vzal jejich seznam?“

„Našel jsem ho v šanonech tvojí tety. Vypadá to, že se taky snažila vybrat tu nejpravděpodobnější osobu. Ale chyběl jí počítač.“

„To sice ano, ale byla velmi dlouho v branži. Znala spoustu dobrých i špatných lidí.“ Cady se zabořila hlouběji do židle. „Dost na to, aby ji něco napadlo.“

„Nemusíš to úplně vzdávat. Řekl jsem ti, že žádná databanka není dokonalá. Pokud našeho člověka při předchozích podvodech nechytili, tak ho v mých souborech nenajdeme.“ Mack se zarazil. „Poslyš, ten nápad, že je to někdo ze starých znalců nábytku, má hodně do sebe.“

„Určitě by to vysvětlovalo, jak padělky získaly potvrzení o pravosti, než se dostaly na půdu galerie,“ dodala rychle.

Ušklíbl se. „Aniž by se do toho zapletl Randall Post?“

„No… ano.“

„Tvůj scénář pomíjí, že by v tom mohl mít prsty i Stanford Felgrove. Proč ho chráníš? Říkalas, že ho nemáš moc v lásce.“

„To ne.“ Zaváhala. „Současně ale nemám důvod, proč bych si měla myslet, že jeho vinou procházejí galerií padělky. Očividně ho neměla ani teta Vesta.“

„Ale ta se ve vyšetřování nedostala moc daleko. Jen tak tak stačila nalíčit past na Jonathana Ardena a pak zemřela.“

„Nebo byla zavražděna,“ opravila ho Cady.

„Nebo byla zavražděna,“ souhlasil.

Cady bubnovala prsty do opěrky židle. „Připouštím, že jsem proti Stanfordovi zaujatá kvůli jeho chování k Randallovi v minulosti. Přesto ho nedokážu vidět jako vraha. Znám ho léta. Všichni ho známe. Nikdy nám nedal sebemenší příčinu, abychom si mysleli, že by někomu ublížil. I Randall ti poví, že nemá sklon k fyzickému násilí.“

„Nepřipadá mi, že by Randall pobýval často doma, co se na scéně objevil Stanford coby nevlastní otec. Slyšel jsem, že Briggsův klan ho přijal za čestného člena rodiny.“

„To je pravda. Ale jako vraha si ho vůbec neumím představit.“

„To bys nejspíš neuměla u nikoho, koho znáš,“ podotkl Mack tiše. „Pár lidí by tě ale vyvedlo z omylu.“

„Souhlasím. Určitě je snadnější dosadit si do té role někoho cizího, jako je třeba Jonathan Arden.“ Nedokázala už nehybně sedět, vstala a přešla ke dveřím do zahrady.

Zadívala se na tmavou terasu. Světla bazénu byla zhasnutá. Hladina vody působila tajemným a nesmiřitelným dojmem. V té hloubce mohlo číhat cokoli.

„Cady?“

Prudce se obrátila. „Co?“

„Jen mě napadlo, na co asi myslíš.“ Nepřítomně si sundal brýle a položil je na stůl. Zasmušile si ji prohlížel. „Není ti nic?“

„Samozřejmě že ne.“ Sevřela lemy županu. „Přemýšlím, to je všechno. Možná přišel čas zajít na policii.“

„Nic bych neudělal radši, věř mi. Ale co bychom jim řekli?“

„Nemůžeme sice dokázat vraždu, ale máme přesvědčivý důkaz o padělcích.“

Prohrábl si vlasy. „Měla bys mít víc rozumu. V téhle branži se pohybuješ celý život.“

Povzdychla si. „Máš pravdu. S tím, co teď máme, můžou všichni prohlásit, že jsou nevinní. Výsledkem šetření bude konstatování, že se znalci z Austrey-Post dopustili pár chyb a nepoznali falzifikáty.“

„Stává se to pořád, dokonce i v nejprestižnějších galeriích, aukčních síních a muzeích. Když se dokáže, že jde o kopie, firma se omluví a vrátí klientům peníze. Tím to ale končí. Pochybuju, že bychom se někdy dostali dál a mohli Ardena obvinit. Podle všeho neudělal nic jiného, než že pomohl prodat kousek nábytku, jehož pravost potvrdila uznávaná galerie. Nejedná se o zločin, jen o další pomýlení placeného poradce.“

„Stává se to pořád?“ zamračila se.

„Stává.“ Pokrčil rameny. „Pořád ne.“

Nechala to být. „Možná bychom mohli dokázat, jak k těm podvodům dochází.“

„Dost těžko.“

Měl pravdu. Věděla to. Přešla ke stolu a posadila se na něj. „Tak dobře. Nemáme nic, co bychom mohli předat policii. Ale myslím, že bychom aspoň Sylvii měli říct, co se děje. Je přece ředitelkou Chatelaine.“

„Je to tvoje rodina a tvoje firma. Ty jsi šéfka. Klidně jí zavolej.“

Nepřítomně pohupovala nohou. „Povíme jim, že máme přesvědčivý důkaz, že Arden přes Austrey-Post prodává padělky a někdo z firmy mu v tom pravděpodobně pomáhá. To zatím stačí. Nemá smysl plašit je s teorií, že tetu Vestu možná někdo zavraždil. Stejně pochybuju, že by mi věřili.“

„Jsem proti,“ zavrtěl hlavou Mack. „Jestli jim to chceš říct, radím ti, abys vyklopila všechno.“

Přestala houpat nohou. „Budou si myslet, že jsem se zbláznila.“

Zavrtěl hlavou. „Možná dojdou k závěru, že jsi trochu moc podezíravá a snad i paranoidní, ale pochybuju, že by tě považovali za blázna.“

„Ksakru. Kéž bychom toho měli víc.“

„Potřebujeme to, co se snažila získat tvoje teta,“ pronesl Mack pomalu. „Důkaz.“

„Jak ho seženeme?“

„Přemýšlím o tom, kudy chodím. Od toho jsem přece placený poradce, ne?“

„Asi.“

„Přesně tak.“ Bez varování jí položil ruku na stehno, těsně nad kolenem, a jemně pohladil. „Hmm…“

Při dotyku teplých, silných prstů na nahé kůži strnula a pohlédla dolů. Zatímco pohupovala nohou, lemy županu se slabě rozevřely.

Poměrně zdrženlivá sukně s rozparkem by neodhalila víc, ale skutečnost, že jde o župan, učinila tu scénu nesnesitelně důvěrnou.

Zvlnil koutky úst a sklouzl rukou výš po vnitřní straně stehna. „Macku.“

Vstal, přistoupil blíž a velmi pomalu ji přitiskl ke hraně stolu. Zvedl dlaň z její nohy, ale místo, aby couvl, opřel se rukama o stůl a sevřel ji pažemi. Nedokázala se nadechnout. Nepodobalo se to panické dušnosti, která předcházela záchvatu akutního strachu, bylo to něco naprosto jiného.

„Tohle bychom neměli,“ vypravila ze sebe, „dokud pro mě pracuješ.“

Zavadil ústy o její, čímž její chabé protesty účinně umlčel. Pak nepatrně nadzvedl hlavu.

„Uvažuju o tvých firemních pravidlech, které zakazují bližší vztahy s podřízenými.“

Dvakrát polkla. „Co s tím?“

„Myslím, že jsem našel způsob, jak ten bod obejít.“

„Jak?“

„Končím,“ řekl velmi jemně. „Od téhle chvíle už pro tebe nepracuju. Je to jasné?“

„Macku, proboha –“

„Tvoje příkazy už neposlouchám.“ Stále s pažemi podél jejího těla se znovu naklonil blíž a políbil ji na hrdlo. „Omezení vztahů mezi podřízeným a nadřízeným se mě už netýká.“

Cítila stoupající vzrušení. „Vážně si nemyslím, že je to dobrý nápad.“ To bylo slabé, pomyslela si. Velmi slabé.

„Potýkáme se s tím, že dva lidé se navzájem přitahují a jejich setkání uprostřed noci to ještě zhoršuje.“ Jemně ji kousl do ušního lalůčku, až ucítila jeho zuby. „Navíc jeden z těch dvou má na sobě noční košili.“

„A župan,“ dodala. „Má naprosto decentní župan.“

Místo odpovědi odlepil dlaně od stolu a rozvázal jí pásek.

„Ten župan,“ poznamenal, odmlčel se a pohlédl dolů, „už není decentní.“ Zaplavila ji horká, pronikavá vlna touhy. Rozechvěle mu položila ruce na ramena. Pod černým tričkem ucítila pevné svaly.

„Co uděláme teď, když už se nemusíme řídit žádnými obchodními předpisy?“ zeptal se.

Znovu polkla a sevřela ho pevněji. „Můžeme je nahradit společenskými normami.“

„Ty nás ale nedostanou tam, kde chceme být.“

„A to?“

„Do postele. Spolu.“

Jedním pohybem jí rozevřel kolena a vtiskl se mezi ně. Rukama jí vklouzl pod župan a objal ji. Pak se k ní naklonil a zmocnil se jejích úst.

Její vzrušení rostlo. Proč se tomu bráním? uvažovala. Copak nejsme dva dospělí lidé? Jako bych v hloubi duše netušila, že se tohle může stát, když jsem před chvílí vcházela do pracovny. Jako bych se snad s Mackem nechtěla milovat.

Jako bych ho už nemilovala.

Prohloubil polibek. Cítila jeho dlaň, jak jemně posouvala noční košili. Nic ji před jeho zvídavými prsty nemohlo ochránit. Jakmile ji důvěrně pohladil, zhluboka se nadechla.

Nedokázala odolat. Natáhla ruku k zipu jeho kalhot. Zatímco ho rozepínala, zavadila prsty o plný, pevný tvar jeho penisu.

Při jejím dotyku zasténal. „Radši to udělám sám.“ Jemně ji odstrčil a opatrně zip rozepnul. Jakmile se uvolnil z těsné látky, vklouzl do jejích čekajících dlaní. Uchopila ho a jemně hnětla, vychutnávajíc jeho blízkost i důkaz jeho touhy.

Pevně ji sevřel, přitáhl ke hraně stolu a pomalu do ní vnikl. Zhluboka se nadechla, vzala jeho obličej do dlaní a vrátila mu polibek se smyslnou dravostí, stejně intenzivní jako byla jeho vlastní.

Pocit plnosti ji doháněl k šílenství. Napětí v ní dosáhlo vrcholu. Svět se propadal a zdálo se jí, že se volně řítí nekonečným prostorem.

V tom úžasném, strhujícím okamžiku, kdy se všechno vymklo kontrole, se k ní připojil v sladkém, omamujícím pocitu životodárné, opojné extáze.

Za dlouhou dobu se pohnul, zvedl ji ze stolu a odnášel z pracovny.

Blaženě se přitiskla k jeho hrudi. „Kam jdeme?“

„Najít postel.“

„Hmm…,“ žvýkala jeho ušní lalůček, „je to tam mnohem pohodlnější.“ Překvapeně si uvědomila, že s ní začíná stoupat po schodech. „Vážně mě chceš vynést až nahoru?“

„Nebo se cestou zhroutit.“

„To bych nerada. Umím vyjít sama, opravdu.“

„Věřím ti, ale je to pro mě výzva. A víš, jací jsou chlapi, když jde o výzvy.“

Stál na třetím schodě a mluvil jen trochu zadýchaně. Měla dojem, že mu pohyb s ní nedělá velké potíže.

Přejela mu prstem po rameni. „Máš dobrou fyzičku.“

„Chceš říct na muže mého věku?“ Zastavil se na podestě, aby popadl dech. „Díky.“

„Jsi ve skvělé formě na muže jakéhokoli věku,“ zamumlala chraplavě.

„Oceňuju ten názor.“ Prošel dveřmi ložnice, položil Cady na postel a s tichým zasténáním si na ni lehl. „Ale příště tě možná nechám to schodiště vyjít.“

Příště… Přemýšlela, jak tomu má rozumět. Je to jen nenucená, ledabylá poznámka? Nebo očekávání, že tohle bude trvat tak dlouho, dokud jejich práce neskončí? Nebo snad náznak dlouhotrvajícího románku?

Nejlepší je nad tím nehloubat, usoudila a zabořila mu obličej do ramene. Dnes ne. Nebudu přemýšlet o budoucnosti. Těch pár zbývajících hodin do svítání si nenechám ničím zkazit.

Na nervové zhroucení bude dost času později.

20

Ze spánku ji vyburcovalo pronikavé, neodbytné drnčení domovního zvonku. Prudce se posadila na posteli, zamrkala a horečně uvažovala, kde je. Oknem, rámujícím důvěrně známý pohled na záliv a město, dopadalo dovnitř ranní světlo, pronikající zataženou oblohou s mírným deštěm.

Ložnice ale důvěrně známá nebyla. Jsem v Mackově pokoji, uvědomila si. Ne v tom, kde jsem bydlela od příjezdu do vily.

Zvonek se rozezněl znovu, tentokrát ještě naléhavěji. Mack vedle ní zavrčel několik nesrozumitelných slov a odhodil přikrývku.

„Zajdu tam,“ zamumlal.

Překulil se na nohy a natáhl se po kalhotách. Načechrala si polštář a vychutnávala pohled na jeho nahé tělo. Je krásný, pomyslela si. Mohl by stát modelem pro sochu.

Z výhledu se netěšila dlouho. Natáhl si džíny a s bosýma nohama a obnaženou hrudí zamířil ke dveřím. Zmizel v chodbě.

Cady slyšela jeho kroky na schodech a pak se vchodové dveře otevřely.

„Tati!“ Jakýsi ženský hlas přešel do nešťastného zakvílení. „Co se děje? Paní Thompsonová říkala, že dneska se přijde na dům podívat nějaký obchodník s nemovitostmi. Jak jsi to jen mohl udělat?“

Mackova dcera. Cady se vydrápala zpod deky, vstala a popadla župan, který se válel na zemi vedle postele. Vyběhla na galerii a pohlédla dolů.

V předsíni stáli Mack a jeho dcera.

„Co tu děláš, Gabriello?“ Mack na ni překvapeně zíral.

„Volala jsem paní Thompsonové. Chtěla jsem ji poprosit, aby mi poslala kabát, který jsem si tam posledně nechala. Zmínila se, že dneska musí pořádně uklidit, protože odpoledne má přijít zástupce realitní kanceláře. Nechtěla jsem tomu věřit.“

„Jak ses sem dostala?“ pokračoval Mack tiše.

„Autobusem ze Santa Cruz do San Franciska a pak jsem chytila loď –“ Gabriella se zarazila a civěla na Cady. „Kdo jste?“

„Dobré ráno.“ Cady jemně zvlnila rty. Gabriella měla stejné oči jako Mack, nebylo možné se neusmát. „Cady Briggsová.“

„Tak to jste vy.“ Vztek a zuřivost zkřivily Gabriellin půvabný obličej. „To vy jste ta znalkyně, která zpackala tu práci pro Notche a Deweyho. Je to všechno vaše vina!“

„Gabriello!“ Mack sice přímo nekřikl, ale z jeho hlasu čišela autorita. „To stačí. Posaď se v obývacím pokoji, my se zatím s Cady oblékneme. Pak si někde dáme snídani a promluvíme si.“

Gabriella zatnula pěsti. „Myslíš, že chci snídat s tvojí milenkou?“

„Řekl jsem, abys toho nechala, Gabriello. Sedni si a vzpamatuj se. Na takovýhle záchvat vzteku jsi dost stará.“

Cady sebou trhla, ale mlčela. Není to moje dcera, připomněla si.

„Děláš to kvůli ní, co?“ Slzy zastřely Gabriellin hlas. „Prodáváš náš dům proto, že s ní máš poměr. Je to jedna z potrhlostí mužských středního věku?“

„Běž se posadit.“ Mack se obrátil ke schodišti. „Promluvíme si za chvíli.“

„Jak jsi to jen mohl udělat, tati? Jak jsi mohl nabídnout náš dům na prodej?“

Mack neodpověděl. Bral schody po dvou a na galerii se protáhl kolem Cady.

„Promiň,“ zamumlal tiše ze dveří ložnice. „Když odjedu z domova, vždycky jí nechávám adresu, kde mě může zastihnout.“

„To je samozřejmé. Netrap se tím.“

Gabriella odkvačila do obývacího pokoje a zmizela jim z očí.

„Je to půvabná mladá žena, Macku.“

„V tuhle chvíli se chová jako spratek.“

„Vždycky je šokující zjistit, že i rodiče ještě mají sexuální poměr.“

„Tady nejde o sex, ale o dům.“

„Vážně?“ Zamířila k vlastní ložnici. „Omluv mě, půjdu se obléknout. A pokud ti to nevadí, radši vás nechám s Gabriellou snídat o samotě.“

„Ne. Chci, abys tam byla.“

„Nehodí se to.“

Zkřivil rty. „Máš pravdu. Co si ksakru myslím? Není fér vtáhnout tě do nepříjemné scény s náladovým děckem. Proberu to s Gabriellou sám. Je to moje dcera, ne tvoje.“

Cady zaváhala. „Nebuď na ni moc přísný, Macku. Zřejmě ji to velmi rozrušilo. A je v obtížném věku.“

„Něco ti povím, Cady Jako rodič tě ujišťuju, že každý věk je obtížný.“

Pocítila nostalgii. Jako rodič. To ona asi nikdy nebude. „Jsi odborník, takže se s tebou nehádám. Ale aspoň mi slib, že na ni půjdeš opatrně. Jako žena ti říkám, že je nešťastná a bojí se budoucnosti.“

Jeho výraz o mnoho nezměkl, ale oči se mu nepatrně rozjasnily. „Dobře, budu si to pamatovat.“

Zavřel dveře.

Vykročila chodbou ke svému pokoji. Jakmile položila ruku na kliku, cosi ji přimělo, aby se zastavila a znovu pohlédla z galerie.

Gabriella ji pozorovala ze dveří obývacího pokoje. Obličej měla červený a napjatý.

Z náhlého popudu Cady pustila kliku a přešla ke schodišti. Pravděpodobně to není rozumné, prolétlo jí hlavou. Není to můj problém, s Mackem jsme přinejlepším náhodní milenci. Dvě lodě míjející se v noci.

Trhla sebou. Fajn, ten sex možná není tak úplně náhodný, ale náš vztah se rozhodně nedá popsat jako vážný. Nebudu mít v životě Macka a Gabrielly stálé místo. Lepší by bylo neplést se mezi ně. Nechat Macka i jeho dceru, aby si vlastní problémy vyřešili sami.

Sešla dolů. Gabriella se nepohnula. Nasupeně stála, ramena shrbená, paže pevně zkřížené na hrudi, tváře vlhké.

„Gabriello?“ oslovila ji Cady tiše. „Nechcete si se mnou popovídat?“

„Proč bych měla? Nemáme si co říct.“

„S tím nesouhlasím. Jak se zdá, máme obě zájem o jednoho muže.“

„Nechte ho na pokoji. Všechno je vaše chyba. Bylo mi hned jasné, že při té poslední práci se něco stalo. Věděla jsem to.“

„Proč vám to vadí?“

Gabriella se napřímila. „Nevadí. Nezůstane s vámi dlouho. S žádnou ženskou to nikdy nebylo vážné.“

„Kvůli vám?“

„Kvůli mojí matce.“

„Ne,“ zavrtěla Cady hlavou. „To bych neřekla.“

„Miloval ji.“

„Ano, to určitě.“

„Jak to víte?“

„Není těžké to poznat.“

Gabriella se zatvářila zmateně. „Vyprávěl vám o ní? Proč? Nikdy o ní s nikým nemluvil.“

„Možná proto, že jsem mu řekla o svém prvním manželství.“ Cady kolem ní prošla do kuchyně. „Myslím, že se tomu říká ‚sdílení‘. Co je s tím realitním agentem, který se má dnes podívat na váš dům?“

„Dobře to víte.“ Gabriella se za ní ploužila s očividným zdráháním. „Táta začal o prodeji mluvit až potom, co se vrátil z toho posledního případu.“

Cady zvedla konvici a přešla k dřezu, aby ji naplnila. „Gabriello, to nedává smysl. Nejdřív jste prohlásila, že váš otec to se svými přítelkyněmi nikdy nemyslí vážně. A teď tvrdíte, že nad ním mám takovou moc, abych ho přinutila prodat dům?“

„Pokud si myslíte, že jste zábavná –“

„Zapomeňte na to.“ Cady položila konvici na sporák a zapnula hořák. „Dáte si čaj?“

„Ne.“

Cady zvedla balíček anglických vdolečků. „Vezmete si se mnou?“

„Ne.“

„Fajn.“ Vytáhla jeden vdoleček, rozpůlila ho a obě poloviny vložila do toasteru.

Gabriella ji popuzeně pozorovala. „Táta říkal, že se nasnídáme venku.“

„Klidně si s otcem někde něco dejte. Já ale hodlám snídat tady. Nebudu se míchat do rodinné hádky.“

„Táta a já se nehádáme. Nikdy.“ Gabrielliny rty se roztřásly. „Aspoň v tak důležitých věcech, jako je tahle.“

Cady přikývla. „Nejspíš proto, že váš otec obvykle ustoupí, abyste byla šťastná.“

Gabriella po ní šlehla zamračeným pohledem. „Co tím chcete říct?“

„Nic moc.“ Cady vylovila z ledničky tavený sýr. „A co děláte vy, aby byl šťastný?“

Než byla Gabriella schopná slova, nastalo krátké ticho.

„Nesnažte se naznačit, že s ním manipuluju,“ zasyčela. „Tak to není.“

„Říká se tomu vyvolávání pocitu viny a něco mi našeptává, že jste v tom velice, velice dobrá.“

Gabriella zbledla. „Jak to můžete říct? To není pravda. Nesnažím se, aby se cítil provinile.“

„Proč myslíte, že chce ten dům prodat?“

„Nevím,“ vzlykla Gabriella nešťastně. „Něco se s ním stalo. Už nějakou dobu se chová divně a potom, co vás najal na ten poslední případ, se to ještě zhoršilo.“

„Možná dělá úplně to samé jako vy na fakultě.“

Gabriella na ni zírala. „To samé? A co?“

„Pokračuje ve svém životě.“

Nastalo krátké, tísnivé ticho.

„Ale musí kvůli tomu prodávat dům?“ vyjekla Gabriella zoufale.

„Nevím.“ Konvice začala pískat. Cady ji zvedla. Vroucí vodou zalila čaj, který nasypala do keramického džbánku, aby stačil oběma. „Jsme dvě chytré ženské. Vsadím se, že na to přijdeme.“

Mack se zadíval na odraz v zrcadle, visícím nad lesklým bílým umyvadlem, a uvažoval, jak to Gabrielle vysvětlí. Pravdou bylo, že to nedokázal vysvětlit ani sám sobě. Přesto kdesi hluboko uvnitř věděl, že dnešní den přijde. Jen netušil kdy.

Život se stále vyvíjí, i když se člověk snaží o opak. Zbývá jen doufat, že časem to Gabriella pochopí.

Do té doby však budou potíže. V minulosti mu nedělalo problémy držet vztahy diskrétně v pozadí, poněvadž necítil nepřekonatelnou touhu udělat z nich středobod svého života. Ale Cady byla jiná. Pochyboval, že by to bez ní dlouho vydržel.

Naklonil se nad umyvadlo a opláchl si obličej studenou vodou.

„Nevezme si vás.“ Gabriella stála u okna a upřeně civěla do mlhy. „Nikdy se s žádnou ženskou neožení.“

Cady přinesla dva šálky čaje a položila je na stůl. „Možná vás to překvapí, ale ani já nehodlám být jednou z řady žen vašeho otce.“

Gabriella pokrčila ramenem. „Myslíte, že jste nějak mimořádná?“ Obrátila se ke Cady „Proč?“

Cady se vrátila ke kuchyňské lince a vzala balíček anglických vdolečků. „Nejspíš proto, že mám svou hrdost. Opravdu si nedáte čaj? Udělala jsem ho dost pro obě.“

Gabriella stočila planoucí pohled k šálku, zaváhala a pak popošla dva kroky ke stolu. Zvedla čaj a znovu se vrátila k hlídkování u okna.

„Jestli vás to uspokojí,“ prohodila Cady, „váš otec a já jsme o manželství nikdy nemluvili.“

Gabriella po ní vrhla pátravý pohled a pak, očividně trochu uklidněná, se znovu zadívala z okna.

„Povězte mi o tom domě.“ Cady zvedla šálek. „Proč myslíte, že ho chce otec prodat?“

Gabriella velmi pevně sevřela šálek. „Nevím. Jen mi je jasné, že to má něco společného s vámi.“

„To bych neřekla.“ Cady pozorovala Gabriellina napjatá ramena. „Podle mě se to týká vás.“

„Mě? Ale já nechci, aby ho prodal.“

„Jak ten dům vypadá, Gabriello?“

„Cože?“

„Kolik má pokojů? Kuchyň je malá, nebo velká? Máte zahradu?“

Gabriella zaváhala. „Čtyři pokoje, dvě koupelny.“ Její hlas zněžněl. „Je tam velká starodávná kuchyň. Když máma umřela, s tátou jsme tam společně vařívali. Zahrada je obrovská. Roste tam spousta keřů, květin a trávy. Měla jsem tam svou maturitní oslavu.“

„To vypadá jako úžasné místo.“

„Taky je. Je to náš domov.“

„Připadá mi, že bez vás to tam může být poněkud prázdné.“

Gabriella sebou trhla a prudce nadzvedla hlavu. „O prázdninách jezdívám domů.“

„Ale po zbytek času je tam váš otec sám, ne?“

Gabriella vysunula bradu v tvrdošíjném gestu, které Cady připomnělo Macka. „Táta je tam spokojený.“

„Jste si tím jistá?“

„Poslední dobou hodně cestuje.“ Gabriellin hlas nabral obranný tón. „Vůbec není opuštěný jestli se to snažíte naznačit. A občas má rande. Spoustu ženských. Nejenom jednu.“

„Přesto se budete vracet pořád míň a míň, ne? Jednou dokončíte školu. Najdete si práci. Nejspíš se vdáte a vybudujete si vlastní domov. Nikdy se do toho pěkného velkého domu nevrátíte natrvalo. Tak to v životě chodí.“

„Nechápete to.“

Cady si zvolna usrkla čaje a odložila šálek. „Žiju sama.“

„Ano?“

„Většinou je to fajn, jsem na to zvyklá. Vždycky jsem ve svém bytě bydlela sama.“ Na chvíli se odmlčela. „Je v něm spousta místností.“

„Vážně?“

„Nekupí se tam kolem mě žádné vzpomínky. Když vejdu do obývacího pokoje, neútočí na mě představa malé holčičky, která se schovává za pohovkou. Nedělím se o kuchyň se vzpomínkami na někoho, kdo mi pomáhal vařit večeři a sklízet po ní. Nemám zahradu, do které bych vcházela s myšlenkou, jak to mojí dceři slušelo, když tam slavila konec školy.“

Gabriella strnula s rukou ve vzduchu. S raněným výrazem se obrátila. „Přízraky a vzpomínky? Myslíte, že to opravdu tátu trápí?“

Cady se na ni zadívala. „Co kdybyste se ho na to zeptala?“

Nedlouho potom usedl Mack za volant auta. Gabriella vklouzla na sedadlo vedle něj.

