Jayne Ann Krentz

Zaříkávání duchů

Pro ženu není snadné o něco prosit muže, který kdysi slíbil, že se pro ni vrátí, ale svůj slib nesplnil. Anně ale nic jiného nezbývá, protože Julian je opravdu jediný člověk, který jí může pomoci… Název originálu: Ghost of a Chance První vydání: Harlequin Books, 1984

PRVNÍ KAPITOLA

Pro ženu není snadné začít rozhovor s mužem, který kdysi přísahal, že se pro ni vrátí. Zvlášť tehdy, když svůj slib nesplnil.

Anně Silverové vířily v hlavě Vzpomínky, když zvedla ruku, aby zaklepala na dveře chaty. Foukal ostrý studený vítr, který věštil brzký příchod zimy. Byla teprve polovina října, ale v coloradských horách se ochlazovalo brzy. Doma v Indianě se lidé ještě těšili z příjemného podzimu, ale tady v horách už sníh ohlašoval zimu. Anna si pomyslela, že při jejím štěstí se dnes večer pravděpodobně strhne bouře.

Skvělé. Prostě skvělé. Bude muset zápasit nejen s přeludem lásky, která se nikdy neměla šanci narodit, ale také se sněhem. Anna se ušklíbla. Život nikomu neslíbil, že bude spravedlivý. Jediný inteligentní způsob, jak se vypořádat s dnešním úkolem, je brát celou věc jako čistě obchodní záležitost.

Jakmile však zabušila na dveře, uvědomila si, že je to úplně nemožné. Na světě neexistoval způsob, jakým by dokázala jednat s Julianem Ariesem čistě obchodně. Celé její tělo hořelo už jen při představě, že ho zase uvidí.

Příliš mnoho měsíců se zmítala mezi touhou a nepříčetným vztekem. Už v ní nezbývalo místo pro logiku a povrchní slušnost. Tu myšlenku se okamžitě pokusila zaplašit. Jsem jednatřicetiletá ženská. Ten výstup zvládnu jako zralý, dospělý člověk. Nedám mu najevo, že jsem čekala a čekala…

Za silnými dřevěnými stěnami chaty se neozval žádný náznak pohybu, ale dveře se úplně znenadání prudce rozletěly. Když se dívala do tváře muži, který stál ve dveřích, pocítila Anna nerozumnou dětinskou touhu utéct. Ale jejích jednatřicet let a pevné odhodlání jí přišly na pomoc.

„Dobrý večer, Juliane. Dlouho jsme se neviděli. Můžu jít dál? Začíná tu být zima.” „Anno.”

Vyslovil její jméno tichým, sametovým hlasem, který si tak dobře pamatovala, ale byl v něm tón, ze kterého ji zamrazilo v zádech. Zpříma, bez mrknutí se dívala do jeho světlých očí.

Ten tmavě zlatý pohled si pamatovala stejně jasně jako jeho hlas, ale dnes večer v něm bylo ještě něco jiného. I v bledém světle viděla, že zlato v jeho očích hoří nepřirozeným jasem. Snad se mi to jen zdá, říkala si Anna. Neviděla jsem ho šest měsíců a teď jsem rozčilená. Závan ledového větru jí poskytl záminku přerušit chvíli napětí.

„Juliane? Tady mrzne.”

Ustoupil do místnosti ozářené krbem. „Promiň. Zaskočila jsi mě. Jistě si dokážeš představit, že jsi asi ten poslední člověk, kterého bych dnes večer čekal.” Otočil se a zamířil k pohodlnému křeslu u krbu.

Anna si s leknutím všimla, že jeho ladnou kočičí chůzi, kterou si pamatovala, hyzdí kulhání. „Juliane, ty jsi měl nějaký úraz?”

„Posad se, Anno.” Nepřirozeně jasné oči ukázaly na židli a v jeho hlase zazněl známý panovačný tón. „Naliju ti trochu brandy. Určitě ti přijde vhod. A nejen kvůli zimě.”

Bez slova se proti němu posadila. Oheň v krbu ozářil jeho ostře řezanou tvář. S dychtivostí, kterou si nechtěla připustit, ten pohled hltala. Orlí nos, hluboké vrásky u koutků úst, lícní kosti, které mu propůjčovaly vzhled kočkovité šelmy, husté černé obočí nad světlýma očima. Všechno na něm bylo stejné, a přeci úplně jiné. Annu znovu zamrazilo.

Nahnul se dopředu a nalil brandy z láhve, kterou měl vedle křesla. Na chvíli se jeho tvář ocitla ve světle krbu v jiném úhlu a ona uviděla jizvu, která se mu táhla po čelisti.

„Juliane, ty jsi měl nějaký úraz,” zašeptala. „Co se ti stalo?”

„Zhruba to, co jsi mi předpověděla,” odpověděl úsečně a podával jí baňatou sklenku. Jeho jizva se opět schovala do stínu a on ji pozoroval podivně jasnýma očima. „Pořád nevěřím

tomu, že jsi skutečně tady. Když jsme se viděli naposled, ječela jsi, že už mě nechceš nikdy

vidět.”

A ty jsi přísahal, že se vrátíš a najdeš si mě, odpověděla mu v duchu. „Já jsem na tebe ječela?” podařilo se jí říct téměř klidně. Byla rozhodnutá za každou cenu se ovládat. „Spíš jsem se všemožně snažila něco ti vysvětlit.”

Přikývl a krátce se na ni usmál. Anna si pomyslela, že Julian dnes večer vypadá na svůj věk. Matně tušila, že někdy během loňského roku oslavil čtyřicítku. V latině Aries znamená Beran, ale nevěděla, jestli se v tom znamení také narodil. Co se s ním během posledních šesti měsíců stalo? Muž, který tu proti ní dnes sedí, je tentýž muž, který od ní odešel a přísahal, že se vrátí, ale něco se na něm změnilo.

Ta změna jí trochu naháněla strach. Jen kdyby se na ni nedíval tak upřeně. Ty světlé oči vypadaly nebezpečněji než plameny v krbu, a ten úsměv…

„Před šesti měsíci jsi mi to řekla naprosto jasně, Anno. Chtěla jsi, abych zmizel z tvého života.”

„Byla jsem tenkrát strašně rozrušená,” začala opatrně. „Byla jsi hysterická,” řekl bez obalu.

Znovu se v ní ozval vztek, který se už šest měsíců střídal s pocitem nenaplněné touhy. „Nebyla jsem hysterická. Byla jsem hrozně naštvaná. V tom je velký rozdíl.”

Nalil si další sklenku brandy a nespouštěl z ní oči. „No dobře, tak jsi byla hrozně naštvaná. Bylo tenkrát dost těžké poznat rozdíl mezi vztekem a hysterií.”

Anna se zuřivě snažila neztratit sebeovládání a ruce v klíně zaťala v pěst. „Měla jsem právo chovat se tak, jak jsem se chovala. Co jsi ode mne čekal po tom, cos provedl? Prosila jsem tě, abys na tu poslední výpravu Michaela nebral. A za čtrnáct dní jsi mi ho přivezl s kulkou v plicích. Týden byl v nemocnici. Ty ses nezdržel ani tak dlouho, aby ses přesvědčil, že to přežije. Zmizel jsi ještě ten den, kdy jsi ho přivezl!”

„Ano, jistě. Tvůj miláček Michael. Jak se tvůj bratříček vůbec má?”

Anna zamrkala a zhluboka se nadýchla. „Už je zase v nemocnici,” odpověděla.

Nastala krátká pomlka, během níž Julian tu zprávu zvažoval. „Ozvalo se to zranění?”

„Ne. V Bostonu ho porazilo auto. Tentokrát skutečně málem umřel.”

Ve světlých očích se něco zablýsklo, snad to byl upřímný soucit. „To je mi líto, Anno. Nevěděl jsem o tom. Zdá se, že vede dost dobrodružný život, vid?”

„Skoro tak dobrodružný jako ty. Bohužel nemá zřejmě tolik štěstí.”

„Přežije to?”

„Ano.”

Julian zamyšleně přimhouřil oči. „Jak to, že se jeho milující sestřička, místo toho, aby ho ošetřovala, toulá po těchhle horách a v deset večer přišla ke mně na návštěvu? Přišlas mě zase obviňovat? Přišla sis pro důkaz, že jsem zodpovědný za to, že Michaela srazilo auto, stejně tak jako jsi došla k názoru, že jsem mohl za to jeho postřelení před půl rokem?”

Anna zavrtěla hlavou a hledala slova. „Nebyla to tvoje vina.”

Pohled nepřirozeně jasných očí ztvrdl. Krátký závan soucitu byl ten tam. „Jsi úžasně velkorysá.”

„Juliane, prosím tě, nepřišla jsem se hádat.”

„Tak proč jsi přišla? Přiznávám, že jsem na to dost zvědavý. Vlastně mě napadá řada otázek. Co kdybychom začali od začátku? Jak jsi mě našla?”

„Michael měl v psacím stole tvůj poslední dopis. Ten, cos mu poslal z Denveru. Psal jsi v něm, že si bereš na nějaký čas volno a budeš ve své horské chatě. Zval jsi ho sem na pstruhy. Na konci dopisu byla mapka.”

„Cítil jsem se tehdy trochu sám,” poznamenal Julian suše. „Už jsem se z toho dostal.”

„Z osamělosti? Nebo z toho ,úrazu’?” zeptala se něžně Anna. „Juliane, co se ti stalo?”

„Nic, s čím by sis musela dělat starosti. Teď se ptám já. Takže ty jsi zjistila, kde jsem, z dopisu, který jsem napsal ve chvíli sentimentální slabosti. To pořád ještě nevysvětluje, proč jsi tady. Nebo proč nejsi u bráchy.”

„U bráchy je jeho snoubenka,” řekla Anna chladně.

„Ten Michael má ale kliku. Vždycky se najde nějaký milosrdný anděl, který mu položí ruku na rozpálené čelo.”

Anna si nevšímala jeho cynického tónu a zamračila se. Zdálo se, že z láhve už dnes večer několikrát upil, ještě než přišla, a že v tom hodlá pokračovat. „Lucy a Michael se seznámili asi před třemi měsíci. Chtějí se brát někdy kolem Dne díkuvzdání.” Anna zaváhala a pak se opatrně zeptala: „Juliane, nemyslíš, že už jsi toho vypil dost?”

Upřeně se na ni zadíval přes okraj sklenky a Anna svých slov okamžitě litovala. V jeho lhostejném výrazu bylo něco, co nepoznávala. Něco neznámého. Julian se změnil. Neklidně si poposedla. Hledala něco, čím by zaměstnala ruce, a začala urovnávat červené sako, které měla předtím oblečené přes džíny a svetr. Bylo přehozené přes opěradlo židle, protože se Julian nenabídl, že jí ho pověsí.

„Dost,” opakoval. „Myslíš, že se vůbec dá vypít dost brandy?” Znělo to, jako by narazil na zajímavý filozofický problém.

„Ano, myslím, že dá,” řekla rozhodně. „Řekla bych, že v tvém případě je to nanejvýš pravděpodobné. Juliane, ty se moc divně chováš. Mám pocit, že je to tím, žes moc pil.”

„To jsi na omylu. To není pitím, že vypadám trochu, mhm, vyvedený z míry. Je to tím, že jsem před pár minutami otevřel dveře a tys tam stála. Můžu tě ujistit, že to byl pro můj organismus šok.”

„Dřív ses uměl vypořádat s nečekanými situacemi.”

„Asi je to tím, že stárnu. Víš, že je mi už čtyřicet?”

„Vím. Před šesti měsíci jsi mi říkal, že čtyřicítka je vhodný věk pro změnu zaměstnání.” „Možná, že jsem se spletl.” Nalil si ještě trochu brandy.

Anně se zdálo, že se mu sklenka v ruce trochu chvěje a že velice opatrně staví láhev zpátky na stůl. Až příliš opatrně na muže, který, jak si pamatovala, vynikal pružností a sebejistotou. Ten mužný půvab se před šesti měsíci zdál být jeho druhou přirozeností. Je snad opilý? Nebo se v tomto ohledu také změnil? Věděla, že dnešní setkání nebude snadné, ale nečekala, že bude muset čelit muži, který se na ni dívá planoucíma očima ďábla.

„Skutečně tě můj příchod tak rozčilil?” zeptala se Anna klidně.

„Jak by ti bylo, kdyby se najednou před tebou objevil někdo, koho jsi až příliš často vídala ve svých snech?” Anna se v poslední chvíli zarazila. Málem mu řekla, že přesně ví, jaký je to pocit. Posledních šest měsíců ji ve snech pronásledoval. Skutečnost, že ona se jemu zjevovala také, v ní vykřesala plamínek naděje.

„Tobě se zdály o mně sny, Juliane?”

„Sny. Noční můry. Těžko říct.”

„Noční můry!” Bylo jí nanic.

„Jak sis myslela, že jsem si tě zapamatoval? Jako velkorysou milující ženu? To asi ne. Cos mi to řekla ten večer? Něco jako ,ani kdybys byl jediný na světě’, mám pocit. Ne, v mých snech jsi nevystupovala jako krásná, něžná vzpomínka, Anno. Vždycky, když jsem tě viděl, ať jsem spal nebo bděl, říkalas mi, co si o mně myslíš. Nebyly to zrovna lichotky.”

Vztek, který se snažila potlačit, se znovu rozhořel. „Ty nemáš nejmenší právo se urážet, Juliane Ariesi. To já bych měla být naštvaná!”

„Naštvaná. Takový mírný výraz. Klidně si buď naštvaná, Anno. Není to vůbec nic proti tomu, co cítím já.”

Julian se naklonil dopředu, prsty objal sklenku s brandy a upřeně se jí díval do očí. „Chceš vědět, jak mi bylo těch posledních pár měsíců? Měl jsem sto chutí tě najít a odvézt tě na nějaké hezké, opuštěné místo. Jako je například tahle chata. Toužil jsem svléknout tě donaha a

položit na támhletu předložku před krbem. Chtěl jsem tě tak dlouho drtit pod sebou, až by ti nezbylo nic jiného než mě obejmout. Chtěl jsem si tě brát znovu a znovu, tak dlouho, až bys po mně začala toužit, až bys přestala vykřikovat výčitky a obvinění, až bys vůbec nemohla myslet, jen bys mě prosila, abych přestal a pak prosila, abych to dělal znovu. A víš, co bych

udělal pak?”

Anna se třásla. V jeho slovech nebyla láska ani skutečná touha. Každá jeho věta byla pokrytá ledem. Věděla přesně, jak jeho představa skončí. „Až bys mě měl pod sebou poraženou a žadonící, vysmál by ses mi. Připomněl bys mi, jak jsem ti jednou řekla, že ti nikdy nedovolím, aby ses se mnou miloval, a pak bys odešel. Mám dost živou obrazotvornost, Juliane. Nemusíš to popisovat. Jen jsem si neuvědomovala, jak hrozně mě nenávidíš.” Opřela si hlavu o opěradlo křesla a unaveně zavřela oči. „Neměla jsem sem chodit. Teď vidím, že to byla chyba.”

Nepohnul se. „Proč jsi tady, Anno?”

„Na tom nesejde.” Bude to dlouhá jízda, než se dostane do nejbližšího horského města a do hotelu. Moc dlouhá. A je tak unavená. Už je na nohou skoro osmačtyřicet hodin. Usnula jen na chvilku v letadle do Denveru. Při síle ji udržovala myšlenka na to, že má záminku, která jí umožní znovu uvidět Juliana, a také důležitost jejího poslání. Ale tenhle podivný člověk se zlatýma očima teď zabíjí naději, kterou v sobě hýčkala. Byla blázen.

„Proč jsi tady, sakra? Odpověz mi.”

Anna otevřela oči a instinktivně se schoulila hlouběji do křesla. Se zoufalstvím si uvědomila, že Julian ji nenávidí. Už to nebyl ten dokonale se ovládající muž, který od ní před šesti měsíci odešel. Odlesk plamenů z krbu dopadal na jeho černé vlasy, které už pomalu začínaly stříbrně prokvétat, zář ohně se mu odrážela v očích, zatvrzelá linie úst neslibovala něhu ani slitování.

„Půjdu,” řekla rozechvěle. Začala se zvedat z hlubokého křesla. Položil jí ruku na rameno a zatlačil ji zpátky. I přes látku svetru pocítila sálající horko. Také cítila jeho sílu. Ať se mu během posledních šesti měsíců stalo cokoli, sílu v jeho rukou to nezmenšilo.

„Nikam nepůjdeš,” zašeptal. „Sama ses rozhodla vstoupit do lvího doupěte a teď budeš muset nést následky. Jestli jsi to snad přeslechla, už jsem zamkl dveře.”

Seděla, přikovaná silou jeho ruky, a oči se jí rozšířily strachem. „O čem to mluvíš?”

„Jestli teď ještě nesněží, tak brzy bude. Aby ses dnes v noci dostala dolů, potřebovala bys na auto řetězy. kdybych měl v úmyslu nechat tě odejít, a to tedy nemám.”

„Juliane, vidím, že to všechno byla chyba.”

„Nebylo by to poprvé. Ale možná, že budeš poprvé muset za chybu zaplatit. Proč jsi přišla, Anno?”

Zalapala po dechu. „Poprosit tě o pomoc.” Ta slova z ní vyletěla dřív, než tomu mohla zabránit. Bylo to zvláštní, ale vypadal překvapeně.

„O pomoc?” Pustil ji a opřel se. Udiveně ji pozoroval přes okraj sklenky. „Přijela jsi z takové dálky, abys mě požádala o pomoc?” Říkal to, jako by tomu nevěřil.

Anna seděla úplně bez hnutí, protože se bála, aby nevyprovokovala další ukázku jeho fyzické síly. „Neznám moc lidí, kteří mají kvalifikaci jako ty, Juliane. Když Michaela skoro zabili, řekly jsme si s Lucy, že musíme něco udělat. Když jsem prohlížela jeho stůl, našla jsem jeho poznámky a plány. Rozhodla jsem se, že jeho nápad uskutečním, ale budu potřebovat pomoc.”

Zavrtěl otráveně hlavou. „Mluvíš dost zmateně.”

„Promiň, jsem trochu nervózní.”

„Vždycky jsem měl nad tebou tuhle moc, viď? Před šesti měsíci jsi taky byla ze mne nervózní.” Hořce se usmál. „Možná, že kdybych si dal záležet, mohl bych tě vážně terorizovat.”

„Nech toho, Juliane,” odsekla. „Proč se takhle chováš? Protože jsem před půl rokem odmítla s tebou strávit jednu noc? Ale jdi. Za ta léta ses snad naučil vyrovnat se tu a tam s nějakým tím odmítnutím.”

„Budeš mi to muset odpustit,” zavrčel. „Už asi nemám tu odolnost jako dřív. Bylo to pěkně tvrdých šest měsíců, děvče. Nechme výčitek a pojďme k věci. Počítám, že jsi tu obchodně, ne?”

Anna opatrně přikývla. „Potřebuju tvou pomoc, Juliane.”

„Jak moc?” Zvedl husté, tmavé obočí.

„Prosím?”

„Ale nic. K tomu se dostaneme později. Proč potřebuješ mou pomoc?”

Anna si špičkou jazyka přejela po spodním rtu. Měla trochu strach. „Kvůli bratrovi.”

Upřeně ji pozoroval. „Michael má problémy?”

„Oni ho skoro zabili, Juliane.”

„Jací ,oni’?”

„Ti, co ho srazili autem. Policie nemá ani popis auta, ani žádné svědky. Zařadili to mezi případy, kdy řidič po nehodě ujel. Michael si vzpomíná jen na to, že auto bylo tmavomodré.”

„U profesionálního novináře bych čekal lepší pozorovací schopnost,” řekl Julian suše.

„Skoro umřel. Za takových okolností je dost těžké si něčeho přesně všimnout.”

„Když jsme spolu byli na té poslední výpravě, dost se činil. I s kulkou v těle diktoval poznámky do magneťáku, dokud neztratil vědomí.”

Anna se otočila a dívala se do ohně. „Michael je profík. To mi před šesti měsíci nedošlo. Teď už to vím. Udělá všechno, jen aby měl příběh.”

„Copak, copak?” posmíval se Julian. „Vážně mi chceš říct, že si uvědomuješ, že jel tenkrát se mnou na ten ostrov z vlastního rozhodnutí? Znamená to, že už nejsem ten padouch, který ho vlákal do nebezpečí a pak ho nechal postřelit?”

Anna prudce zavrtěla hlavou. Z pečlivě upraveného účesu se jí při tom uvolnilo několik pramínků. „Ty jsi přišel za ním. Potřeboval jsi ho jako zástěrku, vzpomínáš? Chtěl jsi vystupovat jako fotograf a on měl být ta píšící část dvojice. Měl skvělé doporučení a věděl jsi, že ho nikdo nebude podezírat. Jako jeho fotograf jsi z toho mohl těžit.”

„Aha! Takže jsi mě neomilostnila. Pořád ještě jsem ten bezohlednej agent, kterej ho přemluvil, aby riskoval život, jen aby ho mohl využít.” Julian přikývl, jako by byl se svým rozborem situace spokojen.

Bezohledný agent, opakovala si Anna v duchu. Ano, Julian býval bezohledný. Také úžasně rychlý a šikovný ve všem, co dělal. Od chvíle, kdy se s ní sešel, ji chtěl, a nijak se s tím netajil. V tom bouřlivém týdnu plánování a příprav, který předcházel jejich výpravě, využil každé volné chvilky k tomu, aby se pokusil prolomit její obranu. Anna věděla, že se jí tenkrát nepodařilo skrýt touhu, kterou v ní vzbuzoval, ale přeci jen se donutila nepodlehnout mu úplně.

„Už jsem ti řekla, že jsem nepřijela pokračovat ve starých sporech. Je to už šest měsíců pryč.”