„Nemusíš se mnou až do Santa Cruz,“ hlesla. „Můžu jet autobusem.“

„Nevadí mi to.“ Mack vycouval z příjezdové cesty k vile. „Potřebuju něco projednat s klientem, který bydlí v horách. Cestou se u něj zastavíme.“

Cady stála na okraji cesty a mávala. Stočil dolů okénko.

„Do večeře jsem zpátky,“ prohodil.

„Dobře,“ usmála se. „Jeďte opatrně.“

Bože. Nemluvíme spolu jako pár, který má za sebou léta manželství?

Navzdory vážnosti, jež vyzařovala z jeho dcery, se v duchu usmál a zabočil na úzkou silnici.

Gabriella seděla napjatě vedle něj. Celou snídani byla nepřirozeně tichá. Když přišel dolů, očekával příval slz a výčitek. Místo toho se setkal s neobvyklým tichem. Zavčas si všiml Cadyina výrazu a nezačal s přednáškou.

„Je jiná, viď?“ zeptala se Gabriella váhavě. „Není jako ty ostatní.“

„Ne, není,“ připustil Mack.

„Chceš si ji vzít?“

Cosi uvnitř něj se sevřelo. „O svatbě nepadlo jediné slovo.“

„Tvrdila to taky.“

„Je to pravda.“

Gabriella sevřela rty. „Taky říkala, že bych se tě měla na něco zeptat.“

„Na co?“

Gabriella se zhluboka nadechla, jako by shromažďovala odvahu. „Prodáváš dům, protože je plný přízraků a vzpomínek?“

Chvíli mlčel a uvažoval.

„Nešel bych tak daleko, abych tvrdil, že v něm vidím přízraky. Samozřejmě je tam spousta vzpomínek. Dobrých. Ale nevážou se k domu. Až odtamtud odejdu, vezmu si je s sebou.“

Zastrčila ruce hluboko do kapes pleteného kabátku a přes okenní sklo civěla přímo před sebe. „Nechápu. Jestli ti nevadí vzpomínky, proč potřebuješ odejít?“

„Neumím to vysvětlit. Začínám si ale myslet, že staré vzpomínky se podobají obrazům na stěně muzea. Někdy musíš kousek popojít, možná i změnit prostředí, abys je viděla v jiném světle.“

„Proč?“

„Abys mohla vytvořit místo pro nové.“

Gabriella na něj pohlédla. „Znamená to, že na původní vzpomínky zapomeneš?“

„Nikdy,“ zavrtěl Mack hlavou. „Na skvělé umělecké dílo se nezapomíná.“

Gabriella čekala, dokud Mack neotevřel bránu a nenasedl zpátky do auta. S neskrývanou zvědavostí pozorovala úzkou, rozježděnou cestu, která vedla ke srubu ve tvaru A. „Kdo tu bydlí?“ zajímala se.

„Jeden chlapík jménem Ambrose Vandyke. Sbírá stará brnění.“

Natočila hlavu. „Ten, co měl Deweyovu a Notchovu přilbu?“

„Správně.“ Mack přepnul na nižší rychlost. „Navíc je to počítačový génius. Mám dojem, že se poslední dny trochu nudí.“

Opatrně projel příjezdovou cestou. Jakmile zastavil, spatřil Ambrose, čekajícího ve dveřích. Vandyke měl dlouhé vlasy svázané do culíku, na sobě džíny a bavlněné tričko s obrázkem človíčka na surfovacím prkně s počítačem v ruce.

„Zdravím vás, Macku.“ Ambrose seskočil ze schůdků a zalomcoval Mackovi rukou. „Potěšilo mě, že jste se ozval. Rád vás znovu vidím.“

„Já taky.“ Mack nespouštěl z Ambrose oči, zatímco Gabriella obcházela přední část vozidla. „Chtěl bych vás seznámit se svou dcerou Gabriellou. Navštěvuje školu v Santa Cruz.“

„Fakt?“ Ambrose se rozzářil. „Často tamtudy projíždím. Cestou na pláž, víte?“

„Vážně?“ Gabriella se poprvé za ten den usmála.

„No, vlastně mě napadlo, že bych začal trochu studovat na univerzitě. Poslední dobou nic moc nedělám a člověk nemůže pořád jen surfovat.“

„Chápu, že to může být časem trochu jednotvárné.“

„To máte pravdu. Pojďte dál.“ Ambrose je neobratně vedl ke dveřím. „Uvařil jsem čaj.“

Gabriella vešla dovnitř jako první. Při pohledu na hromadu starého kovu v koutě se zarazila.

„To je senzace,“ vydechla uctivě.

Ambrose rázem zčervenal. „Díky,“ vypravil ze sebe.

Dívka mu věnovala zářivý úsměv. „Miluju starožitná brnění.“

Ambrose se na ni zadíval jako jelen polapený ve světle reflektorů. „Já taky.“

Je čas změnit téma, prolétlo Mackovi hlavou. „Tak Ambrosi, co si myslíte o nabídce, o níž jsme mluvili po telefonu?“

Vandyke se zjevným úsilím odtrhl od Gabrielly pohled. V jeho inteligentním obličeji probleskl nefalšovaný zájem. „Hned tu noc, kdy jste mi zachránil život, jsem vám řekl, že jsem vaším dlužníkem. Myslel jsem to vážně. A navíc mě tahle poradenská práce zajímá. Kromě pláže na mě nic podstatného nečeká. V poslední době jsem zažil jediné vzrušení, to když se mi ti dva chlapíci snažili ukrást brnění.“

„Takže jste pro?“

„Děláte si legraci? Kdy začneme?“

„Hned,“ odpověděl Mack.

Mack měl v jedné věci pravdu, pomyslela si Cady. Práce soukromého očka je vyčerpávající.

Není to jen nuda, napadlo ji, když se pustila do dalšího náčrtku ulice před domem Jonathana Ardena. Trápila ji nepřetržitá starost, že někdo půjde kolem a bude chtít vyzkoušet, jestli je skutečná malířka.

Zatím se u ní zastavily dvě děti, které ji prosily, aby jim nakreslila jejich portrét, a nějaká starší paní požádala o obrázek svého pudla. Obojí zdvořile odmítla s vysvětlením, že chodí do kurzu a nákres ulice má za úkol.

Dvě a půl hodiny neustálého malování stejných dveří, střech a chodníků celkovou kvalitu obrázku nijak nezlepšily. Ze zoufalství přešla k abstraktnějšímu pohledu, ale po objektivním zhodnocení musela připustit, že vytvořila pouze směsici úhlů a nesmyslných čar.

Taky se až do dnešního dne za malířku nikdy nevydávala. Co může člověk čekat od prvního dne v práci?

Vrata garáže na protější straně ulice se pohnula. Za pomalu se zvedající mříží čekal malý ford. Jakmile měl dost místa, vyřítil se na ulici. Řidič šlápl na plyn a zmizel, aniž by čekal, až se vrata za ním zavřou.

Nakonec zaklapla. Beze spěchu. Nechávala dostatek času, aby se pod nimi někdo nepozorovaně protáhl.

Cady došlo, jak se Mack dostal do budovy, aniž by se tam musel vloupat. Uvažovala, jestli by mělo smysl, aby totéž zopakovala. Usoudila, že i kdyby pronikla do garáží, do Ardenova bytu se nedostane. Nedosáhne ničeho jiného, než co se už podařilo Mackovi. Pokud by ovšem nechtěla znovu prohrabat kontejner, což jí připadalo nesmyslné.

Čím déle seděla na chodníku, tím víc pochybovala o tom, že nutkání nasednout po Mackově a Gabriellině odjezdu na loď do města bylo správné. Původně odjela z domu s úmyslem trochu se projít, aby se uklidnila. Hlavu měla plnou zmatku a otázek, na něž neexistovaly odpovědi. Vzpomínky na noc v Mackově náruči soupeřily s pomyšlením na jeho vztah s dcerou a s vlastní nejistou budoucností. Zjistila, že se pohybuje stále dokola v menších a menších kruzích, dokud neucítila varovné impulzy strachu.

Teprve u jeviště, které už připravili na karnevalovou noc, věděla, jak tenhle den stráví. Během vyšetřování dospěli s Mackem k jediné solidní informaci, a sice že Jonathan Arden je podvodník, který má co vysvětlovat. Obhlédnout jeho byt by mohlo být užitečné. Ať už uvidí cokoli.

Při zpětném pohledu mohla říct, že v tu chvíli jí to připadalo jako dobrý nápad.

Odložila blok s tužkou a zvedla poslední kousek tuňákového sendviče, který si koupila v malém bistru na rohu ulice. Měla žízeň a slaný tuňák jí moc nepomohl, ale odmítala jakékoli tekutiny. Bohužel zjistila, že veřejná toaleta je v nedohlednu. Už jednou vážila cestu až na konec ulice, aby využila příslušenství blízké restaurace. Číšník byl sice milý, ale nechtěla upoutat jeho pozornost tím, že se ještě vrátí.

Právě dojedla sendvič, když před domem Jonathana Ardena zastavila poštovní dodávka. Bez valného zájmu sledovala, jak řidič vystoupil, ze zadní části vozidla vytáhl několik krabic a vyšel po schodech. Zmáčkl zvonek, po chvíli se ozval bzučák a dveře se rozlétly. Poslíček vstoupil.

Zamířil ke dvěma různým dveřím. První otevřela starší žena s natáčkami ve vlasech. Zdálo se, že si s listonošem ráda poklábosí. Když se mu konečně podařilo vyváznout, prošel prosklenou chodbou na druhý konec.

Před bytem Jonathana Ardena se zastavil. Přitlačil na zvonek, ale nikdo neodpověděl. Mohla jsem mu klidně říct, že Arden není doma, pomyslela si Cady.

Po chvíli poslíček mrkl na krabici. Se zřejmou spokojeností, že nepotřebuje k jejímu předání podpis, ji položil na práh.

Balíček pro Jonathana Ardena.

Zvědavost se probudila. Cady pozorovala, jak řidič vychází z budovy, nasedá zpátky do dodávky a odjíždí od obrubníku. Teď je to v rukou osudu, napadlo ji. Jestli se Arden vrátí dřív, než někdo vyjede z garáže, nikdy nedostanu šanci podívat se, co mu to leží u dveří.

Pokud budu mít štěstí, mohlo by se mi podařit vklouznout dovnitř na dost dlouho, abych ten balíček omrkla.

Pomalu se loudala po chodníku a snažila se předstírat, že hledá lepší pozici pro malování.

Právě když procházela kolem domu, vrata zaskřípala. Zatajila dech. Za jejími zády vyjelo auto z garáže, krátce se zastavilo a pak se zařadilo do jízdního pruhu.

Vrata znovu zavrzala. Když se Cady ohlédla přes rameno, zjistila, že zbývá stále dost místa, aby se protáhla.

Pokud si pospíší.

Zhluboka se nadechla a vyrazila. Podařilo se jí proklouznout pod mříží a zastavila se v garáži.

Nikdo na ni nekřičel. Psi neštěkali. Sirény nekvílely.

Mříž se zařinčením narazila na chodník.

Cady chvíli stála v přítmí a snažila se uklidnit. Pak zamířila ke schodišti. Jen jeden letmý pohled, letělo jí hlavou, když stoupala po betonových schodech. Víc riskovat nebudu.

Otevřela dveře do prvního poschodí a snažila se tvářit, že sem patří. Nikde nikdo. Cesta k Ardenovým dveřím na konci chodby jí připadala jako desetimílová túra. Při každém kroku se připravovala na to, jak se otevřou dveře a spustí se příval otázek. Napjatá a se zatajeným dechem se blížila k cíli.

Teď není čas na panický záchvat, prolétlo jí hlavou. Nech si ho na potom.

Konečně po chvíli, která jí připadala jako věčnost, dospěla ke dveřím, zastavila se a mrkla na štítek s jmenovkou na krabici. Zpáteční adresa patřila obchodu s kostýmy v rušné, umělecky orientované jižní čtvrti města.

Obchod s kostýmy?

Zvědavost převážila nad zdravým rozumem. Cady se sehnula, popadla balíček a vyrazila do soukromí schodišťové šachty. Zmizela uvnitř a seběhla do poloviny schodů. Odtamtud uslyší kroky, ať se budou blížit z jakékoli strany.

Velmi opatrně rozvázala provázek na krabici a nadzvedla víko. Uvnitř zahlédla objemné záhyby černého pláště. Nahoře ležela stříbrná maska navržená tak, aby zakryla celý obličej.

Je možné, že by se Jonathan Arden chystal na maškarní bál? Podobné plesy nejsou tak běžné, dokonce ani v San Francisku.

Cady se však v hlavě vynořilo pouze jediné místo, které vyžadovalo kostým. Karnevalová noc v Phantom Pointu.

21

„Kde jsi ksakru byla?“ Tichý Mackův hlas, vibrující potlačovaným vztekem, ji zarazil už v předsíni. S rukou na klice pozorovala, jak se k ní pomalu blíží.

Odpověděla jedinou věc, která ji napadla. „Vrátil ses dřív, než jsem myslela.“

„Jo, to vidím.“ Zastavil se kousek od ní, jako by se jí bál dotknout. „Jela jsi do města špehovat Ardena?“

„Klid, Macku. Přeháníš to.“

Udělal poslední krok, kterým překlenul zbývající vzdálenost, a položil jí dlaně na ramena. „Snažila ses domluvit si s Jonathanem Ardenem schůzku?“

„Ne, nesnažila. Spokojený?“

Sevřel ji pevněji. „Byla jsi u něj?“

Vzplál v ní vztek. Jako bych už dneska za sebou neměla dost stresu, prolétlo jí hlavou.

„Ne.“ Vytrhla se z jeho sevření a protáhla se do chodby. „Co se to s tebou děje? Chováš se jako popudlivý manžel.“

„Nejsi zvyklá nikomu nic vysvětlovat, co?“

„Ne, nejsem zvyklá se omlouvat.“ Položila kabelku na starožitnou lavičku a obrátila se k němu. „Nejsme děti, Macku. O co ti jde?“

„Řekl jsem ti jasně, aby ses kolem Ardena nemotala.“

„Ani jsem ho neviděla.“ Rozhodila ruce. „Nějakou dobu jsem pozorovala jeho dům, to je všechno.“

„To už vím.“ Znovu k ní přistoupil. „Když jsem se vrátil a zjistil, žes odjela, bylo mi to jasné. Čeho si myslíš, že tímhle nesmyslným riskováním dosáhneš?“

„Nepracuju pro tebe. Neposlouchám tvoje příkazy.“

„Co jsi vlastně dělala?“ zeptal se konečně. „Pověz mi přesně, cos dělala.“

Zkřížila paže. „Byla jsem před domem, právě když u Ardenových dveří nechal pošťák balíček. Arden nebyl doma, tak jsem šla dovnitř, tu krabici vzala, odnesla a na schodech otevřela.“

Mack na ni strnule zíral.

„To snad ne,“ vydechl konečně. „Co sis k čertu –?“

„Uvnitř byl kostým,“ pokračovala rychle. „Možná že chce jít na karneval tady v Phantom Pointu. Hledáme souvislosti. A zrovna se jedna velká nabízí.“

„Tomu nevěřím.“

„Je to další střípek důkazu. Mysli. Může nám to pomoct poskládat ostatní kousky mozaiky. Copak to nevidíš? Jestli chce přijít na karnevalovou noc, třeba se s někým z Phantom Pointu stýká blíž, než jsme si mysleli.“

Mack mlčel.

Zvedla bradu. „Nechci se s tebou hádat, Macku.“

„Nehádám se. Nemůžu. Jsem pořád v šoku.“

„V tom případě pojď za mnou. Naleju ti něco k pití.“ Obrátila se na podpatku a zamířila na druhý konec rozlehlého domu.

Atmosféra v kuchyni byla na bodu mrazu. Vloudal se dovnitř, zatímco Cady připravovala večeři. Jednou nebo dvakrát se pokusila o konverzaci, ale odmítal spolupracovat. Neměl náladu na zdvořilou diskusi. Byl naštvaný.

A nejvíc ho trápilo, že mu Cady dala jasně najevo, že nemá právo se rozčilovat.

Zatímco dokončovala salát, nalil si druhou sklenku vína a postavil se k oknu. V duchu si říkal, že má Cady pravdu. Opravdu se choval jako popudlivý manžel. Nedlužila mu žádnou odpověď. Na nic takového neměl sebemenší nárok.

Ani veškerá logika světa však nemohla potlačit strach, který se ho zmocnil, jakmile se odpoledne vrátil do prázdného bytu.

„Jak to dopadlo s Gabriellou?“ vyzvídala Cady.

Další nabídnutá ruka ke smíru, pomyslel si. Asi bych ji měl přijmout. Dřív nebo později musíme tuhle slepou uličku překonat.

„Promluvili jsme si. Podle mě je to v pořádku.“ Odvrátil se od okna. „Cos jí vlastně ráno řekla, než jsem za vámi sešel dolů?“

Cady se natáhla pro nůž. „Nic moc. Jen jsem navrhla, aby se tě zeptala, proč chceš ten dům prodat.“

Přemítal nad tím. „To je poprvé, co se mě na to zeptala. Když jsem o tom začal mluvit dřív, byla podrážděná a rozrušená a vypadala, že se co nevidět rozbrečí. Dneska se mnou ale mluvila rozumně a dospěle.“ Pozoroval ji, jak míchá olivový olej s octem. „Řekl bych, že tvojí zásluhou.“

„Odpověděls jí?“

„Snažil jsem se.“ Odmlčel se a lokl si vína. „Nevím, jestli se mi to podařilo. Mám dojem, že to neumím vysvětlit ani sám sobě. Ale aspoň poslouchala. To je krok kupředu.“

„Je to inteligentní mladá žena a miluje tě. Nakonec se všechno spraví.“

„Omlouvám se za tu poznámku o milence,“ dodal po chvíli.

„Zapomeň na to.“

„Gabriella ví, že jsem měl v minulosti i jiné ženy. Obvykle jsem je seznámil. Ale vždycky jsem držel osobní život za scénou, jestli víš, jak to myslím.“

„Jinými slovy tě Gabriella nikdy s žádnou ženskou nepostihla v posteli.“

Zamračil se. „Nehledala nás tam.“

„Hmm.“

„Je už velká. Ví, že jsem se s nimi jenom nedržel za ruce.“

„Ale chránils ji, aby nemusela čelit realitě, že její otec se nezříká sexuálního života. Je to tak?“

„Některé věci by měly zůstat v soukromí. A máš pravdu, snažil jsem se ji chránit. Pravdou ale je, že i mně vyhovovalo držet ty vztahy stranou.“

„Aha, asi už začínám chápat.“ Cady přešla ke sporáku.

„Kdykoli jsem se s nějakou zapletl, vždycky jsem dal jasně najevo, že manželství nepatří do mého seznamu priorit.“ Proč se vlastně omlouvám? blesklo mu hlavou. Jestli mi Cady nedluží odpověď, jsem na tom stejně. „Od začátku bylo jasné, že nebudu Gabriellu nutit, aby se smířila s nevlastní matkou. Připadalo mi to fér.“

„Ale?“

Lokl si vína. „Když se ohlídnu zpátky, mám dojem, že to tak pro mě bylo jednodušší.“

„Hmm.“

Zaváhal. „Víš, co chci říct?“

„Chránils sebe stejně jako Gabriellu.“ Pomalu vydechl. „Možná. Jak už jsem řekl, bylo to snazší.“

Cady nasypala těstoviny do vroucí vody. „Tak povídej, Macku, jaký milostný život jsi prožíval během posledních několika let?“

„Nic úžasného. Hodně jsem toho promeškal.“

Do jejího výrazu se vloudilo pobavení, které po chvíli propuklo v plný, nekontrolovatelný smích. Zmateně naslouchal, pak se začal potutelně usmívat, až se nakonec hlasitě rozesmál.

Kuchyň byla najednou o hodně vlídnější.

Sylvia vzhlédla ke Cady, která právě usedla k malému stolku na chodníku před restaurací. „Varuju tě. Jestli tu zůstaneš víc než pět minut, budeš muset se mnou a Eleanor Middletonovou poobědvat. Máme spolu probrat mou roli během karnevalové noci.“

Cady se chvatně rozhlédla a hledala důvěrně známý stříbřitě bílý pážecí účes, který Eleanor charakterizoval. Zatím tu mnoho lidí neviděla. Po předsedkyni výboru nebyla ani stopa.

„Neboj, stihnu to říct ve čtyřech minutách,“ ujistila Sylvii. „Rádi bychom k vám s Mackem dnes zaskočili na večeři. Chceme si s vámi promluvit.“

„Kvůli vašemu velkému oznámení?“ nadhodila Sylvia napjatě.

„Velkému oznámení?“ Cady horečně uvažovala. „Aha, myslíš zasnoubení. Ne, kvůli tomu ne.“

Její sestřenice si viditelně oddechla. „Dnes večer nemůžeme. Čekáme jednoho z Gardnerových klientů. Zítra mám nabitý celý den, ale myslím, že večer už budeme oba volní.“

Cady zaváhala. Uvažovala, jestli má přímo vyrukovat se svou teorií Vestiny smrti. Vědomí, že by to Sylvií otřáslo, ji zastavilo. Tady není vhodný čas ani místo. Na takovou věc se musí člověk připravit.

„Tak dobře. Zítra večer,“ přikývla zdráhavě.

„Co se stalo?“ Sylvia znepokojeně svraštila čelo. „To vypadá vážně. Děje se něco?“

Než stačila Cady odpovědět, zjevila se vedle nich Eleanor Middletonová. Měla na sobě zářivě modré kalhoty a červený kabátek. Zlaté knoflíky se leskly ve slunci.

„Cady, drahoušku! Tak ráda vás vidím. Doufám, že se zdržíte na letošní karnevalovou noc?“

„Ach ano,“ zakoktala se Cady. „Ovšem, Eleanor.“

„To je báječné. Můžete mně a Sylvii pomoci s udělováním cen za nejlepší masku. Moc ráda vás budu mít letos na jevišti obě dvě. Projevíme tím Vestě hold, nemyslíte? Byla to ve Phantom Pointu osobnost.“

Ne milovaná, napadlo Cady. Pouze osobnost.

„Ráda vám pomůžu,“ přisvědčila a snažila se o trochu nadšení.

Sylvia vrhla po Cady pobavený pohled, který říkal jasněji než slova, že teď už není úniku.

„Skvělé.“ Eleanor rozepnula elegantní aktovku. „Můžu vám říct, že výbor měl tenhle rok plné ruce práce. Když se před několika měsíci Georgův stav zhoršil, Brooke Langworthová musela rezignovat. Rozhodně nám moc chybí.“

„Slyšela jsem, že je to s ním hodně zlé,“ prohodila Sylvia.

„Obávám se, že ano.“ Eleanor smutně potřásla hlavou. „Proslýchá se, že už tu dlouho nebude. Musím přiznat, že Brooke se o něj stará velmi oddaně. Ne tak, jak všichni čekali. Všeobecně se tvrdilo, že si ho vzala jen pro peníze.“

Sylvia vypadala zamyšleně. „Taky je brzy dostane, ne?“

Cady a Eleanor na ni pohlédly, ale žádná nepromluvila.

Eleanor si odkašlala a kvapně vytáhla z aktovky nějaké listiny. „Nechám vám tu, Cady, kopii časového rozvrhu. Ceny se budou udělovat v devět hodin večer, těsně před ohňostrojem.“

„Fajn. Určitě přijdu. Jestli mě omluvíte, právě jsem na odchodu –“

„Nesmysl,“ zarazila ji Eleanor rázně. „Musíte s námi poobědvat. Máme si toho hodně co povědět. Letošní karnevalová noc bude tou nejúžasnější událostí, která se kdy ve Phantom Pointu konala. Výbor mě pověřil, abych na ničem nešetřila.“

Trvalo nejméně čtyřicet minut, než se Cady podařilo uniknout. Nechala Sylvii a Eleanor zahloubané v přípravě udílení cen za nejlepší kostým a prchla o blok dál do Chatelaine.

V galerii bylo jen pár lidí. Leandra jim právě ukazovala obrazy z viktoriánské éry, vycházející z artušovských témat, vypracované velmi romantickým stylem.

Kývnutím hlavy si s ní vyměnila pozdrav a zamířila chodbičkou k malé kanceláři vzadu. U dveří toalety se zastavila a vklouzla dovnitř. Nikdo tam nebyl. Otevřela kabelku a vytáhla hřeben.

Upravila se a pak několikrát zmáčkla knoflík na dávkovači tekutého mýdla, než jí došlo, že je prázdný.

Sehnula se a otevřela skříňku pod umyvadlem. Náhradní láhev nenašla, ale všimla si několika balíčků papírových kapesníků a cestovních mýdel. Při pohledu na logo hotelu se usmála. Suvenýry z dovolené. Jednu z krabiček vyndala a zaklapla dvířka.

Za pár minut se vynořila z toalety a vkročila do výstavního sálu. Zákazníci už odešli. Cady mrkla k obrazu rytíře v lesklém brnění, obklopeného nadpozemsky krásnými ženami.

„Nic jsi neprodala?“

„Zatím ne.“ Leandra vypadala zamyšleně. „Něco mi ale říká, že se ti lidé ještě vrátí. Odkud jdeš?“

„Právě jsem měla čest obědvat se Sylvií a Eleanor Middletonovou.“

„To byla zábava, co?“

„Přestaň se mi posmívat. Pověřila mě, abych se Sylvií předávala ceny za nejlepší masku karnevalové noci.“

„Povinnost volá.“

„V případě Eleanor Middletonové nevolá, ale vrhne se na tebe, chytí tě za krk a strčí do lví tlamy. Jen tak mimochodem, na toaletě došlo mýdlo.“

„Dnes večer přijde úklidová firma. Nechám jim tu vzkaz. Našlas mou skrýš pod umyvadlem?“

„Jistě. Kdo letěl na dovolenou na Havaj?“

„Před pár měsíci jsme tam byli s Parkerem. Deset dní nicnedělání na sluníčku… Bylo to úžasné.“

„To zní docela dobře.“ Cady na ni pohlédla. „Tak co se děje?“

Leandřiny oči se zalily slzami. „Zatraceně.“

Cady zvedla balíček kapesníků a podala jí je. „Dillon ti znovu volal, co?“

„Včera v noci.“ Leandra zatroubila do kapesníku. „Měla bych ho pustit z hlavy, ale nejde to.“

Cady se pomalu posadila. „Co říkal?“

„Jako obvykle.“ Leandra polkla, zahodila zmuchlaný kapesník do koše a natáhla se po dalším. „Že se změnil. Prý to chce zkusit znovu.“

„Leandro, poslouchej mě. Myslíš, že je Dillon nebezpečný?“

„Nebezpečný?“ Leandra vypadala vyplašeně. „To ne, nikdy by mi neublížil.“

„Jseš si tím jistá?“

„Naprosto.“ Leandra vyhodila druhý kapesník.

„Řekla jsi Parkerovi, že se ti Dillon snaží vetřít do života?“

„Ne, ani nápad. Rozrušilo by ho to.“ Leandra se sklíčeně schoulila na židli. „Je to můj problém. Chci ho vyřešit sama. Jsem zralá, dospělá žena. Dokážu se zbavit starých zlozvyků.“

Cady vešla do pracovny a opřela se o hranu stolu.

„Co se děje?“ zeptal se Mack, aniž by se obtěžoval vzhlédnout od obrazovky plné údajů.

„Jen mě napadlo, jestli bys teď, když můžeš počítat s Ambrosovou pomocí, mohl prověřit minulost Dillona Spoonera?“

Konečně zvedl hlavu. „Nejspíš jo. Proč?“

„Od pohřbu Leandře pořád volá. Tlačí na ni, aby mu dala druhou šanci. Myslela jsem, že bys ho mohl trochu oťuknout.“

„Vážně ti ten Spooner dělá hlavu?“

„Nevím, co si o něm mám myslet. Moc dobře ho neznám. Můžu jedině říct, že ho nikdo z rodiny nemá rád. Všichni jsou přesvědčení, že se s Leandrou oženil jen proto, aby se dostal do uměleckého světa a z Vesty ždímal peníze. Hodně se věnuje malování. Je mu příliš oddaný, než aby se snažil udržet si pořádnou práci.“

Mack se zamyslel. „Oddaný, nebo posedlý?“

„Nejsem si jistá,“ přiznala Cady. „Dělá mi to starosti.“

Mack přikývl. „Uvidíme, co o něm Ambrose dokáže najít. Ale i kdyby v minulosti nic neprovedl, neznamená to, že se to nemůže stát v budoucnu.“

Do hodiny volal Ambrose. „Nic, nic a zase nic,“ prohlásil. „Ten chlápek nemá žádný problém s poldy ani se soudy. Dokonce ani překročení nedovolené rychlosti.“

„Objevil jste něco zajímavého?“

„Jedině snad to, že pracuje dost nepravidelně. Během minulých let prošel několik zaměstnání na zkrácený úvazek. Všude to bylo stejné. Pracoval pár měsíců a pak odešel.“

„Vyhodili ho?“

„Ne. Prověřil jsem to. Spooner je dobrý zaměstnanec, dokud ho to baví, ale jakmile se začne nudit, bez varování končí.“

Mack se bleskurychle natáhl po peru. „Máte jeho přechodnou adresu?“

„Jistě. Bydlí v San Francisku. Momentálně pracuje na pár hodin v nějakém obchodě s uměním.“

O dvě hodiny později otevřel Dillon Spooner dveře svého podkrovního bytu. Byl to štíhlý muž ke třicítce. Hlavu měl vyholenou. Tento styl ještě zvýraznil vysoké lícní kosti. Džínovou košili i kalhoty měl potřísněné barvou. Štětec, který držel v ruce, byl krvavě červený.

„Kdo ksakru jste?“ zeptal se.

„Mack Easton. Leandřin přítel.“

„Leandřin?“ Dillon vypadal, jako by zkameněl. „Stalo se jí něco?“

„Jen klid. Nic jí není, Spoonere. Jen jsem si s vámi chtěl promluvit. Můžu jít dál?“

„Proč?“ měřil si ho Dillon podezřívavě.

„Kvůli Leandře.“

Dillon zaváhal. „Tak dobře.“

Zanedlouho podal Dillon Mackovi barvou postříkaný šálek s velmi silnou kávou.

„Vím, že její příbuzní si myslí, že z ní chci jen tahat peníze,“ promluvil, „a asi to tak opravdu vypadá. Byli by mnohem radši, kdybych šel pracovat někam do kanceláře. Její prateta mi dokonce nabídla práci v Chatelaine. A já ji vzal. Na chvíli.“

„Proč jste tam nezůstal?“

Dillon se zamračil. „Pracoval jsem tam několik měsíců, vydělal si na barvy a další potřeby k malování. Pak jsem odešel, abych se mohl soustředit na svoje obrazy. Potřeboval jsem investovat do kariéry, chápete? Chci malovat.“

„Byl jste ale ženatý. Měl jste určité závazky. A účty.“

„Ty mám odjakživa.“ Dillon vztekle napjal obličej. „Ty zatracené účty pořád rostou. Mám dojem, že než se otočím, vždycky přibude další. A k tomu všemu chtěla Leandra koupit dům. Začali jsme se hodně hádat. Všechno se zhroutilo.“

„Aha.“ Mack polkl doušek silné kávy. Byla vynikající. Poslední dobou piju moc čaje, pomyslel si. „Dillone, slyšel jsem, že Leandře telefonujete.“

„No a? To snad není proti zákonu?“

„Ne.“

„Chci, aby pochopila, že se všechno změnilo.“

„Jak?“

„Objevila mě jedna významná galerie tady ve městě. Líbím se jim. Za pár měsíců budu mít první velkou výstavu. Tohle jsem vždycky chtěl. Věděl jsem, že je to jen otázka času, než dojde ke zlomu.“

„Leandra teď chodí s někým jiným.“

Dillon si ho rozzuřeně měřil. Ruku měl sevřenou v pěst. „Ten starý trouba Turner by mohl být její otec.“

Mack sebou trhl. Ten starý trouba, uvažoval, je jen o dva nebo tři roky starší než já. „Neřekl bych, že je Turner zralý na domov důchodců.“

„Na Leandru je moc starý, to je jasné. Nechápu, co na něm vidí.“

„Prý je to příjemný chlap,“ poznamenal Mack.

„To je mi fuk. Kolem mojí manželky se nemá co motat.“

„Bývalé manželky,“ opravil ho Mack jemně.

„Pořád je to moje žena, zatraceně.“ Dillon vstal. Popadl barvou promáčený štětec a přejel s ním přes nedokončené plátno. „Miluju ji.“

Mack se díval na obraz. Uprostřed zanechal štětec jasně karmínový stříkanec červené barvy. Skoro až k nevíře připomínala krev.

Před večeří se chtěl ještě projít. Kráčeli do kopce po chodníku, který lemoval úzkou křivolakou silničku. Na záliv za nimi se snášel soumrak. Mack chtěl vidět tu vilu na Via Palatine dřív, než slunce úplně zmizí. Domy vypadaly v různých denních dobách odlišně. Tenhle bude možná nejpůvabnější při západu slunce.

„Tak co?“ vyzvídala Cady. „Co si o Dillonovi myslíš?“

„Nevím. Je to umělec, který je přesvědčený, že ho lidstvo co nevidět objeví. Nelíbí se mu, že jeho bývalá manželka chodí s jiným.“

„To už víme.“

„Někdy se těžko pozná, kdo je špatný a kdo ne. Většina těch prvních dokáže dobře splynout s prostředím.“

„Myslíš, že by mohl být nebezpečný?“

Mack si vybavil prudký pohyb malířským štětcem a krvavě červenou skvrnu na nedokončeném obraze. „Možná.“

Cady se zarazila. „Vážně?“

„Nemůžu to říct jistě. Nejsem psycholog. Přesto bychom ho neměli pouštět z očí. Jestli se v Phantom Pointu objeví, dej mi vědět.“

Nezdálo se, že by ji jeho odpověď uspokojila, ale musela se smířit s tím, že se v téhle chvíli víc dělat nedá. „Dobře. Díky, žes ho prověřil.“

„Jasně. Připíšu ti to na účet.“

Šlehla po něm popuzeným pohledem, pak se obrátila a zadívala se zpátky do ulice. „Kam vůbec jdeme?“

„Nedaleko odsud je jeden dům. Chci se podívat, jak vypadá v podvečer.“

Pootevřela rty k další otázce, ale k jeho překvapení nepromluvila. Kráčela beze slova vedle něj až na konec ulice, kde stál dům s půvabně klenutým vchodem a vyhlídkou na záliv.

Zastavili se a pozorovali, jak poslední paprsky zapadajícího slunce mění zdi malé vilky do jemně zlatého odstínu.

„Je krásný,“ zašeptala Cady.

Měl jsem pravdu, prolétlo mu hlavou. Tenhle dům se k téhle ženě dokonale hodí. Byl si tím téměř jistý.

22

Randallovo pozvání na oběd Cady překvapilo. Dostavil se krátce před polednem, právě když vycházela z galerie na Via Appia.

„Potřebuju si s tebou promluvit, Cady.“ Cítila jeho naléhavý tón a smířila se s nevyhnutelným. „Leandro, Zavolala bys prosím Mackovi a vyřídila mu, že na oběd nebudu doma?“

„Samozřejmě.“ Leandra se natáhla po telefonu. Mack mě postrádat nebude, uvažovala Cady, zatímco mířila k restauraci jachtařského klubu. Celé dopoledne trávil ponořený v pracovně u počítače a telefonu. Věděla, že se s Ambrosem snaží zevrubněji proniknout do minulosti Jonathana Ardena.

Posadila se do boxu naproti Randallovi a nenuceně se rozhlédla. Místnost byla plná elegantních lidí. Vyhlídka na záliv, posetý barevnými plachetnicemi, byla dnes zvlášť působivá.

Obrátila pozornost zpátky k Randallovi a pozorovala, jak mluví s číšníkem. Snažila se být objektivní. Měl svoje chyby, ale nedokázala si ho představit jako pachatele podvodu, který zahrnoval i vraždu. Za tohohle muže se provdala. Pravda, manželství skončilo dřív než líbánky, ale tolik se v něm zase mýlit nemohla.

Ale nepochopila jsem hloubku jeho citů k Brooke, dokud nebylo pozdě, připomněla si. Možná se za zamčenými dveřmi jeho duše skrývají i jiné věci, o kterých nemám ani tušení. Všichni máme nějaká tajemství.

S muži byla vždycky potíž. Nedalo se v nich číst tak snadno jako v brnění z šestnáctého století nebo dvě stě let staré konvičce.

Číšník se odporoučel s objednávkou. Randall se usmál.

„Jako za starých časů,“ prohodil a začal si nervózně pohrávat s nožem.

„Ne tak docela.“ Pohlédla na něj přes stůl. „O co jde?“

„Chtěl jsem tě vidět. Samotnou. Bez Eastona, který tě pořád obletuje jako bodyguard. Co je na tom divného?“

„Nevšimla jsem si, že by mě obletoval.“

Randall zkřivil rty. „Bydlí s tebou v jednom domě. To ti nestačí?“

Odkašlala si. „Hodláme se zasnoubit.“

„To už jsi říkala. Vadilo by ti, kdybych se tě zeptal, co na něm vidíš?“

„Jo, vadilo. Nepřišla jsem, abych s tebou probírala svůj osobní život. Tvrdil jsi, že si chceš promluvit. Tak začni.“

Napjal čelist. „Tvůj vztah s Eastonem je jednou z věcí, které musíme prodiskutovat.“

„Vážně? A proč?“

„Protože jestli si ho opravdu vezmeš, bude v Chatelaine-Post zainteresován. Proto.“ Pevně sevřel nůž. „Cady, jseš si jistá, že toho chlápka fakticky chceš?“

Navzdory svému rozpoložení se usmála. „Nikdy jsem si nebyla jistější.“

„Víš určitě, že se na tebe nenalepil jen kvůli Chatelaine?“

„Randalle –“

„Musíš přiznat, že je to dost nečekané. Nikdy ses nezmínila, že s někým vážně chodíš. Až po Vestině smrti.“

„Moc jsme spolu od rozvodu nemluvili.“

„Možná ne, ale s tvými příbuznými jsem se stýkal. Často jsem si povídal se Sylvií a Leandrou. O Eastonovi neměly ani tušení. Dozvěděly se o něm až po pohřbu.“ Randall pomalu odložil nůž. „Nejsem jediný, koho to znepokojuje.“

„Do mého vztahu s Mackem Eastonem ti nic není,“ upozornila ho jemně. „Podívej, chápu, že si o mě děláš starosti, ale nemusíš se tím trápit. Vím, co dělám.“

„Vážně?“

Pokrčila rameny. „Jako všichni ostatní. A co ty? Chodíš s někým?“

Zavrtěl hlavou. „Mám spoustu práce s tím sloučením.“

„Leandra říkala, že jsi po rozvodu neměl žádnou vážnou známost.“ Mimovolně se naklonila přes stůl a krátce se dotkla jeho ruky. „Chceš si kvůli Brooke nadobro zkazit život?“

Jeho výraz se ještě víc napjal. „Nadobro ne.“

„Jak tomu mám rozumět?“

Randall se na ni upřeně díval. „Až dojde ke sloučení galerií, všechno se změní.“

„Myslíš?“

„Určitě,“ přisvědčil. „Bude to úplně něco jiného.“

Po zádech jí přejel mráz. „Proč by měl tvůj vztah s Brooke záviset na tom, jestli se Chatelaine a Austrey-Post spojí?“

„Četla jsi ten návrh ke sloučení?“

„Jen letmo. Nemůžu tvrdit, že jsem ho podrobně studovala. V podobných věcech se Sylvia vyzná mnohem líp než já.“

Randallův obličej se napjal. „Sloučení zamíchá karty, po něm to bude docela nová hra.“

„Co tím myslíš?“

„Změní se správní rada. Hlasovací podíly se rozloží úplně jinak. Je to složité.“ Mávl rukou. „Trvalo by dlouho, než bych ti to vysvětlil. Ale věř mi, že pokud se dva nebo tři lidé s velkým balíkem akcií spojí, bude jen na nich, koho dosadí do ředitelského křesla.“

Začínala chápat. „Tak proto tolik toužíš po tom sloučení, že? Vidíš ho jako cestu jak zničit Stanfordův dohled nad Austrey-Post.“

„Správně.“ Randallovi zaplálo v očích. „Ten lump už se mnou mávat nebude. Jakmile pochopí, že nemá hlavní slovo, nechá se ode mě vyplatit.“

„Pomalu mi to dochází.“

„Opravdu chápeš, co je ve hře? Od chvíle, co máma zemřela, je to první šance, jak můžu získat kontrolu nad Austrey-Post. Nedopustím, aby se mi něco postavilo do cesty. Musíš mi pomoct.“

„Co ode mě chceš?“

Nahnul se k ní a zkřížil paže na stole. „Abys mi slíbila, že budeš hlasovat pro to sloučení.“

Celý se třese, uvědomila si. Jeho napětí vyslalo poplašný signál do jejího těla. Zatímco číšník pokládal na stůl ošatku s chlebem a kalíšek s olivovým olejem, mlčky uvažovala. Pak se zhluboka nadechla.

„Fajn, už chápu, proč je pro tebe sloučení tak důležité. Ale řekni mi, proč ho chce i Stanford?“

Randall si odfrkl odporem. „Proč asi? Vidí v něm šanci, jak zvýšit svůj příjem a vliv. To sloučení otevře nové možnosti. Rozšíření, větší objem, významnější zásilky…“

„Nebude už ale vládnout. Čeká ho boj se správní radou.“

Randall přikývl. Tvářil se spokojeně. „Je přesvědčený, že bude novou společnost řídit, protože si myslí, že ho budu poslouchat stejně jako vždycky. Je pravda, že kdybychom svoje podíly spojili, získali bychom v Chatelaine-Post obrovský vliv.“

„Stanford se domnívá, že bude ovládat tvoje akcie?“

„Myslí si, že bude ovládat mě. A proč taky ne? Však už ho poslouchám dost dlouho, ne?“

„Ale v Chatelaine-Post to bude jinak, co?“

„To si piš,“ utrousil Randall tiše. „O hodně.“

„Hmm.“

„Na tuhle příležitost jsem čekal léta. Přece to víš, Cady Musíš sloučení podpořit. Nejde jen o šanci zbavit se Stanforda. Na té dohodě závisí všechno.“

„Trochu to všechno rozveď.“

Randall se rozhlédl po restauraci a ztišil hlas: „George Langworth umírá. Není tajemstvím, že mu moc času nezbývá. Brooke se o něj věrně stará. Jako manželka svou povinnost splní, ale po jeho smrti bude volná. Hodlám ji požádat o ruku.“

Cady se ani nehnula. „Co má sloučení společného s tím, že si ji chceš vzít?“

„George jí odkáže obrovské jmění. Po jeho smrti bude bohatá. Nemůžu za ní přijít s prázdnýma rukama. Nechci, aby lidi řekli, že si ji beru pro peníze.“

„Ty blázínku. Už asi chápu –“

„Až se zbavím Stanforda, dostanu jeho akcie. Chci je dát Brooke jako svatební dar.“

Mack držel sluchátko u ucha a pozorně sledoval monitor plný údajů. „Fajn, mám to. Vážně to vypadá jako výpisy bankovních operací. Jste génius, Ambrosi.“

„Kdepak, jenom poradce,“ potěšeně zabručel Ambrose na druhém konci drátu. „Jen jsem vám stáhl nějaká data. Chcete ještě něco, dokud se tu motám kolem financí?“

„Zatím to stačí. Kdybych potřeboval víc, zavolám vám.“

„Kdykoli. Máte tiskárnu?“

„Ovšem.“

„Kdy asi myslíte, že pro mě budete mít další práci?“

„Vlastně jsem vás chtěl poprosit, jestli byste se mi nemrkl na ten můj program. Potřeboval bych rozšířit a zaplnit prázdná místa v databázi. Tahle věc s Ardenem odhalila dost velké mezery. Byla by to dlouhodobější záležitost. Máte zájem?“

„Beru, šéfe.“

Mack zavěsil a zapojil tiskárnu. Jakmile se spustila, pohodlně se opřel, spojil konečky prstů a přemýšlel nad dalším krokem. Mohl by se pokusit roztřídit finanční informace, ale nebyl účetní. Na rozluštění Ardenových bankovních transakcí potřebuje odborníka. Nejlíp někoho, kdo už je do téhle situace zasvěcený.

Ideální kandidát na tuhle práci přijde naštěstí dnes na večeři.

Gardner se nad stohem potištěných papírů zamračil. „Nejsem soudní účetní. To je speciální obor.“

„Jestli nic nenajdete, nedá se nic dělat,“ potřásl Mack hlavou, „ale vsadím se, že vaše vnitřní znalosti Chatelaine-Post vám poskytují výhodu, jakou hned tak nějaký cizí účetní nemá.“

„Možná.“ Gardner opatrně listoval v dokumentech. Pak si povzdychl. „Ale bez záruky.“

„Jasně,“ přikývl Mack.

Cady položila ruku na hromadu. „Stačí si je jen prohlídnout. Nic jiného nechceme.“

„Udělám, co budu moct. Ale nepočítejte s žádnými oslnivými objevy. Jsem autorizovaný účetní, ne Sherlock Holmes.“

„Pořád nemůžu uvěřit, že by se teta Vesta pustila do soukromého vyšetřování.“ Sylvia vstala a začala přecházet po pokoji. „Vysvětluje to ale, proč se poslední dobou chovala tak zvláštně. Proč mi o svém podezření neřekla?“

„Pokud víme, svěřila se s ním jedině Hattii Woodsové, a to jen proto, že nutně potřebovala její pomoc,“ odpověděla Cady.

„Všichni víme, že byla tajnůstkářka a podivínka.“ Sylvia si Cady podrážděně měřila. „To tě ale neomlouvá. Mělas nám říct hned, že je něco v nepořádku.“

„Snad,“ připustila Cady „Dokud jsme ale nenarazili na Hattii, neměla jsem nic, čím bych svoje obavy podložila. Bála jsem se, že dojdete k závěru, že jsem se pomátla. Nečekala jsem, že mou teorii přivítáte.“

„Netvrdím, že ji nějak mimořádně vítám,“ zamumlala Sylvia, „ale vzhledem k důkazům to budeme muset prověřit. Jseš si jistá, že Jonathan Arden je napojený na někoho z Austrey-Post?“

„Jednoznačně ne, ale všechno ukazuje na to, že o tom Vesta byla přesvědčená,“ odvětila Cady „Možná ji napadlo, že v tom má prsty vedení společnosti, a proto nešla přímo za Stanfordem Felgrovem. Taky to objasňuje, proč odložila hlasování.“

Sylvia se zamračila. „Myslela si, že Felgrove s Ardenem spolupracuje?“

„Nebo usoudila, že v tom jede Randall,“ nadhodil Gardner až příliš vstřícně. „To by vysvětlovalo, proč mlčela. Vždycky pro něj měla slabost. Hodně by váhala, než by ho namočila.“

Mack sebou trhl a varovně zavrtěl hlavou, ale už bylo pozdě. Cady a Sylvia se na Gardnera obrátily.

„Nevěřím, že o tom Randall něco ví,“ vyštěkla Sylvia.

Gardnerův výraz ztvrdl. „Nesázej na to, že náš dobrý strýček Randall je jen nevinný divák.“

„Souhlasím se Sylvií,“ promluvila Cady tiše. „Randall o těch padělcích nic neví.“

„Jak jde o Randalla Posta, obě ztrácíte soudný rozum. Vím, že je těžké představit si starého kamaráda z dětství jako zločince, ale to neznamená, že nemůže být vinen.“ Gardner pohlédl k Mackovi, jako by ho žádal o podporu.

Mack pokrčil rameny. „Myslím, že Posta vyloučit nemůžeme. Aspoň zatím.“

Teď byla řada na něm, aby čelil dvěma nasupeným pohledům.

„Uvažuj logicky.“ Cady se postavila vedle stolu a poklepala na horu papírů. „Randall prahne po sloučení. Je pro něj hrozně důležité, věř mi. Rozhodně by nevynakládal čas a energii na obchodování s padělky, které by mohlo ohrozit jeho plány na spojení Chatelaine a Austrey-Post.“

„To zbavuje podezření i Stanforda,“ přidala se Sylvia. „Ne že bych toho chlapa měla ráda, ale musím připustit, že se na něj vztahuje to samé. Proč by riskoval prodej padělků v Austrey-Post v době, kdy její činnost tak pečlivě sledujeme?“

Gardner ji přerušil. „Můžu ti říct jeden dobrý důvod, proč se Randall i Stanford mohli uchýlit k obchodu s podvrhy.“

„Jaký?“ zeptala se Cady okamžitě.

„Aby zakryli finanční problémy, které by nás mohly přimět, abychom sloučení odvolali,“ odpověděl Gardner.

Nastalo krátké, tíživé ticho. Cady a Sylvia si vyměnily pohledy.

„To by dávalo smysl,“ připustila Sylvia. Netrpělivě mávla rukou. „Jsem tu ředitelkou. Mělo mě to napadnout.“

„Jsi do téhle záležitosti až moc citově zapletená,“ upozornil ji Gardner. „Je těžké ji objektivně posoudit, zvlášť když se staráš o všechno od Vestiny pozůstalosti až po možnost, že tvůj starý přítel Randall Post je darebák. O samotném sloučení nemluvě.“

„Takže už chápete, Gardnere, proč potřebujeme, abyste si ty informace důkladně prohlédl?“ vložil se Mack do řeči. „Nejenže máte s podobnými údaji zkušenosti, máte i odlišný úhel pohledu.“

Gardner si promnul zátylek. „Když o tom přemýšlím, Stanford a Randall by v tom mohli mít prsty oba. Pokud má Austrey-Post finanční problémy, je v jejich zájmu to ututlat a snažit se, aby jejich hospodaření vypadalo co nejlíp.“

„Stanford možná,“ souhlasila Cady, „ale Randall ne.“

„Randall určitě ne,“ připojila se Sylvia.

Gardner stočil oči ke stropu, ale neřekl nic.

Mack se rozhodl pro diplomatický přístup. „S trochou štěstí by nám tyhle bankovní informace mohly dát vodítko, co se v Austrey-Post skutečně děje.“

Gardner s mnohem větším nadšením než před chvílí sáhl po kupě papírů. „Chvíli to zabere, ale uvidíme, co se dá dělat.“

Sylvia se obrátila a upřela na Macka pátravý pohled. „Nechápu, jak jste se k tomuhle dostal. Tvrdil jste, že jste obchodní poradce. Mluvíte ale spíš jako soukromý detektiv. O co tu vlastně jde?“

Než stačil Mack otevřít ústa, odpověděla Cady za něho. „Mack se hodně zajímá o ztracené a ukradené starožitnosti.“

Sylvia se tvářila skepticky. „Děláte v bezpečnostním poradenství?“

„Ne tak docela,“ zavrtěl hlavou. „Spíš s informacemi.“

„Jak už Cady řekla, hledám ztracená a ukradená umělecká díla a starožitnosti.“

„A co děláte, když je najdete?“ zeptala se Sylvia chladně.

„Snažím se je vrátit svým klientům.“

„Jak?“

„Někdy je koupím zpátky. Sem tam je to o něco málo složitější.“

„Takže jste detektiv,“ utrousila Sylvia.

„Spíš se považuju za zprostředkovatele.“

„Nesmysl, jste soukromé očko.“ Sylvia se obrátila ke Cady. „Přivedlas ho sem, protože jsi věděla, že tu něco nehraje, co?“

„Nevěděla jsem to jistě,“ bránila se Cady. „Měla jsem jen tušení.“

„Tušení?“ Sylvia zasténala. „Mluvíš čím dál víc jako teta Vesta. Co přesně ti vnuklo tohle tušení?“

Cady si odkašlala a pohledem prosila Macka o pomoc. „Špatně se to vysvětluje.“

„Cady si myslí, že vaši tetu zavraždili,“ řekl Mack neomaleně.

Sylvia a Gardner na něj ohromeně zírali.

„To snad ne,“ vydechl Gardner konečně. „Ta možnost mě ani ve snu nenapadla.“

„Zavraždili.“ Sylvia pohlédla na Cady. „Proč si proboha myslíš, že ji někdo zabil?“

„Nevím.“ Cady strnule přešla k oknu.

Mack ji pozoroval. „Není to tak docela pravda.“

Vzdychla. „Tak dobře. Napadlo mě, že její smrt byla až moc příhodná.“

„Příhodná?“ podivil se Gardner.

„Kvůli tomu sloučení,“ vysvětlovala Cady. „Vesta se nechala slyšet, že uvažuje o odložení hlasování správní rady. Čím víc jsem na to myslela, tím víc mi vrtalo hlavou, že se to možná někomu nelíbilo. Teta Vesta byla velká neznámá. Nevypočitatelná. Podivínská. A kdyby se rozhodla, měla právo smést sloučení ze stolu.“

„Uvědomuješ si, co vlastně říkáš?“ obořila se na ni Sylvia.

„Přece nevěříš, že někdo tetu Vestu zavraždil jen proto, aby zajistil sloučení?“

„Asi je to trochu přitažené za vlasy,“ povzdychla si Cady „A podle toho, co víme, jsem se nejspíš spletla. Jestli ji opravdu někdo zabil, bylo to spíš proto, že se dozvěděla o těch Ardenových podvodech.“

Sylvia si vše rovnala v hlavě. „Ale jak to, žes o té vraždě uvažovala ještě předtím?“

„Rozhodně to nikoho jiného z rodiny nenapadlo,“ přidal se Gardner suše.

Cady odvrátila obličej a dlaněmi si začala přejíždět po pažích. Mack konečně pochopil.

Narovnal se, prošel místností a postavil se za ni. Položil jí ruce na ramena.