„Ne, pro mne to tenkrát neskončilo. Musel jsem se na ten ostrov vrátit. Se vzpomínkou na to, jak stojíš na nemocniční chodbě před Mikeovým pokojem, říkáš mi, že už mě nikdy nechceš vidět a dáváš mi vinu za kulku v jeho prsou. Vzpomínáš si na tu scénku, Anno? Hluboko se mi vryla do paměti. Měl jsem spoustu času o ní přemýšlet. Bylo to hotové drama, když jsi mi vrazila facku před vrchní sestrou a jejím personálem.”

„Ty ses jako vždycky dokonale ovládal. Ani jsi mi tu facku nevrátil.” Na tu scénu se pamatovala. Vedle toho, že ho obvinila ze zranění svého bratra, chtěla ho také zoufale prosit, aby se na ostrov už nevracel. Byla by ho prosila na kolenou, ale věděla tehdy, že by to bylo marné. Nic, co by tenkrát řekla nebo udělala, by ho nedonutilo změnit rozhodnutí. Juliana tehdy vyslal jakýsi vládní úřad, pro který pracoval, na daleký ostrov v Karibském moři, aby

tam získal informace o jedné teroristické bandě. Byl profesionál. Anna věděla, že je zbytečné bránit mu v tom, aby se na ostrov vrátil a riskoval život.

„Později jsem došel k názoru, že jsem to asi měl udělat,” řekl Julian zamyšleně.

„Vrátit mi facku? To nikdy nebyl tvůj styl, Juliane. Ty jsi takový ten chladný, chlapácký typ, co se ovládá za všech okolností, vzpomínáš? Nechal jsi mě brečet a křičet na chodbě a prostě jsi odešel.” A slíbil jsi, že se vrátíš, dodala v duchu. Jenže ses ke mně nikdy nevrátil, Juliane

„Nevěděl jsem, že jsem v tobě zanechal tak hluboký dojem,” procedil mezi zuby a nalil si ještě brandy. „Začíná tu být horko,” řekl najednou podrážděně. „Možná je to tím, žes vypil tolik brandy,” řekla opatrně.

Julian vzdychl. „Jestli je mi takové vedro z té brandy, tak to holt budu muset vydržet. Alkohol potřebuju víc.” Sklopil řasy a skryl tak horečnatý lesk v očích.

„Pojďme k věci. Jsi tady. Nejspíš proto, že něco potřebuješ, a ne proto, že bys byla zvědavá, jestli jsem se vůbec vrátil z toho zatracenýho ostrova. Řekni mi ještě jednou o tom autě, co srazilo tvého bratra.”

Anna zoufale toužila po tom, aby dál mluvili o nich dvou, ale rozumová stránka její bytosti ji před tím varovala. Musí postupovat pomalu a opatrně.

„V době, kdy ho to auto srazilo, pracoval Michael na jednom projektu. Zabýval se zlodějskou tlupou, která pracuje velice zvláštním způsobem. Členové té tlupy vystupují jako. jako vyšetřovatelé psychických úkazů.”

„Co to znamená?”

„Zaříkávači duchů.”

„Pěkně stará profese,” ušklíbl se Julian. „Proč se s tím Mike vůbec obtěžoval? Houdini jich usvědčil desítky a jediným důsledkem byl zvýšený zájem o média a podobné podvodníky.”

„Už jsem ti to říkala, je to banda zlodějů. Tváří se jako odborníci na duchy, aby získali přístup do krásných starých domů plných cenných starožitností, obrazů a peněz v hotovosti. Těží z důvěřivosti výstředních starých dam, které věří, že v jejich domech opravdu straší. Patří to k módě. Zaříkávání duchů majiteli a jeho hostům nejspíš zpestří víkendové večírky. V domě pak banda předvede svoje rituály. Seance, vyvolávání duchů a takové nesmysly.”

„A mezitím prošmejdí, co se dá? Udělají si voskové otisky klíčů? Seznámí se s bezpečnostním zařízením?”

„Přesně tak. Michaela to úplně posedlo. Vždycky se tajně zajímal o duchy a psychické úkazy. V minulosti o tom napsal pár článků. Myslím, že jen tak pro zábavu. Každopádně se při tom seznámil se spoustou lidí. Před několika měsíci se doslechl o zvlášť úspěšné skupině zaříkávačů duchů a to v něm probudilo starou zvědavost.”

„Když všichni vědí, že ti zaříkávači kradou, proč se o ně nepostará policie?”

„Nikdo vlastně neví, že zaříkávači v domech kradou,” vysvětlovala. „To je Michaelova teorie. Založil ji na tom, že z většiny domů, které ta banda navštívila, se od té doby ztratily některé velmi cenné šperky a jiné věci. V některých případech se na loupež přijde až za několik měsíců, protože oni tam nastrčí napodobeniny. Bižuterii, kopie obrazů a tak. Michael o své teorii s nikým nemluvil, protože s tím příběhem chtěl přijít sám.”

„A vykoledoval si pobyt v nemocnici. Víš určitě, že je tu nějaká souvislost?”

„Mezi Michaelovým pátráním a tím, že se stal obětí nehody? Ano, to vím určitě.”

„Zatraceně, tady je ale vedro.” Julian se zvedl z křesla a šel ke dveřím. Poraněná šelma, pomyslela si Anna. Jen málo tvorů je nebezpečnějších. Nechápavě pozorovala, jak zprudka otvírá dveře.

Do místnosti okamžitě vtrhl vítr a přinesl s sebou první sněhové vločky a závan ledového mrazu.

„Co se děje, Juliane?”

Několikrát se zhluboka nadýchal a pak dveře přibouchl. „Už jsem ti říkal, že je tu horko.” Znovu se zhroutil do křesla a zamračeně ji pozoroval. „Michael ví, že jsi tady?”

„Ne.”

„Ale jeho snoubenka ano.”

Anna přikývla. „Lucy a já jsme se rozhodly, že se něco musí udělat. Policie se na tu nehodu zřejmě vykašle. Nemají žádné důkazy ani popis. Michael měl plán. Chci ho realizovat.”

„Chceš ho realizovat?” zeptal se napjatě.

„S tvou pomocí,” dodala odhodlaně.

„S mou pomocí,” opakoval a kroutil hlavou. Světlo plamenů tančilo v jeho tmavých vlasech a odhalovalo ukryté šediny. „Proč myslíš, že bych ti měl pomáhat?”

Anna ztuhla, ale udržela si klidný hlas. „Chápu, že pro mne bys nehnul prstem. Doufala jsem, že to uděláš kvůli Michaelovi.”

Chvíli ji lhostejně pozoroval a pak se v jeho výraze objevila tvrdost. „Ne.”

Anna se zachvěla. Michaelovo jméno byla její poslední naděje. Jestli to neudělá kvůli jejímu bratrovi, nemá mu už co nabídnout.

„Nechceš si ten plán aspoň poslechnout? Možná. možná by tě to zajímalo.” Bezmyšlenkovitě se rozhlédla po chatě. Byla by ráda věděla, jak dlouho už je tu sám. Možná, že by mu prospělo, kdyby ho odsud něco odlákalo. Ať se Julianovi v posledních šesti měsících přihodilo cokoli, změnilo ho to. A určitě ne k lepšímu. Přistihla se, že si přeje, aby se na ni nedíval tím nepřirozeně planoucím pohledem. Anně se zdálo, že cítí, jak na ni z těch zlatých očí proudí všechna jeho zloba a pohrdání. Byla úplně pitomá, když si myslela, že se jí tenhle nápad podaří prosadit. Beznadějně pitomá.

„Zrovna teď mě toho moc nezajímá, Anno,” řekl chladně.

„Ani příležitost dostat se z téhle chaty?” naléhala. Zdálo se, že na ni působí jeho neklid. Strach ze zklamaných nadějí, odhodlání provést bratrův plán i bez Julianovy pomoci a poznání, že je tu uvězněná s mužem, který je tak podivně jiný než Julian, kterého si pamatovala, to všechno ji znepokojovalo. Anna zvedla sklenku a pro uklidnění si usrkla brandy.

„Já mám tuhle chatu rád,” řekl Julian suše. „Nemám nic, co by se víc podobalo domovu. Je mi líto, jestli se ti to tu nelíbí, ale nikdo tě sem nezval.”

V Anně se rozhořel vztek. No nic, zkusila to. Víc dělat nemůže. Zprudka postavila sklenku s brandy na stůl, vstala a sebrala sako z opěradla křesla. „Máš pravdu. Opravdu se mi to tu nelíbí. Ty se mi nelíbíš. Myslím, že se pokusím dostat z těchhle hor dřív, než napadne moc sněhu.”

Byl na nohou dřív, než se stačila otočit, a silnou rukou jí stiskl rameno. Instinktivně, jako králík, před kterým se náhle objeví vlk, zůstala naprosto bez hnutí. „Ty už teď ven nemůžeš. Nikdy jsi sem neměla chodit, Anno.”

„To už vím.” Její hlas se změnil v tichý šepot. Uvědomila si, že se pod jeho rukou chvěje. Byla blázen, že sem chodila.

Pomalu, pomaličku ji k sobě otočil. Zlaté oči hořely ničivým, nepřirozeně jasným ohněm a stejný žár proudil z jeho ruky v místě, kde ji držel za rameno.

„Jednou jsem tě prosil, abys se mnou strávila noc,” šeptal chraplavě. „Noc předtím, než jsme s Mikem museli odjet na ten ostrov.”

„Vzpomínám si.” Skutečně si vzpomínala. Až příliš jasně. Té noci v ní bojoval rozum s tělem. Věděla, že pro ni není ten pravý - že u muže, který se živí tak jako Julian Aries, není naděje na nějaký trvalý vztah. Navíc vystavoval jejího bratra smrtelnému nebezpečí. Rozum tenkrát zvítězil. Pomocí vzteku v sobě potlačila touhu.

„Nechal jsem tě tehdy odejít. Byl bych blázen, kdybych tě nechal odejít znovu, ne? Vždyť mě už šest měsíců chodíš strašit.”

Horko, které z něj sálalo, ji začalo obklopovat. Zmocnil se jí nový strach. Něco bylo v nepořádku a ona nevěděla co.

„Juliane, je ti dobře?” zeptala se, protože nevěděla, jak položit tu správnou otázku.

„Ne, není mi dobře. Zahrávala sis se mnou, Anno. Objevovala ses jako duch, přicházela jsi vždycky, když jsem tě potřeboval, ale vždycky jsi zůstávala mimo dosah. Chtěl jsem tě chytit, chtěl jsem tě mít pro sebe.”

„Chtěl jsi mi ublížit, potrestat mě,” namítala. „Ale Juliane, to já si nezasloužím. Když jsi odcházel té noci po tom, co jsi přivezl Mikea, necítil jsi ke mně nenávist. Řekl jsi, že máme spolu nevyřízený účet, ale nezdálo se mi, že mě nenávidíš. Co se stalo? Proč.”

„Jen klid, ty můj přelude. Já si tě jednou provždy vyženu z hlavy.”

Jeho silné ruce se jí spojily za hlavou, palci přejížděl po jejích tvářích tak, aby musela zvednout hlavu k polibku. Jejich pohledy na sebe narazily a v ten okamžik Anna věděla, že její tušení bylo správné. Tenhle Julian byl úplně jiný než muž, který od ní před šesti měsíci odešel.

DRUHÁ KAPITOLA

Její vlasy měly barvu podzimního listí. Julian do nich zabořil prsty a uvolnil sponku ze želvoviny. Jak strašně toužil po syté rudohnědé barvě těch vlasů tenkrát uprostřed nekonečné zelené džungle.

Toužil po její sladké ženské vůni, když ho dusil pach hnijících travin. A v noci snil o tom, že má vedle sebe její hebké, plné tělo. Noci bývaly nejhorší. Tehdy se mu začala zjevovat, lákala ho a vždycky mu unikla.

Julian nikdy přesně nevěděl, co ho na Anně Silverové tolik přitahuje. Náhodou se s ní setkal, když pracoval s Michaelem. Jakmile zjistila, proč tráví tolik času s jejím bratrem, začala s ním Anna bojovat. Viděla v něm hrozbu a nakonec měla pravdu. Týden byla příliš krátká doba na to, aby ji zbavil strachu.

Věděl ale, že jí není lhostejný. Snažil se toho všemožně využít a odstranit bariéry, které mezi ně postavila. Nepodařilo se mu to. Anna mu vytrvale odolávala. Posilovala ji při tom silná touha ochránit mladšího bratra, stejně tak jako pudový strach z Juliana.

Jen v myšlenkách se jí mohl takhle dotýkat, proplétat prsty jejími hustými rudohnědými vlasy. Její modrozelené oči se na něj v jeho snech dívaly dost často, někdy byly plné výčitek, jindy zářily touhou. Ty chvíle byly nejnebezpečnější. Časem přišel na to, že takové představy jsou pro něj varováním, že ztrácí smysl pro realitu. Ve skutečném životě by se na něj Anna nikdy nedívala tak roztouženě.

To vědomí ho přivádělo k zuřivosti, ale také mu několikrát zachránilo život. Nutilo ho přemýšlet dostatečně logicky, aby si zachránil krk ve chvílích, kdy se mohl příliš hluboko propadnout do svých horečnatých představ.

„Počkej, Juliane-”

Zavřel jí ústa polibkem a ten v něm najednou všechno uvolnil. Nesnesitelnou touhu, nesnesitelné trápení i zlost, která v něm tiše vřela. Prožitá bolest, tělesná i duševní, konečně toužila po utišení.

Chutnala tak, jak o tom snil. Teple, vlaze a vábivě. Brandy dodávala jejím ústům pikantní příchuť, která se mísila s chutí úžasné smyslnosti. Je to lepší, než jak jsem o tom snil, říkal si Julian divoce. Daleko lepší.

Cítil, jak se pod jeho dotykem chvěje, slyšel tiché zasténání a zmocnilo se ho nepopsatelné vzrušení. Byla tady, v jeho náručí, a on tomu stěží dokázal uvěřit. Tentokrát to nebyla halucinace nebo horečnatý sen. Byla skutečná a nemohla mu uniknout. To by nedovolil. Tak dlouho čekal na tuhle noc.

Když pil z jejích úst a snažil se uhasit žízeň, která byla stále větší, dovolil si přepych dotyku. Problém u přeludů a snů je v tom, že se jich člověk nemůže dotýkat. Prsty hladil jemný obrys jejího ucha a pak její tváře.

Není to žádná krasavice, říkal si snad potisící. Její tvář nemá klasické rysy. Jsou trochu moc oblé, trochu zjemnělé. Linie jejího těla byly také oblé a měkké. Muž se na ni podíval a věděl, že to je žena se vším všudy, schopná něhy i vášně. Když miluje, zahrne muže obojím, pomyslel si Julian. Když se zlobí, dokáže být ostrá jako divoká kočka. Jediné, co Anna nedokáže, je být lhostejná a odtažitá. To poznání mu dalo sílu.

„Toužím po tobě už tak dlouho,” vydralo se mu z hrdla, když zdráhavě opustil její ústa, aby se věnoval linii jejího hrdla. „Tak strašně dlouho… Neměla jsi sem dnes večer chodit, děvče. Měla jsi mít dost rozumu, abys nelezla do mýho doupěte.”

„Juliane, musíme si promluvit-”

Nevnímal nic, soustředil se na to, jak Anna reaguje. Když dřív popustil uzdu snění, vypadalo to přesně takhle. Věděl, že se ho trochu bojí. Ale její tělo se vždy chvělo pod jeho dotyky, zrovna tak jako dnes v noci.

Lehce se chvěla a tiskla se k němu blíž. Ruce s roztaženými prsty si opírala o jeho prsa, jako by si nebyla úplně jistá, jestli se má bránit nebo se k němu přitulit. Julian jí nedal na vybranou. Rukama jí sjel po zádech a hledal plnou křivku jejího zadečku.

Trochu se mu začínala točit hlava. Říkal si, že je to jen přirozené. Člověka to trochu vyvede z míry, když se jeho sen zhmotní. Chtěl, aby ho objala, tak ji na okamžik pustil, chytil ji za zápěstí a ovinul si její ruce kolem krku.

„Dnes v noci nikam nepůjdeš,” řekl jí zastřeným hlasem, „takže mi můžeš dát to, co potřebuju. Drž mě pevně, Anno. Drž mě tak, jako bys mě nikdy nechtěla pustit.”

Když udělala to, co chtěl, divoce se mu rozezpívala krev v žilách. Julian zasténal a sklonil se, aby ji vzal do náruče. Hlavou mu blesklo, že ji odnese do ložnice. Pryč od žáru toho proklatého krbu. Stejně jim bude spolu teplo.

„Juliane, ty sny se nezdály jenom tobě.”

To přiznání mu na okamžik vyrazilo dech. Zastavil se před postelí a podíval se jí do tváře. Před ním a před tou pravdou zavřela oči. „Jestli jsem se objevoval ve tvých snech, tak snad jen jako ďábel. Tak jsi mě vždycky viděla, ne?”

„Neviděla jsem tě skoro vůbec. Jenom párkrát, než jsi s Michaelem odjel na ten ostrov, a pak tu noc, cos ho přivezl domů.”

„Dneska v noci poznáš, že se splnily tvoje nejhorší obavy, co?” Položil ji na postel a těžce klesl vedle ní. „Teď aspoň vypadám jako ďábel, ne?” naléhal, když se rukou dotkla jizvy na jeho tváři.

„Prosím tě, řekni mi, co se ti stalo,” prosila.

Julian se topil v hloubce jejích modrozelených očí. „To poslední, co od tebe dnes chci, je soucit. Ten si schovej pro někoho, kdo se s ním spokojí. Já chci vášeň a něhu.”

Někde hluboko ale věděl, že nechce, aby viděla jizvy na jeho těle. Když se znovu ústy vpil do jejích rtů, jeho ruka nahmatala vypínač lampy. Nebylo to jen světlo, které mu vadilo. Nepříjemné mu bylo i teplo, které lampa vydávala. I tady v ložnici, daleko od krbu, bylo hrozné horko.

Náhlá tma nějak porušila to čarovné kouzlo, které ovládalo Annu od chvíle, kdy ji v obývacím pokoji políbil. Když se jeho ruka hladově přesunula k jemné křivce jejího prsu, tiše vykřikla. Vycítil náhlý odpor a zasténal.

„Ne, prosím tě, Anno. Nebraň se mi. Cekal jsem tak strašně dlouho - tak moc jsem po tobě toužil. Ty jsi mě dnes večer hledala a musíš se smířit s tím, cos našla.”

Napětí v jejím těle jím procházelo a sytilo jeho touhu. Když dnes večer uslyšel klepání na dveře a na prahu našel svůj přelud, myslel si, že má zase halucinace. Napůl čekal, že Anna prostě zmizí. A pak si postěžovala na zimu a poprosila, aby mohla jít dovnitř. Duchům nebývá zima. Julian si uvědomil, že se mu trochu třesou prsty, když Anně stahoval svetr. Nesmí se poddat slabosti svého těla. Dnes ne.

„Nejsi moc jako přízrak,” mumlal, když sundal svetr a našel hroty jejích prsů. Potěšilo ho, že Anna nenosí podprsenku. Měl před sebou o jednu překážku míň.

„Jsem opravdová, Juliane. Prosím tě, ber mě tak,” šeptala. „Netrestej mě za své noční můry. Nikdy jsem neměla v úmyslu tě strašit.”

Zapletla prsty do jeho vlasů a hladila ho vzadu na krku, skoro jako by se pokoušela ho uklidnit. Julian si říkal, že nechce, aby ho někdo uklidňoval a tišil. Přemáhal chuť zastavit milování, položit jí prostě hlavu na prsa a nechat se hladit. V jeho snech přelud vždycky používal tohle nebezpečné lákadlo. Vždycky, když zatoužil po pohlazení, odtáhla se.

Připomněl si, že tentokrát je Anna skutečná. Udiveně přejel konečky prstů po jedné bradavce. Ucítil, jak pod jeho dotykem tuhne.

„Já vím, že je to doopravdy,” zamumlal a sklonil hlavu, aby ochutnal růžové poupě. „A tohle taky.” Přejížděl dlaní dolů po jejím břiše, až ucítil chvějivou odpověď jejího těla.

Věděla, že ji bude prozkoumávat dál, a byla plna napjatého očekávání. Pocit síly v něm vylétl až k nebesům. Konečně měl svůj přelud pod kontrolou.

Stále víc se mu točila hlava. Jeho tělo ovládla pulsující naléhavost. Síly, které ho dnes v noci poháněly, byly příliš silné, nedovolovaly mu postupovat opatrně. Julian potmě netrpělivě zápasil s knoflíkem na jejích džínách.

„Ach, Juliane!”

Nevěděl, jestli ten výkřik vyjadřuje protest, rezignaci nebo touhu. Věděl jen, že se mu líbí, jak Anna vyslovuje jeho jméno. Rychlým pohybem stáhl džíny přes její oblé boky a nevšímal si jejích prstů, které se mu v tom snažily zabránit.

„Prosím tě, Juliane, já. oh, prosím!”

Už našel to tajemné teplé místečko mezi jejíma nohama. Když se ho dotkl, zachvěla se. Cítil, jak při jeho dotyku vlhne. Touží po něm. Ať dnes večer říkala, co chtěla, nemůže popřít, že ho chce.

„Chci to slyšet, můj přelude. Řekni, že mě dnes v noci potřebuješ stejně jako já tebe,” poroučel a rukou přitom kreslil mámivý obrazec na nejintimnějším kousku jejího těla.

Rozechvěle přejížděla rukama po jeho těle, její nehty přidávaly další drobné ranky k jizvám na jeho zádech. „Už jsem ti to řekla, Juliane. Nejsi jediný, kdo měl sny. Toužila jsem po tobě. Slíbil jsi, že se vrátíš, a nikdy ses nevrátil. Slíbils mi to.”

V jejím hlase slyšel obvinění a bolest a ani jedno nechápal. Nemohl však v žádném případě neporozumět smyslným pohybům jejího těla, které se k němu žádostivě vzpínalo. Jeho přelud mu velmi, velmi ožíval pod rukama.