„To proto, že se utopila, viď? Protože když ti bylo čtrnáct, dopadlas skoro stejně. Kvůli tomu tě její smrt tak rozrušila a přiměla tě klást si otázky.“

Přihrbila se. „Možná. Ale rozhodujícím faktorem bylo to načasování. Nemohla jsem uvěřit, že její smrt nemá s tím sloučením nic společného. O padělatelském gangu jsem ale nikdy neuvažovala.“

„Kdyby Vesta ten podvod skutečně odhalila, určitě by mezi Chatelaine a Austrey-Post zarazila veškeré obchodní styky.“

Gardner vypadal zamyšleně. „Pochybuju, že by Felgrove našel za Chatelaine náhradu. Ksakru, to sloučení může být vážně motiv.“

Sylvia se prudce otočila. „Neříkej, že téhle nesmyslné teorii o vraždě věříš?“

Gardner pokrčil rameny. „Peníze byly odjakživa motivem pro vraždu a kolem té smlouvy se jich točí spousta.“

Cady se k němu obrátila. „Díky za podporu. Aspoň doufám, že je to projev podpory.“

„Není zač. Řekl bych, že od toho příbuzní jsou.“

23

Langworthův dům, obrovské sídlo se sloupovím, ležel vysoko ve svahu. Působil stejně impozantně jako Golden Gate Bridge, na který shlížela jeho okna. Cady stála v obývacím pokoji a pozorovala záliv s tančícími slunečními paprsky. Připadalo jí, jako by se od něj světlo odráželo, aniž by proniklo pod hladinu. Nebo dovnitř tohoto velkého domu, pomyslela si.

Ticho za ní zhoustlo. Hospodyně, která ji sem před několika minutami uvedla, se vytratila.

Cady se odvrátila od vyhlídky a rozhlédla se po rozlehlé místnosti. Obrovské množství uměleckých i starožitných děl zaplňovalo každé místečko a působilo dojmem, že vysává veškeré dostupné světlo. Skličující stíny starých kousků nábytku vrhaly temnou atmosféru na celou domácnost. Přítomnost blížící se smrti a tísnivé ovzduší visely v pokoji jako neviditelná mlha.

Pocítila nervozitu. To nebylo dobré znamení. Mrkla na hodinky.

„Děkuju vám, že jste přišla tak brzy,“ promluvila Brooke Langworthová ode dveří.

Cady při zvuku tichého, chraplavého hlasu nepatrně nadskočila. Prudce se obrátila. Randallova životní láska byla vysoká žena s aristokratickými rysy. Medové vlasy měla vyčesané do drdolu, který zvýrazňoval její napjatý a unavený výraz. Na sobě měla smetanovou hedvábnou halenku a elegantně střižené kalhoty v barvě velbloudí srsti. Na uších a kolem krku se jí decentně třpytilo zlato.

„Dostala jsem váš vzkaz,“ pronesla Cady. „Co pro vás můžu udělat, paní Langworthová?“

„Říkejte mi prosím Brooke. Nechcete se posadit?“

Cady váhavě klesla na kraj pohovky. Doufala, že ji sem Brooke nezavolala kvůli tomu, aby provedla profesionální odhad sbírky, která v domě spolykala všechno světlo.

„Dáte si kávu?“ zeptala se Brooke.

„Ne, díky.“ Cady znovu významně mrkla na hodinky. „Trochu mě tlačí čas.“

„Ano, ovšem. Nezdržím vás dlouho. Chápu, že je to pro vás obtížné. Ani pro mě to není snadné.“

Nechtějte prosím, abych stanovila cenu za vaši sbírku. Váš manžel ještě žije a krom toho se nehoním za starožitnostmi umírajících, letělo Cady hlavou. Pokud mi ale Brooke nevolala kvůli tomu, mohla mít už pouze jediný důvod.

„Jde o Randalla?“ zeptala se opatrně.

„Jak jste to uhodla?“

„Randall je to jediné, co nás spojuje.“

„Máte pravdu,“ přikývla Brooke. „Požádala jsem vás, abyste sem přišla, protože si kvůli němu dělám velké starosti. Vím, že navzdory fiasku vašeho manželství je váš přítel a chcete pro něj to nejlepší.“

„Do určité míry.“

„Jistě víte, že je posedlý sloučením Austrey-Post a Chatelaine.“

„Je to pro něj důležité.“

„Obávám se, že víc než jen to. Sžírá se myšlenkou na spojení obou firem. Jsem na vážkách, jestli vám to mám říct, ale nevím, na koho jiného bych se obrátila.“ Brooke se odmlčela, jako by sbírala síly. „Bojím se, co by mohl udělat, kdyby ke sloučení nedošlo.“

Cady strnula. „O čem to mluvíte?“

„Randall je přesvědčený, že sloučení je jediný způsob jak získat kontrolu nad Austrey-Post a zbavit se nevlastního otce. Stanforda Felgrova nenávidí. Určitě to víte. Jestli se to sloučení neuskuteční –“

„O co vám přesně jde, Brooke?“

„Randall byl v posledních letech pod obrovským stresem. Rozvod nesl velmi těžce.“

„Ani pro mě to nebylo jednoduché.“

Brooke zčervenala. „Samozřejmě že ne. Chápu, že to byl traumatický zážitek pro oba. Ale ve vašem případě to bylo jiné.“

„Opravdu?“

„Obě víme, že jste po Randallovi nešílela láskou a že vám to nezlomilo srdce. Jistě, to manželství byl omyl, ale dokázala jste se s tím poměrně snadno vyrovnat.“

„Jen jedna z mnoha mrzutostí na cestě života?“

Zjevné vyčerpání v Brookeině přitažlivém obličeji zesílilo. „Nesnažím se zlehčit, co se stalo. Ale musíte si uvědomit, že manželství a rozvod byly pro Randalla mnohem těžší než pro vás.“

„Myslíte?“

„Byl zničený. Leží na něm těžký pocit viny. Copak to nechápete? Obviňuje se ze všeho, co se stalo.“

„Randall si dává za vinu rozpad našeho manželství? To je pro mě novinka.“

Brooke se zatvářila rozpačitě. „Promiňte. Takhle jsem to přesně nemyslela.“

„Aha, rozumím. Cítí se provinile, protože tím, že pospíchal do manželství se mnou, zničil šanci vzít si vás.“

„Můžu za to já,“ zašeptala Brooke. „Odešla jsem od něj, protože jsem byla přesvědčená, že je posedlý snahou získat kontrolu nad galerií. Považuje ji totiž za svoje zákonné dědictví. Bála jsem se, že jeho odhodlání vymanit Austrey-Post z vlivu Stanforda Felgrova zničí jakoukoli naději na štěstí v našem osobním vztahu.“

„A tak jste si vzala George Langwortha.“

„George je báječný, laskavý a pečující muž. Skoro hned jsem si ale uvědomila, že sňatek s ním byla hrozná chyba. Ale už bylo pozdě. Diagnostikovali u něj rakovinu. Nemohla jsem ho opustit. Mezitím se s vámi Randall oženil. Oba jsme se ocitli v pasti.“

„Dva milenci pronásledovaní osudem.“

Přes Brookein obličej se mihl nešťastný výraz. „Prosím, nedělejte si legraci. Chápu, že ke mně nejspíš necítíte moc sympatií, ale vím, že o Randalla máte svým způsobem zájem.“

„Skutečně?“

Brooke zaváhala. „Randall se zmínil, že když jde o silné emoce, hodně se podobáte svojí tetě.“

„Což znamená, že jsem zdrženlivá, ovládající se, neschopná planoucí vášně a tak dál?“

Ke Cadyinu úžasu se Brooke tvářila rozpačitě. „Když se jedná o city, jsme každý jiný.“

„Možná bychom se měly vrátit k tomu, proč jsem tady. Co kdybyste mi rovnou řekla, co ode mě chcete?“

Brooke popošla k nejbližší židli a posadila se. Ztlumila hlas do tiššího, naléhavějšího tónu. „Chtěla jsem se ujistit, že chápete, jak je podstatné, aby ke sloučení došlo. Samozřejmě jde o výjimečnou příležitost pro obě firmy, ale pro Randallovo duševní zdraví je to životně důležité.“

„Myslíte, že jestli sloučení zkrachuje, vrhne se přes zábradlí? Dostane se do klinické deprese nebo něco takového?“

Brooke těsně propletla prsty v klíně. „Nevím, co by dělal, ale děsí mě to.“

Ve dveřích mezi obývacím pokojem a rozlehlou halou se objevil muž. Měl na sobě bílé kalhoty, bílou košili a bílé boty s měkkou podrážkou. Kolem krku mu visel stetoskop.

„Omlouvám se, že ruším, paní Langworthová.“

Brooke se prudce obrátila a oči jí potemněly starostí. „Co se děje, Kevine?“

„Chtěla jste, abych vás informoval okamžitě, jakmile se stav pana Langwortha změní.“

Cady z ponurého výrazu v Kevinově obličeji vyrozuměla, že změna zdravotního stavu George Langwortha rozhodně není k lepšímu.

Brooke už stála na nohou. „Ano, děkuji, Kevine.“ Byla vpůli pokoje, když si vzpomněla na Cady. „Omluvíte mě, prosím? Jill vás doprovodí ven.“

„Nedělejte si starosti.“ Cady vstala z pohovky a zvedla kabelku.

Brooke kývla hlavou a zmizela s Kevinem.

Cady opustila obrovský obývací pokoj a prošla chodbou. Vykročila do slunečních paprsků a zavřela dveře za skličujícím přítmím věků a hrozbou smrti, které Langworthovu vilu obklopovaly.

„Myslím, že jsem v těch Ardenových finančních záznamech, které jste mi dal, něco našel,“ ozval se Gardner Mackovi po telefonu. „Pár věcí mi tu nehraje. Ale potřeboval bych víc informací.“

„Jakých?“ zeptal se Mack.

Gardner se krátce odmlčel. „Asi bych měl začít s podezřením, které se nabízí jako první. Dokázal byste sehnat bankovní výpisy Stanforda Felgrova a Randalla Posta?“

Mack si vzpomněl, jakou hračkou bylo pro Ambrose Vandyka stáhnout z internetu finanční zprávy Jonathana Ardena. „Řekl bych, že to nebude problém.“

„Nebudu se ptát jak,“ utrousil Gardner suše. „Někdy je lepší to nevědět.“

„Taky si myslím. První věc, kterou jsem se naučil, je nepokládat příliš mnoho otázek.“ Mack zaslechl zařinčení zvonku u předního vchodu do vily. „Mám společnost. Potřebujete ještě něco?“

„Zatím ne.“

„V tom případě si promluvíme později.“

Zvonek znovu zadrnčel. Mack zavěsil, vstal a vyšel z pracovny. Zamířil do chodby a otevřel.

Na schodech před vilou stál Stanford Felgrove a zdvořile se usmíval.

„Napadlo mě, jestli si nedáte partičku golfu, Eastone.“

„Proč ne?“ pokrčil Mack rameny. „Stejně tu nemám nic moc na práci.“

Jen se ti snažím přišít podvod a možná i vraždu, dodal v duchu. Ale chvíli si můžu dát pauzu, pracuje na tom několik velice chytrých lidí. A kdo ví, co se od tebe při golfu můžu dozvědět?

Stáli s Cady na terase a mluvili o Brooke Langworthové.

„Myslím, že má opravdu strach, co by Randall udělal, kdyby nedošlo ke sloučení,“ poznamenala Cady „Má dojem, že by to nesl velmi těžce. Hrozně ji to trápí, Macku.“

Díval se na západ slunce a uvažoval. „Třeba se jen snaží hrát na city, abys pro sloučení hlasovala.“

„Možná. Ale vypadala, že to myslí upřímně.“

„Máš pocit, že si chce po manželově smrti Posta vzít?“

„Takovou ožehavou otázku jsem jí samozřejmě nepoložila, ale nepřekvapilo by mě, kdyby to tak dopadlo.“

„Hmm.“

„Jaké hmm?“

„Pokud je to tak, myslím, že bychom Brooke Langworthovou měli přidat na seznam osob podezřelých z vraždy.“

Cady ztuhla a potom se prudce obrátila. „To myslíš vážně?“

„Jestli jsou její city k Randallovi tak hluboké, jak tvrdíš, pak i ona měla motiv k tomu, aby zajistila sloučení galerií.“

„Lásku?“

„Pravděpodobnější by byla jistota, že Randall Post bude mít nakonec novou a lepší Chatelaine-Post pod kontrolou.“

„Já nevím, Macku. Nedokážu si Brooke představit jako vražedkyni.“

„Už jednou se provdala pro peníze a postavení. Proč by to neudělala znovu?“ Cady zavrtěla hlavou. „Možná George Langwortha nemiluje, ale rozhodně se o něj stará. Viděla jsem, jak se tvářila, když jí doktor oznámil, že se Georgův stav zhoršil. Rozhodla se, že o něj bude pečovat až do konce. Nezapomeň, že se s ním mohla rozvést hned, jak u něj našli rakovinu, ale neudělala to. Zůstala s ním.“

„Jeho pozůstalost za to pravděpodobně stojí. Pořád je lepší být Langworthova vdova než jeho bývalá manželka.“

Cady nad tím dumala. „Tak fajn, možná to dává smysl. Ozval se už Gardner?“

„Ještě na těch dokumentech pracuje.“

„Jaký byl golf?“

„Přesně takový, jaký jsem čekal. Felgrove mi většinu času vychvaloval přednosti spojení Chatelaine a Austrey-Post. Asi si myslí, že kvůli naší svatbě mám na tom sloučení nepopiratelný zájem.“

Pokrčila nos. „Věří, že si mě bereš kvůli Chatelaine?“

„Hmm.“

„Ten mizera! Ale nemůžu říct, že mě to nějak zvlášť překvapuje.“

„Lidé si často myslí, že to, co motivuje je, motivuje i ostatní,“ prohodil Mack. „A myslím, že můžu s jistotou prohlásit, že peníze jsou pro Stanforda Felgrova velmi silným hnacím motorem.“

„O tom ani na vteřinu nepochybuju.“

„Zjistil jsem o Felgrovovi jednu velice zajímavou věc,“ dodal Mack.

„Jakou?“

„Podvádí v golfu.“

Cady vycítila jeho přítomnost ve dveřích sejfu, právě když zvedla víčko nádherně pozlacené emailové skříňky. Narovnala se a ohlédla přes rameno.

Stál tam a pozoroval ji oním zvědavým, pátravým pohledem, při němž si pokaždé pronikavě uvědomila energii, která mezi nimi jiskřila.

„Myslela jsem, že máš práci,“ prohodila. „Dal jsem si pauzu.“ Vešel dovnitř. „Předpokládám, že hledáš Zámeckou paní.“

„Ano.“

„Je pro tebe důležitá, viď?“

„Samozřejmě. Má mimořádnou cenu.“

„To ale není skutečný důvod, proč ji tolik toužíš najít.“

Vzdychla. „Ne.“ Váhavě uvažovala, jak svoje pohnutky vysvětlit. Najednou jí připadalo velmi podstatné, aby porozuměl. „Myslím, že až ji najdu, dozvím se i odpovědi na mnohé otázky, které mě o tetě Vestě vždycky zajímaly.“

Nadzvedl obočí v nevyřčené otázce.

Pokračovala: „Lidi věří, že byla chladná a necitelná. Všichni tvrdí, že v životě jí záleželo jedině na Chatelaine.“

„Třeba na tom něco bude.“

„Já vím, ale –“

„Ale co?“ vyzvídal Mack.

Velmi pomalu zaklapla víko schránky. „Vždycky jsem věřila, že ji k tomu přimělo něco, co se stalo kdysi dávno. Nedomnívám se, že byla chladná. Nikoli tam hluboko uvnitř. Myslím, že svoje city pohřbila, aby se chránila.“

Pokrčil neznatelně rameny. „Když to říkáš… Tys znala svou tetu, já ne.“

„Máš pravdu.“ Opatrně položila šperkovnici na polici. „Znala jsem ji. Stejně jako ostatní příbuzní. Všichni z rodiny tvrdí, že se jí hodně podobám.“

„Pletou se.“

„Snažím si to namlouvat.“ Prudce se k němu obrátila a pohlédla na něj. „Neměla jsem tě do toho zatahovat, Macku Je to moc osobní. Netýká se tě to.“

Přistoupil k ní. „Nenapadá mě žádné jiné místo, kde bych byl radši.“

Uchopil její obličej do dlaní a políbil ji dřív, než ze sebe stačila vypravit slovo. Tiše vzdychla a objala ho. Tiskla ho k sobě s naléhavostí, která měla víc společného se strachem než se sexuální touhou.

„Macku.“

„Jsem tu s tebou.“ Přivinul ji blíž a dlaněmi jí přejížděl po zádech.

Pohlazení ji konejšilo tak, jak to žádná pilulka ani cvičení nikdy nedokázaly. Cítila, jak v jeho náruči roztává. Znovu ji políbil. Dotkla se konečky prstů jeho šíje a vzápětí ucítila odpověď.

Zaplavila ji touha a nadějné očekávání.

Energie se rozproudila.

24

Gardner položil pero na hromadu dokumentů a nepřítomně si promnul kořen nosu. „Myslím, že tu jde o dvě věci. Jednou z nich je záznam o pěti převodech dost značných sum z osobního konta Stanforda Felgrova na účet Jonathana Ardena.“ Mack tiše hvízdl.

Cady si uvědomila, že se jí chvějí ruce. Pohledem sklouzla k Sylvii, která z Gardnera nespouštěla oči.

„Jste si tím jistý?“ ubezpečoval se Mack.

Gardner se na něj zadíval. „Ano.“

„Že by provize za prodej padělků?“

„Možná. Doba, kdy prodal Hattii Woodsové ten stůl, do toho scénáře přesně zapadá.“

Sylvia se k nim naklonila. „Z Randallových účtů tam žádná platba není, že?“

Gardner se ušklíbl. „Ne. To ale neznamená, že v tom nemá prsty. Je to tak, Macku?“

„Správně.“ Mack vytáhl z kapsy brýle a nasadil si je. „Ti tři mohli pracovat dohromady a dohodnout se, že všechno zaplatí z Felgrovova účtu.“

„Počkej,“ zarazila ho Cady. „Gardner říkal, že není žádný profík –“

Mack ji ignoroval. Díval se na Gardnera. „Mluvil jste o dvou věcech. A co ta druhá?“

„Našel jsem ještě další zajímavé transakce z Felgrovova účtu,“ odpověděl Gardner. „Nepovím vám přesně, kam ty peníze směřovaly, ale rozhodně někam za moře.“

„Ambrose nám je vystopuje,“ ujistil ho Mack. „Klidně bych se ale vsadil, že odešly na účet toho, kdo ty padělky vyrábí.“

„Nedá se odhadnout, jak vysoké příjmy z toho Austrey-Post plynuly,“ pokračoval Gardner, „ale mám dojem, že odtud pochází valná většina jejich skvělého zisku.“

„Není divu, že tolik naléhají, abychom sloučení co nejdřív odsouhlasili,“ zamumlala Sylvia. „Ustavičně jim hrozí, že se na podvod přijde. To by byl pro Austrey-Post skandál.“

Cady se zamračila. „Kdyby firma prohlásila, že šlo o tak vynikající padělky, že oklamaly i jejich vlastní experty, a vrátila zákazníkům peníze, možná by přežila.“

„To by znamenalo značnou sumu. Snadno by mohla přivést společnost k bankrotu,“ podotkl Gardner.

„Stanford Felgrove je určitě jedním z viníků,“ prohlásila Sylvia. „Nikdy Randalla k finančním záležitostem nepustil. Pokud je uprostřed firmy něco prohnilého, může za to Stanford.“

„Kromě toho,“ vmísila se Cady chvatně do hovoru, „Randall by nikdy neudělal nic, čím by Austrey-Post poškodil. Považuje galerii za svoje dědictví. Jeho jediným cílem je vzít ji Stanfordovi.“

Gardner zasténal. „Náš starý dobrý strýček Randall by nedokázal provést nic špatného.“

„Známe ho,“ trvala Cady na svém. „Věř nám, Gardnere.“

Mack odložil brýle a obrátil se ke Gardnerovi. „Skoro bych s Cady souhlasil. Trochu jsem si ho oťukl. I kdyby chtěl účetní knihy upravit, nemá k nim přístup. Stanford ho pověřil jenom sháněním zásilek a udržováním kontaktů s vlivnými klienty.“

„Hmm.“ Nezdálo se, že by to Gardnera nějak potěšilo, ale nehádal se.

Cady si trochu oddechla. „Musíme to Randallovi okamžitě sdělit.“

„Co s tím může udělat?“ zeptala se Sylvia. „Nevím.“ Cady vstala. „Je to ale jeho rodinný podnik. Má právo vědět, co se v něm děje.“

„Jsem vyřízený.“ Randall udeřil pěstí do stohu papírů. „Vyřízený.“ Zvedl nešťastné oči k hloučku seskupenému kolem stolu. „Ten grázl mě zničil. Až se ta zpráva o padělcích dostane ven, galerie zkrachuje. Měl bych ho zabít. Krucinál, měl jsem to udělat už dávno.“

Cady se Sylvií si vyměnily stísněné pohledy. Informovat Randalla možná nebyl zas tak dobrý nápad.

„Randalle, poslouchej mě,“ promluvila Sylvia jemně. „Víme, že s tím nemáš nic společného –“

Randall ale neposlouchal. Vyskočil ze židle, popadl bronzové těžítko a mrštil jím na druhou stranu místnosti. Narazilo do dřevem obložené zdi a se žuchnutím dopadlo na zem.

„K čertu s ním,“ ulevil si. „Ten lump nakonec přece jen vyhraje.“

Gardner k němu vykročil. Cady si všimla, že Mack nepatrně zavrtěl hlavou a Gardner se zastavil.

„Jen klid, Randalle,“ chlácholil ho. „Musíme si o tom promluvit.“

Randall mu nevěnoval pozornost. Dlouhými a energickými kroky rázoval kolem stolu. „Zabiju ho. Kdybych nebyl po matčině smrti taková zatracená baba, udělal bych to už tenkrát. Pořád jsem si ale namlouval, že mu firmu jednou vyrvu z drápů. Přísahal jsem, že se postarám, aby přišel o všechno, co získal tím, že s mámou tak manipuloval. A teď –“

„Randalle, přestaň.“ Cady mu zastoupila cestu. „Poslouchej mě. Nesmíš udělat žádnou pitomost. Mohl bys skončit ve vězení.“

„Cady má pravdu,“ připojila se Sylvia. „Randalle, uklidni se a mysli.“

„Jdi mi z cesty.“ Napřáhl ruku, aby Cady odstrčil.

V tu chvíli se před ním vztyčil Mack. „Ani se jí nedotkni, Poste.“

Ten povel byl vydán tak hrubým tónem, že přitáhl pozornost každého, dokonce i Randalla.

„Cože?“ Zdálo se, že Mackova přítomnost vyvedla Randalla z míry. Spustil ruku k boku.

„Řekl jsem, abyste se jí nedotýkal.“

„Nechtěl jsem Cady ublížit.“ Randall se snažil kolem Macka protáhnout. „Chci dostat Felgrova.“

„Sedněte si,“ poručil mu Mack.

„Nechte mě na pokoji.“ Randall, rozzuřený Mackovým zásahem, zatnul pravou ruku v pěst a divoce se rozmáchl.

Cady nemohla uvěřit zuřivosti, která se mu vryla do obličeje.

„Randalle.“

Sylvia vyděšeně vykřikla. „Ach můj bože.“

Mack se neobratné ráně vyhnul. Randall po něm skočil, aby si probojoval cestu ke dveřím. Mack ho chytil za paži a zkroutil mu ji za záda.

Randall ztratil pevnou půdu pod nohama a zakopl. Narazil do zdi.

„Ježíši,“ zamumlal Gardner.

„Vzpamatujte se,“ obořil se Mack na Randalla. „Okamžitě.“ Muž na něj civěl. „Co?“

„Sedněte si.“ Mack ho popadl za zátylek a prudce ho posadil na nejbližší židli. „Vražda Stanforda by nic nevyřešila. Musíme si promluvit.“

„O čem?“ Vztek v jeho hlase se změnil v zoufalství. Nešťastně se schoulil. „Všechno zničil.“

„Možná ne,“ pronesl Mack.

Cady i všichni ostatní na něj pohlédli.

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Randall bez jakékoli známky naděje. „Ten skandál firmu zruinuje.“

„Austrey-Post není první uznávaná společnost, která se setkala s problémem padělků,“ pokračoval Mack. „Dobře to víte. Stačí vysvětlit, že v oddělení nábytku došlo k nějakým chybám. Stává se to pořád.“

„Omyly se stávají,“ opravil ho Randall pochmurně. „Úmyslné podvody spáchané ředitelem galerie jsou ale něco jiného. Jsme na mizině.“

„Ne nezbytně,“ namítl Mack tiše.

Cady měla dojem, že všichni kolem zatajili dech a čekají, až bude Mack pokračovat. „Co navrhuješ?“ zeptala se.

„Aby se Austrey-Post držela obvyklého postupu.“ Nespouštěl z Randalla oči. „Omluvíte se všem klientům, kteří zakoupili podvrhy s chybným potvrzením pravosti. Vrátíte peníze a –“

„A co?“ doplnil Randall.

„A někoho vyhodíte,“ zakončil Mack.

Randall si s nechutí odfrkl. „Chcete, abych obvinil nějakého chudáka v oddělení nábytku? Jsem si jistý, že by s tím Stanford souhlasil. Vůbec by mu nevadilo, kdyby to odnesl někdo jiný.“

„Chci říct,“ promluvil Mack pomalu, „že vyhodíte současného ředitele.“

Cady téměř slyšela, jak všem přítomným překvapením poklesla čelist.

„Nechápu.“ Sylvia svraštila čelo. „Jak může vyhodit Felgrova? Ovládá firmu. Prakticky ji vlastní. Nemůžem se ho zbavit, aniž –“

Randall pochopil jako první. V očích mu zaplálo. „Můžu použít tyhle doklady, abych ho přinutil k rezignaci. Tohle jste měl na mysli, Eastone? Krucinál, s tím, co na něj mám, ho možná přiměju i k tomu, aby se vzdal akcií. Takový skandál by stál Stanforda to jediné, co ho ve skutečnosti zajímá – společenské postavení. Nepřežil by, kdyby ho vykopli z jachtařského a golfového klubu.“

Gardner vypadal, že ho Randallovo řešení zaujalo. „Zajímavá možnost.“ Cady přikývla. „To bych řekla.“

„Líbí se mi to,“ zakončila Sylvia.

Mack se zadíval na Randalla. „Myslím, že máte potencionální vlastnosti velmi schopného ředitele.“

„Jsi trouba.“ Stanford podepsal dohodu a velmi pomalu odložil drahé plnicí pero. „Myslíš si, že jsi vyhrál, ale zpackals to jako všechno, čeho ses kdy dotkl.“

I přes hrubá slova vypadá Felgrove ještě otřeseněji než Randall, napadlo Macka.

Bravurní tah se obešel bez problémů. Stanford se nijak nebránil, když Randall s Mackem vešli do jeho domu a oznámili mu šokující zprávu.

Randallův odhad, jak se jeho nevlastní otec zachová, vyšel zcela podle plánu. Felgrove, čelící ztrátě všeho, čeho si cenil, podepsal listiny, kterými převedl akcie na Randalla. Výměnou za to mu Randall svatosvatě slíbil, že ho do takzvaných omylů s podvrženými starožitnostmi nezaplete.

„Teď je to na mně,“ prohlásil Randall vítězně a zasunul smlouvu zpátky do obálky.

Post vypadá nadmíru spokojeně, blesklo Mackovi hlavou. Jede na první vlně vítězné euforie. Chvíli potrvá, než ho skutečnost zasáhne plnou vahou.

„Není to nic než vyděračství,“ zašeptal Stanford chraplavě.

Randall vstal. „Máš zatraceně dobré nervy, když mě obviňuješ z vyděračství potom, cos mojí firmě provedl. S touhle šlamastykou nebudu vědět, kde mi hlava stojí. Buď rád, že jsi z toho vyvázl tak snadno.“

Stanfordův obličej se napjal. „Budeš litovat, ty mizero. Nemáš to, co k řízení firmy potřebuješ.“

„To se teda pleteš.“ Randall se vlažně usmál. „Mám vše, co potřebuju. Naprostou kontrolu.“

Vystřízlivění přišlo asi za hodinu. Mack věděl, že se tomu nevyhnou, a tak vzal Randalla do nedalekého baru, posadil ho ke stolu a objednal dvě piva.

Randall vyprázdnil polovinu ojíněného půllitru a postavil ho před sebe. Pohlédl na Macka.

„Do hajzlu,“ ulevil si. „Nemůžu uvěřit, že jsem to udělal.“

„Jo, máte to za sebou. Teď vás čeká už jen spousta práce.“

Randall zavřel oči. „Nejdřív ze všeho se spojím s klienty, které vzali na hůl.“

„Řekněte jim, že jste začal mít podezření, že v oddělení nábytku něco neklape,“ radil Mack. „Provedl jste vnitřní šetření, problém vyšel najevo a teď chcete odškodnit všechny, kteří ty kopie koupili.“

Randall nadzvedl obočí. „Kopie?“

„Pokud se tomu můžete vyhnout, nikdy nepoužívejte slovo ‚padělek‘ nebo ‚podvrh‘,“ doporučil mu Mack.

„Kdo ksakru jste, Eastone? Jak to, že toho tolik víte?“

„To je na delší povídání.“

„Mám čas.“ Randall objal dlaněmi půllitr. „Nejdřív bych ale chtěl slyšet tu část, která se týká vás a Cady“

„Proč se nezeptáte jí?“

„Takhle nevypadá přímá odpověď.“

„Nejsem tu od toho, abych mluvil o vztahu s Cady,“ namítl Mack.

Randall se chápavě rozzářil. „Přivedla vás sem, abyste vedl vyšetřování, co? Kdo jste? Nějaký bezpečnostní znalec?“

„Pracuju s informacemi.“

„Nesmysl. Musela mít podezření hned od začátku. Vesta ji varovala?“

„Ne tak docela.“

„Ale tvrdil jste, že Vesta zjistila, že je Arden podvodník. Došlo jí, že v tom jede i Stanford?“

„Nejspíš to tušila. Bohužel, to už se nikdy s určitostí nedozvíme.“

„Co bude s tím falešným parapsychologem?“

„Chystám se za ním odpoledne do města.“ Mack se ušklíbl. „Sdělím mu, že s podvody už skončil.“

Randall sevřel rty. „Dal bych nevímco, abych ho mohl i se Stanfordem obvinit. Mizerové.“

„Austrey-Post nepotřebuje špatnou reklamu. Máte, co jste chtěl. Je na čase minimalizovat ztráty.“

Randall zasténal. „Ani mi to nepřipomínejte.“

Za hodinu a půl už stál Mack v obývacím pokoji nedávno vyklizeného bytu Jonathana Ardena. Něco ho varovalo, pomyslel si. Ten podvodník projevil nadpřirozený pud sebezáchovy a vypařil se z města.

Sešel do garáže a ještě jednou prohlédl kontejner pro případ, že by do něj Arden cestou ke dveřím něco zajímavého vyhodil. Chvíli se přehraboval mezi starými novinami, lahvemi od piva a prázdnými obaly. Nenašel nic, co by mu naznačilo, kam Arden zmizel.

Vrátil klíče správci budovy a vyšel na chodník k zaparkovanému autu. Zastavil se ve dveřích a snažil se identifikovat nepříjemný pocit, který mu zježil vlasy na zátylku.

Netrvalo dlouho a pochopil, o co jde. Stejné tušení má člověk, který ví, že ho někdo pozoruje.

Cady se zabořila do rohu pohovky. Mack se vedle ní uvelebil v měkkém vypolstrovaném křesle a nohy si natáhl na podnožku. Položil si lokty na měkké čalouněné opěrky a prsty spojil v důvěrně známém gestu. Od okamžiku, kdy prošel dveřmi, mlčel. Jeho rozpoložení ji znervózňovalo.

Na Phantom Point se snášela noc. Rychle a neúprosně. Jako když si upír hledá svou oběť, pomyslela si Cady.

„Už se rozneslo, že Stanford rezignoval na ředitele Austrey-Post a převedl svoje akcie na Randalla,“ prohodila ve snaze prolomit závoj ticha, který Macka obklopoval. „Leandra říkala, že o tom dnes odpoledne mluvili lidé z vedlejšího obchodu.“

„Není divu. Je to malé městečko.“ No, aspoň promluvil.

„Stanford všem tvrdí, že chtěl odjakživa předat firmu Randallovi, jen co na to bude připravený.“

„Někdo té historce věří?“ ušklíbl se Mack.

„Nevím. Na tom nezáleží.“ Odmlčela se. „Hlavní je, že ji Randall konečně dostal zpátky.“

„Hmm.“

„Díky tobě,“ dodala schválně. Mlčel.

„Jsi hrdina. Zase.“

„Byla to jen práce.“

Opravdu to pro něj víc neznamenalo? Jen práce. Nejsem v depresi, přesvědčovala se. Ten pocit bych spíš nazvala melancholií.

Což je původní označení pro depresi, doplnila v duchu.

„Myslela jsem, žes řekl, že končíš.“

„Jo,“ utrousil Mack. „Však jsem taky skončil, ne? Cady, zapomněl jsem se o něčem zmínit.“

„A to?“

„Naše hra přestává být přesvědčivá.“

„Hra?“ Snažila se soustředit. „Myslíš naše zasnoubení?“

„Přesně tak. Zasnoubení.“

Nastalo ticho.

„Svému účelu posloužilo,“ pronesla Cady konečně. Snažila se o neutrální tón. „Fungovalo to. Teď už je lhostejné, jestli tomu lidi přestanou věřit. Už to nepotřebujeme.“

„Asi ne,“ přitakal rovněž poněkud strojeným hlasem. „Pokud ovšem –“

Chytila se toho jako stébla. „Pokud co?“

Upřeně se na ni díval. „Jsi spokojená, že odhalením Felgrovova podvodu ta záležitost končí? Nebo pořád věříš, že tvoji tetu zavraždili?“

Opřela si hlavu do polštářů a uvažovala. „Myslím, že Stanford nebo Jonathan Arden mohli mít s Vestinou smrtí něco společného. Měli důvod přát si její smrt. Když hlasování odložila, muselo jim dojít, že na něco přišla.“

„Možná máš pravdu, ale nejspíš to nebudeme moct nijak dokázat.“ Melancholický pocit zesílil. „Já vím.“ Rozhostilo se ticho.

„Chceš, abych ve vyšetřování pokračoval?“ zeptal se Mack po chvíli. Překvapil ji. Uvažovala.

„Ráda bych se dozvěděla pravdu,“ připustila konečně. „I kdybychom u soudu neuspěli, chtěla bych vědět, co se tu noc stalo.“

„Udělám, co budu moct.“

„Vážně?“

„Jestli si to přeješ,“ dodal.

Snažila se číst v jeho bezvýrazném obličeji. „Díky.“

„Bez záruky.“ Poklepal konečky prstů o sebe. „Měl bych prověřit pár bodů.“

„Jako?“

„Zjistit, kde byli Felgrove a Arden tu noc, kdy tvoje teta zemřela. Možná i vyvinout nějaký tlak. Vidět, jak budou reagovat, když je přitlačím ke zdi.“

Dumala nad tím. „Arden tu není, takže se ti to asi těžko podaří. Říkals, že se v noci z bytu vystěhoval.“

„To neznamená, že se nedozvím, kde tehdy byl. A jestli to bude vypadat slibně, Ambrose ho kvůli jeho finančním transakcím vystopuje. Chlápci jako Arden žijí z kreditních karet, obvykle cizích.“

Chvíli ho upřeně pozorovala. „Nemyslíš si, že je Arden vrah, že ne?“

„Kdyby, a zdůrazňuju slůvko kdyby, tvou tetu někdo zavraždil, považoval bych Felgrova za pravděpodobnějšího kandidáta,“ odpověděl Mack. „Nejenže neměl co ztratit, ale taky není profík. Spíš by provedl něco zoufalého, lehkomyslného nebo stupidního.“

„Na rozdíl od Ardena.“

„Arden je skutečný profesionál. Jakmile jde do tuhého, ztratí se jak pára nad hrncem. Ví, kdy má být poblíž a kdy zmizet.“

„Takže teď musíš prověřit, kde byl Stanford Felgrove v noci, kdy teta Vesta zemřela.“

„Nejen to.“ Mack vypadal zadumaně. „Umí Felgrove plavat?“

„Samozřejmě. Má vlastní bazén a v loděnici kotví jeho člun. Proč se ptáš?“

„Jestli tvou tetu někdo opravdu utopil, musel být ve vodě jako doma. Podle toho, cos mi vyprávěla, plavala Vesta Briggsová jako ryba.“

„To ano.“ Zachvěla se. „Bylo jí ale šestaosmdesát. A navíc byla drobná. Kdokoli Stanfordovy velikosti ji mohl snadno držet pod hladinou, dokud se neudusila.“

„Ale prala by se s ním, ne?“

„To ano.“ Pocítila záblesk neklidu. „Rozhodně by o život bojovala.“

„Možná i volala o pomoc?“

Zaváhala a v duchu probírala sousedy. „Ano. Kdyby měla šanci křičet, nejspíš by to udělala.“

„Terasu s bazénem sice chrání keře, ale přesto se nachází venku. Neohlásil někdo tu noc nějaký křik?“

„Zdá se, že ne.“

„Existují i jiné způsoby, jak se zbavit staré ženy.“ Mack se zadíval přes konečky prstů do noci. „Mohla se stát obětí přepadení, loupeže nebo automobilové nehody. Přesto si vrah, pokud nějaký je, vybral bazén. Dokonal svůj záměr, aniž by na těle zanechal stopy. Žádný úder do hlavy, například. Muselo mu být jasné, že ho čekají potíže, protože tvoje teta plavala velmi dobře. Takže žádná snadná kořist, i když měla drobnou postavu a bylo jí šestaosmdesát.“

„Souhlasím, že člověk, který si není ve vodě jistý, by si nejspíš vybral jiný způsob. Ale jak už jsem řekla, Stanford Felgrove plavat umí.“

Nastalo krátké ticho.

„A co tetin zvyk, že chodila plavat sama v noci? Vědělo o něm hodně lidí?“

„Ano.“

„Felgrove taky?“

„Jistě.“

Následovalo ticho.

„Umí se potápět?“ zeptal se Mack tiše.

Jako by ji polil ledovou sprchou. „Potápět? Myslíš s dýchacím přístrojem?“

„Když o tom přemýšlíš,“ pokračoval pomalu, „tak nejjednodušší způsob, jak někoho utopit bez křiku a případného zápasu, je udělat to pod hladinou.“

„Ach bože.“ Jako když člověka popadne za kotník ruka mrtvého muže a táhne ho dolů do černé temnoty.

„Potápěč s kyslíkovou bombou a maskou by dokázal stáhnout oběť pod hladinu a držet ji tam tak dlouho, jak by potřeboval,“ zakončil Mack zamyšleně. „Žádné šplouchání. Žádný křik. Žádné stopy.“

To bylo příliš. Vykreslená představa byla jako živá. Cady už nedokázala odolávat vzpomínkám. Vyhrnuly se z hloubky a udeřily na ni silou kladiva. Náhle se nedokázala nadechnout a zmáčel ji ledový pot. Srdce se jí rozbušilo. Téměř cítila, jak se jí studené prsty ovíjejí kolem chodidla a táhnou ji pod hladinu.

„Cady?“

Nevšímala si ho. Nedokázala souvisle promluvit. Vysoukala se z pohovky a zalapala po dechu. Záchvat strachu ji zasáhl prudce a silně. Neměla čas zastavit ho obvyklými rituály hlubokého dýchání a uklidňujících myšlenek.

„Co se to proboha děje?“ Mack vyskočil na nohy.

„Dej mi… minutku.“ Přešla k francouzskému oknu a instinktivně hledala, jak by unikla intenzivní klaustrofobii, která ji zaplavila. „Musím se dostat ven. Potřebuju se hýbat. Ten pitomý záchvat paniky…“

Otevřela dveře a vyklopýtala do zahrady. Čerstvý vzduch jí trochu pomohl. Přinutila se dýchat břichem, ale nebylo to snadné. Začala přecházet sem tam a snažila se zbavit přebytku adrenalinu, který se jí řítil žilami.

Mack s ní sladil krok. „Co můžu dělat?“

„Nic.“

„Co ten prášek, který nosíš na kroužku u klíčů?“

„Možná. Zatím ne.“ Zastavila se a soustředila se na dýchání. „Už jsem to párkrát zažila. Ale dávno. Skoro jsem zapomněla, jak je to zlé –“

„Jen klid.“ Postavil se za ni a začal jí masírovat ramena. „Jsi tak napjatá, jako by ses měla každou chvíli zlomit. Uvolni se.“

„To se snadno řekne.“ Přesto se pomalu začala ovládat. Napětí v hrudi klesalo.

Stáli spolu v přítmí. Mack jí silnými, teplými a konejšivými dlaněmi nepřestával mnout ztuhlé svaly na ramenou. Ignorovala mravenčení v pažích a soustředila se na dýchání, zatímco se pokoušela zpomalit tep. Mohlo by se to podařit. Zvládla to i dřív. Techniku znala.

Zanedlouho měla nejhorší za sebou. Stále se cítila nepřirozeně bdělá a napjatá, ale pocit strachu se vytrácel.

„Nikdy mě nenapadlo, že záchvaty paniky doprovází silná fyzická reakce.“ Mack jí zkušeně přejížděl rukama po zádech.

„Prý tě to zasáhne stejně, jako bys za rohem narazil třeba na tygra. Žádný tam sice není, a ty to víš, ale nedokážeš o tom svoje tělo přesvědčit. Jsi ve stavu naprosté pohotovosti.“

„I když není s čím bojovat.“

„Přesně. U mě to vždycky bylo horší než obyčejná klaustrofobie. Měla jsem pocit, že se topím. Stejně jako v tom jezeře. Někdy jsem dokonce uvažovala, jestli se nezblázním nebo nervově nezhroutím,“ zašeptala. „Všichni tvrdí, že právě tohle se stalo Vestě tu noc, co zemřela. Prý musela mít mimořádně silný záchvat.“

„Zpanikařila a utopila se.“

„Ano.“

„Přestože bojovala s panikou, byla to dobrá plavkyně,“ pokračoval Mack. „Nejspíš by se dostala ke kraji bazénu. Stejně jako tys před pár minutami vstala ze židle, otevřela dveře a vyšla ven do zahrady.“

Polkla. „Když proděláš několik panických záchvatů, poznáš je dopředu. Můžeš se je naučit překonat. Není to snadné, ale jde to.“

„A tvoje teta v tom byla profík. Je to tak?“

„Měla celoživotní zkušenost.“ Cady na něj pohlédla. Světlo z obývacího pokoje dopadalo pouze na polovinu jeho obličeje, zatímco druhá byla v hlubokém stínu. „O čem přemýšlíš?“

„Že někdo, možná Stanford Felgrove, tvou tetu opravdu zabil. Teď jde jen o to, jak to dokázat.“

Uprostřed noci se probudil a uvědomil si, že Cady vedle něj neleží. Natáhl ruku a nahmatal jen studené polštáře.

K čertu, stávalo se to zvykem. Aspoň věděl, kde ji má hledat.

Odhodil pokrývku, vstal a natáhl si slipy. Sešel dolů k trezoru. Dveře byly, jak očekával, otevřené a v místnosti zářilo světlo.

Cady byla uvnitř. Stála na galerii a snažila se vsunout drobný zlatý klíček do malé truhličky, vykládané lazuritem a zlatem. Mack ji chvíli pozoroval.

„Našlas něco?“ zeptal se konečně.

Při zvuku jeho hlasu nadskočila.

„Promiň,“ omluvil se jemně. „Nechtěl jsem tě polekat.“

„Nic mi není.“ Položila truhličku zpátky na polici a zavřela prosklené dveře. „Nemohla jsem spát, tak mě napadlo, že vyzkouším pár dalších zámků.“

„Žádné štěstí, předpokládám?“

„Ne. Ale trochu jsem se pohnula z místa.“ Pomalu sestoupila po úzkém točitém schodišti. Záhyby županu se kolem ní vlnily a působily nadpozemským dojmem. „Děje se něco?“

„Odpoledne jsme nedokončili rozhovor o našem zasnoubení.“

„Říkal jsi, že v té práci budeš pokračovat. Předpokládala jsem, že totéž platí i o té historce.“

„Spousta lidí začíná o našem zasnoubení vážně pochybovat.“

„V tom nevidím žádný problém,“ odpověděla se zarážejícím klidem. „To, že pracuješ s informacemi, ještě neznamená, že nemůžeme být zasnoubení, ne?“

Cítil, jak se mu svaly v břiše napjaly. „To ne. Když to podáš tímhle způsobem, tak asi ne.“

„Fajn.“ Dorazila k úpatí schodiště a usmála se. „Zasnoubení trvá.“

25

Nadešla karnevalová noc. Vzduch byl chladný, ale obloha jasná. Cady postávala v zákulisí jeviště a pozorovala, jak Sylvia a Eleanor Middletonová udělují zdánlivě nekonečné množství cen stejně nekonečné řadě semifinalistů a vítězů v soutěži o nejlepší masku. Jakmile vyhlásily další jméno, bylo jejím úkolem přinést na jeviště stuhu a podat ji Sylvii, která ji vzápětí předala vítězi.

Zatím za sebou měly šest cen a Cady se už nudila.

Nebyla jediná, kdo o ceremonii ztratil zájem. Pouze několik lidí v davu jí věnovalo pozornost. Těm, koho výsledky zajímaly nebo na nich měli osobní zájem, určitě dělalo potíže rozumět hlasům z reproduktoru. Hluk a smích od večera rovnoměrně stoupaly, z kaváren a barů se linula hudba a mísila se s přátelským povykováním.

Sylvia, oblečená ve volném renesančním plášti, se vpředu na jevišti připravila k udělení další ceny. Eleanor četla oznámení:

„… a vítězem v kategorii juniorů se stává Benjamin Tanner…“

Via Appia a přilehlé uličky a cesty byly zaplavené rozveselenými zástupy v kostýmech. Kavárny praskaly ve švech. Řady zářivých barevných světel a rozevlátých transparentů lemovaly vchody obchodů, galerií a butiků, které zůstaly otevřené.

Z ptačí perspektivy měla Cady z pestrobarevného jeviště skvělý výhled do davu. Přesto však neviděla Macka ani Gardnera, ačkoli věděla, kde jsou. Zabrali si stůl pod širým nebem u jedné z nedalekých kaváren a přísahali, že se tam zašijí s dvojčaty a obrovskou pizzou, dokud předávací ceremonie neskončí.

Eleanor, očividně nezdolaná skutečností, že ztrácí pozornost publika, vesele hlučela do mikrofonu:

„… druhou cenu v amatérských kostýmech dospělých…“

Cady přeběhl mráz po zádech a pod těžkými záhyby černého pláště jí na rukou naskočila husí kůže. Zatraceně. Ne, znovu už ne, letělo jí hlavou. Panický záchvat je to poslední, co potřebuju.

Koutkem oka zachytila nejasný stříbřitý záblesk. Prudce se otočila, právě včas, aby spatřila letmý zákmit světla na třpytící se masce. V příštím okamžiku bylo po všem. Postava v kostýmu opět splynula s davem.

Elektřina jí rozčeřila jemné chloupky na zátylku.

Neblázni, uklidňovala se. Je to jedna z moře mnoha škrabošek.

Ale stříbrná a zakrývá celý obličej, nejenom oči.

No a? V davu jsou jich tucty. Když na to přijde, má ji i Eleanor Middletonová.

Věděla ale, proč je tak nervózní. Maska, kterou před několika vteřinami zběžně zahlédla, byla totožná s tou, kterou nalezla uvnitř krabice, doručené Jonathanu Ardenovi.

Neměla důvod k domněnce, že jeho maska i kostým budou ojedinělé. A podle Macka se vypařil z města. Proč by riskoval, aby se objevil v Phantom Pointu na karnevalové noci? To nedává smysl.

Ale bylo by to tak velké riziko? Dnes večer by byl pouze jedním z mnoha maskovaných hýřilů. Byl by tu inkognito.

„… a v kategorii nejlepších profesionálních kostýmů v tradičním stylu tu máme pět nominací…“ Stísňující neklid byl téměř nezvladatelný. Musím se na tu masku ještě jednou podívat, rozhodla se nakonec. Budu mít mnohem lepší pocit, když si budu jistá, že neskrývá obličej Jonathana Ardena.

Mrkla dopředu na jeviště. Sylvii a Eleanor bude trvat nejmíň dalších dvacet minut, než projdou seznam nominací a vítězů.

Zacouvala za těžké červené a zlaté závěsy, které zahalovaly konstrukci jeviště, a oslovila mladou ženu, jež obsluhovala elektrické vybavení.

„Musím si na chvíli odskočit. Mohla byste se postarat o ty stuhy?“

„Jistě.“ Žena vyšla po schůdkách a ztratila se jí z očí.

Cady si razila cestu labyrintem drátů a kabelů, které se válely na chodníku pod schody.

Jeviště stálo na konci jeřábové aleje, ústící na Via Appia. Nejrychlejší cesta ven vedla úzkým průchodem do boční uličky. Hodlala se prodrat k místu, kde Ardena zahlédla. Doufala, že tam stále ještě bude. Jestli se vzdálil, nikdy ho v takovém moři lidí nenajde.

Dorazila na roh a zabočila zpátky k Via Appia. Tady, kousek od nábřeží, byl dav mnohem řidší. Kolem stolů, rozestavených před restaurací, posedávalo pár lidí v maskách, ale jinak jí nedělalo problémy pohybovat se rychle.

Byla vpůli cesty, když ji přepadl zvláštní pocit. Instinktivně zacouvala do stínu dveří.

Postranní uličkou, vedoucí k přístavu, se k ní rychle blížil Arden. Když prošel těsně kolem ní, zatajila dech.

Jakmile dorazil k několika stolům na chodníku, vykročila z úkrytu a vydala se za ním.

Zaplavila ji další studená vlna. Proč se tu Arden dnes v noci objevil? Měl být tisíce mil daleko.

Viděla, jak chvatně prošel kolem restaurace a zmizel v přítmí. Uvědomila si, že pokud bude pokračovat tímhle směrem, dojde do loděnice.

Domnívala se, že Arden nevlastní člun.

Běžela za ním, ale udržovala si odstup. Hrstka hlučně se bavících lidí jí poskytla přiměřené útočiště, dokud se nedostala na konec ulice.

Před sebou spatřila Ardenův stín, rychle mířící k bráně loděnice. Zpomalila a u zdi tmavé budovy se zastavila. Otevřel bránu, vešel dovnitř a zmizel mezi čluny, uvázanými v šeru.

Oplocený pozemek byl bídně osvětlený. Většina lodí ležela ve stínu.

Chvíli čekala a přemítala, jestli se Arden znovu objeví. Dojem prudce se blížící katastrofy sílil. Tělo měla v jednom ohni.

Sáhla pod plášť, vytáhla mobilní telefon a vyťukala Mackovo číslo.

Ozval se na druhém konci. V hluku, hudbě a všeobecném rámusu kolem něj sotva slyšela jeho pozdrav.

„Tady Easton.“

„Macku, to jsem já. Nebudeš tomu věřit, ale myslím, že jsem viděla Jonathana Ardena –“

„Kde jsi?“ přerušil ji rázně. „Vedle –“

Postava za ní se zjevila tak náhle, že neměla šanci se obrátit. Aniž stačila dokončit větu, někdo jí vytrhl telefon z ruky a vypnul ho. Současně ucítila na zátylku chladný dotek kovu.

Ten předmět sice neviděla, ale každým nervem v těle rozpoznala hlaveň zbraně.

„Věděl jsem, že nepřestaneš dělat potíže,“ zašeptal Stanford Felgrove až příliš vlídným tónem. „Obtížná mrška. Připomínáš mi svou tetu.“

„Přišel jste o rozum, Stanforde? Co si myslíte, že děláte?“

„Mám tu schůzku. Pojďme.“

Dlaní se jí opřel o lopatky a tlačil ji dopředu. Aspoň že se mě už nedotýká tou zbraní, prolétlo jí hlavou.

„Kam jdeme?“ zeptala se.

„Za bránu. Na mém člunu na nás někdo čeká.“

Jsem vyděšená, ale zase ne tolik, jak bych měla, napadlo ji mlhavě. Co se to se mnou děje? Ten chlap na mě míří.

Je to ale Stanford Felgrove. Znala ho od mládí. Bylo těžké uvěřit, že by zmáčkl spoušť.

Možná mě omráčila hrůza a mám okno, přemítala. Možná je moje mysl vypnutá stejně jako mobilní telefon.

Se Stanfordem za zády prošla branou loděnice. Dlouhý záhyb pláště se jí zachytil o dřevěný sloup. Klopýtla a trhla těžkou látkou, aby ji uvolnila.

Před ní se vynořila řada potemnělých člunů. Slyšela, jak voda tiše a hladově šplouchá do doků. Mezi dřevěnými plošinami viděla jen neproniknutelnou tmu.

Z jakéhosi neznámého důvodu ji až teď zasáhl skutečný strach. Ztuhla a zalapala po dechu.

„Běž.“ Stanford ji znovu popostrčil kupředu. „Víš, který člun je můj.“

Jestli nad sebou nezíská kontrolu, nebude mít vůbec šanci. Můžeš paniku potlačit. Zvládlas to už mnohokrát. Víš, jak se to dělá.

Soustředila se na dýchání a cítila, že se pomalu uklidňuje. Staré návyky v krizích očividně fungují, napadlo ji. Celá ta léta pravidelné jógy nebyla mrháním času. Kdo vlastně řekl, že posedlost je špatná věc?

Snažila se soustředit na cestu. Stanfordova obrovská výletní jachta s bílým trupem byla připoutaná na druhém konci loděnice.

„K čemu to všechno?“

„Z téhle kaše zachráním, co se dá,“ odpověděl Stanford stále tím nepřirozeně přívětivým hlasem. „Ty a ten mizera Easton jste mi nadrobili spoustu potíží. Byl jsem tak blízko, tak zatraceně blízko.“

„A pak vás moje teta začala podezírat…“

„Arden mi popsal starší ženu, která ho žádala o schůzku, a mně bylo hned jasné, že je to ta potvora Briggsová. Nevím, jak přišla na to, co se děje, ale jakmile odložila hlasování, pochopil jsem, že jsme v průšvihu.“

V místech, kde byly uvázány velké čluny, byly doky mnohem tmavší. Už tak matné světlo ještě zeslabovaly stíny trupů větších lodí.