Když se odtáhl, aby ze sebe rychle shodil šaty, Anna nespokojeně zamručela. Jeho košile a džíny skončily na podlaze, pohozené vedle vysokých kožených bot.

„Byly doby, kdy bych byl prodal duši ďáblu, jen abych tě měl tam, kde tě mám teď,” vydechl těžce. „Nenechám tě utéct, když tě konečně držím.”

V hlubokém šeru viděl, jak pootevřela rty, jako by se chystala něco namítat. Julian její rty zavřel svými ústy a současně se jí vtlačil mezi nohy. Hebkost stehen, kterými ho sevřela, byla přesně taková, jak o tom sníval. Na okamžik se zarazil. Nebyl si jist, jestli tomu všemu může věřit.

„Pojď ke mně blíž, Anno,” přikazoval chraplavě. „Přitul se ke mně, ať vím, že jsi skutečná.”

„Pořád ti to říkám, Juliane. Jsem velice, velice skutečná.” Vzdychla mu do pootevřených úst a přitáhla ho k sobě blíž.

Cítil, že se mu Anna poddává, a všechno v něm zajásalo. Hlava se mu točila štěstím z toho, že mu konečně podléhá. Zašeptal její jméno a prudce pronikl do toho k zbláznění lákavého, horkého sametového místa.

„Anno, ach Bože můj, Anno.”

Ne, tohle není žádná fantazie, říkal si omámeně. Cítil instinktivní odpor jejího těla, vzrušující pálení v místech, kam mu do ramenou zatínala nehty. Ještě nic v životě mu nepřipadalo tak úžasně skutečné.

Snažil se najít takový rytmus pohybů, aby s ním Anna držela krok, než dosáhne uspokojení. Mlhavě si uvědomoval, že chce, aby se jí to s ním líbilo. Ve svých fantaziích si vždycky sliboval, že jí to udělá tak, jak nejlépe dovede. Doufal, že ji to přiměje s ním zůstat.

„Juliane, miláčku. Miluj mě. Prosím tě, prosím tě.”

Uvědomil si, že je v ní nové napětí, cítil to důvěrně známé chvění, které otřásalo jejím tělem a stahovalo ho s sebou. Najednou už se netočila jen jeho hlava. Točil se celý svět.

„Anno!”

Ten výkřik se mu vydral z hrdla ve chvíli, kdy jeho tělo explodovalo. Rozlil se v něm nádherný pocit uspokojení a ženu ve svém náručí držel pevněji než kohokoli nebo cokoli předtím v životě.

A pak nastalo ticho. Horko a ticho. Julian si mlhavě pomyslel, že měl uhasit oheň. Zavřel oči. Bylo příšerné vedro.

Anna si pomalu uvědomila, že silný stisk, který ji svíral, slábne. Zjistila, že Julian leží napříč přes ní a hlavu má vedle ní na polštáři. Nejistě se mu podívala do tváře. Nevěděla, co má čekat. Po divokém finále jejich milování se neozývala žádná slova, žádné něžné lichotky, žádný šepot. Jen ticho.

Ticho a horko, opravila se, když si všimla, jak je Julian rozpálený. Nepřirozeně rozpálený. Světlé oči, které předtím vypadaly tak abnormálně jasně, byly skryté jedinou něžnou částí jeho obličeje - dlouhými řasami.

Spal.

Alespoň se nemusím trápit s tím, co bych teď měla říct, pomyslela si. Anna opatrně zvedla ruku, aby odhrnula pramen tmavých vlasů, který spadl Julianovi do čela. Když se prsty dotkla jeho kůže, zjistila, že čelo je rozpálené.

„Juliane?”

Neodpovídal. Hluboce spal. Anna se opatrně zpod něj vysoukala. V hustém šeru rozeznala jen ostré rysy jeho tváře. Rukou přejela po hladkých svalnatých zádech. Tam, těsně pod rameny, nahmatala rýhu. Měla pocit, že ji tam cítila i ve chvílích vášně. Další jizva, řekla si zamyšleně.

Dobrý Bože. Juliana někdo těžce poranil. Zvedl se v ní prudký hněv. Naplnila ji náhlá nenávist k tomu, kdo způsobil její lásce bolest. Vzpomněla si na jeho kulhání a znovu se zamračila. Možná, že mu to nikdo neudělal úmyslně. Mohl třeba mít nehodu.

Když se zbavila váhy jeho těla, uvědomila si Anna, jaké je v ložnici chladno. Teplo z krbu sem nepronikalo a Julian zřejmě nezapnul žádný další zdroj tepla. Pokud nepočítala teplo, které sálalo z jeho těla. Bože, jak byl rozpálený. Až příliš rozpálený.

Cítila zvláštní malátnost a nechtělo se jí vstát. Měla pocit, jako kdyby ji Julian přinutil, aby s ním uběhla sto mil. Každá částečka jejího těla si pamatovala jeho vášeň a sílu. Všechno to bylo mnohem skutečnější než by byla očekávala. Něco ji varovalo, že Julian v ní zanechal dojem, který už si nikdy nebude moci splést se snem. Uvědomovala si příjemnou palčivost mezi nohama. Julian ji skutečně nešetřil, když spolu dosahovali vrcholu rozkoše.

Anna se nemotorně začala oblékat a pak si uvědomila, že ze všeho nejvíc touží po horké sprše. Našla koupelnu, pustila sprchu, a než se voda ohřála, prohlížela si těch několik pánských toaletních potřeb rozložených kolem umyvadla.

Julian používal jen to nejzákladnější. Nebyla tu dokonce ani voda po holení, natož kolínská. Viděla malý černý hřeben, ale žádný fén. Nedokázala potlačit narůstající zájem o muže, který spal vedle v pokoji, a otevřela malou toaletku se zrcadlem.

Zubní kartáček. Tuba zubní pasty, kterou vytlačoval odprostředka, a holicí strojek. Tuba pěny na holení. Trochu se zastyděla, že šmíruje, a už už se chystala skříňku zavřít, když si všimla lahvičky s prášky na horní poličce. Asi aspirin, řekla si. Jestli má Julian skutečně teplotu, několik mu jich později dá. Rychle skříňku zavřela a vešla do sprchy.

Pod proudem horké vody začala Anna hodnotit svou situaci. Vždycky, když snila o tom, jak se znovu setká s Julianem Ariesem, odehrávalo se všechno poněkud jinak, než jak se to odehrálo dnes. Snila o dlouhých, klidných debatách, při kterých by se konečně poznali. Představovala si sama sebe, jak vysvětluje, že teď už chápe, že Julian jejího bratra na ten ostrov „nevylákal”. Michael Silver měl novinářský instinkt a byl ochoten jet kamkoli, jen aby získal svůj příběh. A příběh, který mu Julian nabídl za to, že mu bude krýt záda, byl příliš lákavý, než aby se ho vzdal.

Anna si vždycky plánovala, jak se mu omluví, všechno vysvětlí, a pak počká, jestli ta přitažlivost, která mezi nimi jiskřila od prvního okamžiku, ještě na Juliana působí. Byla připravena smířit se se zvláštnostmi, které přinášela jeho práce. Aspoň si říkala, že je na to připravena.

Na oplátku chtěla odpověď na pár otázek. Slíbil, že se pro ni vrátí, a nikdy svůj slib nedodržel. Potřebovala se také dozvědět, jestli jí neodpouští její vzteklý výbuch jen díky touze po ní. Šest měsíců čekala na Julianův první krok.

Nakonec za ním musela jít sama. Výsledek setkání byl velice vášnivý, ale vůbec nic neřešil. V hloubi duše vždycky věděla, že mu dříve nebo později tělesně podlehne.

Problém byl v tom, že jejich smyslné spojení neřešilo nic do budoucna. Jen upevnilo její pouto k Julianovi. Ani nemohla nijak zjistit, jestli tomu bylo i naopak.

Říkal, že si ji chce vypudit z hlavy. Možná, že po dnešní noci už od ní nebude potřebovat vůbec nic.

Anna si znovu natáhla džíny, svetr a teplé ponožky a potichu vešla zpátky do tmavé ložnice. Julian pořád ještě ležel natažený přes postel. Světlo z koupelny slabě ozařovalo pevnou, štíhlou Unii jeho těla, odhalovalo ošklivou jizvu na zádech a další vzadu na stehně. Srdce se jí stáhlo lítostí, když pomyslela na to, jakou bolest mu musely ty rány způsobit.

Náhle se Julian na posteli lehce pohnul. V jeho pohybu byl jakýsi zvláštní neklid, který ji vystrašil. Něco zamumlal a natáhl ruku přes polštář.

„Juliane, je ti něco?” Přiběhla k posteli, sedla si k němu a položila mu ruku na čelo. „Bože můj, ty hoříš!”

Za těch pár minut, co byla pod sprchou, mu horečka prudce stoupla. Vyděsila se a snažila se ho přikrýt.

„Strašný horko,” mumlal a odstrkoval ji rukama. „Je tu strašný horko. Vypni topení.” „Pst, Juliane. Všechno je v pořádku. Já se o tebe postarám.”

Se zavřenýma očima otočil hlavu za jejím hlasem. „Zase ses mi zjevila. Proč jsi přišla? Je to nebezpečný.”

„Jsem tady, abych se o tebe postarala, Juliane. Dovol mi to, prosím tě.” Podařilo se jí přetáhnout přes něj přikrývku, přestože jeho pohyby byly pořád neklidnější. Jeho síla, to byl problém. I v horečce mu jí zůstávalo až až. Když se pokusil přikrývku odhodit, neměla dost sil, aby mu v tom zabránila.

„Pokus se klidně ležet, Juliane. Seženu něco, co tě ochladí.”

Byl hrozně rozpálený. Když horečka takhle vyletí, musí se nějak srazit. Přestala se s ním prát o deku a vrátila se do koupelny. Otevřela toaletní skříňku a sáhla po skleničce s prášky, které si předtím všimla. Nebyl to aspirin. Zamyšleně četla neznámý odborný název na štítku a všimla si, že je tam i návod k použití. „Dvě tablety při prvních příznacích. Pak jednu tabletu každé čtyři hodiny,” četla a říkala si, jestli horečka je jedním z těch příznaků, o kterých se tam píše. Odnesla lahvičku zpátky do ložnice a snažila se upoutat pozornost svého pacienta.

„Juliane, jsou tohle prášky proti tvé horečce?”

„Kčertu s práškama. Už si je nevezmu. Nejsem slaboch. Jdi pryč, zjevení. Ty prášky si odnes. Nechci, abys mě takhle viděla.”

Tělo měl vyprahlé vnitřním žárem. Musí něco udělat. Anna odhodlaně natočila v koupelně sklenici vody a vrátila se k posteli. Rukou ho pevně objala kolem širokých ramen a přidržela mu tekutinu u úst.

„Máš žízeň, Juliane. Musíš mít žízeň. Tumáš, spolkni tohle, vypij tu vodu.” K jejímu překvapení ji poslechl, spolkl tabletu a vypil skoro všechnu vodu. Když se však pokusila odtáhnout ruku, reagoval popuzeně. „Nechoď nikam. Teď ne. Už je moc pozdě.”

„Hned se vrátím, Juliane,” tišila ho. „Jdu pro něco, co tě trochu ochladí.”

„Vrátíš se?”

„Ano.”

„Já ti nevěřím. Vždycky se rozplyneš.” „Tentokrát ne, Juliane. Tentokrát ne.”

V zoufalé snaze zmírnit děsivou horečku popadla Anna prostěradlo a odnesla ho do koupelny. Věděla, že by Juliana nedokázala dotáhnout pod studenou sprchu. Namočila prostěradlo v ledové vodě. Julian zasténal, když ho přikryla mokrou látkou. Jedná vůbec správně?

Když teplo jeho těla látku ohřálo, namočila ji znovu a položila na něj. Julian proti mokré přikrývce neprotestoval, ale dál se divoce zmítal na posteli a jeho slova byla čím dál nesrozumitelnější.

„Bolí mě to, přelude. Bolí. Nikomu to nemůžu říct. Ani tobě bych to neměl říkat.” „Co tě bolí, Juliane?” šeptala Anna a říkala si, jestli by mu neměla dát ještě jednu tabletu. Kdyby jen určitě věděla, že jsou to léky na tuhle horečku. „Noha. Krvácí. Jestli se mi to nepodaří zastavit.” „Juliane, to krvácení už přestalo.”

„Ne.”

„Ano, miláčku. Já jsem ho zastavila. Zase ti bude dobře. Prosím tě, miláčku, věř mi. Bude ti dobře.”

Celou další hodinu vyměňovala mokré prostěradlo a tiše mumlala slova povzbuzení a útěchy. Pak, právě když uvažovala o tom, jestli má risknout další z těch zvláštních tablet, pocítila, že se Julian konečně uklidňuje. Za další hodinu už si byla jistá, že horečka opadla. Julian se začal silně potit.

Pot, který mu vyrazil po těle, byl dozvukem horečky. Anna ho opatrně otírala a pak si uvědomila, že bude muset vyměnit promočené povlečení. Teď bude Julian potřebovat teplo.

Převlečení postele jí dalo zabrat, protože Julian upadl do hlubokého spánku. Bezvládně ležel uprostřed vlhké postele a Anna musela vynaložit veškerou sílu, aby ho něžně otočila nejdřív na jednu a pak na druhou stranu a při tom udělala, co bylo třeba.

V místnosti teď bylo docela chladno. Oheň v obývacím pokoji pravděpodobně úplně vyhasl. Měla až doteď příliš mnoho práce, než aby ho udržovala. Anna se vydala hledat nějaký termostat a zjistila, že v každé místnosti je topení v podlaze. Julian zřejmě předtím žádné z nich nezapnul.

Zbytek noci strávila Anna pozorováním svého spícího pacienta. V jedné chvíli se jí zdálo, že teplota zase stoupá, a podařilo se jí probrat ho natolik, že spolkl další tabletu. Pak si začal stěžovat na zimu.

Ve tři hodiny ráno s ním začala lomcovat zimnice, a když se k němu přiblížila, pevně se jí chytil. Světlé oči se mu okamžitě otevřely a prosebně se na ni dívaly.

„Taková zima,” drkotal zuby. „Zahřej mě, přelude. Potřebuju tvoje teplo. Je mi hrozná zima.”

„Ach, Juliane,” zašeptala a nechala se stáhnout na postel vedle něj. Přitiskla ho k sobě a držela ho pod přikrývkou, dokud se nepřestal třást. Znovu usnul. Když si byla jistá, že Julian klidně odpočívá, pustila ho a vrátila se do křesla.

K ránu několikrát krátce usnula, ale pokaždé, když se Julian pohnul, pokaždé když se změnil rytmus jeho dýchání, byla okamžitě na nohou. Za svítání zanechala pokusů trochu se vyspat, a když znovu zkontrolovala pacienta, šla do kuchyně, aby uvařila trochu čaje nebo kávy.

Zarazila ji sněhová pokrývka za oknem. Měla tolik práce s Julianem, že zapomněla na blížící se vánici. Její nedobrovolný hostitel měl v jednom pravdu - na autě, které si najala na letišti v Denveru, neměla řetězy. Je tu se svým pacientem uvězněná, dokud někdo sníh ze silnice neodklidí.

„Stejně bych ho tu v tomhle stavu nemohla nechat,” řekla si, když stavěla na čaj. „Ach, Juliane, co ti to udělali?”

Ani nevěděla, kdo byli ti „oni”. Stejně jako nevěděla, co se přihodilo muži, který na ni tak zapůsobil hned na začátku jejich krátkého, bouřlivého vztahu. Ale věděla, že by s radostí pomstila svého milence, i když jím byl jen jednu noc.

Jednu noc. S úšklebkem zavrtěla hlavou a napadlo ji, jestli si Julian vůbec bude pamatovat na tu vášeň, která mezi nimi vzplála. Horečka stoupla tak rychle, že si možná jasně nevzpomene, co dělal hodinu nebo dvě před tím, než ho úplně přemohla. Když si Anna vzpomněla, jak jasně mu svítily oči, když jí otevřel dveře chaty, napadlo ji, že už mu v té chvíli možná nebylo dobře.

Byla tolik soustředěná na své vlastní problémy, že si známek nemoci všimla teprve po tom, co se s ní pomiloval. Pocítila výčitky svědomí. Ale na druhé straně, copak mohla Julianovi zabránit v milování, když začal? Nic, co by bývala řekla nebo udělala, by ho nezastavilo. Tehdy ne.

Anna donesla konvici s čajem a šálek do ložnice, sedla si do křesla u okna a roztáhla vybledlé bavlněné závěsy. Když si nalila čaj a pomalu usrkávala, Julian se nepohnul.

Hory za oknem vypadaly pod silným příkrovem sněhu mírně a klidně. Zasněžené smrky a borovice jí připomněly vánoční pohlednice. Byla by ráda věděla, kde se Julian letos chystá trávit vánoční svátky. Za tu krátkou dobu, co ho znala, se nikdy nezmínil o žádných příbuzných nebo blízkých přátelích. Neměli vlastně vůbec čas se poznat, než on a Michael odjeli na ten ostrov. Z toho, co se o něm a o způsobu jeho života dozvěděla, však bylo bohužel jasné, že není opravdová naděje na nějaký trvalý vztah, ani kdyby se nepřátelství mezi nimi zmírnilo.

Litovala, že v chatě není telefon. Mohla by zavolat do lékárny, kde připravili Julianovy prášky, a ujistit se, že je používá ke správnému účelu. Teď, když horečka prudce klesla, rozhodla se, že mu nedá další tabletu, dokud se neprobere a jasně jí neřekne, že lék má skutečně brát při téhle horečce.

Spal dlouho a Anna došla k názoru, že odpočinek mu prospěje víc než jídlo, ke kterému by ho musela budit. Jakmile se probudí, pokusí se do něj vpravit alespoň nějakou tekutinu.

Kolem deváté se však začal hlásit o slovo její vlastní žaludek, a tak šla do kuchyně najít si něco k jídlu. Právě krájela chleba na topinky, když za sebou uslyšela zvláštní zvuk. Překvapeně se otočila.

„Juliane, měl bys ležet.”

Stál ve dveřích a upřeně ji pozoroval. Vypadal vyčerpaně a trochu nejistě, ale na očích bylo znát, že už je zase plně při smyslech.

„Myslel jsem, že se mi to všechno zdálo,” zašeptal.

„Juliane, prosím tě, vrať se do postele.” Anna upustila nůž, kterým krájela chléb, a šla k němu. Všemožně se snažila ignorovat skutečnost, že před ní stojí úplně nahý. „Nesmíš prochladnout.”

„Určitě nejsi duch?”

„Určitě.” Možná, že si nepamatoval všechno, co se minulé noci stalo. Všechno by teď bylo snadnější, kdyby si na jejich milování nevzpomínal, pomyslela si Anna, když ho něžně vzala za loket, aby ho odvedla zpátky do postele. Hlavně pro ni by to bylo snadnější.

Nevšímal si její ruky a dál na ni užasle zíral. „Nemáš být tady. Máš si pěkně sedět doma v Indianě a dělat výzkumy pro toho starého profesora, co pro něj pracuješ.”

„Tudy, Juliane. Jestli chceš, udělám ti něco k snídani. Topinky s vajíčkem.”

Tentokrát se nechal odvést k posteli, kterou Anna ještě rychle urovnala, než si lehl. Pak ho pečlivě přikryla. Celou dobu z ní nespustil oči.

„Juliane, jsou ty prášky ve skříňce v koupelně na tuhle horečku? Už jsem ti dala dva, ale na štítku je napsáno, že jich máš brát víc.”

„Dva?” Klesl zpátky do polštářů a zamračil se. Rychle si přejel rukou přes oči. „Jenom

dva?”

„Myslíš, že by sis měl vzít ještě jeden?” Skláněla se nad ním a načechrávala mu polštáře.

„Ne!” Pak se trochu uklidnil. „Ne, ledaže by se horečka zase vrátila. Ještě nikdy to nepřešlo tak rychle, ani když jsem si vzal plnou dávku. Možná… možná, že se konečně dostávám z toho…” Odmlčel se. „Anno?”

„Ano, Juliane?”

Zvedl ruku a položil ji těsně nad plnou křivku jejího prsu. Ztuhla a polekaně se mu podívala do tváře.

„Včera v noci. Nezdálo se mi to, že ne? Donesl jsem tě sem a miloval se s tebou.”

Najednou Anna věděla, že měla pravdu, když si před chvílí říkala, jestli by pro ni nebylo bezpečnější, kdyby si Julian na chvíle vášně nevzpomínal.

„Včera v noci ti bylo moc zle,” říkala chlácholivě a ustupovala z dosahu jeho ruky. „Myslím, že jsi chvílemi i blouznil.”

„Nejspíš,” souhlasil suše. „Obvykle to tak bývá. Ale to, co se stalo mezi námi dvěma, to nebyla halucinace, že ne?”

„Obávám se, že ano,” řekla něžně a odhrnula mu vlasy z čela. Podařilo se jí povzbudivě se usmát. „Bylo ti zle, už když jsem přišla, a zakrátko už jsi byl v posteli.”

„S tebou.”

„No, byla jsem u tebe, to ano,” připustila lehce, „ale nebylo to zrovna nic romantického. Většinu času jsem trávila namáčením prostěradla.”

„Nikdy bych nevěřil, že jsi taková lhářka, Anno.” Unaveně zavřel oči. „Až se zase probudím, řekneš mi, proč to děláš.”

Než ji napadla nějaká odpověď, usnul. Když tam tak stála a dívala se na hrdé, unavené rysy jeho tváře, říkala si, že se pokusí na své historce trvat. Byl minulou noc v takovém stavu, že si opravdu nemohl být jist, co byla skutečnost a co výplod jeho představivosti.

Uvědomila si, že nejednala správně, když použila svého bratra jako záminku k tomu, aby se setkala s mužem, který ji šest měsíců v myšlenkách pronásledoval.

Julian Aries je jako raněné zvíře, které se vrhne na každého, kdo se dostane do jeho blízkosti. Potřebuje čas, aby se mu zhojily rány, teprve pak se může k němu přiblížit žena a nabídnout mu nějaký vztah. Dokonce i pak ta žena možná zjistí, že není schopen oddanosti, natož lásky.

Všechno, co si kdy o Julianovi říkala, pořád ještě platilo. Je to samotář, muž, který může o ženu usilovat jen proto, aby uspokojil svou touhu, který by nikdy nestál o ženskou útěchu nebo něžnou pozornost.

Jestli někdy potřebovala nějaký důkaz, tak teď ho měla. Po té poslední výpravě se Julian, nemocný a zraněný, stáhl do svého doupěte. Chtěl se ze svých ran raději vylízat sám.

Nic si nenamlouvala. Věděla moc dobře, že jí vůbec nebude vděčný za to, že ho ošetřovala. Až překoná následky horečky, bude nebezpečný. Hrozně mu začne vadit, že byla svědkem jeho slabosti.

Neměla jsem právo stopovat ho do jeho doupěte, říkala si Anna zachmuřeně, a všechno, co se stane, bude jen a jen má vina.

Byla tu jako v pasti, částečně kvůli sněhu a částečně proto, že přeci nemohla odjet, dokud byl oslabený záhadnou horečkou. Ta horečka byla zároveň její jedinou nadějí, jak se před ním ochránit.

Neměla naději, že z té zkoušky vyjde se zdravou kůží, ale jestli bude hodně opatrná, snad se jí podaří vyváznout.

TŘETÍ KAPITOLA

Kolem poledne Anna přinesla do ložnice tác s horkou slepičí polévkou s nudlemi a malým sendvičem. Jakmile se objevila ve dveřích, ucítila Julianův naštvaný pohled. Viděla, že už na ni netrpělivě čeká.

„Nesnáším slepičí polévku s nudlemi.”

„Tak proč jí máš šest plechovek v kuchyni na polici?” S odhodlaně zářivým úsměvem před něj postavila podnos. Opřel se o polštáře a vztekle zíral na polévkovou mísu.

„Nechtělo se mi moc nakupovat, když jsem se sem přesouval. Sebral jsem v obchodě ve městě to první, co mi přišlo pod ruku.”

„Šest plechovek polévky, kterou nemáš rád, tě snad naučí si příště líp vybírat,” poznamenala Anna vesele, když si sedala do křesla u okna, aby na něj při obědě dohlédla.

Pozorně se na ni zadíval. V jeho očích byla jasná hrozba, ale také stopy bolesti. Anna se musela hodně ovládnout, aby nešla k posteli a neobjala ho. Věděla, že by se jí to nemuselo vyplatit. I když byl Julian zesláblý, nebyl o nic méně nebezpečný a byla by bláhová, kdyby na to zapomínala.

„Nakupování,” poznamenal, „nikdy nepatřilo k mým zálibám.”

„A jaké jsou vlastně tvoje záliby, Juliane?” snažila se Anna zachránit konverzaci.

„Včera večer jsi jednu z nich objevila.” Zamračeně vzal do ruky lžíci a ochutnal polévku. „Když se mi na prahu objeví nezvané ženské, vezmu si je do postele.”

Zachovala naprostý klid. „Tak to jsem zřejmě o něco přišla. Blouznil jsi v horečce, ještě než jsme došli do ložnice. Nepamatuješ si, jak sis pořád stěžoval na horko?”

„Pamatuju si, jak jsi byla rozpálená ty,” řekl bez obalu. „Krb byl proti tobě jak kus ledu.”

„Když tě chytne ta horečka, zřejmě ti začne pracovat představivost,” poznamenala Anna vlídně. „Co to vůbec je? Malárie?”

„Něco na ten způsob.” Ochutnal další lžíci polévky.

„Už jsi těch záchvatů měl hodně? Ty tablety v koupelně.”

„Chytil jsem to na tom zatraceným ostrově. Vždycky to přijde a pak odejde.”

„Ale kolikrát už jsi to měl?” naléhala. „Třikrát nebo čtyřikrát.”

„Co říkají doktoři? Jak dlouho potrvá, než se vyléčíš?”

„Nevědí. Když budu mít trochu štěstí, začnou záchvaty slábnout a nakonec zmizí úplně. Moc štěstí ale v poslední době nemám,” dodal popuzeně. „Když nepočítám minulou noc, samozřejmě. Ještě jsem ti za to ani nepoděkoval, že jo? Možná, že jsem vzhledem k okolnostem nebyl v nejlepší formě. Ale dej mi pár dnů na uzdravení a zopakujeme si to. Tedy, jestli tu ještě budeš.”

„Můžeš se mě klidně snažit nachytat, Juliane. Stejně oba víme, že ten, kdo si jediný jasně pamatuje, co se stalo, jsem já.”

„Chceš se vsadit? Poslouchej: Včera večer ses tu objevila a žádalas mě o pomoc při provedení nějakého bláznivého Mikeova plánu. Říkala jsi, že ho srazilo auto, že je ještě v nemocnici a ty chceš vlákat do pasti lidi, o kterých si myslíš, že se ho pokusili zabít. Říkala jsi, že je to nějaký spolek zaříkávačů duchů.” Vyzývavě se na ni podíval. Jen ať se mu odváží říct, že to tak nebylo.

„Krátce po tom, co jsem ti to řekla, ses zhroutil,” ujistila ho něžně.

„Houby. Ale nechme to chvíli být a řekni mi něco víc o tom praštěným plánu. Vážně to chceš provést?”

„Ano.”

„V čem to spočívá?” zavrčel.

„Mike všechno připravil. I když po něm půjdou, myslím, že ho s tím plánem nemůžou spojovat. Domluvil se s jednou svou hrozně bohatou známou, takovou výstřední starou dámou, že si zaříkávače objedná. Chce, aby vyhnali jednoho ducha ze sídla v Kalifornii, které

nedávno zdědila. Tohle aspoň bude říkat. Bude se zapřísahat, že se tam nenastěhuje, dokud duch nebude osvobozen od svých, mhm, pozemských pout. Já budu vystupovat jako její neteř - dcera její mladší sestry - která se nabídla, že bude jednat se zaříkávači, protože ,tetička’ se k tomu místu nepřiblíží, dokud nebudou hotovi s prací. Dům je plný vzácných starožitností, krásných šperků a obrazů. To by je mělo nalákat.”

„Co se stane, až předvedou své divadlo a z domu odejdou?”

„V tom právě budu potřebovat pomoc,” přiznávala Anna. „Potřebuji někoho, kdo ví, jak se střeží dům, a kdo vymyslí, jak je polapit, až si přijdou pro kořist.”

Upřeně se na ni díval. „Tahle část plánu zní trochu mlhavě,” utrousil suše.

„Ano, to je pravda. Teď mě napadá, že si asi najmu soukromého detektiva,” vysvětlovala klidně. „Ten by se měl v takových věcech vyznat.”

„Za sledování domu bys mu nakonec mohla platit i několik měsíců. Nikdo nemůže vědět, kdy se lupiči rozhodnou k akci. Jestli budou mít klíče nebo informace o zabezpečovacím zařízení, můžou se vrátit kdykoli. Nejspíš to udělají za dost dlouhou dobu, aby si je s vyloupením domu nikdo nespojil.”

Anna se zhluboka nadýchla. „Během jejich první návštěvy se mám mezi řečí nenápadně zmínit o tom, že ,tetička’ má v plánu během pár týdnů vybavit dům novým elektronickým bezpečnostním zařízením. Snad je to přiměje jednat rychle.”

„Aha.”

Anna se odmlčela a čekala na nějaký další komentář. Jestli neměl zájem přímo se plánu zúčastnit, mohl by mít aspoň nějaké nápady. Ale Julian neřekl nic, jen pomalu žvýkal sendvič. Uvědomila si, že začíná být unavený.

„Juliane?”

„Mmm?” Vypadal velmi zaměstnaně.

„Co si myslíš o Mikeově plánu? Nechci po tobě, abys mi pomáhal, ale nemám nikoho jiného, s kým bych si o tom mohla promluvit, a rada by mi přišla vhod. Přiznávám, že to není zrovna můj obor.”

„Jo.”

Annu to popíchlo. „No, když tak o tom přemýšlím, ty asi taky nemáš zrovna moc zkušeností s chytáním falešných zaříkávačů!”

„To je pravda. Ale zato jsem viděl, jak vybouchla řada pečlivě nalíčených pastí, dámo, a tahle konkrétní past mi nepřipadá ani moc promyšlená. Když se toho ujmeš ty, skončí to nejspíš úplnou katastrofou.”

Anna nakvašeně vstala. „Jestli už jsi dožvýkal ten sendvič, odnesu tác.” Vytrhla mu ho, než mohl něco namítnout, a rychle vyšla z ložnice. Třásla se vzteky. To poslední, o co stála, bylo dovolit Julianovi, aby vyvolal hádku, a přesně o to se teď jasně snažil. Nejdřív ji chtěl rozzlobit narážkami na jejich milování a pak se zřejmě rozhodl, že zkritizuje jejich plán. Ať začala jakékoli téma, překroutil ho.

Když myla polévkovou mísu, připustila si ale, že o jeho radu opravdu stojí. Věděla, že uskutečnění Michaelova plánu by mohlo být nad její síly. Juliana možná příliš zaměstnávají jeho vlastní rány, ale doufala, že jí poskytne alespoň pár praktických rad. Uvědomila si, že začíná být nervózní z toho, do čeho se pouští. Ne, byla víc než nervózní. Byla přímo vyděšená. Lidé, které se chystala usvědčit, už přeci dokázali, že jsou schopni vraždy.

V ložnici se Julian zabořil hlouběji do polštářů a zavřel oči. Po horečce byl vždycky slabý jako moucha a to ho přivádělo k zuřivosti. Bylo dost nepříjemné, když se s tím musel vypořádat sám, ale že u toho byla Anna, to byla poslední kapka. Zaťal pěsti v bezmocném vzteku.

Proč sem včera večer musela chodit? Vždycky, když si v duchu plánoval jejich první setkání, probíhalo to úplně jinak. Nikdy při tom neměl záchvat horečky. Nekulhal. V těch snech zázračně zmizely i všechny jizvy.

Měl pravdu, když Anně říkal, že už viděl vybouchnout spoustu pečlivě připravených plánů. Jeho vlastní plán byl toho zářným příkladem. Byl v troskách. To poznání ho dohánělo k šílenství.

Dnes ráno ho štvalo úplně všechno - jeho vlastní tělesná slabost, to, že ho Anna musela ošetřovat, a také její odhodlání uskutečnit ten idiotský plán jejího bratra.

Nejvíc ho ale rozzuřilo, jak klidně zapřela jejich milování včera v noci.

Věděl naprosto jasně, že to nebyl sen. Ať říkala dnes ráno cokoli, byl si jistý, že reagovala tak, jak si pamatoval. Divoce se zamračil, odhodil přikrývky a sedl si na okraj postele. Než sám došel do koupelny, stálo ho to hodně sil.

Ztěžka se opřel o umyvadlo a natočil se tak, aby v zrcadle viděl svá ramena. Nevšímal si dlouhé jizvy, ale pozorně se zadíval na dva drobné škrábance. Jen mlhavě si vzpomínal, kdy k nim přišel. Byly malé, staré jen několik hodin, a bezpochyby se do večera úplně ztratí. Ale byly to důkazy.

Spokojeně se otočil od zrcadla, trochu se zapotácel a vydal se zpátky k posteli. Přeci jen neblouznil, když na něm nechala stopy svých nehtů. Miloval se s ní a co víc, ona jeho vášeň opětovala.

A přeci se chovala, jako by se mezi nimi nic neodehrálo. Nedokázal přijít na to, proč se k tomu rozhodla.

Možná, že se na něj zlobí. Věděl, že se ho vždycky trochu bála, a to, jak s ní včera večer zacházel, její strach jistě nijak nezmenšilo. Úplně se mu poddala a možná že se rozhodla to před sebou i před ním zapřít. Jeho horečka jí poskytla vítanou šanci, jak si zachovat tvář.

Julian si promnul oči. Se svým rozborem situace byl spokojen. Jestli se ho pořád ještě trochu bála a nechtěla přiznat svou reakci při milování, snad jeho rány a jeho slabost všechno nezničily. Snad k němu necítí lítost. Rozbolela ho hlava.

Její lítost - té se nejvíc bál. Byla tím posledním, po čem toužil, a také byla důvodem k tomu, že se skryl tady v horách. Chtěl ji vyhledat, až se jeho rány zhojí. Snil o tom, že se k ní vrátí jako ten silný, sebevědomý muž, kterým byl, když se naposled viděli, a ne jako zjizvený slaboch vydaný napospas nemoci, která bez varování přichází a odchází.

Bolest hlavy zesílila a Julian uvažoval, jestli si nemá vzít další prášek. Rozhodl se, že to neudělá. Zatím zřejmě vystačil s pouhými dvěma tabletami. Bylo by to určité vítězství, kdyby zvládl celý záchvat jen s tímhle množstvím. Sice jen drobné vítězství, ale v poslední době se naučil být vděčný i za maličkosti.

Rty se mu zvlnily ve vítězném úsměvu. Dnes ráno mohl vlastně slavit úspěchy dva. Vedle toho, že vydržel jen se dvěma tabletami, měl jasný důkaz o vášni, kterou v Anně probudil. Skutečnost, že to popírala, nic na jeho vítězství neubírala. Znamenala jen to, že se ho Anna ještě trochu bojí.

Před šesti měsíci nechtěl, aby se ho bála, ale dnes věděl, že její ostražitost je pro něj známkou naděje. Žena, která je před mužem ostražitá, tiše uznává jeho sílu. A dokud tomu tak bude, nezačne ho Anna litovat.

O patnáct minut později měla Anna domyté nádobí od oběda a mračila se na vrstvu prachu na otřískaném nábytku v obývacím pokoji. Z nějakého zvláštního důvodu ji popouzela.

„Anno!”

Zamračila se ještě víc. „Co je, Juliane? Proč vstáváš?”

„Neškleb se na mě.” Stál opřený ve dveřích do koupelny. „Nemáme doma nějaký aspirin?”

Anna mu rychle šla upravit postel. „Nevím. Jsem tu nová, nevzpomínáš si?” odpověděla kousavě.

Tiše zaklel a vydal se zpátky k posteli. Pořád ještě se mu třásly nohy. „Asi jsem je už všechny spolykal.”

„Chceš další z těch tablet?”

„Ne,” zavrčel a pomalu se nasoukal zpátky pod deku. Výraz jeho tváře vypovídal o tom, jak se cítí. „Chci jenom aspirin. Po horečce mě vždycky takhle zatraceně bolí hlava.”

Pochybovačně se na něj dívala a říkala si, jestli by radši neměl brát tablety předepsané lékařem. „Chystala jsem se jít ven a vzít si z auta kufr. Možná, že s sebou aspirin mám. Ale Juliane, neměl bys radši brát ty svoje prášky?”

„Jen mi přines ten aspirin,” odsekl a zavřel oči.

„Už je ti určitě líp. Začínáš komandovat jako za starých časů,” řekla upjatě.

„Tak mě hezky poslechni a všechno bude fajn.” Únava v jeho hlase však těm slovům otupila ostří. Tmavé řasy zůstaly sklopené.

Anna zjihla, když si uvědomila, jak těžce musí Julian bojovat s bolestí a pocitem vlastní slabosti. „Za pár minut jsem zpátky,” slíbila.

Venku zjistila, že se musí brodit třiceti centimetry prachového sněhu. Vzduch byl mrazivý a svěží, olověná obloha se začala vyjasňovat. Auto, které si najala, bylo zaparkované vedle Julianova vozu s pohonem na čtyři kola. Když otvírala zavazadlový prostor svého auta, napadlo ji, že by se jeho vozem mohla z hor dostat. Možná, že by jí ho Julian půjčil, kdyby silnice nebyly do několika dnů odklizeny.

Došla však k názoru, že není naspěch. Za prvé nemůže Juliana opustit, dokud si nebude jistá, že se dokáže o sebe postarat. A pak, má ještě pár dní času, než sehraje roli ochotné neteře v bratrově plánu. Když zaklapla kapotu auta a vydala se s kufrem zpátky k chatě, uvědomila si, jak je ráda, že má důvod zůstat se svým popudlivým pacientem.

Když táhla červený kožený kufr do ložnice, už ji vyhlížel. Světlé oči měl otevřené, ale tmavé obočí bylo stažené bolestí.

„Víš určitě, že ti pomůže pár aspirinů?” Anna odemkla kufr a začala se v něm přehrabovat. Lahvička byla v malé kapse na zip.

„Doufám. Nic víc si nevezmu.”

„No, možná, že když je zkombinujeme s dalšími procedurami, trochu se ti uleví,” řekla a postavila se s lahvičkou aspirinů v ruce.

„Jakými procedurami?” Polykal bílé tabletky a tvářil se podezíravě.

Anna se usmála způsobem, o kterém doufala, že se hodí k ošetřovatelkám. „Otoč se na břicho, namasíruju ti krk a záda. Napětí a bolest by měly povolit.”

Julian poslechl. „Občas jsem to dělávala Michaelovi,” vysvětlovala Anna. Sedla si k němu a zkušenými prsty mu přejížděla po ztuhlých svalech na krku a na ramenou.

„Kdo tě to naučil?” zamumlal Julian do polštáře.

„Jeden můj přítel z katedry tělocviku na naší fakultě.”

„Samozřejmě chlap. Nějaký vysloužilý fotbalista?”

Anna skryla překvapení nad jeho podrážděným tónem. „Pochybuji, že Allen někdy hrál fotbal. Je ale fyzioterapeut a o těchhle věcech toho hodně ví.” „To si dokážu představit. Dovoluješ mu, aby na tobě trénoval?” „Co to má být?” zeptala se bezstarostně. „Výslech?”

„Jen se snažím udržovat rozhovor,” odsekl Julian. Na jeho krku už však začínala cítit první známky uvolnění. „Scházíš se s tím Allenem často?”

„Párkrát jsme se sešli,” odpověděla upřímně. „Moc často to není.”

Několik minut bylo ticho a pak se Julian zeptal: „S kým v té věži ze slonoviny ještě

chodíš?”

„Juliane, přeci tě nemůže zajímat seznam lidí, s kterými chodím.”

„Za posledních šest měsíců nebylo dne, abych se tou otázkou nezabýval.”

Zarazila se. „Vážně?”

„Jen mi odpověz,” řekl s povzdechem.

„No, občas se sejdu s profesorem historie, kterého už znám dost dlouho, a pak je tu Allen. Jednou za čas si vyjdu s Erikem z katedry-”

„To už stačí,” přerušil ji Julian netrpělivě. „Měl jsem mít dost rozumu na to, abych po tobě nechtěl celý seznam. Na tichou odbornou asistentku se dost otáčíš, co?”

Nevšímala si, jak to říká. „Je mi jasné, že můj život zdaleka není tak vzrušující jako tvůj, Juliane, ale přeci jen se snažím užít trochu zábavy.”

„Vypadá to tak.” Zase se na chvíli odmlčel. „Proč ses nikdy nevdala, Anno? Mike říkal, že jsi jednou byla zasnoubená.”

„Tohle už vážně začíná vypadat jako výslech.”

„Proč nejsi vdaná?” naléhal.

Pokrčila rameny, což Julian neviděl, a řekla mu pravdu. „Prostě to nikdy nevyšlo. Moje zasnoubení skončilo, když mi můj snoubenec řekl, že potřebuje svobodu, aby ,našel sám sebe’. Pracoval na katedře filozofie,” dodala na vysvětlenou. „Jak jsem zjistila, filozofové mají hodně starostí s tím, aby se našli.”

„Pro všechny by bylo lepší, kdyby zůstali ztracený,” mumlal Julian. „A podařilo se mu

to?”

„Najít sám sebe? Nevím. Ale zato se mu podařilo najít půvabnou mladou studentku, která mu v tom hledání chtěla pomáhat.”

„Aha. Zdá se, že ti to ani moc nevadí.”

„To je pravda. Už je to přes tři roky a jsem ráda, že to tak dopadlo.”

„A od té doby?”

„Od té doby nic vážného,” přiznala. Až na tebe, dodala v duchu. A tyjsi dal jasně najevo, že nejsi typ na trvalý vztah.

„Nechápu, jak může nějaký chlap vydržet nic si s tebou nezačít,” řekl Julian zamyšleně. „Asi si svoje nápadníky držíš od těla. Lituješ toho, že se ti to u mne včera v noci nepodařilo?”

Trochu sebou cukla. „Chudinko malá. Musel jsi mít moc zajímavé halucinace. Co dělá hlava?” dodala bezstarostným tónem.

„Je to o hodně lepší,” připustil překvapeně.

„Až příště uvidím Allena, vyřídím mu tvoje díky,” neodpustila si, když vstávala z postele.

„To udělej,” souhlasil a opatrně se otočil na záda. Zlatavé oči se na ni dívaly s potlačovanou hrozbou. „Ale nejdřív mu pověz, že jsi se mnou strávila noc.”

„Allen by byl první, komu by bylo jasné, že tě včera v noci musel někdo ošetřovat,” řekla Anna sladce a odběhla do kuchyně. Nevěděla, jestli má být ráda, že se Julian zotavuje, nebo jestli má být popuzená jeho hádavým chováním. Vzpomínka na to, jak se k ní tiskl, ne ve chvílích vášně, ale v okamžicích, kdy s ním lomcovala zimnice, rozhodla za ni. Bude ráda, že se zotavuje.

Tenhle shovívavý postoj jí však vydržel jen do té doby, než Julian zase začal prosazovat svou. Probudila ho k večeři a měla radost, když viděla, že má mnohem lepší barvu než v poledne. Seděl v posteli a prohlížel si jídlo sestávající z dušeného masa na karí a krajíce chleba. Zdálo se, že se mu vrací chuť k jídlu.