Kolem plovoucí plošiny pleskala černá voda, vzdouvala se a šeptala do nekonečné noci. Stanfordova jachta už byla jen několik stop.

„Zabil jste –“

Cady nedokončila otázku. Přerušil ji výbuch ohňostroje. Na noční obloze se zablesklo zářivé světlo. Cítila, jak sebou Stanford trhl, slyšela ho tiše klít a uvědomila si, že ho to překvapilo stejně jako ji.

Ozvalo se další dunění a druhá fáze ohňostroje ozářila nebe.

„Pospěš si.“ Stanford ji naléhavě popostrčil k velkému člunu na konci doků. „Přece nenecháme Ardena čekat.“

„Co tu dělá?“

„Domluvil si se mnou schůzku. Ten parchant si myslí, že mě může vydírat. Naznačil, že když mu zaplatím, nikomu o mém spojení s tím podvodem neřekne. Ale dřel jsem tvrdě a dlouho, než abych o všechno přišel kvůli takovýmu zatracenými podvodníkovi, jako je on.“

Dopadla na ni hrůzná skutečnost. „Chcete Ardena zabít?“

„Ten lump mi nedal na vybranou. Kdybych mu to dovolil, úplně by mě oškubal. Takhle to v životě chodí. Pijavici už nikdy nesmíš pustit zpátky.“

Pevně sevřela lemy pláště. „A já?“

„Za to, co se dneska v noci stane, si můžeš sama. Neměla ses do toho plést.“

Zabije mě taky, blesklo jí hlavou.

„Myslíte, že se vám podaří zmizet?“ zeptala se.

„Zítra ráno noviny napíšou, že tebe a Ardena zabil neznámý útočník,“ zabručel Stanford. „Nejspíš se vynoří nějaké nechutné spekulace o tom, co jsi s tím švindlířem dělala v noci sama v docích, ale mám dojem, že to ničemu nepomůže.“

Musím něco udělat, vířilo jí hlavou. Cokoli. Nemám co ztratit.

Noční oblohou prolétla další salva. V tu chvíli se na přídi bílé jachty objevila postava v plášti. Skomírající světlo ozářilo stříbrnou masku.

„Změna plánu, Ardene,“ utrousil Stanford.

Vycítila, jak od ní odlepil pistoli a namířil ji na maskovanou postavu na člunu. Na nebi třesklo několik světlic a nad temným zrcadlem vody se rozprskly v zářící jiskry. Exploze se nesla ozvěnou. Stanford se za Cadyinými zády napřímil. Pochopila, že hodlá využít hluku ohňostroje, aby zakryl výstřel.

Stále svírajíc okraje pláště rozhodila paže a prudce se obrátila. Těžký oděv se rozevlál a na letmý okamžik se připletl Stanfordovi do ruky se zbraní.

„Ty mrcho!“

Rozzuřený výkřik přerušilo zaburácení další série výbuchů. Tentokrát zazněly blíž, ale nevěnovala jim pozornost. Měla před sebou jen jediný cíl – vrhnout se střemhlav do jediného bezpečí, do vody.

Svezla se přes okraj doku. Stanford zakopl, ztratil rovnováhu a narazil do ní.

Zvláštní, je to sportovně založený muž. Předpokládala by, že bude stabilnější.

S nepříjemným žuchnutím se vnořila do studené vody. Prvotní nával paniky nebyl nic ve srovnání s hrůzou, když se ocitla v pasti těžkého pláště.

Mohutné záhyby kostýmu rychle nasávaly vodu a měnily se v závaží, které ji táhlo ke dnu. A ke všemu se Stanford svalil do vody těsně za ní.

Co se s ním děje? Proč taky nezápasí, aby se osvobodil a dostal zpátky na hladinu? Divoce kolem sebe kopala. Nohou zavadila o jeho tělo, ale neodstrčil ji. Přestože se zamotal do splývavé látky jejího promáčeného kostýmu, nezdálo se, že mu to dělá starosti.

Pak na kotníku ucítila dotek bezvládné ruky. Noční můry se náhle změnily ve skutečnost. Otevřela ústa, aby zaječela, a lokla si slané vody.

Vzápětí pochopila, že poslední exploze, kterou slyšela, nebyl ohňostroj. Byla to zbraň. Arden Stanforda zastřelil.

Felgrove ji jako zátěž táhl dolů do hlubiny.

26

Jakmile se jednou naučíš rozpoznat paniku, můžeš ji překonat.

Vestina slova ji udeřila do mozku, zatímco zoufale bojovala s ochromující hrůzou. Otevřela oči a horečně se snažila zorientovat. Pod hladinu pronikl záblesk světla. Ohňostroj pokračoval. No, aspoň vím, kudy vede cesta nahoru, blesklo jí hlavou. To je dobrý začátek.

Jen kdyby se mohla nadechnout.

Nejdříve se ale musí zbavit toho pláště. Nahmatala zapínání u krku a zoufale jím škubla. Lemy se od sebe oddělily. Cítila, jak se jí paže uvolňují. Smrtonosná látka se snášela dolů do tmy jako obrovský rejnok, hledající další oběť.

Úleva částečně vystřídala paniku a umožnila jí, aby se líp soustředila. Plíce ji pálily, ale plášť už ji nesvazoval. Nohy uvolnila z mokasínů. Zůstaly jí pouze legíny a tmavé tričko, jež měla pod kostýmem. Byla jí zima, ale mohla kopat a prodírat si cestu zpátky k hladině. Není to tak daleko.

Doplavat k rozzářeným světlům.

Mohla by to zvládnout. Bude muset.

Kopla ještě jednou a podruhé zavadila o Stanfordovo tělo. Znovu na ni zaútočil strach. Musí se dostat pryč.

Zoufale kolem sebe vířila vodu a snažila se vzdálit co nejdál od mrtvoly. Hlavou narazila do kýlu nějakého člunu. Zasáhl ji další nával paniky.

A pak se vynořila nad hladinu, nasávala čerstvý vzduch, lapala po dechu a plnila si plíce kyslíkem. Ne tak nahlas, co když je Arden pořád tady? Uslyší tě. Nad hlavou jí vybuchl ohňostroj. Slzy jí vstoupily do očí, takže viděla rozmazaně. Nebo je to slaná voda? Nebyla si jistá.

Pohyb v docích upoutal její pozornost. V nově se rodící hrůze pozorovala z úkrytu za trupem lodi, jak černý plášť přechází v temnotě. Stříbrná maska se krátce zableskla a pak se odvrátila.

Arden je pořád tady. Slídí kolem vody s revolverem v ruce. Pochopila, že hledá svoje oběti. Pravděpodobně ví, že zasáhl jenom Stanforda, pomyslela si. Ted to chce skoncovat se mnou.

Pátral pouze v okolí místa, kde ji a Stanforda viděl padat do vody. Došlo jí, že šílený zápas, kdy se pod vodou snažila vyprostit z pláště a dostat se co nejdál od mrtvého těla, ji zachránil. Vynořila se o notný kus dál a hřmot ohňostroje zakryl její první zoufalý nádech.

Teď ji skrývala záď člunu a už nelapala tak nahlas po dechu. V duchu děkovala bohu, že Arden nemá baterku.

Ve stínu člunu šlapala vodu a pokoušela se nemyslet na tělo, které se pohupuje někde blízko. Za každou cenu musí doplavat na konec loděnice a taky se modlit, aby Arden nepochopil, že mu unikla, dokud nebude na pevné zemi.

Čekala, až postava v masce zamíří na druhou stranu dlouhého doku. Pak se zhluboka nadechla a odlepila se od boku lodi.

V tu chvíli se za plotem loděnice zastavil hlouček rozesmátých návštěvníků karnevalu. Jejich hlasy se nesly nad vodou. Někdo prohodil cosi o večírku na palubě jednoho z člunů.

Ano, prosím, prosím, prosím. Pojďte se bavit do doků. Koupím vám pivo.

Někdo ze skupinky svým společníkům připomněl, že loděnice bývá večer zavřená.

K čertu. V každé partě se vždycky najde nějaký morous.

Přesto jí ti neznámí nevědomky pomohli. Jakmile Arden na druhém konci doků zaslechl hlasy, ztuhl. Pak se obrátil a s rozevlátým pláštěm chvatně zamířil zpátky k bráně. Očividně usoudil, že by neměl riskovat a lelkovat tu jen proto, aby si to vyřídil i se svou druhou obětí.

Snažila se vydržet co nejdéle. Jakmile Arden prošel branou, vylezla z vody a vyčerpaně se sesula na molo. Zavřela oči a snažila se zmobilizovat energii, aby se jí podařilo vstát.

Taková zima.

Slyšela, jak se k ní skupinka samozvaných návštěvníků večírku blíží, cítila kroky vibrující na dřevěných prknech. Otevřela oči a pomalu se posadila.

Kdosi vykřikl.

Někdo další zvolal cosi nesrozumitelného, co se ale nepochybně blížilo hysterii.

„Zavolejte 911. Zavolejte poldy. Zavolejte někoho.“

Nejprve ji napadlo, že si ten výkřik vymyslela. Ta reakce je trochu nadnesená, prolétlo jí hlavou. Vlasy mi sice splihle visí přes obličej a tričko a legíny těsně přiléhají k tělu, ale tak špatně zas nevypadám.

Vydrápala se na nohy a doklopýtala k hloučku.

Pak si uvědomila, že na ni nikdo neciví. Vzápětí pochopila, proč si jí nevšímají.

Všichni třeštili oči na tělo Stanforda Felgrova. Voda ho nadnášela kousek od břehu, kde se zapletlo do kotevních lan.

Pak se někdo konečně obrátil a všiml si Cady Další výkřik prořízl závoj noci. Cady sebou trhla a zakryla si uši. Možná opravdu vypadá hrozně.

„Půjčil byste mi někdo kostým?“ vysoukala ze sebe. „Je mi hrozná zima.“

„Myslím, že dostanu panický záchvat,“ utrousil Mack tiše. Zastavil se u okna a zíral do noci. „Nemůžu uvěřit, že jsi běžela za Ardenem do doků.“

„Neběžela jsem za ním,“ bránila se Cady unaveně. „Bylo to přesně tak, jak jsem řekla policii. Zůstala jsem stát u brány loděnice a snažila se ti zavolat. Pak se za mnou objevil Stanford Felgrove s pistolí.“

„Zatraceně.“ Sevřel ruku v pěst a opřel ji o blízké dveře. „Vůbec jsi za ním neměla chodit.“

Randall za jeho zády promluvil: „Uklidněte se, Macku. Má za sebou otřesný zážitek.“

„Jo,“ přidala se Sylvia. „Teď není čas, abyste jí nadával.“

„Sylvia má pravdu,“ obrátil se k němu Gardner. „Vím, kam míříte, Macku, ale Cady prožila hrozný večer. Možná bude lepší, když si svou přednášku necháte na zítřek.“

„Ano,“ zakončila Leandra energicky. „Nechte ji být, Eastone. Cady už toho dneska zažila dost.“

Je to tak, pomyslel si Mack. Řvát na Cady je to poslední, co chci. Je to ale to jediné, co právě teď dokážu.

„Do prdele,“ zamumlal.

Nastalo krátké, konsternované ticho.

Cady se začala chichotat.

Mack se obrátil a nasupeně si ji měřil. Seděla stočená v obrovském křesle, zachumlaná v chlupaté dece, kterou Sylvia našla ve skříni. Vysprchovala se a převlékla dávno předtím, než mluvila s policií, ale pořád si stěžovala na hroznou zimu.

Zatímco ji pozoroval, její chichotání se změnilo ve smích. Nebyl však stejný jako obvykle. Byl podbarvený úzkostí. Sylvia, Gardner, Leandra i Randall si taky všimli toho zvláštního tónu. Všichni na ni znepokojeně zírali.

„Není ti nic?“ zeptala se Sylvia.

„Ne.“ Ten podivný vysoký smích však pokračoval. Pak se Cady schoulila do deky a přitiskla k ní obličej. Ramena se jí roztřásla. Zvuk, který vydávala, teď nabral odlišný odstín.

Randall se na Macka zachmuřil. „Vidíte, co jste udělal.“

„Krucinál, ona brečí.“ Mack vykročil směrem k ní. „Promiň,“ zašeptala Cady do pokrývky. „Nejde to zastavit.“

Leandra prudce vstala. „To je v pořádku, Cady. Četla jsem, že je dobré se po traumatickém zážitku emocionálně očistit. Zbavit se fyzických následků stresu.“

Cady se rozvzlykala hlasitěji.

Mack třemi dlouhými kroky překonal místnost a zvedl ji z křesla. Posadil se a pevně ji k sobě přivinul. Zabořila mu obličej do ramene a rozeštkala se.

Nikdo neřekl ani slovo. Gardner vstal a přešel k barové skříňce. Otevřel ji a vytáhl láhev. Mack si všiml viněty. Byla to velmi stará a drahá značka whisky.

Konečně slzy polevily. Po chvíli zvedla Cady hlavu a zamrkala. Mack cítil, že se uvolnila.

„Myslím, že už je mi fajn.“

„Opožděná reakce,“ poznamenala Sylvia jemně. „Nemohla sis dovolit zpanikařit dřív, tak jsi s tím počkala. Teď se tvoje nervy konečně uklidnily.“

Gardner podal Cady malou sklenku whisky. „Tu máš Vestin lék na běžné nachlazení a všechno další.“

„Díky.“ Váhavě usrkla a pohlédla na Macka. Zase na mě začne křičet, napadlo ji.

„Tu přednášku dokončím jindy,“ ujistil ji. „Třeba zítra.“

Slabě přikývla a znovu si lokla whisky.

Vypadá o moc líp, pomyslel si. Pořád je sice vyčerpaná, ale už mi nepřipadá tak vynervovaná.

Gardner se opřel o bok pohovky, na níž seděla Sylvia. „Neslyšel jsem všechno, cos povídala těm poldům, Cady Vyrozuměl jsem správně, že se Arden s Felgrovem dohodli, že se dnes v noci sejdou v loděnici?“

Přikývla. „Stanford říkal, že ho tam Arden pozval, aby si promluvili o penězích.“

„Jak jsi proboha Ardena poznala?“ nechápala Sylvia.

„Zezadu jeviště jsem měla dobrý výhled do davu. Všimla jsem si ho, když procházel kolem. Poznala jsem masku i kostým, jež si pro karnevalovou noc objednal, protože jsem je viděla tenkrát, když mu je doručili.“

„Stanford šel do doků s tím, že Ardena zastřelí?“ zeptal se Gardner.

„Ano.“ Cady se ani nepokusila vstát z Mackova klína. „A Arden byl očividně připravený se bránit.“

„Nebo chtěl Stanforda zabít od začátku,“ nadhodila Sylvia. „Možná se snažil ten podfuk sprovodit ze světa. Když o tom přemýšlím, Felgrove byl jediný, kdo proti němu mohl svědčit.“

„Možná.“ Cady se pohodlněji uvelebila v Mackově náruči. „Dokud ho ale poldové nechytnou, nikdy se nedozvíme, co měl za lubem.“

„A ty ses mu připletla do cesty,“ zasténal Mack. „Jseš zatracený blázen –“

„Macku, slíbils, že kázání necháš na zítřek.“

„Promiň.“ Uvolnil jí skleničku z prstů a lokl si zdravotního doušku. „Jen mi to vyklouzlo. Nemůžu si pomoct.“

Cady se obrátila zpátky k Sylvii a Gardnerovi. „Policie si myslí, že šlo o vyřizování účtů mezi dvěma zloději. Oba chtěli umlčet toho druhého.“

„Zdá se, že Arden byl přece jen o trochu rychlejší,“ prohodil Gardner.

Mack cítil, jak se Cady zachvěla. Pevně ji k sobě přitiskl.

„Felgrove ho pořádně podcenil,“ podotkl zamyšleně. „Asi si myslel, že je to jen ubohý podvodníček. Nikdy mu nepřišlo na mysl, že by mohl být nebezpečný.“

„Taky by mě ani ve snu nenapadlo, že by Stanford dokázal vraždit,“ nadhodila Sylvia. „Ten chlap byl psychopat a nikdo z nás to netušil.“

„Věděl jsem to celou dobu,“ pronesl Randall tiše.

Všichni se na něj podívali.

„Ano,“ přikývla Cady. „Ty ano.“

„Nikdy mu nedokážu, že matku zabil, ale půjdu s tou vírou do hrobu.“ Randall dopil skleničku. „Pokud nic jiného, přitáhl ji ještě víc k lahvi.“

Sylvia se zamračila. „Musím přiznat, Cady, že začínám uvažovat, jestli na tvé teorii, že tetu Vestu zavraždil, přece jen něco není.“

„Jenomže teď už se to s jistotou nikdy nedozvíme,“ zašeptala Cady.

Rozhostilo se další dlouhé ticho. Mack si nebyl jistý, nad čím dumají všichni ostatní, ale on přemítal nad neradostnou skutečností, že život člověku vždycky nedává potřebné odpovědi.

„Jak dlouho to asi potrvá, než poldové Ardena dostanou?“ zeptal se Gardner po chvíli.

Mack se na něj zadíval. „Nejspíš moc dlouho ne.“

„Pokud neodjede ze země,“ doplnila Leandra.

„Ta možnost tu je,“ souhlasil Mack.

Randall dlouze vydechl. „No, ale jedna věc je jistá. Austrey-Post je teď v mnohem horším stavu, než kdy byla. Až se ta zpráva dostane zítra do novin, nebude šance ten podvod s padělky ututlat. Budu to muset zveřejnit a doufat v nejlepší.“

„Neboj, dostaneš se z toho,“ ujistila ho Cady rázně. „Podobné věci přežily i jiné galerie. Všechno se časem uklidní.“

Randall nevypadal přesvědčeně. „Možná, pokud to dokážeme utáhnout dost dlouho. Ale není pochyb, že to pro nás bude obrovská rána. A k tomu ještě refundace podvedeným klientům. Budeme moc rádi, jestli přežijeme. A to vůbec nepočítám újmu na naší pověsti.“

Cady ho chvíli pozorovala. „Najdeš způsob, aby galerie fungovala. Ale tohle tě tolik netrápí, viď? Bojíš se, že Brooke nebude čekat, až se z toho firma vylíže.“

Randall sevřel sklenku s whisky oběma dlaněmi a civěl na dno. Když zvedl hlavu, tvářil se zachmuřeně. „Vždycky tvrdila, že jsem posedlý tím, abych dostal galerii zpátky pod kontrolu. Teď se mi to splnilo, ale firma je v troskách. Chtěl jsem jí dát aspoň něco z toho, co jí dal George Langworth. Teď nemám šanci.“

Mack si všiml, že ho Sylvia ani Gardner nespěchají ujistit, že se nakonec všechno obrátí k lepšímu. Leandra mu věnovala pouze soucitný pohled.

Konečně Cady promluvila. „Myslím,“ řekla vlídně, „že Brooke podceňuješ.“

„Opravdu věříš, že si ho vezme, až zjistí, v jakém stavu je jeho firma?“ zeptal se jí Mack později, když zůstali sami.

„Ano.“ Cady se posadila na okraj postele a široce zívla.

Zamyšleně si rozepínal košili. „Jak si můžeš být tak jistá?“

Chvíli nad tou otázkou uvažovala. „Těžko se to vysvětluje. Možná je to tím, že s Georgem Langworthem zůstala i potom, co se dozvěděla, že umírá. Klidně mohla odejít.“

„Už jsem ti řekl, že to bylo v jejím finančním zájmu. Brzy z ní bude velice bohatá vdova.“

Cady pomalu zavrtěla hlavou. „Myslím, že to udělala, protože to bylo správné.“

Nebyl si tak jistý, ale rozhodl se nechat to být. „Mám dojem, že se to dost brzy ukáže. Zpráva o přestřelce v loděnici se za pár hodin objeví v novinových titulcích.“

Cady mlčela, ale téměř cítil, jak se otřásla.

„Dneska jsi mě pořádně vyděsila,“ pronesl neutrálně. „Víš to, viď?“

„Nebyla to moje vina,“ bránila se automaticky.

Ignoroval to. „To je podruhé v poměrně krátké době, co ses skoro nechala zabít. Je to dost vysilující zvyk.“

„Nevím, co na to říct.“ Doširoka rozpřáhla ruce. „Normálně žiju velmi jednotvárný život. Proto jsem ti začala pomáhat s případy, které jsi mi nabídl.“

„Šla jsi ke mně pracovat, protože ses nudila?“

„No…“ S rukama za zády se opřela o postel. „Možná bych se radši dala k námořní jednotce, ale pro znalkyni evropského užitého umění tam moc pracovních příležitostí neměli.“

Odhodil košili stranou. „Je příjemné vědět, že jsem v té konkurenci zvítězil.“

„Takový boj to zas nebyl. Nelíbilo se mi, že bych musela nosit uniformu.“ Pouze v kalhotách prošel pokojem a posadil se vedle ní. „Je ti dobře?“ zeptal se tiše. „Dobře?“ opakovala prázdně.

„Nepotřebuješ něco? Třeba sedativa, abys líp usnula?“

„Ne.“ Dívala se přímo před sebe na malou, půvabně tvarovanou vázu, stojící na starožitné skříňce s umyvadlem. „Budu v pohodě.“

Sledoval její pohled. Váza mu připadala francouzská. Soudě podle designu, pravděpodobně začátek devatenáctého století. „Snažíš se pochopit, jaký to všechno mělo smysl, viď?“

„Ano. Ale žádný to nedává.“

„Docela ne,“ souhlasil.

„Všechno se stalo hrozně rychle. Přiznávám, že jsem si podrobností moc nevšímala. Ale nemyslím si, že tam Arden přišel, aby Stanforda vydíral. Držel už revolver v ruce, když se objevil na přídi člunu. Přišel tam s úmyslem vraždit.“

„Mohl si zbraň přinést jen na obranu, pro všechny případy. Ale proč se tě snažil vypátrat?“

„Protože mu došlo, že bych ho mohla identifikovat. Samozřejmě netušil, že jsem poznala jeho masku a kostým, ale rozhodně věděl, že jsem slyšela, jak na něj Stanford volá jménem.“

„Když vycházíme z toho, co o Ardenovi vypátral Ambrose, nic na násilnou minulost neukazuje.“

„Lidé se mění. Sám jsi tvrdil, že ačkoli Dillon nemá žádný záznam, ještě to neznamená, že by nemohl v budoucnu nějaký mít.“

„To je pravda.“

Ztichl a přemýšlel.

„Co je?“ zeptala se konečně.

„Nechci v tom dělat ještě větší zmatek, ale proč si jseš tak jistá, že za tou maskou byl Jonathan Arden?“ Strnula. „Stanford na něj přece volal.“

„Taky mu neviděl do obličeje.“

„No, to neviděl.“

„Stanford tvrdil, že dostal vzkaz?“

„Ano, myslím, že ano.“

„S Ardenem nějakou dobu spolupracoval. Byli partnery. Jestli se rozhodl Stanforda vydírat, proč nezvedl telefon a nevyhrožoval mu raději ústně? Proč mu posílal dopis?“

Cady přimhouřila oči. „Protože Stanford by poznal, že hlas na druhém konci aparátu nepatří Ardenovi?“

„Když o tom přemýšlíš,“ dodal Mack, „musí tě napadnout, že Arden by musel být naprostý hlupák, aby si vzal kostým, podle kterého by mohl být identifikován.“

Krátce nato se posadil před počítač a znovu probíral všechny možnosti. Potřeboval vidět mozaiku jasněji. Dokázal nastínit určité mlhavé obrysy, ale nedařilo se mu obrázek zaostřit. Z vědomí, jak málo chybělo, aby Cady ztratil, mu stále běhal mráz po zádech.

Po chvíli otevřel soubor s poznámkami o Jonathanu Ardenovi. Několik minut prohlížel obsah, pak otevřel e-mailový formulář a vyťukal adresu.

Cady se objevila ve dveřích. „Macku? Co to děláš?“

„Posílám vzkaz Jonathanu Ardenovi.“

„Děláš si legraci?“ Chvatně vešla do pokoje. „Kde jsi sehnal jeho emailovou adresu?“

„Ambrose ji stáhl z internetu.“ Nevzhlédl od obrazovky. „Sice nevíme, jestli Arden svou schránku kontroluje, je přece na útěku, ale napadlo mě, že by měl možná zájem se domluvit.“

„Co mu chceš nabídnout?“

Neodpověděl. Místo toho napsal krátké sdělení a pak se mírně natočil, takže mu Cady mohla číst přes rameno.

Vím, že jste Felgrova nezabil. Jestli chcete, abych vám to pomohl dokázat, ozvěte se mi. Máte informace, které potřebuju. Oba máme zájem najít skutečného vraha.

Cady se narovnala. „Myslíš, že se s tebou spojí?“

„Nevím.“ Mack vypnul počítač. „Ale za pokus to stojí.“

27

Nazítří ráno nalil čerstvě vylouhovaný zelený čaj do dvou šálků. Není to tím, že bych si na něj začal zvykat, přesvědčoval se. Je přece zbytečné vařit čaj i kávu. Shodnout se na jednom je mnohem jednodušší.

A navíc není čaj zas tak špatný. Hrome, možná si na něj opravdu zvykám.

Cady vešla do kuchyně, posadila se ke stolu a zvedla hrnek, který před ni postavil. Mlčky se napila. Pozorně si ji prohlížel. Kruhy pod očima mu napověděly, že toho nenaspala o nic víc než on. „Cvičila jsi jógu?“ zeptal se. Kývla souhlasně hlavou. „Nezdá se, že by ti to moc prospělo.“

„Díky. Taky ti přeju dobré ráno.“

Posadil se naproti ní a vzal si toast. „Musíme se přestat scházet takhle.“

Zamžourala. „Jak?“

„Takhle.“ Pokynul rukou přes sluncem prozářenou kuchyň. „Ty a já. Vést příjemné rozhovory potom, co tě skoro zabili. Drásá mi to nervy.“

K jeho mrzutosti se jí v očích neobjevil žádný záblesk pobavení.