„To jsi vařila ty?” zeptal se zvědavě.

„Z konzervy to není,” odsekla a posadila se se svou porcí do křesla. „Prohlédla jsem ti mrazák a našla balíček jehněčího. Taky tu byly brambory, cibule a mrkev.”

„Vypadá to slušně,” řekl zdráhavě. „Když budeš takhle vařit, možná, že tě tu nějaký čas nechám.”

„To jsem štěstím bez sebe.” Namočila kousek chleba do masové šťávy a ukousla si. Chvíli ji upřeně pozoroval. „Kdy se musíš vrátit do práce?” „Mám měsíc volna.”

„Kvůli Mikeovi?” „Ano.”

„Ale dostane se z toho, ne?” zeptal se Julian pomalu.

„Doktoři říkají, že se uzdraví. Ale bude to trvat dost dlouho. Ještě štěstí, že má Lucy.”

„Říkala jsi, že to je jeho snoubenka.”

„Přesně tak.” Anna si znovu namočila chléb do šťávy. Vychutnávala jídlo a zjištění, že i Julian jí s chutí, přestože bručí.

„Takže k němu nemusíš pospíchat.”

„Ne.”

Přikývl. „Můžeš tu tedy nějaký čas zůstat,” řekl nakonec.

„Nanejvýš pár dní. Na víkend už musím být v Kalifornii, abych připravila Mikeův plán,” vysvětlovala Anna. „Nebuď směšná. Přeci se do toho nezapleteš.”

Vzhlédla od talíře. Víc než samotná slova ji překvapila absolutní jistota v jeho hlase. „Už jsem ti řekla, Juliane, že se do toho pustím.”

„A já říkám, že ne.”

„Nevzpomínám si, že bych tě žádala o dovolení. O radu, to ano.”

Zmrazil ji pohledem. „Jestli si myslíš, že ti dovolím, aby ses úplně sama pustila do toho praštěnýho plánu, tak ti přeskočilo.”

Anna překvapeně zvedla obočí. Domnívala se, že bude rád, až ji uvidí odcházet. „Hrozně nerada to říkám, Juliane, ale ty do toho nemáš moc co mluvit.”

„Někdo do toho mluvit musí,” tiše vybuchl. „Mike zřejmě není ve formě. Takže je to na mně.”

„Už jsem ti říkala, že jsem tě přišla požádat o radu, ne o dovolení! Je jasné, že nejsi v stavu, abys mi pomohl, ale kvůli tomu přeci nenechám všechno plavat. Něco už vymyslím.”

Julian s hlasitým cinknutím položil talíř s jídlem na noční stolek. V příštím okamžiku už seděl na kraji postele a přikrývku měl nedbale odhozenou ke straně. Jedna silná ruka se vymrštila a chytla ji za bradu. Světlé oči hořely. Tentokrát však nikoli horečkou, ale odhodláním.

„Možná že nejsem na vrcholu tělesnejch sil a je mi přes čtyřicet, ale jestli si myslíš, že tě nezvládnu, děvenko, tak jsi zatraceně na omylu. Aspoň tohle jsi včera v noci mohla pochopit.”

Škubla sebou. „Myslím, že už ti není tak zle, aby sis nemohl něco obléct, když lezeš z postele v přítomnosti hosta!”

„Proč bych měl schovávat to, co už jsi viděla?”

„Juliane, přestaň se chovat, jako bys měl na mne nějaký nárok.” Rychle vyskočila a jeho ruka se svezla dolů. „Jsem rozhodnutá tu věc podniknout a nedovolím ti, abys mi v tom zabránil.”

Postavil se na nohy, a přestože se musel jednou rukou opřít o stěnu, aby udržel rovnováhu, šel z něj takový strach, že Anna polekaně ucouvla.

„Kdy se mají ti zaříkávači duchů objevit v tom kalifornským domě?” zeptal se až příliš tiše.

„Začátkem příštího týdne.” „Jak dlouho tam zůstanou?”

„Obvykle jim to trvá tři až čtyři dny,” odpověděla opatrně.

„Tak zůstaneš tady, kde tě můžu hlídat, aspoň do konce příštího týdne. Pak už bude příliš pozdě, aby se dalo s tím idiotským plánem něco dělat.” „Já do toho půjdu, Juliane.”

„Ne.”

Ten chladný tón ji rozzuřil. „Nemysli si, že mi můžeš zakazovat, abych si dělala, co chci. Nemáš na mne žádné právo, Juliane. Vůbec žádné. Jsem zrovna tak svobodná jako ty. Snad si vzpomeneš, že nic, co jsem řekla nebo udělala, ti nezabránilo v tom, abys odvezl Michaela na ten ostrov. Když jsi ho pak přivezl domů, dal jsi jasně najevo, že se tam vrátíš, ať se děje, co se děje, abys dokončil svůj úkol. Já mám teď taky úkol a ty mi nezabráníš ho splnit.”

Udělal krok směrem k ní a pustil se zdi. „Tahle bláznivá situace se nedá srovnávat s mým úkolem před šesti měsíci!”

„Ale dá,” odpovídala a ustupovala ke dveřím. „Mně na tom záleží zrovna tak, jako tobě záleží na tvý superchlapácký kariéře tajnýho agenta. Ti lidi Michaela málem zabili. Já nedovolím, aby jim to prošlo!”

„Anno, sakra, ty nemáš ponětí, do čeho se pouštíš,” křičel.

„Proto jsem přišla,” odsekla. „Abys mi trochu pomohl a poradil. Ale protože neuděláš ani jedno, budu to muset zvládnout sama.” „Já to nedovolím.” „Nemáš do toho co mluvit.”

Udělal další krok kupředu. Anna viděla, kolik ho to stojí námahy. „Běž zpátky do postele, Juliane. Potřebuješ si odpočinout,” řekla energicky. Přistoupila k němu a vzala ho za loket. „Prosím tě, přestaň vyvádět. Byl jsi hodně nemocný, a když budeš dělat scény, moc ti to neprospěje.”

Tlaku její ruky si vůbec nevšímal. Místo toho ji stiskl vzadu za krkem a držel ji jako neposlušné kotě. „Budu si dělat scény podle libosti,” procedil mezi zuby. „A i když jsem jako moucha, stejně nejsi dost velká a silná, abys mě přeprala. Rozumíš?”

Raněný lev už zase řval a Anna věděla, že v jednom má pravdu. I když je slabý a má bolesti, pořád ji přemůže, kdy bude chtít.

„Rozumím, Juliane.”

„Fajn.” Pustil ji, těžce došel zpátky k posteli a se zaúpěním se na ni zhroutil. Zavřel oči a zhluboka se nadýchl. „Ráno si o tom ještě promluvíme,” oznámil hlasem, který se chvěl námahou. „Trochu se vyspím.”

„Ano, Juliane.” Věděla, že už mu zase třeští hlava. Toužila mu pomoci. Odběhla do koupelny, vzala lahvičku s aspirinem a sklenku vody a obojí přinesla do ložnice.

Julian zamračeně přijal tablety, když se nejdřív přesvědčil, že je to opravdu jen aspirin. Pak se otočil na břicho a zabořil obličej do polštáře.

Anna se beze slova posadila na postel a znovu mu začala masírovat krk a ramena. Dovolil jí to, jako by musel snášet nějakou drobnou nepříjemnost. Cítila však, jak se pod jejím dotekem začíná uvolňovat.

Chudák lev, pomyslela si Anna s úsměvem. Neumí si říct o trochu něžné, láskyplné péče, ani když ji hrozně potřebuje. Přemýšlela o letech izolace a osamělého života, která v něm vypěstovala takovýhle přístup ke světu.

Julian Aries potřeboval ženu a domov. To ale věděla už před šesti měsíci. To, že Julian odmítá vzít na vědomí své vlastní potřeby, jí trochu nahánělo strach.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Ty se do toho pustíš, viď?”

O dva dny později seděl Julian na pohovce v obývacím pokoji, přes nohy měl přehozenou starou pruhovanou vlněnou deku a smiřoval se s tím, co bylo nevyhnutelné. Anna došla k názoru, že přijmout prohru pro něj vůbec nebylo lehké. Byla to těžce vybojovaná bitva. Julian na ní vyzkoušel všechny možné triky - až na jeden.

Pokoušel se ji zastrašit, prohlašoval, že má povinnost k jejímu bratrovi ochránit ji před nebezpečím, oznámil jí, že není dvakrát chytrá, snažil se vynutit si její poslušnost a nakonec se ji snažil přesvědčit chladnými, rozumovými důvody. Jediný argument, který nepoužil, byl ten, že nemůže odjet, protože ji potřebuje, aby se o něj starala.

Jasně, pomyslela si Anna, tuhle taktiku on nikdy nepoužije. Julian nemůže přiznat, že někoho potřebuje, zvlášť ne ji. To poznání ji naplňovalo beznadějí. Julian není jediný, kdo se musí dnes ráno smířit se skutečností, pomyslela si, když domyla nádobí od snídaně.

„Půjdu do toho, Juliane. Řekla jsem ti to už před dvěma dny.”

„Přestože jsem ti to jasně zakázal?” ucedil.

„Myslela jsem, že už tě to zastrašování přestalo bavit,” poznamenala klidně. „Naposled jsi to zkoušel s rozumem a logikou, pokud jsem si stačila všimnout.”

„To jsem vzdal, když jsem viděl, že to na tebe neúčinkuje.” Julian zamračeně upíjel kávu a nespouštěl z ní oči.

„Nevím, proč ses na ten plán tak upnula. Až bude tvůj bratr doma z nemocnice, může znovu začít s pátráním a vymyslet něco chytřejšího.”

„Půjdu do toho, protože mám slušnou šanci, že se mi to podaří. Jdou teď po Michaelovi. Nebude se k nim moct přiblížit. Ale o mně vědět nemůžou. A těžko odolají lákadlu, jako je sídlo slečny Creswellové. Nemá to chybu.”

„Neexistuje plán, který nemá chybu. Kdybys měla aspoň nějaké zkušenosti s prováděním ,dokonalých’ plánů, věděla bys, o čem mluvím.”

„Vím, že bych potřebovala zkušenosti, ale nemám čas je získat.”

„Takže jsi použila zkratku a pro rady a pomoc sis přišla ke mně?”

Soustředila se na vyhlídku z kuchyňského okna. Silnice byly dnes ráno odklizeny, ale zasněžená příroda pořád ještě vypadala jako na pohlednici. „Tak nějak jsem si to představovala.”

„Nejlepší rada, jakou ti můžu dát, je držet se od toho co nejdál.”

„Takovou radu nepřijmu.” Utírala talíře a úhledně je ukládala na poličku do skříňky. „Zrovna tak jako jste vy dva s Michaelem před šesti měsíci nepřijali moji radu.”

Na druhé straně místnosti zavládlo napjaté ticho. Pak Julian chladně řekl: „Jet tam byla moje práce. A Michaelova práce byla jet tam se mnou.”

„To už teď vím,” řekla prostě. „Došlo mi, že jste oba dva cítili, že tam jet musíte. Už dlouho to ani jednomu z vás nedávám za vinu.”

„Je to pravda, Anno?”

„Je.”

„Víš určitě, že někde uvnitř ke mně necítíš nenávist za to, co se stalo tvému bratrovi?”

„Michael se svobodně rozhodl. Dnes už to vím,” řekla klidně. „Řekl mi taky, že tu noc, kdy ho postřelili, jsi mu zachránil život. Nastavil jsi vlastní krk, vyběhl jsi na volné prostranství a odtáhl ho do bezpečí.”

„On by byl pro mne udělal totéž. Byli jsme v té bryndě spolu. Měli jsme úkol.”

„Tak jako ho mám já.”

„Houby máš! Děláš to jen proto, abys pomstila Mikea.” „To je totéž,” pokrčila rameny.

„Anno, vždyť je to k smíchu. Mike se umí o sebe postarat. Všechno zvládne, jen co se zase postaví na nohy.”

„To může trvat dost dlouho. Zranili ho opravdu vážně,” řekla pevně.

„Tak dobře!” křičel Julian. „Jestli se chceš chovat tak hloupě, nemůžu dělat vůbec nic..”

„Ne.”

„… než tam jet s tebou,” povzdechl si.

Anna překvapeně zvedla hlavu. „Jet se mnou? Ale Juliane, to nepřipadá v úvahu. Bylo mi to jasné hned ten večer, co jsem přijela. Musíš se uzdravit. Jediné, co od tebe chci, je rada. Nebo možná znáš někoho, kdo by mi mohl pomoci. Musíš mít styky.”

„Odjedeme zítra.”

„Nesmysl! Nikam se mnou nepojedeš.” Hodila utěrku na kuchyňský pult a obrátila se k němu s rukama zapřenýma v bok. „Byl jsi moc nemocný, Juliane. Potřebuješ si odpočinout. Pořádně odpočinout.”

„Uklidni se, holka,” řekl unaveně. „Já ti nemůžu bránit v tom, abys tam jela, a ty nemůžeš zabránit mně, abych jel s tebou. Oběma nám zřejmě Pánbůh nadělil trochu moc paličatosti.” „Teď se chováš směšně ty, Juliane. Já ti nedovolím, abys jel se mnou v tomhle stavu.” Slehl po ní pohledem, který se vysmíval i vyhrožoval. „Jak to uděláš? Přivážeš mě k

posteli?”

„Třeba!” vyhrkla nerozumně.

V příštím okamžiku byl Julian na nohou. Třemi dlouhými kroky ji dostihl a sevřel jí ramena.

„V posteli mě udržíš jen tehdy, když tam budeš se mnou,” tiše procedil mezi zuby. „Kdykoli si budeš chtít zopakovat tu první noc, dej mi vědět.”

„Už jsem ti řekla, že se nic nestalo,” řekla Anna udatně, i když věděla, že se v jeho sevření nemůže pohnout.

„Nech si ty nesmysly. Oba dva víme, že jsi nakonec ležela pode mnou měkoučká, sladká a roztoužená. Už jsem měl v životě dost halucinací, abych poznal rozdíl mezi skutečností a snem, Anno. Proč pořád zapíráš, co se tu noc stalo?”

Anně došla trpělivost. „Protože se nic nestalo! Nejela jsem takovou dálku jenom proto, abych šla s tebou do postele. Chtěla jsem si s tebou popovídat, říct ti o Michaelovi. Chtěla jsem se ti omluvit za to, jak jsem na tebe vyjela tu noc, co jsi ho přivezl domů. Chtěla jsem zjistit, jestli bychom mohli postavit náš vztah na jiný základ. Chtěla jsem toho hodně, ale nechtěla jsem s tebou jít do postele.”

„Ty máš ze mne strach, viď?” zeptal se.

Když uviděla záblesk uspokojení v jeho očích, měla chuť ho udeřit. „Svým způsobem možná ano. Je to myslím úplně přirozené, být trochu ve střehu v přítomnosti muže, který si odmítá připustit, že je člověk, že má potřeby jako každý jiný.”

„Ale já jsem přeci ochotný přiznat svoje potřeby, miláčku,” zašeptal.

„Nech toho, Juliane. Dobře víš, že jsem to takhle nemyslela.”

Neposlouchal ji. Jeho ústa si vynucovala její spolupráci, jazyk bezohledně prozkoumával tmavá, teplá zákoutí za jejími zuby. Teprve když se vzdala pokusů bránit se a poslušně se k němu přivinula, zvedl Julian hlavu. Světlé oči zjihly, když se jí podívaly do tváře.

„Tak proč nepřestaneš předstírat, že se mezi námi nic nestalo?”

„Ty si nech svoje představy a já si nechám svoje,” řekla statečně.

„Zbabělče.” Víc než cokoli jiného ho její statečnost pobavila. Pomalu, tentokrát velice něžně, k ní znovu sklonil ústa. Rukama lehce sklouzl na její boky. Majetnicky a vášnivě je hladil, až tiše zasténala. Pak ji těsně sevřel rukama a zvedl si ji na pevná stehna.

„Juliane.” Anna vzdychla a čistě pudově se k němu přitulila. Bylo tak strašně těžké se s ním prát. Pod prsty cítila teplo jeho štíhlých zad pod pláštěm a zachvěla se žádostivostí, když jí dal plně pocítit svou vlastní narůstající touhu.

„Tak snadno bych si tě mohl vzít, přesvědčit tě, abys mě chtěla.” „Juliane, prosím tě, ne.”

„Jestli máš ze mne strach, i když jsem v takovýmhle stavu, jak si chceš poradit s bandou lupičů?” Nosem jí přejížděl vzadu po krku a kolébal její hlavu na svém rameni.

„Zvládnu to,” vydechla. Intenzívně si uvědomovala tlak jeho těla, naléhání jeho vzrušeného údu. Bylo to zároveň lákadlo i výzva, stará jako čas. Věděla však, že musí odolat. A on to musel vycítit.

Julian odevzdaně spustil ruce a šel zpátky k pohovce. Kulhání bylo teď výraznější a ona věděla, že se ho snaží zamaskovat. „Až mi budeš odpoledne balit věci, nezapomeň vzít věci na holení.” Opřel si hlavu o polštář a v okamžiku usnul.

Anna stála a dlouho se na něj dívala. Kladla si otázku, jak zvládne všechny ty vidiny, skutečné i vymyšlené, které, jak se zdálo, vstoupily do jejího života. V popředí stála vidina, která ji pronásledovala posledních šest měsíců. Sen o tom, že si vybuduje trvalý vztah s Julianem Ariesem. Byla bláhová, když si myslela, že tenhle člověk někdy přizná, že ji potřebuje pro něco jiného než pro sex. Příliš dlouho žil sám. Nebude riskovat, že ho oslabí láska.

Anna pomalu přešla do ložnice, aby Julianovi zabalila šaty na cestu na západ. Znala ho dost dobře, aby jí bylo jasné, že zítra ráno odjede s ní, bez ohledu na to, kolik sil ho to bude stát.

Příštího dne za svítání se Anna zavrtěla na pohovce, na které spala od té doby, kdy usoudila, že ji její pacient nebude v noci potřebovat. Cítila, že v místnosti někdo je. Otevřela oči a překvapeně zírala na Juliana, který byl úplně oblečený, chodil po kuchyni a vařil kávu.

„Pane jo,” postěžovala si, široce zívla a odhrnula deku. „Vstal jsi nějak brzy.”

Rychle na ni pohlédl a dál se věnoval přípravě kávy. „Podle toho, co jsi říkala, máme před sebou dlouhou cestu, a až tam dojedeme, čeká nás hodně práce.”

„No to ano, ale neříkala jsem, že musíme vstávat za rozbřesku.”

„Když zrovna nemám tu zatracenou horečku, tak obyčejně vstávám za svítání,” řekl a pokrčil rameny. „Někdy i dřív.”

„Tak to dělají všichni tajní agenti?” Nejistě vstala. Dlouhá flanelová noční košile se jí zavlnila kolem kotníků. „Ranní ptáče dál doskáče a zlý špión strachy pláče?”

„Na tak časnou hodinu to není nejhorší. To ti to vždycky po ránu tak pálí?”

„Ne. To byla náhlá inspirace.” Anna potlačila další zívnutí a najednou si uvědomila, jak neupraveně asi vypadá. Její vlasy tvořily rozcuchaný rudohnědý chomáč a flanelová noční košile byla sice teplá, ale určitě ne svůdná. Ne že by chtěla Juliana svádět, řekla si přísně. „Ty dnes ráno vlastně taky vypadáš dost čerstvě. Zřejmě se cítíš líp.”

Chvíli o tom uvažoval. „Ano, máš pravdu. Už dlouho jsem se tak dobře necítil.” Zdálo se, že jeho samotného to zjištění překvapilo. Zamračil se a zapnul kávovar.

Když Anna spěchala předsíní do koupelny, pomyslela si, že Julian dnes opravdu vypadá dobře. Měl na sobě šedý svetr, džíny a vysoké boty. Tmavé vlasy, ještě mokré ze sprchy, měl pečlivě učesané. Sice ještě trochu napadal na nohu, ale jeho pohyby dnes ráno připomínaly bývalou ladnost. Jeho štíhlé tělo působilo dojmem zadržované síly.

Anna uvažovala o tom, jestli má na tom náhlém zlepšení Julianova stavu nějakou zásluhu, a pak si uvědomila pravdu. Julian dnes ráno lépe vypadal a lépe se cítil nikoli díky její láskyplné péči, ale proto, že se poprvé po několika měsících chystá zase pracovat. Má před sebou úkol. Ten úkol se mu sice sám vnutil, ale byl skutečný.

Posmutněla. Říkala si, že by měla být ráda, že Julian konečně začíná projevovat známky nějakého nadšení. Přeci jen byl tady v horách několik měsíců, snažil se vylízat ze svých ran a na náladě mu to asi nepřidalo. Šance něco dokázat, to bylo přesně to, co právě teď potřeboval k úplnému uzdravení.

V hloubi duše však Anna cítila, že z toho nemá takovou radost, jakou by měla mít. Tajně v sobě hýčkala naději, že příčinou jeho uzdravení bude ona. Chtěla, aby ji potřeboval. Sama sebe se smutně ptala, kdy už si přestane dělat naděje.

Julian ji doprovází na Západní pobřeží z mnoha důvodů, ale ani jedním z nich není láska. Pravděpodobně cítí povinnost chránit Michaelovu sestru, protože jí nedokázal ten plán vymluvit. Nečekaný úkol ho také mohl docela zaujmout. Ale určitě s ní nejede proto, že si konečně uvědomil, že je do ní beznadějně zamilovaný.

Anna se ušklíbla své přecitlivělosti a spláchla nespokojenost proudem vody ze sprchy.

„Než nastoupíme do letadla, měli bychom si ujasnit pár základních pravidel,” oznámil Julian o pár hodin později, když zamkl chatu a natáhl ruku pro klíčky od červeného buicka, kterého si Anna najala na letišti v Denveru.