„Nemusíš se tvářit, že jde o pravidelný zvyk,“ zamumlala do čaje. „Šlo jen o dva případy, nic víc. Žádné běžné situace.“

„Možná tomu nebudeš věřit, ale spousta lidí propluje životem, aniž by se setkala s vrahem třeba jen jednou.“

„Má to být začátek tvojí přednášky? Jestli ano, musím tě varovat, že na ni nemám náladu.“

„Ne, je to jen pokus o škádlení během snídaně. Lekci si nechávám na později.“

„Nemůžu se dočkat.“

Odložil šálek s čajem stranou a zkřížil paže na stole. „Není ti nic?“

„Ne. Jsem jen trochu unavená, to je všechno.“

„Žádný náznak záchvatu paniky?“

„Ne.“ Rázně položila hrnek na stůl. „Koukni, jestli se bojíš, že se tu nervově zhroutím –“

„Jen klid.“

„Nejsem blázen, abys věděl.“

„Já vím.“

„Ani moje teta nebyla.“ Cady objala hrnek dlaněmi. „Všichni s oblibou vyprávějí, že byla výstřední a potrhlá, a možná i byla. Kdyby ji ale Sylvia nepřemluvila, aby šla do částečného důchodu, dokázala by řídit Chatelaine až do smrti. Nepřišla o rozum, jak si všichni myslí.“

„Nikdy jsem neřekl, že byla blázen.“

„Ani já neztrácím rozum,“ pokračovala se zarputilým odhodláním. „Jen proto, že jsme s tetou Vestou měly pár věcí společných, jen kvůli sklonu k panickým záchvatům, jen proto, že se nikdy nevdala a moje manželství nestojí za zmínku, a kvůli tomu, že neměla děti a začíná to vypadat, že ani já žádné mít nebudu, se ze mě ještě nestává kopie tety Vesty.“

„Přestaň.“ Přitiskl dlaně ke stolu a prudce vstal. „Už ani slovo, nebo z toho zešílím já. A to by opravdu nebyl pěkný pohled.“

Vzhlédla k němu s výrazem ženy, kterou probudili z tranzu. „Co?“

„O ztrátě rozumu už nic neříkej. A laskavě nemluv za mě. Nikdy jsem nenaznačil, že si myslím, že ty nebo tvoje teta jste napůl cvoci.“

„Promiň.“ Zadívala se do čaje. „Asi jsem pořád trochu ve stresu.“

„Máš k tomu důvod.“ Pohnul rameny, aby uvolnil napětí. „Sám jsem trochu nervózní. Možná by pomohlo pustit se do práce.“

Pomalu vstala, s hrnkem v dlaních. „Dobrý nápad.“

„Uvažujme.“ Zvedl svůj šálek a přešel ke dveřím do chodby. „Máme tu dva různé případy. První se týká vraždy tvojí tety a prosazování toho sloučení. A ve druhém jde o podvod s falešným nábytkem. Někde by se měly překrývat. Musíme zjistit, jestli nám tahle úvaha přinese něco nového.“

Cítil, jak zaváhala.

„Macku?“

Zastavil se ve dveřích a obrátil se. „Ano?“

„Opravdu si nemyslíš, že jsem blázen?“

„Ne. Nemyslím. Pojď, pokusíme se vypátrat, kdo zavraždil tvoji tetu.“

Za čtyřicet minut už seděla Cady na židli a prohlížela stohy papírů, které ležely na stole ve třech hromádkách. „Jsem docela dobrá v odhalování padělků, ale čtení hieroglyfů není moje parketa. Co to všechno znamená?“

„Jsou to výpisy z kreditních karet, bankovní přehledy a finanční zprávy, žádné magické znaky. Ambrose mi vytáhl informace z účtů všech lidí na našem seznamu, kteří měli něco společného se sloučením nebo s podvodem. Teď hledáme, kde se překrývají.“

Pokrčila rameny. „Největší spojovací článek byl Stanford Felgrove. Získal by jak z podvodu, tak ze sloučení. Ale je mrtvý.“

„Ať už ho zavraždil kdokoli, musel z toho mít nějaký prospěch. Čím víc nad tím uvažuju, tím víc jsem přesvědčený, že ho Arden nezabil. K ničemu by mu to nebylo. Naopak by mohl o hodně přijít.“

„Možná se bál, že ho Stanford zaplete do vraždy tety Vesty.“

„To je podle mě dost chabá možnost. Pokud máme pravdu v tom, že Arden minulou noc nezabíjel, pak musíme hledat někoho, kdo by tím něco získal.“

„Nebo ztratil,“ dodala Cady tiše.

„Ano,“ souhlasil.

„Myslíš na Brooke Langworthovou, co?“

„Mám ji na seznamu. Na sloučení měla osobní zájem, protože si chce po manželově smrti vzít Randalla.“

„Dobře, řekněme, že měla důvod zavraždit tetu Vestu. Kde je ale nějaké spojení s padělky?“

„Připouštím, že zatím žádné nevidím. To ale neznamená, že nějaké nenajdu.“

Cady si vybavila odpoledne, kdy s Brooke mluvila v tichém sídle, kde ve vzduchu visela blížící se smrt. „Nedokážu si ji představit jako chladnokrevnou vražedkyni. Kdyby byla ten typ, nejspíš by se už George dávno zbavila. Bylo by snadné pomoct mu do hrobu. Je velmi nemocný. V tom domě musí být spousta léků, včetně silných opiátů.“

Váhavě ťukal hrotem pera na bankovní výpisy. „No, dává to jistý smysl. Neříkám, že jsi mě přesvědčila, ale zní to pravděpodobně.“

Cady udělala obličej. „Kéž by ti Jonathan Arden zavolal nebo poslal e-mail. Možná opravdu ví něco, co by nám pomohlo.“

„Napsat mu byla sázka do loterie,“ varoval ji Mack. „Z téhle strany na žádnou pomoc spoléhat nemůžeme.“

„Takže co teď?“

„Zavolám Gardnerovi.“ Mack se natáhl po telefonu. „Ví o finančních stránkách téhle záležitosti mnohem víc než kdokoli jiný a tady jde hlavně o peníze.“

Sylvia stála u okna obývacího pokoje a dívala se do zahrady, kde si dvojčata hrála se psy a novými hračkami. Cady bylo jasné, že přemýšlí.

„Myslíš, že Gardner pomůže Mackovi proniknout až na dno?“ zeptala se Sylvia.

„Nevím.“ Cady se zabořila hlouběji do křesla a opřela si ruce o nadýchané polštáře. „Rozhodně v to doufám. Řeknu ti, Sylvie, že mi celá ta věc leze na nervy.“

„To každému.“ Sylvia zkřížila paže. „Zatraceně. Myslela jsem, že včera v noci to všechno skončilo. Arden zavraždil Felgrova, aby ho nezapletl do toho podvodu. Dávalo mi to dokonalý smysl a poldům taky, jak se zdá.“

„Mack si to nemyslí a já taky ne. Jsme si jistí, že Arden je příliš chytrý, než aby si oblékl ten kostým. Musel předpokládat, že by ho někdo mohl zahlédnout a vypátrat díky obchodu, kde ho koupil.“

„Cady, opravdu věříš, že tetu Vestu zavraždili?“

„Ano. Od začátku mám kvůli její smrti špatný pocit.“

„Jeden z tvých pocitů…,“ poznamenala Sylvia tiše.

„Jo.“

„Je to stejný pocit, který ti pomáhá rozeznat kopii od originálu?“

„Sylvie –“

Sylvia se obrátila. „To nic. Vždycky jsem věděla, že když jde o umění a starožitnosti, nebudu mít nikdy tak dobré oko jako ty nebo teta Vesta. Proto ti přece odkázala akcie. Nedokázala se smířit s myšlenkou, že by nechala Chatelaine jen v mých rukou.“

„Ne, to není pravda.“ Cady vstala z křesla. „Proto to neudělala.“

„Chtěla u kormidla někoho, jako byla ona. Někoho, kdo se podívá na nábytek nebo šperk a vidí v něm pravdu. Někoho se zvláštním šestým smyslem.“

„Proto mi ty podíly nedala,“ trvala na svém Cady.

„Možná měla pravdu,“ zašeptala Sylvia. „Mám hlavu pro obchodování. Mám představu o budoucnosti Chatelaine. Dokážu získat pro firmu věhlas v uměleckém světě. Jako ředitelka umím spoustu věcí, ale nikdy nebudu mít její jedinečný talent, a ona to věděla.“

„Chatelaine nepotřebuje nikoho se skvělým okem na umění a starožitnosti. Vyžaduje člověka se skvělými obchodními instinkty. Ty je máš, Sylvie. Znalce, které potřebuješ, si vždycky můžeš najmout. Klidně třeba i mě. Ale dobré oko není zárukou, že dokážu úspěšně vést velkou společnost. A už vůbec to neznamená, že mám zájem nějakou takovou řídit. Jestli chceš slyšet pravdu, tak nemám.“

„Co to říkáš, Cady?“

„Říkám, že až bude po všem, převedu svoje hlasovací podíly na tebe. Některé akcie si nechám, ale rozhodně se nebudu aktivně účastnit každodenního chodu firmy.“

„To myslíš vážně?“

„Naprosto. Jsem přesvědčená, že pro Chatelaine uděláš to nejlepší. I teta Vesta ti věřila. Chápala, že firma potřebuje ve vedení někoho spolehlivého s obchodními zkušenostmi. Vždycky chtěla, abys galerii převzala.“

„Tak proč ti ty akcie odkázala?“ nechápala Sylvia.

„Podle toho, co vím, změnila závěť ve stejnou dobu, kdy odhalila podvod s padělky. Chtěla si být jistá, že jestli se jí něco stane dřív, než tomu všemu přijde na kloub, Chatelaine na sloučení nepřistoupí. Chtěla společnost ochránit. Byla jsem její pojistka.“

„Myslíš, že věděla, že budeš mít podezření?“

„Jsem o tom přesvědčená.“

Sylvia zasténala. „Proč nepřišla za mnou nebo za Randallem? Proč nám o svých obavách neřekla?“

„Protože měla jen tušení a věděla, že když vám vysvětlí, že má pouze jeden ze svých pocitů, nikdo ji nebude brát vážně. Taky si myslím, že se v hloubi duše bála, že by v tom podvodu mohl mít prsty Randall. Chtěla si být úplně jistá, než něco podnikne.“

„Nesmysl,“ utrousila Sylvia suše. „Nezmínila se o tom, protože byla tajnůstkářská, posedlá a výstřední. A den ode dne se to zhoršovalo.“

Cady vyčerpaně vzdychla. „To taky.“ Nastala delší pauza. Pak Sylvia promluvila. „Opravdu chceš ze Chatelaine znovu odejít?“

„Rozhodně.“

Sylvia zmateně zavrtěla hlavou. „Nechápu, jak se toho všeho můžeš vzdát.“

„Nemám ráda společenský život,“ vysvětlovala Cady trpělivě. „Nikdy jsem neměla. Jsem mnohem spokojenější se svou malou poradenskou firmou. Teta Vesta to chápala.“

„Nepřekvapilo by mě, kdyby měla nějakou neblahou předtuchu o vlastní smrti,“ poznamenala Sylvia tiše. „Ke konci mi připadala ještě uzavřenější než obvykle. Myslela jsem, že má depresi. Navrhla jsem jí, ať si promluví s doktorem, ale odmítla.“

„Přikláníš se k mojí teorii, že ji zavraždili?“

„V téhle fázi jsem o ní opravdu ochotná uvažovat jako o možnosti.“

Cady se letmo usmála. „To je známka rozené ředitelky.“

Sylvia zvlnila rty. „Díky, sestřenko.“

„Syl?“

„Hmm?“

„Myslíš, že jsem taky tajnůstkářská, posedlá a výstřední? A je to se mnou den ode dne horší?“

„Chceš slyšet pravdu?“

Cady si dodala odvahy. „Chci.“

„Podle mě k tomu máš rozhodně sklony.“

„K čertu, bála jsem se, že to řekneš.“

„Ale myslím, že rozhodně neskončíš jako teta Vesta, jestli tě trápí právě tohle,“ dodala Sylvia velmi vážně.

„Proč myslíš?“

„Protože se chceš provdat a mít rodinu.“

„A to mě zachrání?“

„Určitě. Manžel a děti jsou přesně to, co potřebuješ, abys nesklouzla ke stejnému životu jako chudák teta Vesta. Ta nikdy nepoznala, co je to milovat něco nebo někoho kromě Chatelaine.“

„To není pravda.“ Z nějakého důvodu znovu cítila povinnost Vestu bránit. „Milovala nás, tebe i mě. Svým způsobem.“

„Nemilovala nás. Těžce do nás investovala, protože představujeme budoucnost Chatelaine. Firma byla to jediné, na čem jí záleželo.“

„Hmm.“

„Nevypadáš moc přesvědčeně.“

„Ne. Je to sice zajímavá psychologická teorie, ale nejsem si jistá, že skutečně vysvětluje, proč teta Vesta žila tak, jak žila.“

„Máš nějakou lepší?“

Cady se opřela o dřevěný rám okna. „Myslím, že zůstala celý život sama, protože nenašla nikoho, kdo by ji pochopil a přijal.“

Sylvia udělala nepatrné přezíravé gesto. „Vsadím se, že se nikdy moc nesnažila pochopit a přijmout někoho jiného. Byla to ta nejegocentričtější ženská, jakou jsem poznala.“

„Nevíš to určitě.“

„Ne, ale považuju to za bezpečný odhad.“ Sylvia si ji zamyšleně prohlížela. „Miluješ Macka Eastona, viď?“

Cady pevněji sevřela parapet. „Nejsem si jistá. Možná.“

„Čekala bych od tebe trochu víc přesvědčení,“ podotkla Sylvia suše.

„Je to těžké, když je kolem tolik nejasností.“

„Nechápu. Jakých nejasností?“

„Je to vdovec, Syl. První manželku miloval a výchovu dětí má za sebou. Mám dojem, že tuhle část života považuje za ukončenou. Myslím, že teď, když je jeho dcera na koleji, se těší na další stadium.“

„A to nezahrnuje nový začátek s milující manželkou a rodinou?“

„Nic mi nezastírá. Řekl mi, že mu vyhovují nezávazné vztahy. Prodává dům. Tvrdí, že když dcera odešla z domu a je zase sám, je na něj moc velký. Prý chce hodně cestovat a rozšířit obchodní poradenství.“

„No…“ Sylvia poklepala prstem na okenní parapet. „Buď se k tobě snaží být velmi otevřený a upřímný, aby sis nedělala falešné iluze, nebo –“

„Nebo co?“

„Nebo jsi ho vůbec nepochopila.“

Cady svraštila čelo. „To bych neřekla.“

„Jedna věc je jistá, takhle nemůžeš dál. Co s tím budeš dělat?“

Pocítila paniku. Automaticky začala zhluboka dýchat. „Moc na vybranou nemám. Jen čekat, jak to všechno nakonec dopadne.“

Sylvia se uchechtla. „Teď tedy opravdu nemluvíš jako Cady, kterou znám.“

„Předpokládalas, že budu aktivnější?“

„To rozhodně. Všechny svoje problémy obvykle ihned řešíš, ne?“

Cítila, jak v ní stoupající podráždění střídá paniku. „Ano, a víš, kam mě to dohnalo. Mám pro tebe novinku, Syl. Aktivní ženy muže děsí.“

„A ty nechceš Macka vyděsit, je to tak?“

„Přesvědčuju se, že jestli ho zastraším, není to ten pravý, ale –“ Bezmocně nechala konec věty viset ve vzduchu.

„Jsi zamilovaná,“ řekla Sylvia.

„Bojím se toho.“

Gardner vešel do pracovny, položil stoh papírů na stůl a posadil se. „Tak, co se mezi vámi a Cady děje?“

Mack zvedl hlavu od poznámek a snažil se zachytit nit konverzace.

„Vy a Cady Jak to s vámi je? Myslíte to s ní vážně, nebo pro ni jen pracujete?“

Mack s obrovskou pečlivostí odložil pero. „Chcete se mě zeptat, jestli s ní mám poctivé úmysly?“

„Jo, to je přesně ono.“ Gardner si nalil kávu, kterou ráno Mack uvařil. „Zdá se, že tu od toho nikdo jiný není.“

„Její rodiče jsou v Anglii a bratr na východě. Sylvia tvrdí, že to zbylo na mě.“

„Sylvia vám dává rozkazy?“

„Víceméně.“ Gardner si lokl kávy a ušklíbl se. „Jak dlouho tu ta břečka stojí?“

„Pár hodin.“ Mack se opřel a pevně uchopil opěrky židle. „Nežádal jsem vás, abyste přišel kvůli tomu, abychom probírali můj vztah s Cady.“

„Já vím. Tvrdil jsem to Sylvii. Taky jsem jí řekl, že Cady se o sebe umí postarat sama.“

„Přesto má vaše manželka pocit, že byste mě měl proklepnout?“

„Obávám se, že ano.“ Gardner se chystal vstát. „Nevadilo by vám, kdybych si uvařil novou kávu?“

„Jistě, ale nejdříve tuhle věc dokončíme.“

„Bál jsem se, že to řeknete.“ Gardner se zdráhavě posadil. „Stačí mi říct ano nebo ne. Donesu to zpátky Syl a budeme mít ten problém z krku.“

Mack pomalu sundal brýle a položil je na stůl. „Chcete říct, že vy ho budete mít z krku. Mně zůstane.“

Gardner zvlnil koutky úst. „To mě mrzí. Ale vy jste se s Cady zapletl.“

„To ano.“

„Sylvia a zbytek rodiny mají strach, že když se nevdá a nepovede normální rodinný život, mohla by dopadnout jako Vesta.“

„Že by začala být výstřední?“

„Tak nějak.“

Mack si znovu nasadil brýle a mrkl do poznámkového bloku. „K tomu seznamu –“

„Počkejte, nedostal jsem odpověď na Sylinu otázku a neodvažuju se bez ní vrátit.“

Mack nadzvedl obočí. „Ano.“

Gardner zmateně svraštil čelo. „Co ano?“

„Ano, moje úmysly jsou poctivé. Můžeme se teď pustit do práce?“

Gardner několikrát zamrkal a odkašlal si.

„Ovšem. Co ode mě potřebujete?“

„Říkal jste, že přestože účetní z galerie Chatelaine tu nabídku ke sloučení zkontrolovali, prověřil jste ji také.“

„Správně. Vesta a Sylvia chtěly, aby ji viděl ještě někdo z rodiny, jako dodatečné opatření.“ Gardner vzdychl. „K ničemu to bohužel nebylo.“

„Tím se netrapte. Nemohl jste tušit, že jde o podvod. Ale o tom jsem s vámi mluvit nechtěl.“

„Tak o čem?“

„Vysvětlete mi, jak by se po sloučení rozdělily akcie nové společnosti.“

„Je to trochu komplikovanější,“ varoval ho Gardner.

„Toho jsem se bál,“ vzdychl Mack. Držel pero napřažené nad blokem. „Trochu to rozveďte.“

Za dvacet minut Mack položil pero a zadíval se na poznámky, které právě dokončil. „Zatraceně,“ ulevil si. „Hledal jsem na špatném místě.“

Gardner se s rozpačitým výrazem naklonil blíž. „Co tím chcete říct?“

„Vycházel jsem z předpokladu, že všichni, kteří měli o sloučení největší zájem, patří –“

Přerušilo ho dlouhé zazvonění telefonu. Chňapl po sluchátku. „Easton.“

„Tady Jonathan Arden. Dostal jsem váš vzkaz.“

Mack se prudce napřímil. „Kde jste?“

„To není důležité. Volám, abych se zeptal, jestli to myslíte vážně.“

„S nalezením skutečného vraha? Velmi vážně. Je ve vašem nejlepším zájmu, abyste mi věřil. Připadá mi, že někdo, kdo zastřelil Stanforda Felgrova, se snažil zabít dvě mouchy jednou ranou.“

Gardner ho z protější strany stolu napjatě pozoroval.

„Myslíte si, že jsem ta druhá?“ zajímal se Arden.

„Jste podezřelý z Felgrovovy vraždy. Docela chytrý způsob, jestli se mě ptáte na tohle.“

„Jak mám vědět, že to není léčka?“

„Nechci po vás, abyste mi vkráčel do dveří. Ale musíte mi poskytnout nějaké informace, které nutně potřebuju. Máme málo času.“

Ve sluchátku chvíli tiše šumělo.

„Co ode mě chcete?“ zeptal se Arden podezřívavě.

„Povězte mi všechno, co víte o podvodu s padělky.“

„Kolik jste toho zjistil?“

„Něco jo. Ne všechno. Předpokládám, že v tom má prsty někdo třetí. Ano, nebo ne?“

„Ano. Dejte mi chvilku, abych si to srovnal v hlavě.“ Arden se na několik vteřin odmlčel. „Jsem v téhle branži trochu nový. Většina mojí kariéry se týkala finančních trhů.“

„Pyramidová schémata?“

„Radši tomu říkám investiční plány,“ zamumlal Arden. „Na začátku jsem lidi z uměleckého světa neznal. Jen jsem plnil Felgrovovy instrukce. Ukázal mi klienty a falešné kousky starožitného nábytku a já je dostrkal k sobě.“

„Jako poctivý obchodník vykonávající svou práci?“

„Přesně. Ale časem jsem pochopil, že Felgrove nemá na to, aby rozeznal dobrý padělek od špatného. Konečně mi došlo, že transakce organizuje někdo jiný.“

„Někdo, kdo se vyzná?“

„Správně. Existovala třetí osoba, která jednala s Evropany a ověřovala kvalitu výrobků. Aby to fungovalo, museli mít velmi dobrou kontrolu jakosti. Ty předměty procházely aspoň zběžnou prohlídkou znalců Austrey-Post. A pak už bylo na mně zajistit, aby se ve výstavním sále nezdržely moc dlouho.“

Mack si přitiskl sluchátko k uchu a přešel k počítačové klávesnici. „To znamená, že Felgrove používal konzultanta. Experta na starožitný nábytek, který mohl cestovat za nákupem do Evropy, aniž by vzbudil podezření.“

„Jo.“

„A když se to provalilo, tak se poradce rozhodl, že tu věc skončí. S Felgrovem i s vámi.“

Arden těžce vydechl. „Musím vám říct, Eastone, že práce s financemi měla něco do sebe. V žádném z mých investičních plánů se nikdy nikdo nezabil.“

„Myslím, že ve hře je mnohem víc než jenom obyčejný podfuk s padělky. Zapletl jste se do něčeho většího, co se odehrálo ve stejné době, kdy vaše parapsychologické aktivity skončily.“

„Nemůžu říct, že jste mě moc uklidnil,“ utrousil Arden. „Hodně z toho je vaše vina, Eastone. Jakmile jste se tu objevil, nabralo všechno mnohem rychlejší obrátky. Kdo k čertu jste?“

„Rodinný přítel.“

„Jo, správně. Snažil jsem se vás proklepnout, ale na nic užitečného jsem nenarazil. Dozvěděl jsem se jedině, že jste nevinný obchodní konzultant. Mám dojem, že to není náhoda.“

„To vy jste zinscenoval pokus o přepadení před galerií Chatelaine?“

„To bylo z mojí strany čiré zoufalství. Lidi, co schovávají nějaké tajemství, ho často nosí při sobě. Doufal jsem, že ve vaší peněžence najdu něco, co mě přivede na stopu. Bohužel jsem tu práci zadal ubohému amatérovi.“

„Dostal jste, o co jste si koledoval, Ardene. Co mi můžete říct o té třetí osobě?“

„Nic moc. Tuhle stránku obstarával Felgrove. Já pouze jednal s klienty. Tápu v tom stejně jako vy.“

„Dejte mi nějaké údaje. Rozhodující je časová shoda.“

Arden chvíli mluvil.

Když skončil, Mack se zadíval na data, která mu naskočila na obrazovce. „Myslím, že se tu něco rýsuje. Kde vás můžu zastihnout?“

„Vezmu si delší dovolenou. E-mailová adresa bude fungovat.“ Poté Arden zavěsil.

Gardner už byl na nohou a obcházel stůl. „To byl opravdu Arden?“

„Jo.“ Mack neodtrhl pohled od monitoru. „Moc mi nepomohl, ale potvrdil moje podezření, že v tom jede někdo třetí. Vzhledem k tomu, co jste mi říkal o rozložení akcií a o výpisech z kreditních karet, myslím, že máme na chybějící článek schopného kandidáta. Někoho, komu by prospěch přinesly podvod i sloučení. Někoho, kdo se v téhle oblasti vyzná. Někoho, kdo se umí potápět a v den, kdy Vesta zemřela, si půjčil dýchací přístroj.“

„Proboha, kdo všem těmhle kritériím vyhovuje?“ Gardner ohromeně civěl na jméno na obrazovce. „Ksakru. Máte pravdu. Co teď? Zavoláme policii?“

„Zatím ne.“ Mack vstal. „Nemáme v ruce nic přesvědčivého.“ Zamířil ke dveřím.

„Kam jdete?“

„Podívat se po nějakém důkazu.“

„Toho jsem se bál,“ utrousil Gardner. „Radši půjdu s vámi.“

„To není nutné.“

„Ale je.“ Gardner si povzdychl. „Sylvia s Cady by mi nikdy neodpustily, kdybych vás nechal jít samotného.“

Cady stála v trezoru a dívala se na nejbližší řadu šperkovnic. Už jich zbývá projít jen několik. Pevně stiskla v dlani zlatý klíček. Možná jsem se přece jen spletla, uvažovala. Třeba ten klíček neotevře žádný z těchhle lesklých uměleckých klenotů.

Nezískám jistotu, dokud ten úkol nedokončím.

Natáhla ruku po nádherné malé truhličce, která vypadala jako pouzdro na úschovu šperků. Byla zdobená jemným ornamentem, elegantně vykládaná dřevem a pozlacená. Vídeňská práce, pomyslela si. Sedmnácté století. Majetek nějaké dámy.

V chodbě zadrnčel zvonek. Položila šperkovnici na stolek a pospíchala otevřít.

Zvonek se znovu rozezněl, právě když dorazila ke dveřím. Ze zvyku se zastavila a mrkla do kukátka. Jakmile spatřila, kdo stojí na schodech, usmála se.

Otevřela dveře. „Pojďte dál, Gabriello.“ Dívka měla na sobě džíny a tričko s ilustrací obrýleného banánového panáka. „Přišla jsem za tátou.“

„To je mi jasné. Bohužel není doma. Vrátila jsem se před chvílí a už byl pryč. Nevím, kam odjel, ale určitě se brzy objeví.“

„Počkám.“

„Jela jste autobusem do města a trajektem přes záliv?“

„Jo.“

„Máte za sebou dlouhou cestu.“ Cady zavřela dveře. „Dneska je všední den. Nezameškáte nějaké hodiny?“

„Půjčím si od někoho poznámky.“

„Hmm. Dáte si čaj nebo minerálku?“

„Ne, díky.“

„Tak fajn. Zatímco budeme čekat na otce, třeba byste mi ráda pomohla v sejfu.“

Gabriella svraštila čelo. „Máte tady trezor?“

„Teta ho nechala postavit pro svou sbírku starožitných šperkovnic.“ Cady zamířila do chodby. „Většina z nich má mimořádnou hodnotu.“

Gabriella se zdráhavě ploužila za ní. „Co s nimi děláte?“

„Myslím, že do jedné z nich teta Vesta schovala něco důležitého. Krátce před smrtí mi poslala klíček. Jsem si jistá, že až najdu ten správný zámek, objevím něco, co mi chtěla svěřit.“

„Bez urážky, ale připadá mi, že vaše teta byla trochu zvláštní.“

„Nejste zdaleka první, kdo to tvrdí.“ Cady vešla zpátky do trezoru.

Gabriella se zastavila v chodbě. „Tohle je její portrét?“

„Ano. Tehdy jí bylo kolem třiceti.“

„Hodně se jí podobáte.“

Cady začala stoupat po točitém schodišti k malé galerii. „Spousta lidí to říká.“

Gabriella se zarazila ve dveřích a užasle se rozhlédla. „To je neuvěřitelné.“

„Vidíte sbírku, kterou shromažďovala přes padesát let.“ Cady přešla ke stolku, na kterém leželo vídeňské pouzdro. „Moje teta šperkovnice zbožňovala. Vlastně milovala všechno užité umění. Měla na ně skvělé oko.“

„Táta říká, že ho máte taky.“

„Proto mě taky čas od času najímá.“ Zvedla klíček.