„Například?” Anna si nevšímala jeho natažené ruky a otevřela dvířka na straně řidiče.

„Například to, že tuhle bláznivou akci povedu já.” Vzal jí klíčky z ruky. „Nastup si z druhé strany, Anno. Budu řídit.”

„Auto je najaté na moje jméno. Jen já mám právo ho řídit,” protestovala. Rozčilovalo ji, jak Julian hned od začátku přebírá iniciativu.

„Bude to klouzat. Silnice budou místy i zledovatělé. Něco mi říká, že nemáš zrovna moc zkušeností s jízdou na horských silnicích po sněhové vánici.”

„Silnice jsou protažené!”

„Stejně budou zrádné. Nastup si z druhé strany, Anno.”

S hlasitými protesty Anna poslechla, a zatímco Julian startoval, okázale si zapínala bezpečnostní pásy. „Máš dneska pěkně hádavou náladu. Ty jsi měl ale vždycky sklony k poroučení.”

„Jo.” Zařadil zpátečku a bravurně vycouval z příjezdové cesty. „Vždycky jsem měl sklon rozkazy spíš dávat než přijímat. Jsem už prostě takový, miláčku. To je jeden z důvodů, proč obvykle pracuju sám nebo jen s jedním partnerem.”

„Tak mě tedy ber jako partnera,” odsekla.

„I když mám partnera, tak vydávám rozkazy. Myslím to vážně, Anno. V téhle záležitosti s falešnými zaříkávači jsi úplný zelenáč a dobře to víš. Ten idiotský plán má šanci jen tehdy, když pochopíš a splníš moje příkazy. Bereš to?”

„Kdybych byla věděla, že jsi takový tyran, asi bych tě o pomoc neprosila.”

„Znáš snad někoho jiného, za kým bys mohla jít?” odpověděl bezstarostně. „Snad toho svýho kámoše Allena, toho tělocvikáře? Nebo toho frajera z vaší katedry? Mám takovej pocit, že jsi neklepala na jejich dveře, dřív než jsi zaklepala na moje, nebo snad ano?”

„Kdybych to byla udělala, určitě by byli ochotnější,” zabručela.

„Ty nepotřebuješ ochotu. Potřebuješ výkonnost.” Ústa mu ztvrdla do přísné linky. „Tu mám já, a proto mě většinou uznávají.”

Ze způsobu, jakým to řekl, zamrazilo Annu v zádech. „Mluvíš, jako bys byl nějaký nástroj, který někdo používá.”

„Pro lidi, pro které jsem pracoval, jsem asi něčím takovým byl,” řekl s ledabylostí, která Annu vystrašila.

„A sám ses na sebe také tak díval, viď?” Než mohl odpovědět, rychle pokračovala. „Co má znamenat ten minulý čas? Ty už nejsi oficiálně zaměstnaný?”

„Ne.”

„Nevěděla jsem, že jsi té práce nechal,” řekla Anna nejisté.

„Bylo to oboustranné rozhodnutí,” řekl chladně. „Já i moji zaměstnavatelé jsme si uvědomili, že moje výkonnost trochu poklesla. Čtyřicetiletý agent, který už nemá tak rychlé nohy jako kdysi a který trpí nepředvídatelnými záchvaty podivné horečky, to není dobrý nástroj.”

Slyšela v jeho hlase sebeopovržení. „No, mně se zdá, že je to spíš krok vzhůru. To musí být hrozné, považovat se za nástroj, který používají jiní.”

„Ale na tom se nic nezměnilo,” řekl a jeho slova Annou projela jako nůž. „Copak jsi právě proto za mnou před pár dny nepřišla? Protože jsi potřebovala vhodný nástroj, který by ti pomohl s tím velkolepým plánem?”

Po takovém obvinění Anna zbledla. Lví drápy tedy každopádně otupené nebyly. I přes uzavřené příměří občas pocítí jejich ostří. Šelma je pořád ještě nebezpečná. Annu napadlo, jestli si Julian vůbec uvědomuje, jak moc jí může ublížit. Sama si teprve začala uvědomovat, jak je zranitelná.

„Já jsem tě nechtěla využít, Juliane,” zašeptala.

„Ne?” Chladně se na ni usmál. „Tak to budeme brát jako obchodní dohodu, jo? Já ti pomůžu provést Mikeův plán a ty mi na oplátku.”

Poplašeně se na něj podívala. „Na oplátku?” zeptala se.

„Co takhle kdybys mi na oplátku poskytla pár těch docela zajímavých halucinací, jako jsem měl té noci, kdy jsi ke mně přijela?” navrhl.

Bledost Anniny tváře vystřídal tmavý ruměnec. Upřeně pozorovala horskou krajinu a třásla se vzteky. „Není třeba, abych ti platila představami. Už jsi dokázal, že si je umíš vytvořit sám.”

„Anno-”

Přerušila ho klidným, ale rozhodným hlasem. „Jestli s tebou půjdu do postele, Juliane, a všimni si toho jestli’, můžu ti slíbit, že to nebude proto, abych ti zaplatila za tvou ,výkonnost’. A myslím, že ty to víš.”

„Opravdu?” protáhl něžně.

„Jedna věc je jistá,” vyhrkla a skoro se dusila vztekem, „dokud ti tohle nedojde, nemáš šanci. Nebudu se milovat s někým, kdo si myslí, že mu tím platím za prokázané služby.”

„A co si mám tedy myslet, až se mi příště oddáš?” zeptal se bez obalu.

„Mám pocit,” řekla bohorovně, „že by ses měl radši soustředit na řízení. Měl jsi pravdu. Ta silnice je skutečně zrádná.” Skoro tak zrádná jako ty, má poraněná lásko.

Její náznak ústupu ho velice uspokojil. Annino podráždění stouplo o několik stupňů. Jediná pozitivní věc na tom všem snad byla ta, že Julian dnes ráno rozhodně vypadal zdravější a silnější. Následky horečky zřejmě neměly dlouhého trvání.

„Řekni mi něco o tom duchovi,” řekl, když vyjeli z hor a zamířili k Denveru. „Myslel jsem, že všichni opravdoví duchové v zemi jsou na Východním pobřeží. Odkdy má duchy i

Kalifornie?”

„Dějiny Kalifornie jsou stejně zajímavé jako dějiny Východního pobřeží. V osmnáctém století tam byli španělští kolonizátoři a během let vznikla řada legend. Potřebovali jsme dům, ke kterému se váže skutečná legenda, protože ti podvodníci si to ověří. Náš duch je mimochodem Španělka. Půvabná mladá seňorita, která zřejmě měla svou hlavu. To byl v té době pro ženu problém. Podle pověsti jí to přineslo velké starosti.”

„Pokračuj.”

„Všechno jsem si prostudovala, než jsem k tobě jela. I když je to jen pověst, chtěla jsem znát všechny podrobnosti. Thomas Craven a jeho přátelé určitě udělají totéž.”

„Craven?”

„Je hlavou toho spolku falešných zaříkávačů. Pracuje se ženou jménem Sára a mužem, který se jmenuje Dan Hargraves. Sára je médium.” „To ona dokáže zjistit přítomnost ducha?”

„Přesně tak. Naváže kontakt a zjistí, co je třeba udělat, aby se duch zbavil pozemských pout a mohl v klidu odejít. Kam, to nevím. Thomas Craven a ten Hargraves pak provádějí příslušné rituály. Ti tři zřejmě dokážou sehrát dobré divadlo. To by v Kalifornii mělo mít úspěch,” dodala Anna kousavě.

„Už tam někdy předtím pracovali?”

„Podle Michaelových záznamů nikdy. Jak jsi říkal, většina zajímavých duchů má sklon zjevovat se spíš na Východním pobřeží. Většinu šetření prováděl Craven zatím tam.” „Jak tvůj bratr vylákal Cravena do Kalifornie?”

„To zařídil jeden Michaelův starý známý z doby, kdy se Michael zajímal o psychické jevy. Nabídl se, že mu pomůže nalíčit past. Slečna Creswellová je podivínská stará dáma, jejíž sestra byla kdysi ve třicátých letech filmovou hvězdou. Vlastnila dům u Santa Barbary, do kterého jedeme. Před pár lety zemřela a dům odkázala slečně Creswellové. Slečna Creswellová souhlasila s tím, aby se rozhlásilo, že se do domu chce za několik měsíců nastěhovat a přeje si, aby byl očištěn od duchů. To ona vlastně najala Cravena a jeho partu. A informovala je, že jim bude dělat hostitelku její neteř. Sama se k domu nepřiblíží, dokud nebude zbaven duchů. Tak to alespoň řekla na Mikeovu žádost. Ve skutečnosti se o psychické jevy velice zajímá. Nesnáší podvodníky.”

„A proto souhlasila, že pomůže tvému bratrovi nastražit tu léčku.” Julian zavrtěl hlavou. „Je to hrozně nepromyšlený. Kdo měl původně vystupovat v roli neteře?”

„Lucy Meltonová. Bratrova snoubenka.”

„Předpokládám, že ses nabídla jet tam místo ní, aby mohla zůstat u Mikea, než se uzdraví.”

„Přesně tak. Proč to říkáš tak naštvaně?” zeptala se Anna otráveně.

„Nenapadlo tě, že když se Craven a spol zajímají o tvého bratra, tak asi vědí i o jeho plánu nastražit na ně past?”

„Nic neodvolali. Slečna Creswellová od nich dostala zprávu těsně předtím, než jsem odjela do Colorada. Craven jí sdělil, kdy přijedou,” oznamovala Anna důležitě. Už ji trochu unavovalo poslouchat Julianovy narážky. „Kromě toho, nijak si nemohou spojit mého bratra s Elizabeth Creswellovou. Michael si dával dobrý pozor, aby se držel stranou.”

„Tak proč se ho někdo pokusil přejet?” zeptal se Julian zdvořile.

„Asi došli k názoru, že se Michael nebezpečně blíží k pravdě. Řekl Cravenovi, že píše článek o lidech, kteří zkoumají psychické jevy, a Craven mu dovolil, aby je při několika příležitostech doprovázel. Craven zřejmě začal Michaela podezírat. Ale není důvod domnívat se, že Craven ví o Mikeově plánu.”

„Možná. Možná, že ne. Mike je dobrej. Za to ručím. Možná, že se mu podařilo utajit spojení s Creswellovou a Craven vleze do pasti. Ale všechno mi to připadá šitý horkou jehlou a jdu do toho jedině proto, že jinak by ses do toho pustila sama. To, co jsem říkal, jsem myslel vážně, Anno. Budeš poslouchat moje příkazy a dělat přesně to, co ti řeknu. A nebudeš se ptát na důvody. Jasný?”

„Velice oceňuji tvou pomoc a vynasnažím se s tebou spolupracovat s ohledem na tvé nekonečně větší znalosti,” zamumlala Anna sarkasticky.

Pobaveně se na ní podíval. „Jsi roztomilá, když se mě snažíš urazit.” „Ty ne.”

„Že nejsem roztomilej?” Chvíli o tom přemýšlel. „Ne, to asi nejsem. Myslím, že mi nikdy nikdo neřekl, že jsem ,roztomilej’.”

„To máš tedy štěstí, že ses nikdy nemusel živit jako striptér, viď?” řekla až příliš sladce. „Podívej, Juliane, já jsem ochotná se v téhle věci chovat rozumně a respektovat tvoje, mhm, výjimečné schopnosti v některých oblastech. Například jsem připravená uznat, že toho víš mnohem víc o zacházení s takovými hnusnými povahami jako je Craven a jeho banda.”

„Dík. Člověka vždycky potěší, když někdo obdivuje jeho talent.”

„Nicméně,” pokračovala odhodlaně, „byla bych ráda, kdybys nezapomínal, že je to můj plán a do toho, jak se provede, mám zrovna tolik co mluvit jako ty!”

„Ne.”

„Jak tomu slovu mám rozumět?”

„Je to dost jednoduché slovo. Tvůj problém je v tom, že jsi ho asi moc často neslýchala. Vždycky musí být po tvém? Mike mi říkal, že jsi vždycky šéfovala ty.” „To tvrdí mladší bratři o svých starších sestrách vždycky.”

„To jo, ale ve vašem případě to byla pravda, ne? Muselo to tak být, podle toho, co říkal Mike. Měla jsi velkou zodpovědnost, když se vaši rozešli. Váš otec zmizel ze scény úplně a nový manžel vaší matky zrovna nestál o to, aby měl doma párek dospívajících dětí. Mike mi říkal, že jste se odstěhovali hned, jak ti bylo osmnáct. Jemu bylo teprve patnáct, viď?”

„Vidím, že jste spolu vedli velice zajímavé hovory.” Anna upírala pohled na krajinu podél silnice.

„Hodně jsi Mikeovi pomohla,” pokračoval Julian zamyšleně. „Dostala jsi ho na univerzitu. Pomáhala mu z průšvihů. Není divu, že jsi mě nenáviděla, když jsem ho požádal, aby se mnou jel na ten ostrov.”

„Nemohli bychom se vrátit k původnímu tématu?” Anna se neklidně ošila. „Nemá smysl mluvit o tom, co už je pryč. Řekla jsem ti, že už mi došlo, že Michaelovi by v té cestě nic nezabránilo. Miluje to vzrušení, když dává dohromady článek. Má to v krvi.”

„Myslím, že rozumem to chápeš. Ale co city? Víš určitě, že už mi nemáš za zlý to, co se mu na ostrově stalo?”

„Ne, Juliane,” řekla Anna trpělivě. „Už ti to nemám za zlé.” Překvapilo ji, že si s tím Julian dělá starosti. Věděl, že nezavinil to, co se Michaelovi před šesti měsíci stalo. Tak proč by ho měla zajímat její reakce?

„Tak dobře. K věci,” řekl Julian ledabyle. „Vlastně už jsme si to hlavní řekli. Velení budu mít já.”

„Nebudu mít ani poradní hlas?” zkoušela to. Zvedl jedno tmavé obočí. „Ne.”

„No tak dobře, Juliane. Asi nemám moc na vybranou. Velení máš ty.”

K jejímu překvapení se na ni vesele zašklebil. Byl to první opravdu srdečný výraz pobavení, který u něj viděla od chvíle, kdy vstoupila do chaty. „Velet ti by mohlo být zajímavý.” Záblesk smíchu v jeho očích téměř okamžitě uhasl a Julian se znovu plně věnoval řízení.

Annu nepřekvapilo, s jakým přehledem řídí vůz na kluzké silnici. Odpovědnost a výkonnost měl v krvi. Anna si říkala, jestli se po tolika letech, kdy spoléhal spíš na sebe než na ostatní, může Julian ještě změnit. Vždycky bude asi příliš hrdý, než aby požádal o lásku. To už věděla. Co ji však trápilo, byla možnost, že nikdy nedokáže vidět ženu na jiné úrovni než sexuální.

Po zbytek cesty už toho moc nenamluvili. Julian se ponořil do vlastních myšlenek a Anna ho nechtěla rušit. Věděla, že třídí informace, které mu dala, hledá problémy a snaží se podle možnosti plán upravit.

Než vrátili auto do půjčovny a koupili si letenky do Los Angeles, začaly se na Julianovi projevovat první známky únavy. Anna si všimla vrásek kolem jeho očí a začala mít starosti. Nemohla však nic říct ani udělat. Dobře věděla, že by Julian neměl velkou radost, kdyby upozornila na jeho slabost.

Když vedle ní v letadle klesl na sedadlo a zapnul si bezpečnostní pás, konečně si dopřál trochu odpočinku. Anna mlčela, ale koutkem oka pozorovala, jak si pokládá hlavu na opěrku a zavírá oči. Možná by mu měla u stevarda objednat trochu kávy. Na druhou stranu se ale možná potřebuje vyspat. Nerozhodně si kousala spodní ret a přemýšlela, jak by mu pomohla, aniž by ho otrávila, když Julian promluvil. Neobtěžoval se otevřít oči.

„Je tu ještě jedna věc, Anno.”

„Ano?”

„Jak chceš vysvětlit mne?” „Cravenovi?”

„Jo. Čeká neteř slečny Creswellový, ale mne čekat nebude. Když měla roli neteře hrát snoubenka tvého bratra, měla být v domě sama?”

„Ano, až na hospodyni, která denně dochází. Michael si nemyslel, že by Lucy hrozilo nějaké nebezpečí. Cravena zajímá jen uspořádání domu a cennosti. Mike měl v plánu ubytovat se v hotelu v Santa Barbaře. Lucy ho mohla zavolat, kdyby ho potřebovala.”

„Takže Craven přijede a najde neteř, se kterou počítal, ale také muže, kterého nečekal. Musíme si vymyslet nějakou historku, která mou přítomnost v domě vysvětlí.”

Anně se zvlnila ústa uličnickým úsměvem. „No, vlastně jsem měla jeden chytrý nápad.”

„Mmm?”

„Co kdybychom tě oblékli do žaketu a řekli Cravenovi, že jsi komorník?” Julian na ni vytřeštil oči. „Komorník! To myslíš vážně?” „Nelíbí se ti to?”

„Vážně si myslíš, že bych prošel jako komorník?” zavrčel. „Jako agenta tě snad vyškolili, aby ses uměl přizpůsobit situaci, ne?” „Už nejsem agent,” opravil ji úsečně. „A k takové přizpůsobivosti mě zase nevyškolili.” „To je škoda. Mohlo být docela zábavné pozorovat tě, jak pobíháš v žaketu a nosíš mi sherry.”

„Bohužel se budeš muset pobavit nějak jinak,” řekl ledově.

„Také bychom mohli předstírat, že jsi choromyslný synovec slečny Creswellové, který se dlouhá léta skrýval ve sklepě domu.”

„Tvoje fantazie mi vyráží dech.” Znovu zavřel oči. „Máš ještě nějaké chytré nápady?”

Annu přešla chuť dělat si z něj legraci, když viděla, jak je unavený. Ráno vypadal dobře, ale teď už byl zřejmě po dlouhé jízdě vyčerpaný. Potřeboval si odpočinout.

„Není to tak geniální a originální jako ty první dva nápady, ale-”

„Ven s tím.”

„Napadlo mě, že bys mohl vystupovat jako můj snoubenec nebo milenec nebo přítel, to je jedno, jak tomu budeme říkat,” zakoktala se. „To by vysvětlovalo, proč jsi tam se mnou. Craven by si nejspíš myslel, že prostě využíváme situace, abychom si v domě spolu pár dní užívali. Že jsme si udělali něco jako dovolenou.”

Tmavé řasy se zachvěly, ale oči zůstaly zavřené. „Tvůj snoubenec,” řekl Julian zamyšleně. „Jo. To se mi líbí. To beru.”

Usnul dřív, než mohla Anna začít s dlouhým výčtem důvodů, proč to není zas tak dobrý nápad.

PÁTÁ KAPITOLA

„Dům byl postaven na troskách staré haciendy z nepálených cihel,” vysvětlovala pozdě večer toho dne, když konečně přijížděli z losangeleského letiště k sídlu Creswellů hned za Santa Barbarou. „Původně se pozemek táhl od pobřeží několik mil do vnitrozemí. Haciendu zničilo zemětřesení někdy v devatenáctém století a současný dům byl postaven počátkem dvacátého. Ta filmová hvězda, jak říkala Lucy, do něj nastrkala spousty peněz a zařídila ho v hollywoodském stylu. Mimochodem Lucy říkala, že ode mne bude chtít podrobný popis všech ložnic a obrovské vany. Projektant měl zřejmě volnou ruku a vysoký rozpočet.”

„Už se nemůžu dočkat.” Jeli po pobřežní dálnici. Anna s úlevou pozorovala, že Julian už vypadá mnohem líp. Krátký spánek v letadle mu prospěl. Celkem vzato se její pacient docela dobře zotavuje.

Když si Anna uvědomila, že to přičítá své péči, musela se usmát. Julian neutrousil ani slůvko díků za to, že ho ošetřovala, ale protože věděla, jak ho popudil její příjezd, žádné velké ocenění nečekala.

„Takže náš duch je pozůstatek z dob, kdy tu stála ta stará hacienda?” zeptal se Julian, když odbočili z hlavní silnice a začali stoupat směrem k vysokému útesu nad mořem.

„Ano, podle toho, co vím, stala se chudák Carlota obětí domluveného sňatku. Rodiče ji poslali do Kalifornie, aby se vdala za velice bohatého statkáře, který byl o hodně starší než ona. Byl už předtím jednou ženatý a ovdověl. Nepřišla jenom k manželovi, ale také k jeho třem dětem a povinnostem spojeným s vedením velkého domu. V té době jí ještě nebylo dvacet let.”

„Už začínám tušit problémy,” zasténal Julian. „Mladá žena se bouří proti tomu, aby byla připoutaná ke staršímu manželovi a jeho třem dětem. Stýská se jí po domově. Odkud mimochodem byla?”

„Z Mexika. Bohatá statkářská rodina, spousta staré španělské hrdosti. A jestli máme věřit pověsti, nestýskalo se jí jen po domově. Zřejmě jí chyběli i někteří obdivovatelé, které tam nechala. Carlota byla podle všeho velmi půvabná dívka a byla zvyklá na obdiv mužů.”

„Nech mě hádat. Našla si tady v Kalifornii někoho, kdo jí to vynahradil, nemám pravdu?”

„Jak to víš?”

„Tušil jsem to od začátku,” řekl Julian vychytrale.

„Nevěděla jsem, že jsi takový odborník na ženskou duši,” řekla Anna se zájmem. „To nejsem. Ale jediný důvod, proč se zachovala ta pověst, mohl být ten, že se Carlotě přihodila nějaká katastrofa, ne?” „Máš pravdu.”

„Podle toho, co jsem se zatím dozvěděl, myslím, že nejpravděpodobnější druh katastrofy, jaký mohl Carlotu potkat, byl ve vztahu muž - žena. Jinými slovy, přestalo ji bavit starat se o dům a začala jančit.”