„Chce si vás vzít?“ vyhrkla Gabriella.

Cadyina ruka se zastavila těsně před zámkem. Tělem jí projelo důvěrně známé nepříjemné zachvění. Zatraceně. Nepotřebovala další panický záchvat.

„Už jsem vám říkala, že jsme o svatbě nemluvili,“ odpověděla opatrně.

„Já vím.“ Gabriella udělala další krok. „Myslela jsem, že už se znovu neožení. Ale teď si nejsem tak jistá.“

„Nemluvte prosím o manželství. Když se o něm poslední dobou někdo zmíní, cítím, že se o mě pokouší panický záchvat. Musím se zastavit a zhluboka dýchat. Je to velmi nepříjemné.“

„Och, promiňte.“ Gabriella na okamžik zaváhala. „Matka jednoho kamaráda jimi taky trpí. Když se to zhorší, bere prášky.“

„Taky mám nějaké pro naléhavé případy. Ale v posledních několika letech jsem to dokázala překonat jen díky hlubokému dýchání.“

„Nechtěla jsem vás rozrušit. Jen hodně přemýšlím o tom, co jste mi tehdy ráno řekla. O té tátově potřebě přestěhovat se z domu a pokračovat dál v životě. Pochopila jsem, že se jednou možná bude chtít znovu oženit.“

Cady vyhlédla přes zábradlí. „Bylo by to tak špatné?“

„Spíš trochu zvláštní, aspoň na chvíli. Ale možná by to zas tak špatná věc nebyla.“ Gabriella k ní zvedla hlavu. „Pokud ho ta žena, kterou si možná někdy vezme, opravdu miluje.“

„To je důležité.“ Cady jemně vložila klíč do zámku.

„Měl by společnost.“

„Na sklonku života, myslíte?“

„Ano.“ Gabriella ožila. „Nemusela bych si dělat starosti, že je sám.“

„Trápí vás to?“

„Někdy. Ne že by nechodil mezi lidi, neměl kamarády a tak. Taky má svou práci. Ale spoustu času je doma sám, celé večery. Co kdyby třeba upadl nebo tak něco?“

„A nedokázal vstát?“

„Děláte si ze mě legraci?“

„Ne.“ Cady se usmála. „Je od vás moc pěkné, že máte o otce starost, ale na vašem místě bych se kvůli němu moc netrápila. Umí se o sebe postarat.“

„Jistě, to vím, ale stárne a…“

Cady nasála vzduch.

„Co se děje?“ zeptala se Gabriella.

„Hodí se tam. Ten klíček tam pasuje.“

Gabriella vyběhla točité schody a zastavila se u Cady.

„Otevřte to.“

Cady jemně otočila drobným klíčkem. Uslyšela tiché cvaknutí. Váhavě nadzvedla víko.

Uvnitř ležela hromádka vybledlých dopisů, převázaných stuhou, a fotografie.

Gabriella mrkla na starý snímek. „Vypadá jako vy. Až na ten účes a plavky. Ty už jsou vážně hodně staré.“

„Asi padesát let z módy.“

„Vaše prateta?“

„Ano.“ Cady zvedla fotografii a zblízka ji prohlížela.

Byl to obrázek Vesty, ale ne té přísné, tvrdošíjné ženy, na kterou si pamatovala. Její teta tu zářila štěstím. Snímek byl pořízený na pláži. Možná na Havaji. V pozadí bylo vidět palmový hájek. Vedle tety stál pohledný muž. Držel Vestu kolem pasu v nenuceném objetí, které bylo důvěrné a majetnické.

Vypadal jako Randall.

„Kdo je to?“ vyzvídala Gabriella.

„Nevím jistě, ale myslím, že se jmenoval Randall Austrey. Pokud mám pravdu, byl to dědeček jednoho mého přítele.“

Z toho, co viděla, ji zaplavila vlna vzrušení a rodícího se porozumění. Randallův dědeček a Vesta? Milenci? Pohledem sklouzla k vybledlým rukopisům.

„Milostné dopisy,“ řekla tiše.

„Úžasné.“ Gabriella si prohlížela vnitřek schránky. „Vespod je ještě něco. Vypadá to jako šperky.“

„Ano.“ Cady sáhla dovnitř a vytáhla balíček dopisů.

„To bude zajímavé,“ vyhrkla Gabriella. „Nevadilo by vám, kdybych se napila minerálky, než ty dopisy otevřete?“

„Poslužte si.“ Cady se znovu zadívala na fotografii. „Kuchyň je na konci chodby.“

„Díky. Hned budu zpátky.“ Gabriella seběhla dolů po schodech a zmizela ve dveřích sejfu.

Cady se dívala na tetinu rozzářenou tvář a smutně se usmála. „Nikdy jsi to nikomu neřekla, viď? Oženil se s jinou a tobě zlomil srdce. Pak už ses nezamilovala. Proto ses tolik zajímala o Randalla Posta. Proto jsi chtěla, abych si ho vzala. Proto sis přála to sloučení. Kvůli vnukovi svého milence. Jaké to asi bylo vidět ho vyrůstat a uvědomovat si, že se každým dnem víc a víc podobá svému dědečkovi?“

Vesta se na ni usmívala z vybledlé fotografie a mlčela.

Cady si obrázek prohlížela pozorněji. Vesta měla mokré plavky i vlasy. Musela vylézt z vody těsně před fotografováním.

„Nikdy bys ve vodě nezpanikařila.“ Cady se zadívala na palmy. Něco na nich ji rozrušilo.

Vzápětí si všimla šnorchlu a brýlí v ruce Randalla Austreyho.

Trvalo jí pár sekund, než jí to došlo. Ale jakmile pravda explodovala v mysli, položila fotografii na stůl, jako by ji pálila v prstech.

Hnala se dolů po točitých schodech, popadla telefon a ťukla na jedno z čísel, které patřilo do seznamu automatického vytáčení.

„Děláte podobné věci často?“ zeptal se Gardner až příliš lhostejně, zatímco šplhal oknem za Mackem.

„Jaké?“ Mack stál v ložnici a prohledával ji.

„Vnikat do cizích domů, setkávat se s vrahy a tak podobně.“

„Ani ne, ale od chvíle, co jsem potkal Cady, se to stává skoro pravidlem.“

Gardner přikývl a zamnul rukama v rukavicích. „Máte rušno. Nepromrháte, koukám, ani okamžik.“

„Zatím ne.“ Mack otevřel nějaké dveře.

„Co vlastně hledáme?“

„Nejsem si jistý.“ Zkusil další skříň. „Dal bych nevímco za to, abychom našli stříbrnou masku a černý plášť, ale to asi čekám moc.“

„Nemůžete chtít tolik štěstí najednou. Co kdybych se zatím podíval do kuchyně?“

„Dobrý nápad.“

Gardner se vytratil.

Za chvíli Mack zaslechl přidušený výkřik. Rychle proběhl chodbou.

„Co jste říkal?“ zajímal se, když zabočil za roh.

„Říkal jsem do hajzlu.“ Gardner se vynořil na druhém konci. V ruce držel nedojedené jablko. „Někdo z něj nedávno ukousl. Není tedy v San Francisku, jak jsme si mysleli, ale tady v Phantom Pointu.“

„Ksakru.“

Mack vytáhl z kapsy mobilní telefon a prudce vyrazil ke dveřím.

Obsazeno. Vesta Briggsová si očividně záznamník nepořídila.

„Do háje,“ ulevil si znovu a vyťukal 911.

Byl venku a běžel po ulici. Gardner se statečně držel těsně za ním.

„Prosím?“

„Leandro, to jsem já, Cady.“ Odmlčela se. „Jsi nějak udýchaná. Je všechno v pořádku?“

„Ovšem. Běžela jsem k telefonu. Byla jsem právě na toaletě, když jsi volala.“

„Promiň. Musím se tě na něco zeptat. Bude ti to připadat trochu divné, ale vydrž to se mnou.“

„Zvláštní otázky mi nevadí.“

„Tak dobře.“ Cady zatajila dech. „Když jsi byla s Parkerem Turnerem před několika měsíci na Havaji, potápěl se tam?“

„Máš pravdu, že je to nezvyklá otázka.“ Leandra se odmlčela. „Ale abych pravdu řekla, odpověď zní ano.“

„Dobrý bože,“ vydechla Cady tak tiše, že ji Leandra neslyšela.

„Říkal, že to dělával zamlada,“ pokračovala Leandra vesele. „Tvrdil, že už léta nebyl pod vodou a rád by se k tomu sportu vrátil. Prý se vedle mě znovu cítí jako třicátník. Není to krásné?“

„Panebože.“

„Chtěl, abych si udělala přípravné kurzy, ale nelíbila se mi představa, že budu pod vodou s celou tou těžkou výstrojí.“

Nastalo ticho.

„Děje se něco, Cady?“ Leandra zvedla ustaraně hlas. „Připadáš mi trochu rozrušená.“

„Už musím zavěsit, Leandro. Potřebuju okamžitě zavolat Mackovi. Jen doufám, že má zapnutý mobil.“

„Dobře, ale –“

„Měj se, Leandro.“ Cady přerušila spojení. Nepříjemný pocit zesílil. Dojem naléhavosti byl téměř nesnesitelný.

Něco není v pořádku. Trvalo jí jen vteřinu, než pochopila, co to je.

Z kuchyně se neozýval žádný zvuk. Ani zavření dveří ledničky. Rozhostilo se až moc velké ticho.

Cady zavěsila a chvatně vyšla po schodišti. Snažila se, aby pod ní dřevěné schody nezaskřípaly.

Na galerii otevřela dvířka nejbližší vitríny a zvedla těžké ocelové pouzdro.

Z chodby se něco ozvalo. Slyšela nezřetelný šramot a na dlaždicích šoupání bot. Dvoje kroky, ne jedny.

Ve dveřích se objevil stín. Cady seshora viděla, jak Gabriella váhavě vstupuje do trezoru. Byla nepřirozeně strnulá a nemotorná. Obklopovalo ji ovzduší strachu.

„Vylezte, Cady,“ zavolal z chodby Parker Turner, „nebo ji odprásknu přímo před vámi.“

Cady mlčela. Nehybně stála u zábradlí a těžké pouzdro svírala v dlaních. Když sem lidé vejdou poprvé, nikdy se nedívají nahoru, přesvědčovala se v duchu. Skoro nikdy.

„Není tu.“ Gabriella se prudce obrátila. „Copak to nevidíte? Určitě vás slyšela. Běžela pro pomoc. Radši byste měl zmizet.“

„Nevypočitatelná mrcha. Stejná jako ta její zatracená teta. Vím, že tu někde je.“ Parker vkročil do sejfu, aby se podíval sám. Cady upustila ocelové pouzdro.

V posledním okamžiku musel ten pohyb vycítit. Trhl sebou, právě včas, aby mu těžká ocel neroztříštila lebku. Zasáhla ho pouze do ramene.

Chraplavě vykřikl, vztekem i bolestí. Zavrávoral a reflexivně couval zpátky do chodby. Zbraň s hlasitým řinčením přistála na kamenné podlaze, sjela po ní a částečně zmizela pod jednou z vitrín.

„Zvedněte ji,“ vykřikla Cady „Zvedněte tu pistoli.“ Vrhla se dolů ze schodů.

Gabriella, jako by dokazovala, že když dojde na kritické situace, je dcerou svého otce, už klečela na podlaze a šmátrala po zbrani.

Z chodby se ozvala rána. Cady z poloviny schodů pohlédla na druhou stranu místnosti. Za otevřenými dveřmi se mihlo cosi v barvě khaki.

Gabriella se posadila a popadla pistoli oběma rukama. Mířila ke vchodu. „Nestřílejte, Gabriello. Venku je váš otec.“

„Tati!“ Upustila zbraň a drápala se na nohy. V dálce zaječely sirény.

Gardner obezřetně nakoukl do dveří. „Má tu ještě někdo pistoli?“

„Už je to v pořádku.“ Cady se zastavila pod schody. „Kde je Mack? Není mu nic?“

Gardner se ohlédl do chodby. „Je v tuhle chvíli trochu zaneprázdněný. Vypadá to, že se snaží vtlouct Turnerův obličej do podlahy.“

28

Za dvě hodiny seděla Cady s přáteli a rodinou v obývacím pokoji Vestiny vily. Obklopovaly je zbytky z obrovských pizz, které poslíček před krátkou chvílí doručil.

„Dvaadvacet let ve firmě,“ potřásla Sylvia hlavou. „Většinu strávil v oddělení starého nábytku.“

„Teta Vesta vždycky říkala, že má skvělý čich na evropské starožitnosti,“ zamumlala Cady.

„Pořád to nemůžu vstřebat,“ prohodil Gardner. „Turner byl mozkem celé té záležitosti. Šokující.“

„Napadlo ho to po Leandřině rozvodu,“ vysvětloval Mack. „Věděl, že Felgrove je chamtivý a podvod s nábytkem přivítá. Byly to snadno vydělané peníze. Parker zajistil, aby všechny ty falzifikáty procházely galerií Austrey-Post, takže kdyby to prasklo, odskákal by to Felgrove. Jakmile v tom byl Stanford až po uši, začal na něj tlačit, aby navrhl sloučení s Chatelaine. Dlouhou dobu se pohyboval ve Vestině blízkosti a věděl, jak velký zájem projevuje o Randalla a budoucnost Austrey-Post. Byl si jistý, že kvůli Randallovi bude chtít firmu chránit a sloučení nakonec schválí.“

„Taky věděl, že mě má v hrsti,“ poznamenala Leandra bezvýrazně z hlubokého křesla.

Cady a Sylvia si vyměnily stísněné pohledy. Obě věděly, že se Leandra statečně snaží o žoviálnost, ale moc se jí to nedaří. Pravda o Parkeru Turnerovi ji zasáhla víc, než byla ochotná přiznat.

„Co by se stalo, kdyby si ho Leandra odmítla vzít?“ zajímala se Sylvia.

Mack pokrčil rameny. „Podvod s nábytkem byl velmi lukrativní. Nejspíš by v něm pokračoval, dokud by ho někdo neodhalil. Pak by se tiše vypařil a zanechal Stanforda Felgrova svému osudu. Turner se ale rozhodl, že si svou životní příležitost nedá ujít.“

„Chtěl se do firmy přiženit,“ doplnila Cady.

Gardner si poposedl na kraj pohovky. Zamyšleně svraštil čelo, natočil se k Mackovi a pak přelétl pohledem ke Cady „Když o tom přemýšlím, je to dost zvláštní.“

„Co je zvláštní, drahý?“ obrátila se k němu Sylvia.

„Mack s Cady ve stejnou dobu dospěli k tomu, že má Parker na svědomí podvod i Vestinu vraždu.“

„Jen další příklad přenosu myšlenek,“ podotkl Mack suše. „Nic ohromujícího. Mezi dvěma lidmi s nadáním mimosmyslového vnímání se to stává pořád.“

Gabriella se zatvářila dotčeně. „No tak, tati. Tohle je vážná věc.“

Mack si vzal další kousek pizzy. „Žiju, abych přiváděl svou dceru do rozpaků.“

„Jsou i lepší koníčky,“ zamumlala Cady.

Věnoval jí znepokojivě důvěrný pohled. „Jo, to máš pravdu.“

Jako třeba historky o mimosmyslovém vnímání, ušklíbla se v duchu. Samozřejmě že mu dokázala číst myšlenky. Stejně jako Leandra byl pod vlivem těžkých emocí. Gabriella vyvázla z obrovského nebezpečí a na to žádný otec hned tak nezapomene. Ani na to, proč se do něj dostala.

Cady se zmocnil stísněný pocit. Byla to její vina, že Gabriellu skoro zabili.

Sylvia pohlédla na Macka. „Cady nám říkala, že ji to napadlo, jakmile uviděla tu Vestinu fotografii z pláže. Vzpomněla si, že Parker s Leandrou byli na Havaji, kde potápění patří mezi nejoblíbenější koníčky. Jak jste na to ale přišel vy?“

„Mluvil jsem s Jonathanem Ardenem a ten mi potvrdil, že v tom podvodu jede ještě někdo třetí,“ objasňoval Mack. „Ten dotyčný zná starý nábytek a má kontakty v Evropě. Trochu to zkrátilo seznam. Navíc mi Gardner podrobně vysvětlil, jak se by se po sloučení rozdělily podíly ve firmě.“

Gardner zamyšleně zvedl kousek pizzy. „V podmínkách nabídky je, že Randall se Stanfordem můžou prodat nebo převést své podíly na kohokoli z rodiny, kdo vlastní balík akcií. Tím pojmem se míní jakýkoli pokrevní příbuzný –“

„– nebo někdo, kdo se do ní přižení,“ zakončila Sylvia ponuře.

„Parker chtěl kvůli těm podvodům Stanforda vydírat a přitlačit ho k tomu, aby mu v nové Chatelaine-Post přenechal některé hlasovací podíly.“

„Kromě toho si mě chtěl vzít,“ zamumlala Leandra. „Zřejmě usoudil, že nebude problém manipulovat i s mými akciemi.“

„Získal by tím v Chatelaine-Post rozhodující podíl,“ dodal Mack.

„Všechno šlo podle plánu,“ přidala se Cady, „dokud na ty podvody teta Vesta nepřišla. Jakmile si uvědomila, že za nimi stojí někdo z Austrey-Post, hlasování odložila.“

„Parker se to dozvěděl a sesypal se. Zpanikařil a zabil ji,“ zakončil Mack.

Zpod Leandřiných řas proudily slzy. „Tím končí pohádka o ‚charakterním muži‘.“

„Jseš vedle,“ upozornila ji Cady jemně. „Parker charakterní rozhodně nebyl.“

Časně ráno seděla na posledním schodě točitého schodiště s balíčkem dopisů v klíně.

Mack přišel a zastavil se ve dveřích.

„Kdo ty dopisy psal?“ vyzvídal.

„Randallův dědeček. Randall Austrey.“ Rukávem županu setřela slzy. „Teta Vesta ho milovala a ten mizera ji zneužil.“

„Jak?“

„Když ho poznala, byl správcem malého muzea. Právě se chystal otevřít Austrey-Post. Potřeboval její zasvěcené znalosti ohledně umění a starožitností, aby mu pomohly vybudovat pověst. Byla do něj zamilovaná až po uši. Měli spolu poměr.“ Cady se dotkla hromádky dopisů. „Myslím, že to nějakou dobu trvalo.“

„Tvoje teta Austreymu v začátcích radila?“

„Ano, ale podstatné bylo, že ho představila všem důležitým lidem v branži. Patřila k nim i Meredith Smallová. Pocházela z velmi zámožné rodiny s vlivnými styky. Jakmile se Austrey zavedl a už Vestu nepotřeboval, rozhodl se, že si místo ní vezme Meredith.“

„Scházeli se pak ještě?“

„Ano, ale ne tak, jak si myslíš. Pohybovali se ve stejných kruzích, takže do sebe naráželi při zahájení výstav, aukcí a podobně. Muselo ji to hrozně bolet.“ Uhladila dopisy v dlani a vybavila si radu, kterou jí Vesta dala při posledním telefonickém rozhovoru. Nic proti tomu, když tě klient považuje za užitečnou. Ale nenech se zneužít. „Ten lump chtěl v poměru pokračovat, i když se oženil. Teta Vesta odmítla.“

Odložila dopisy stranou, vstala a přešla k otevřené šperkovnici, která ležela na stole. Sáhla dovnitř.

„Našla jsem to pod hromádkou dopisů.“

Otevřela dlaň a ukázala mu Zámeckou paní, která zářila neklamnou patinou starého zlata a starožitných klenotů. Pět složitě tepaných zlatých řetízků viselo z medailonu a protékalo jí mezi prsty. Ke čtyřem z nich byly připevněné klíčky vykládané drahokamy. Na pátém chyběl.

Mack udělal pár kroků a potom se zastavil. „Působivé. Co s tím uděláš?“

„Dám to Sylvii. Povede galerii, ona je ta pravá zámecká paní.“

Vypadal zamyšleně. „Takže…“

„Co?“

„Teď se můžeš vrátit k uměleckému poradenství.“

Z nějakého nevysvětlitelného důvodu ji ta poznámka najednou rozladila. „Ano.“

„Mám dojem, že jsi říkala něco o konkurenci.“

Pocítila bolest. Pevně sevřela dlaň kolem medailonu. Její budoucnost v uměleckém poradenství bylo to poslední, o čem dnes ráno chtěla mluvit.

„V té oblasti je dost místa pro oba,“ odpověděla stroze.

„To jistě. Ale napadlo mě, že kdybychom spojili síly, dostali bychom se na špičkovou úroveň.“

Uvažovala, jestli správně slyšela. „Navrhuješ sloučení?“

„Tak nějak.“

Bolest vystřídalo pobouření. Civěla na něj. „Má to být způsob, jak se chceš zbavit konkurence?“

„Ne, je to můj způsob, jak tě požádat o ruku.“ Radost vyplavila vztek. „Ach Macku.“

„Miluju tě, Cady“

„Macku.“ Přistoupila k němu.

Otevřel náruč. „Znamená to ano?“ zašeptal jí do vlasů. „Ano,“ usmála se. „Ano, ano, ano. Miluju tě, Macku.“

„To rád slyším.“

„Chci říct, že tě opravdu miluju.“ Slyšela údiv ve vlastním hlase a skoro se nahlas rozesmála. Pak si všimla postavy ve dveřích.

Gabriella měla její župan a slabě zmatený výraz, jak se právě probudila z hlubokého spánku. Při pohledu na Cady v Mackově náručí párkrát zamrkala.

„Co se tu děje?“ zeptala se.

Mack se na ni usmál. „Právě jsem požádal Cady, aby si mě vzala. Řekla ano.“

„Skvělé.“

Cady pátrala v Gabriellině obličeji po známkách vzteku nebo zlosti. Žádné neviděla.

„Došlo mi, že se to dřív nebo později stane,“ poznamenala dívka. „Blahopřeju.“

Cady se na ni zakřenila. „Takže váš otec nakonec nebude na sklonku života sám.“

Gabriella se rozesmála. „Jo, a já se nebudu muset trápit, že se mu třeba něco stane a nedokáže sám vstát.“

„Uniká mi tu něco?“ svraštil Mack čelo.

„Nic důležitého,“ ujistila ho Cady.

29

O ROK POZDĚJI…

Během večírku vyhledal Mack Gardnera, který stál sám vedle bufetového stolu. „Slyšel jsem, že Spoonerova výstava měla velký úspěch.“

„Taky mi říkali.“ Gardner se zakousl do sušenky potřené taveným sýrem a kaviárem. „Prodal všechny obrazy. Vypadá to, že konečně našel svou cestu. Jen potřeboval trochu času.“

„To se stává spoustě lidí.“

Oba se zadívali přes plný obývací pokoj k místu, kde stáli Dillon Spooner s Leandrou a Brooke s Randallem. Skupinku obklopovala atmosféra tichého štěstí. Na rukou těch čtyř se leskly zlaté svatební prstýnky.

Mack mrkl k světlému barevnému plátnu na zdi nad bufetem. Byl to zářivý abstraktní pohled ze zahrady vily na Via Palatine, stejný obrázek, jaký Mack vídal každé ráno, když vyšel na terasu. Dillon se nabídl, že jim ten obraz namaluje jako svatební dar a zároveň u příležitosti nastěhování do nového domova.

„Jsem rád, že vlastním jednu ze Spoonerových maleb, dokud si ji můžu dovolit,“ prohodil Mack.

„Mám dojem, že když jste toho bídáka Turnera vystrnadil z Leandřina života, bude pro vás malovat zadarmo až do smrti.“

„Je to zásluha Cady,“ připomněl mu Mack. „Kdyby nebyla tak podezíravá, Turner by teď byl členem rodiny.“

„S vedoucím podílem ve firmě mojí manželky.“ Gardnerův výraz ztvrdl. „Pokaždé když si vzpomenu, jak blízko měl ten lump pracky u Chatelaine, začnu se potit.“

„Vím, jak vám je.“ Mack si vzal kousek sýra. „Přesto litujete, že tím zlosynem nebyl starý dobrý strýček Randall?“

Gardner se uchechtl. „Randall mi nevadí. Manželství s Brooke a záchrana Austrey-Post mu přinesou tolik starostí, že nebude mít čas motat se kolem Sylvie a Cady a otravovat jako za starých časů.“

Cady se nemýlila, Brooke se nezajímala o galerii Austrey-Post, měla starost jen o Randalla.

Gardner pokynul plastikovou vidličkou k Ambrosi Vandykovi, který stál s Gabriellou u otevřených dveří na terasu. Živě si povídali s Deweym, Notchem a vtipem jiskřící Hattií Woodsovou.

„Když už mluvíme o manželství,“ nadhodil Gardner, „vypadá to, že by vztah mezi vaší dcerou a tím počítačovým géniem mohl zvážnět. Neznepokojuje vás to? Jsou trochu mladí.“

„Já vím. Ale zamilovat se na první pohled bývá v Eastonově rodině tradicí. Mě spíš trápí, že můj případný zeť by mohl koupit mou firmu několikrát za sebou.“

„Stačila by mu na to malicherná hotovost. Přesto si umím představit horší věci než příbuzenství s multimilionářem.“

„Budu si to pamatovat.“

„Dívejte se na to z té lepší stránky. Pracuje pro vás.“

Sylvia se k nim s úsměvem blížila. Na opasku hedvábných kalhot se jí třpytila Zámecká paní. „Krásná oslava, Macku. Jen škoda, že ji čestný host prospal.“

„Jo, to dělá často. Jestli mě omluvíte, půjdu se na něj podívat.“

Mack zvedl další sušenku se sýrem a kaviárem a zamířil do chodby. Minul novou kancelář Ztrát a nálezů, vybavenou špičkovou technologií a stolem pro obchodní partnerku, vyšel po schodech do patra a zabočil chodbičkou k dětskému pokoji. Ve dveřích se zastavil.

Kolébka pocházela z počátku devatenáctého století. Byl to jedinečný exemplář s vyřezávanými gryfy, sfingami a dalšími mytickými stvořeními. Překrásný dárek od Hattie Woodsové.

Nad ní visela obrovská barevná napodobenina Zámecké paní. Pozornost od starého dobrého strýčka Randalla Posta.

V rohu stála kopie brnění ze šestnáctého století v životní velikosti od Deweyho a Notche.

Cady se mírně pohupovala v houpacím křesle a držela jejich malého synka u prsu. Štěstí v jejích očích mu vyrazilo dech.

„Myslel jsem, že tě tu najdu,“ řekl.

„Nechal jsi naše hosty samotné?“

„Chvíli se o sebe dokážou postarat sami.“ Nemohl od ní a od nemluvněte odtrhnout oči. Ten zázrak ho nikdy nepřestal ohromovat.

„Co je?“ usmála se Cady.

Opřel se ramenem o rám dveří a zkřížil paže. „Jen jsem si uvědomil, že se dívám na naši budoucnost.“

„A jak vypadá?“

„Báječně.“