„Sotva bych tomu řekla jančení,” odfrkla si Anna, protože z jakéhosi důvodu cítila povinnost druhou ženu hájit. „Navázala vášnivý, naprosto beznadějný milostný vztah s mladým synem majitele sousedního ranče.”

„Vsaď se, že vím, co přijde teď. Carlotu a jejího milence nachytá ve víceméně kompromitující situaci její manžel a…?”

„A zabije ji. Uškrtil ji holýma rukama,” dodala Anna smutně.

„Její manžel byl tehdy asi trochu nervózní,” pronesl Julian bez jediné známky soucitu s neznámou Carlotou. „Co se stalo s jejím milencem?”

„Utekl. Jeho rodina ho zřejmě co nejrychleji poslala zpátky do Španělska. To je typické, že ze všech tří byla potrestaná jen ta žena.”

„Musela vědět, jaký riziko na sebe bere. Manželé v těchhle věcech zrovna nevynikají shovívavostí. Ani dnes ne.”

„Na to jsi také odborník?” zeptala se kousavě Anna.

„Řekněme prostě, že si dovedu krásně představit, jak bych v podobný situaci reagoval.”

Byl si zřejmě svou reakcí tak naprosto jistý, že to Annu trochu zarazilo. „Je ti čtyřicet a nikdy jsi nebyl ženatý,” řekla vyčítavě. „Jak víš, co bys cítil, kdybys byl v té situaci manželem?”

Julian pokrčil rameny. „Prostě vím, jak bych reagoval.”

„Ty bys chudáka Carlotu uškrtil?” Anna najednou pocítila nevysvětlitelné napětí. „No, nevím, jestli bych zašel tak daleko,” připustil Julian ledabyle. „Ale určitě bych tě skoro umlátil.”

„Mne!” Anna na něj zírala s pusou dokořán. „O mně přeci nemluvíme. Mluvíme o jedné chudince, která žila před více než sto lety. Tady přeci nejde o mne!”

„Aha. To asi dělá ta moje nová role snoubence, že jsem se do toho tak vžil,” poznamenal suše.

„Vypadá to tak,” odsekla Anna naježeně. „Tak abychom se dostali ke konci. Podle pověsti se Carlota občas zjevuje v domě a něco hledá.” „A co?”

„To nikdo neví. Ale myslím, že pan Craven a jeho banda nám to s velkou radostí povědí.” „A protože pověst neříká přesně, co Carlota hledá, Craven si to může prostě vymyslet,

ne?”

„Přesně tak. Bude zajímavé pozorovat, jakým směrem bude legendu rozvíjet. Podívej, támhle už to je.” Anna se předklonila a mžourala do tmy na velkou stavbu, která se před nimi vynořila.

„S tím Hollywoodem jsi měla pravdu. Připadá mi to tu jako nějaká filmová kulisa,” poznamenal Julian, když zaparkoval na širokém kruhovém příjezdu.

Obrysy sídla byly zhruba klasické, ale projektant zřejmě neodolal, aby ho neobohatil některými originálními prvky. Dům skutečně vypadal jako zámek z pohádky. Byla to směsice nejrůznějších stavebních slohů.

„Vsadím se, že původní stavba byla hezčí. Zajímalo by mě, jak se Carlotě líbí, že na troskách jejího domova stojí takováhle ohavnost.” Anna otevřela dvířka auta a Julian vypnul motor. „Vypadá to, že hospodyně tu není. Nikde nevidím světlo.” Prohrabovala se v kabelce a hledala klíč, který dostala od Lucy.

Zatímco Julian trpělivě čekal se zavazadly v rukou, Anna zabušila na dveře obrovským měděným klepadlem. Když nikdo neotvíral, odemkla svým klíčem. Vešli do prostorné haly. Chvíli šátrala po zdi, než našla vypínač. Pak tiše stáli a rozhlíželi se.

„Myslím,” řekl nakonec Julian, když si prohlédl naleštěnou podlahu z dubových parket, obrovský mnohoramenný křišťálový svícen a vyřezávané schodiště na konci haly, „že moje chata se mi líbí víc.”

„Já se zdržím soudu, dokud neuvidím ty ložnice.” Anna odhodlaně zamířila ke schodišti. „Ukaž, vezmu si svůj kufr,” dodala rychle, když se Julian vydal za ní.

Zřejmě se mu nelíbil ustaraný výraz v jejích očích, protože ignoroval její napřaženou ruku. „Zvládnu to,” zavrčel. „Možná nemám dost sil, abych do schodů vynesl tebe, ale pár kufrů ještě unesu.”

Anna zmlkla. Nechtěla ho dráždit. Říkala si, že teď už musí být dost unavený. Bude lepší ho neprovokovat. Když se to vezme kolem a kolem, je vlastně vždycky lepší Juliana neprovokovat. Je to dost nebezpečná kratochvíle.

Hospodyně sice nebyla v domě, ale bylo zřejmé, že se tu před nedávnem vyskytovala. Všech šest ložnic bylo dokonale uklizeno a připraveno. Okamžitě bylo jasné, odkud projektant čerpal inspiraci.

„Páni! Každá ložnice vypadá jako scéna z nějakého filmu,” vydechla Anna, když otvírala jedny dveře za druhými.

„Jo. Jako postelová scéna,” souhlasil Julian nezúčastněně. Zastavil se, aby nahlédl do místnosti, která mohla sloužit jako Kleopatřina ložnice. Pokoj přes chodbu zase jako by vypadl z muzikálu třicátých let. Černobílé schůdky vedly k černobílé posteli s nebesy. „Kterou si vybereš?”

„Myslím že tuhle,” prohlásila Anna rozhodně, když otevřela poslední dveře napravo. „Rozhodně tuhle.”

Julian se přišel podívat. „No to mě tedy podrž. Nikdy bych do tebe neřekl, že jsi harémovej typ.”

„Ale tohle není scéna z harému. To je šejkův stan z jednoho z těch filmů s Rodolphem Valentinem,” řekla Anna, když opatrně vstupovala do přezdobené místnosti. „Není to fantastické?”

Pokoj, to byla hollywoodská představa exotické nádhery Středního východu. Strop i stěny byly potaženy látkou se složitými vzory. Na obrovské kruhové posteli se vršilo tolik nadýchaných polštářů, že se těžko dalo poznat, kde začíná a kde končí. Na podlaze ležel nádherný perský koberec.

„Určitě chceš tenhle pokoj?” zeptal se Julian pochybovačně. Začal si místnost prohlížet a otvírat dveře skříní vykládané zrcadly.

„Děláš si legraci? Do smrti se mi už pravděpodobně nenaskytne šance v něčem takovém spát. Taková příležitost přijde jednou za život,” řekla Anna nadšeně. Zvedla svou červenou koženou brašnu a postavila ji na noční stolek. „Který pokoj si vezmeš ty?” zeptala se a vyndala z brašny zubní kartáček a župan.

O chvíli později, když pořád ještě neodpovídal, zvedla oči a zjistila, že se na ni udiveně dívá.

„Tak který?” zeptala se s očekáváním.

„Dohodli jsme se přeci, že budu vystupovat jako tvůj snoubenec, ne?”

„Takže?”

„Takže budu spát tady. Jestli jsi si opravdu jistá, že tenhle pokoj chceš,” dodal Julian rezignovaně. Zachmuřeně si prohlížel postel zahalenou do závojů.

Anna se zhluboka nadýchla a umínila si, že bude postupovat opatrně. Vypadal uprostřed té neskutečné nádhery až příliš skutečně. V šedém svetru a tmavých džínách jaksi nezapadal do pohádkového přepychu ložnice.

„Juliane, ty jenom hraješ roli mého snoubence. Nebudeš si mě doopravdy brát, jestli si vzpomínáš,” poznamenala suše. „Naše zasnoubení je zrovna taková fikce jako tahle místnost.”

Pomalu vykročil kupředu a světlé oči mu ztmavly. „A co je na troše fantazie špatnýho? Nelíbil se ti snad ten sen, kterej se nám oběma zdál tu noc, kdy jsi ke mně přijela?”

„Juliane.” Anna rychle ucouvla, když zvedl ruku, aby ji pohladil po tváři. „Jdi si najít svůj pokoj. Tady nezůstaneš.”

Zamračil se. „Cravenovi to bude podezřelý, když nebudeme spát spolu.”

„Ne. Nebude mu to podezřelé. A proč by mělo? Spousta párů zachovává během zasnoubení dekorum,” odsekla.

„My dva,” řekl vážně a s jistotou, „bychom rozhodně spali spolu. Bylo by mi jedno, kdo to ví. Chtěl bych, aby to všichni věděli.”

„Craven nemusí vědět, že se k tomu takhle stavíš,” připomněla mu Anna ostře. Začínalo jít do tuhého. Zdálo se, že Julian došel k názoru, že role snoubence mu automaticky dává některá práva. Není divu, že se toho nápadu tak rychle chytil. „Jestli nepřestaneš s těmi řečmi, vrátíme se zpátky k plánu B,” vyhrožovala.

„Jakému plánu B?”

„Že budeš hrát choromyslného bratrance, který byl čtyřicet let zavřený ve sklepě. Plánu B jsem vždycky dávala přednost!”

Julianovy rysy ztvrdly. Ruka, natažená k její tváři, klesla na její rameno a lehce ho stiskla. „Proč se mnou bojuješ? Vždyť víš, že mě chceš.”

„Myslíš?” dráždila ho. Vykroutila se mu a vrátila se k vybalování. Když se k ní znovu přiblížil, pocítila záchvěv strachu.

„I když nechceš přiznat, že mě chceš, je tu něco, co nemůžeš popřít,” řekl zamračeně.

„A co?” Opatrně rozložila bílou košili s dlouhými rukávy.

„Ta drobnost s placením za moje služby-” Nikdy neměl šanci dokončit to, co chtěl říct. Anna si vůbec nerozmýšlela svou reakci. Rychle se otočila a její pravá dlaň dopadla s hlasitým plesknutím na jeho tvář. Vůbec to nečekal.

„Už nikdy, prosím tě nikdy nenaznačuj, že bych si kupovala tvou pomoc takovým způsobem! Možná bys byl ochoten prodat se tak levně, ale já tu cenu nejsem ochotná zaplatit. Spala bych s tebou jen z jednoho, jediného důvodu, Juliane, a ten nemá nic společného s placením. Jestli tu možnost ještě jednou naznačíš, přísahám, že. že tě shodím z támhletoho útesu!” Její hrozbu podmalovával tlumený zvuk příboje hluboko pod oknem ložnice.

Julian přimhouřil oči. Otisk ruky na jeho tváři se pomalu barvil do červena, ale nepokusil se ho dotknout. Anna si uvědomila, že se jí zrychlil dech a ovládly ji emoce. Zuřila, ale zároveň ji hrozně mrzelo, co udělala. To poslední, co Julian potřebuje, je další poranění. Facka od ženy možná není nic proti tomu, co zřejmě prožil, ale Anna z toho stejně měla hrozný pocit. Toužila ho obejmout a říct mu, jak ji to mrzí, ale věděla, že to nemůže udělat, protože by si její gesto špatně vyložil.

„Čas od času,” řekl hrubě, „by sis mohla zkusit připomenout, že jsi to byla ty, kdo hledal mne. Jestli se ti nelíbí, co jsi našla, je to sotva moje chyba. Dobrou noc, Anno. Kdyby se ukázal šejk, dej mi vědět.”

V mrazivém tichu Anna pozorovala, jak Julian těžce přechází ke dveřím vedoucím do vedlejšího pokoje. Kulhání bylo dnes večer velmi výrazné a Anna věděla, že ho noha musí bolet. Příliš dlouho seděl v autě a v letadle. Ramena měl však hrdě vzpřímená a bylo v něm dost nebezpečného mužského temperamentu, aby Anna zůstala zticha, než za sebou přibouchl dveře.

Ve vedlejší ložnici Julian stiskl vypínač a zamračeně si prohlížel zařízení. Tady to aspoň bylo trochu rozumnější. Nemiloval sice styl starých westernů, ale ulevilo se mu, že nebude muset zápolit se spoustou průsvitných závěsů kolem postele. Takové ženské nesmysly.

Snad by byl ochoten smířit se s těmi závoji, kdyby to ovšem znamenalo, že bude postel sdílet s Annou. Byl ochoten k některým rozumným ústupkům. Jestli se jí líbily ty závoje, byl by se s nimi smířil, aby jí udělal radost.

Byl by se smířil se spoustou věcí, kdyby tím nalákal Annu do postele. Pomalu si osahával místo na tváři, které ještě pálilo. Anna si pravděpodobně neuvědomila, jak blízko byla ohrožení, když dala průchod své zlosti. Bylo by pro něj bývalo velmi snadné proměnit její zlobu ve vášeň jinou, smyslnější. Bože, jak po ní toužil. Tělo se mu napínalo mučivým hladem.

Zhnuseně hodil kufr na postel a posadil se, aby si zul obnošené vysoké kožené boty. Noha ho bolela. Během dlouhého dne ztuhla. Prohraboval se v kufru a zjistil, že mu Anna přibalila svou lahvičku s aspirinem. Chvíli se na lahvičku upřeně díval. Pak odšrouboval víčko. Spolkl dvě nebo tři bílé tablety a vydal se hledat vodu na zapití.

Do koupelny se vcházelo z jeho pokoje. Zjistil, že má zřejmě sloužit i obyvateli šejkova stanu. Zdi i strop byly obloženy zrcadly, do červené smaltované vany ve tvaru obrovského oválu vedly tři schůdky. Na držácích visely velké ručníky s orientálním vzorem a bosé nohy se bořily do huňatého bílého koberce.

To se bude Anně hrozně líbit, pomyslel si Julian s rostoucím vztekem. Našel sklenici, natočil do ní vodu a zapil prášky. Slyšel, jak se za zdí pohybuje Anna. Jen počkejme, až zjistí, že se s ním bude dělit o koupelnu. Mohl by to možná načasovat tak, aby tam „náhodou”

vpadl, až bude Anna ve vaně. To by jí patřilo. A navíc by se mu líbilo vidět ji zakrytou jen mýdlovými bublinami.

Když se Julian svlékl a padl na postel, jeho nálada se ještě zhoršila. Natáhl ruku, zhasl lampičku u postele a složil si ruce za hlavou. Uvažoval o svém vztahu k ženě ve vedlejší místnosti.

Byla pěkně troufalá, když si myslela, že může vtrhnout do jeho života a obrátit ho vzhůru nohama. Vodí ho za sebou jako býka s kroužkem v nose. Co si o sobě myslí, říkal si nazlobeně.

Neměla žádné právo takhle se objevit u něho v chatě. Neměla právo vidět ho, když ho přepadla ta zatracená horečka. Nedokázal si vysvětlit, proč od něj neutekla, jakmile odklidili ze silnic sníh. A jeho prestiž musela značně utrpět, když ho viděla bojovat s horečkou.

Viděla jizvy na jeho těle, věděla, jak ho nemoc vyčerpala. Rozhodně nebyl tím mužem, který od ní odešel před šesti měsíci. A on přeci nechtěl, aby ho viděla dřív, než se aspoň trochu zotaví.

Julianovi se vybavovaly všechny ty temné noci, kdy pochyboval, že se vůbec někdy uzdraví. Že bude mít dost sebejistoty k tomu, aby se vydal hledat Annu Silverovou. A ona pak všechno obrátila naruby, když vpadla do jeho života dlouho před tím, než byl na ni připraven.

Věděl, že mu během posledních několika dní párkrát povolily nervy. Vztekal se na ni za to, že ho vidí v takovém stavu. Ale ona jeho výbuchy zlosti tolerovala. A pořád nechtěla přiznat, že strávila tu první noc v jeho náručí.

Možná došla k názoru, že jeho pomoc nutně potřebuje, říkal si Julian. Snad se smiřovala s jeho nemocí a vztekem, protože neměla nikoho jiného, kdo by jí pomohl.

Jenže to nebylo jen smíření s jeho nemocí. Nabídla mu útěchu, soucit a něhu jako ještě žádná žena předtím. Ve vzpomínkách se mu vracely prchavé vzpomínky na to, jak ho zbavovala nesnesitelné horkosti a jak, když dostal zimnici, ho zase zahřívala. Nepamatoval si podrobnosti, byly to jen mlhavé vzpomínky podobné snům. Z těch dlouhých hodin, kdy byl vydán napospas zuřící horečce, si vybavoval jen uklidňující hlas a tišivý dotek její ruky. Julian věděl, že na to nikdy nezapomene.

Mohl Annino chování přičíst soucitu, jenomže ona se k němu nechovala tak, jako by ho litovala. Pořád ještě byla před ním ve střehu, pořád odsekávala, když už měla dost jeho proměnlivých nálad, a pořád zapírala tu noc plnou vášně. Bála se přiznat, že podlehla, to Julian věděl. Bála se přiznat jeho moc nad sebou.

Ne, necítí k němu lítost. Julian se zatvářil spokojeně. Dotkl se rukou místa na tváři, kam ho tak prudce udeřila. Čertovská holka, pomyslel si a ušklíbl se.

Otočil se na bok a začal si masírovat bolavé stehno. Nechápal, proč se k němu chovala s takovou něhou, proč jí nevadily jeho jizvy a jeho slabost, ale věděl už jistě, že to nebylo ze soucitu. Také si byl pudově jist, že Annu znervózňuje jeho smyslná převaha nad ní. A navíc, vlastně jeho pomoc nepotřebovala - mohla uskutečnit Mikeův plán sama.

Když se Julian začal propadat do spánku, říkal si, že nerozumí Anně ani tomu, co k němu cítí. Začal si ale myslet, že se jejím nečekaným vpádem do jeho života snad přeci jen všechno nepokazilo.

Anně se tak dobře nevedlo.

Když Julian odešel, prohlédla si ložnici a těšila se z její nezakrývané přezdobenosti. Když pak objevila červenobílou koupelnu s měděnými doplňky, v duchu si umínila, že ji musí podrobně popsat Lucy. Když si totiž vyměnily místa, aby Lucy mohla zůstat s Michaelem, Lucy ji prosila, aby si všechno důkladně zapamatovala a dopodrobna jí to pak vyprávěla.

Radost z prohlídky ložnice však poznenáhlu opadala. Anna si uvědomila, že poslední srážka s Julianem ji připravila o smysl pro humor. K čertu s tím chlapem! Proč do ní musí zatínat drápy, kdykoli se k němu přiblíží? Dnes večer to přehnal a tentokrát jí skutečně povolily nervy. Napůl čekala, že jí facku vrátí, ale on místo toho prostě odešel. Nedokázala rozluštit výraz v těch světlehnědých očích, ale cítila přímo hmatatelně, jak se Julian s námahou ovládá.

Lehla si přesně do středu kruhové postele a natáhla ruku, aby pečlivě naaranžovala průsvitné závěsy.

„Měla bych si vzít foťák a vyfotit se tady,” brumlala si, když zhasínala lampu. „Až budu hrozně stará, mohla bych tu fotku ukazovat všem přátelům z domova důchodců. Aby viděli, jak jsem trávila mládí.” Byla to narážka na to, že jestli nedosáhne žádného pokroku s Julianem, tahle pohádková postel bude asi to nejzajímavější z jejího nočního života. Ta myšlenka ji sklíčila.

Nikdy nevěděla, co ji vlastně vzbudilo. Když se Anna o několik hodin později rozespale zavrtěla, uvědomila si mrazivý chlad. Neexistoval vůbec žádný důvod, proč by jí mělo být zima. Byla přeci zachumlaná do tlustých přikrývek.

Možná že na zdi je termostat. Tenhle obrovský starý dům má všechno možné, pravděpodobně má i ústřední topení. Anně se nechtělo vylézat z pohodlné postele, ale věděla, že jestli to neudělá a nenajde topení, bude jí nepříjemně zima.

Když je zima u ní v ložnici, u Juliana bude asi také. S tou myšlenkou se zprudka posadila. Prochladnout potřebuje teď Julian ze všeho nejméně. Anna otevřela oči a natáhla ruku k průsvitnému závoji.

A pak uviděla u nohou postele stát tu postavu.

Výkřik jí zamrzl v hrdle. Prsty svírala jemnou látku závoje. Srdce jí bušilo strachy a říkala si, že se jí to jen zdá. Nebylo jiné vysvětlení.

Takové sny zase zmizí, pomyslela si vyděšeně. Stačí otevřít oči. Jenže ona měla otevřené oči. Byla vzhůru. Cítila tenoučkou látku v prstech, uvědomovala si chlad v místnosti, cítila váhu přikrývky na nohou. Byla vzhůru!

Ztuhlá hrůzou soustředila všechnu svou energii na to, aby vykřikla. Vedle v pokoji je Julian. Uslyší ji. Vůbec nepochybovala o tom, že kdyby na něj dokázala zakřičet, Julian by ji zachránil.

Jako by cítila, že Anna chce volat o pomoc, žena v nohách její postele, a byla to žena, ač byla oblečená do pánského jezdeckého úboru, zavrtěla hlavou. V bledé tváři měla prosebný výraz. Anna si uvědomila, že skrz přízrak vidí stěnu.

Ten šok jí konečně uvolnil hlasivky. „Juliane!”

Přízračná postava napřáhla před sebe ruku, jako by chtěla o něco požádat nebo jí něco důležitého sdělit. To Anna nepoznala. Duch začal pomalu blednout. O zlomek vteřiny později, když Julian rozrazil dveře mezi oběma ložnicemi, zmizelo zjevení docela.

„Anno, co se proboha.?”

Anna se v panice snažila vymotat ze závojů kolem postele. „Juliane, ach, Juliane, nikdy jsem nic podobného neviděla. Muselo se mi to zdát, jenže on to nebyl sen. Juliane, Juliane, já. já.” Nedokázala ze sebe vypravit souvislou větu a ty pitomé závěsy jako by ji naschvál nechtěly pustit.

„Uklidni se, Anno.” Julian natáhl ruku a prudce odhrnul závoje. „Co se děje? Proč jsi

křičela?”

Vrhla se mu do náruče a přitiskla se k němu vší silou, jaké byla schopna. Částečně si uvědomovala, že Julian je skoro nahý, ale nebyla s to se tím zabývat.

„Juliane, byla tu nějaká žena. Viděla jsem přímo skrz ní. Stála u nohou postele a. a.”

„Klid, miláčku, klid.” Rukou ji hladil po vlasech, zatímco měla tvář zabořenou do jeho nahého ramena. Julian se posadil na zaoblený kraj postele, přitáhl ji k sobě, posadil si ji na klín a mumlal chlácholivá slůvka.

„Bylo to něco neuvěřitelného, Juliane,” šeptala Anna. „Nikdy. nikdy se mi nezdál tak živý sen.”

„Nic jinýho to nebylo, Anno. Jenom sen.” Julian si ji přitáhl ještě o kousek blíž a přivinul ji k teplu svého těla. „Byl to jen sen. Myslíš, že nevím, jaké to je, když tě ve snu pronásledují přízraky? Na to jsem odborník, věř mi.”

„Ale Juliane, ona tam byla. Vztahovala ke mně ruku, jako by prosila o pomoc. Myslím, že měla na sobě jezdecky úbor. Staromódní. Jezdecký úbor ve španělském stylu. Ale vypadalo to jako pánské šaty. Znáš z obrázků ty přiléhavé černé kalhoty s bílou košilí a sáčkem.”

„Samozřejmě. Proto se ti asi zdálo, že tvoje návštěvnice má takový úbor. Viděla jsi asi příliš mnoho filmů o dávných dobách v Kalifornii.”

„Ale byla to žena. Nemyslíš, že bych si ji spíš představila v takových těch krásných krajkových šatech z minulého století? S mantillou nebo tak? Proč bych ji oblékala jako

muže?”

Julian se tiše zasmál. „To by mohlo mít nějakej hrozně složitej psychologickej důvod,” poznamenal něžně.

„Aha. Něco v tom smyslu, jako že moje podvědomí ji zobrazilo v mužských šatech, protože ani ve snu nesouhlasím s útiskem žen v časech, kdy žila Carlota? Že jsem ji zkusila obléct do mužských šatů, protože jsem chtěla, aby měla svobodu jako muž? To není špatná ukázka psychoanalýzy, Juliane. Kde ses proboha naučil vykládat sny?”

Julian se jejímu ostrému tónu ušklíbl. Pořád to bylo lepší než ta panika před chvílí. „Už jsem ti to říkal, miláčku. Mám v tom směru fůru zkušeností. V mých snech byly okamžiky, kdy ses zdála být tak skutečná, že jsem myslel, že můžu natáhnout ruku a chytit tě!”

Zavrtěla se mu na prsou. „Vážně? A co jsi se mnou chtěl provést, až bys mě chytil?”

Julian se jí podíval do tváře a studoval její výraz, který se ve stínu zdál být nečekaně bezbranný. „No, byly doby, kdy jsem si myslel, že bych ti asi nařezal.”

„Mockrát děkuju!”

„Ale ty sis to zasluhovala,” ujistil ji tiše. Už mu nebylo do smíchu, když si vzpomněl, jak silně ty sny prožíval. „Objevila ses vždycky ve chvíli, kdy jsem tě nejvíc potřeboval, ale pořád jsi mi unikala. Bylo to neuvěřitelný utrpení. Myslel jsem, že mě doženeš k šílenství a pak, po nějakým čase, jsem si uvědomil, že jsi ukazatel mýho zdravýho rozumu. Vždycky, když jsem tě viděl, věděl jsem, že blouzním. Když jsem kolem sebe neviděl nic než džungli, věděl jsem, že vidím realitu.”

Zvedla ruce a objala ho kolem krku. Dívala se na něj široce rozevřenýma očima. „Juliane, co se stalo po tom, co ses vrátil na ostrov? Řekni mi to, prosím tě.”

„Dnes v noci ne, Anno. Jedný noční můry máš dnes až až. Myslíš, že teď už usneš?”

„Budeš mi o tom vůbec někdy vyprávět?”

„O tom, co se stalo na ostrově? Pochybuju,” řekl bez obalu. Cítil, jak ztuhla. „Už je to pryč, Anno. To nejlepší, co člověk může udělat se zlými sny, je hodit je za hlavu a zapomenout na ně.”

„Ale tys nezapomněl. Vzpomeneš si vždycky, když tě zabolí noha nebo tě sklátí ta horečka. Vlastně si na tu noční můru asi vzpomeneš pokaždé, když se podíváš na mne,” řekla smutně. „Juliane, nikdy jsem ti nechtěla ublížit. Nechci, abys myslel na bolest, kdykoli jsi v mé blízkosti. Nikdy jsem za tebou neměla chodit.”

„Už je pozdě něco měnit,” řekl jí tiše. „Přišla jsi za mnou a bez ohledu na to, jaký jsi měla úmysl, musíme se teď oba vypořádat s tím, co z toho vzešlo.”

„Chceš tím říct, že jsem vylákala lva z doupěte a můžu dávat vinu jen sama sobě, když se mi věci vymknou z rukou?” řekla.

„Takhle si mě představuješ?” Zarazilo ho to. „Jako lva?”

„Mám dost bujnou fantazii,” vysvětlovala omluvně. „I když až do dneška jsem netušila, jak bujnou!”

„Ten sen ti dal zabrat, viď?” Julian začal chlácholivě masírovat Annu vzadu na krku. Uvědomil si, že má tuhle část jejího těla rád. Tam je bezbranná. Hebká a bezbranná. A zdálo se, že se jí líbí, když ji takhle hladí.

„Nikdy jsem neměla tak živý sen, Juliane.” Znovu si opřela hlavu o jeho rameno a přitulila se k jeho teplu.

Julian s údivem sledoval neznámé pocity, které mu působila její důvěřivá blízkost. Když uvážil, jak hrozně se s ní chtěl předtím milovat, překvapilo ho, že může být tak spokojený jen s tím, že ji teď utěšuje a objímá.

Pomyslel si, že v tuto chvíli je skutečně velmi bezbranná. Mohl by ji snadno položit na polštáře, dál k ní mluvit a postupně dodávat hlazení víc a víc smyslnosti. Mohl by ji mít v hrsti, aniž by se příliš namáhal. Bylo by teď tak snadné přimět ji, aby se přiznala k vášni, kterou v ní onehdy večer vzbudil. Kdyby na to šel šikovně, mohl by zbytek noci strávit v posteli s Annou a pomalu, nádherně se s ní milovat. Ráno už by nemohla popřít, jakou má nad ní moc.

Ale i když si říkal, že by bylo jeho vítězství jisté, uvědomil si, že se o něj nebude pokoušet. Dnes v noci v něm byla stejně silná, vlastně ještě silnější touha. Chtěl jí nabídnout útěchu a jistotu.

Byla to zvláštní potřeba, úplně nepodobná té přímočaré, nekompromisní touze, kterou k Anně v minulosti cítil. Před šesti měsíci ho ta touha ovládla. Toužil po ní od okamžiku, kdy ji poprvé uviděl, a říkal si, že když bude čas a příležitost, přiměje ji, aby také ona toužila po něm.

Čas ani příležitost však nedostal. Když se vrátil z ostrova, věděl, že není s to přesvědčovat a svádět ženu jako je Anna Silverová. Je to silná žena - a instinkt mu napovídal, že odpoví jen silnému muži. Potřeboval čas, aby v sobě našel aspoň část té mužné síly, kterou kdysi překypoval.

Anna jeho plány a úmysly zhatila, když se u něj zničehonic objevila a žádala ho o pomoc. To, že ji dokázal svést ve chvíli, kdy se ho zmocňovala horečka, mu vrátilo značnou část sebejistoty, alespoň na tělesné úrovni.

Správně by měl tím směrem pokračovat. Místo toho prožívá zvláštní radost z toho, že je zdrojem útěchy. Julian si nevzpomínal, že by vůbec někdy nabídl ženě takovou něžnou útěchu. Ani si nevzpomínal, že by o ni nějaká žena požádala.

Možná to byl důvod, proč se mu Anna dostala pod kůži. Nějaká její část od něj vyžadovala víc než jen prostou vášeň a on se přistihl, že z toho má trochu strach. Nebyl si ani jist, jestli má z čeho dávat.

Dnes v noci si začal říkat, jestli se nepodcenil. Protože dnes v noci objevil, že skutečně může Anně nabídnout něco víc než tělesnou touhu.

A z toho, jak mu usínala v náručí, mohl Julian pouze usoudit, že to, co se jí pokouší dát, Anna potřebuje. Bylo to podivně příjemné zjištění.

ŠESTÁ KAPITOLA

Když se Anna příštího rána probouzela, postupně si uvědomovala, že není v posteli sama. Přes prsa jí ležela Julianova paže a cítila tíhu jeho nohy, která ji tlačila k posteli. Celou minutu vychutnávala uklidňující teplo jeho těla, pak otevřela oči a otočila hlavu.

Byl to pro ni trochu šok, když zjistila, že se na ni upřeně dívají Julianovy zcela probuzené světlé oči. Annin rozpačitý pohled okamžitě sklouzl na jeho rameno.

„Pomalu je čas, abys vstala,” řekl Julian klidně. „Máme společnost.”

„Společnost!”

„Mhm. Zřejmě hospodyně. Před pár minutami jsem slyšel přijet auto. Někdo vešel do domu a zamířil ke kuchyni. Asi bychom měli jít dolů a představit se.”

„Tajný agent nikdy nespí,” řekla Anna a snažila se vysoukat zpod Julianovy tíhy. „Já neslyšela vůbec nic.” Pečlivě se vyhýbala jeho pohledu. „Co děláš tady u mne v posteli?” pokračovala nejistě. „Poslední, co si pamatuju, je, že jsi mě hladil po ruce a říkal, že se nemám bát duchů.”

„Poslední, co si pamatuješ?”

„No ano. Měla jsem ten strašný sen a ty jsi přiběhl…” „Protože jsi ječela, jako když tě na nože berou,” připomněl Julian ctnostně. Anna se ušklíbla. „Asi ano. Trochu mě vyděsila, když se mi tak zjevila u postele.” „Nemyslíš si doopravdy, že jsi viděla Carlotu, viď?”

„Netvař se, jako když máš strach o moje duševní zdraví. Já vím, že to byl sen. O to nejde. Teď jde o to, co děláš u mne v posteli. Měl ses vrátit do svého pokoje, potom, co. potom co.” Ztichla.

„Potom, co jsem tě ukolíbal k spánku?” Julian zeširoka zívl. „Jo, to jsem asi měl. Ale nepřipadalo mi správný jen tak tě opustit po tom vášnivým milování. Kromě toho bylo chladno a trochu toho lidskýho tepla přišlo vhod.”

„Jaké vášnivé milování?” vyjekla Anna a zprudka se v posteli posadila.

Julian se upřímně podivil. „Ty si to nepamatuješ? Já jsem tě chlácholil a snažil jsem se tě uspat a tys mě najednou stáhla k sobě a velice zajímavým způsobem ses se mnou milovala. Možná to souviselo s tím, žes viděla Carlotina ducha. Mohla tě inspirovat. Koneckonců, podle toho, cos mi říkala, byla to tak trochu prostopášnice-”

Dál se nedostal. Anna chytla polštář a prudce mu ho přitiskla na obličej, čímž ho umlčela. „Tak to by už stačilo, Juliane. Vím naprosto jistě, že jsem včera hned usnula. Nepokoušej se mě přesvědčit, že se dělo něco jiného.”

Ať už na to chtěl Julian říct cokoli, přerušilo ho klepání na dveře Anniny ložnice.

„Dobré ráno, slečno Meltonová,” ozval se jasný hlas. Žena středního věku v obrovských kulatých brýlích a přiléhavých džínách otevřela dveře a zůstala stát na prahu. „Viděla jsem před domem vaše auto. Mimochodem, já jsem Prue Gibsonová. Starám se tý střelený Creswellový o dům. Myslela jsem, že byste mohla mít chuť na kafe… Jémináčku, koukám, že jsem měla vzít dva hrnky, co?”

Tázavé modré oči se upřely na Juliana, který si sundával polštář z obličeje. Chvíli se jeden druhému dívali do očí a pak se Julian usmál tak okouzlujícím způsobem, že to Anně vyrazilo dech. Ještě nikdy neměla příležitost viděl Juliana, jak se snaží být zdvořilý a milý. Překvapilo ji, jak se dokáže přizpůsobit i v trapné situaci.

„Dobrý den, Prue. Já jsem Julian Aries. A ta dáma, co se tváří tak zaraženě, je Anna Meltonová, jak už jste uhodla. Neteř slečny Creswellové a moje snoubenka. Bude se za tetičku starat o ty duchaře a já jsem přijel s ní na krátkou dovolenou. Nacvičujeme si líbánky.”

Julian pohotově použil Annino smyšlené příjmení a historku, kterou si připravili. Slečna Creswellová řekla hospodyni a Cravenovi, aby očekávali „slečnu Meltonovou”. Neuvedla Lucyino křestní jméno, takže Anně stačilo změnit si příjmení. „Takže-” Prue Gibsonová

přátelsky přikývla, „vítejte oba dva. Vidím, že jste se tu pěkně zařídili,” dodala s přátelským zašklebením. „Letím dolů prostřít ještě pro jednu osobu. Až budete hotovi, přijďte dolů.” Hlasitě za sebou zaklapla dveře.

Anna se zhroutila zpátky na polštář a zatvářila se znechuceně. „A já jsem chtěla zachovat dekorum!”

„Ještě štěstí, že jsme pro mne vybrali úlohu snoubence, hm? Dost špatně by se vysvětlovalo, proč jsi v posteli se šíleným synovcem, který se předtím ukrýval ve sklepě.”

„Jdi se osprchovat,” nařídila Anna, „než se rozhodnu jít se podívat, jestli v té zátoce pod oknem nejsou žraloci.”

„Chceš mě použít jako návnadu pro žraloky?”

„Přesně tak.”

Vrhl na ni mírně dotčený pohled. „Opravdu jsi tak rozčilená kvůli tomu, co se v noci

stalo?”

„V noci se nic nestalo!” Anna na něj hodila polštář. Julian líně uhnul a polštář trefil dveře do koupelny. Možná už nikdy nezíská bývalou sílu a rychlost, pomyslela si Anna a v duchu se ušklíbla. Není však nejmenších pochyb o tom, že i po všem, co prodělal, má Julian rychlejší reflexy než většina mužů.

„Jsem dalek toho vám odporovat, madam,” zamumlal. Přistoupil k ní, sehnul se a vzal její tvář do silných dlaní. „Jestli chceš předstírat, že se nic nepřihodilo.” Dokončil větu vřelým, spokojeným polibkem.

Annino tělo začalo pod něžným teplem roztávat. Otevřela ústa jeho jazyku naprosto bez přemýšlení. Cítila, jak ji jeho prsty něžně dráždí vzadu na krku a uvědomila si, jak je před tímhle mužem bezbranná. V jeho laskání ale bylo něco nového, jemnost, která dřív byla Julianovi cizí. Anna si uvědomila, že ji to naprosto okouzluje.

„Nic se nestalo?” naléhal něžně.

„Juliane, vzpomínám si naprosto jasně, co se přihodilo,” řekla Anna tak přísně, jak jen dokázala. „A už o tom nechci slyšet ani slovo.”

„Hm. Škoda. No-” pokrčil rameny, pustil ji a zamířil ke dveřím svého pokoje, „občas si taky můžu zahrát na džentlmena.” Zůstal stát s rukou na klice. „Jo, ještě jedna věc. Naše nová přítelkyně Prue si myslí, že všechno je, jak má být?”

Anna přikývla. Zmátlo ji, jak snadno přerušil polibek. „Věří, že zaříkávači jsou tím, co říkají, a že já jsem tu jen proto, abych v té věci zastupovala slečnu Creswellovou. Mám dojem, že si o ní myslí, že je trochu bláznivá. Jak to o ní říkala? Střelená Creswellová?”

„Asi proto, že se zajímá o duchy a takové věci. Tak fajn, to jsem chtěl vědět. Vynasnažím se, abych ve svý roli nezklamal,” zachechtal se Julian a zavřel za sebou dveře.

Anna se na dveře chvíli dívala a pak se zhluboka nadýchla, aby se uklidnila, než vyleze ze zválené postele. Julianův smysl pro humor jí dnes ráno šel na nervy. Stejně tak jako nikdy nebyla doopravdy vystavena jeho kouzlu, neměla nikdy pořádnou příležitost zjistit, jestli má nebo nemá skutečný smysl pro humor. Pokaždé, když byli spolu, okolnosti byly příliš nabité naléhavostí nebo city, než aby bylo možné zkoumat jemnější stránky jeho osobnosti.

Ale nebyl to jen jeho humor, kterému se dnes ráno těžko přizpůsobovala. Bylo tu ještě jeho něžné chlácholení uprostřed temné noci. Anna zůstala sedět na kraji postele a chvíli o tom přemýšlela.

Přes to, co dnes ráno prohlašoval, věděla moc dobře, že v noci nedošlo k žádnému milování. Julian ji držel a utěšoval, dokud neusnula. Pak sám usnul vedle ní.

Měla z toho v hlavě velký zmatek. Proč se nepokusil využít situace? Stoupla si a přinutila se vzít v úvahu nejpravděpodobnější odpověď. Možná byl prostě příliš unavený!

Zahořkle se usmála a šla si do skříně pro župan. Jen by si koledovala o průšvih, kdyby Julianovu chování přičítala víc než kolik v něm doopravdy bylo. Včera večer byl unavený a měl k tomu všechny důvody.

Ne, nesmí si Julianovo chování špatně vykládat. Jen by si připravila zklamání, kdyby si začala namlouvat, že její raněný lev začíná jihnout. Musí zůstat velice opatrná.

S tímto rozhodnutím vrazila Anna do koupelny a okamžitě se zarazila. Julian se nedbale holil před zamženým zrcadlem. A neměl už na sobě nic.

„Juliane!”

Zadíval se do jejích rozčilených očí v zamlženém zrcadle a zašklebil se. „Víš, plánoval jsem to trochu jinak. Já jsem chtěl překvapit tebe. Pokud možno až bys seděla ve vaně plné pěny. Nojo, i ty nejpromyšlenější plány.”

Začal se otáčet a Anna bleskurychle vycouvala a zabouchla za sebou dveře.

Prue Gibsonová dole čekala na své dva hosty. Oba si je zvědavě prohlížela a ihned je pozvala k bohaté snídani, kterou připravila. Sama si právě nandávala druhou porci smažených brambor s míchanými vejci. Anna si pobaveně pomyslela, že to není ten zakřiknutý kuchyňský typ hospodyně. V Kalifornii nesmí člověka nic překvapit, připomněla si.

„Tak vy dva se budete věnovat těm podivínům místo slečny Creswellové, hmm? Když nic jiného, aspoň by to mohla být zábava. Doufám, že budou vyvolávat duchy a tak. Vždycky jsem se chtěla zúčastnit opravdové seance. Kdy vůbec mají ti zaříkávači přijet?”

„Dnes odpoledne,” řekla Anna klidně a vzala si trochu vajec a několik topinek. „Jak je to s vámi, Prue? Jste tu celý den?”

„Slečna Creswellová mě volala a prosila mě, abych tu byla na plný úvazek, dokud tu všichni budou. Večery mám ale volné,” dodala. „Jestli to tak můžu říct, mám lepší věci na práci, než být večer tady.”

„Bojíte se duchů?” zeptal se Julian lehkým tónem, když si naléval šálek kávy.

„Jakých duchů? Ta stará povídačka o chudákovi Carlotě je úplný nesmysl a všichni kromě Creswellových to vědí.” Prue Gibsonová se zasmála. „Kdepak, já to myslela vážně, že mám po večerech lepší věci na práci. Nedávno jsem se vdala.”

„Tak to vám blahopřeji,” řekla Anna upřímně.

„To se teprv uvidí, jestli je k čemu blahopřát. Už jsem vdaná potřetí. A Harold je ženatý už počtvrté. Dneska se nevyplácí dělat ukvapené závěry. Ale prstýnek je pěkný, co říkáte?” Spokojeně blýskla velkým diamantem.

„Nádherný,” souhlasila Anna zdvořile.

„Haroldovi se dařilo na burze. Vlastně říká, že chce, abych nechala práce. Jsem u jedné z těch zprostředkovacích agentur. Harold říká, že bychom měli jet na cestu kolem světa.”

„To zní zajímavěji než dělat hospodyni,” poznamenal Julian a pomalu usrkával kávu.

„Taky mám ten pocit,” zašklebila se Prue. „Ale když jsem to tu převzala po bývalé hospodyni, slíbila jsem nové majitelce, že tu zůstanu, dokud se sem nenastěhuje a nenajde si někoho nastálo. Je tu spousta práce. Dům nemůže zůstat dlouho prázdný, to pak vážně začne vypadat, jako když v něm straší.”

„Tak vy jste nepracovala pro moji druhou tetu? Tu bývalou filmovou herečku, které to tu patřilo?” zeptala se Anna. Nesouhlasně se dívala na Julianův šálek s kávou. Zatím si nevzal nic k jídlu.

„Ne. Když umřela, tak její hospodyně odešla na odpočinek. Slyšela jsem, že stará paní byla docela milá, když člověku nevadí takové ty výstřední typy. Každou noc prý spávala v jiné ložnici. Všimla jsem si, že jste si našli dvě z těch zajímavějších. Na kdy plánujete

svatbu?”

„Ještě. ještě jsme neurčili datum,” odpověděla Anna, než stačil Julian otevřít pusu. Přes stůl se zamračila na svého falešného snoubence. „Ty nebudeš nic snídat?” „Nemám hlad.” Lhostejně pokrčil rameny.

„Něco sníst musíš,” prohlásila Anna rozhodně. Vstala od stolu a navršila plný talíř. Neměla v úmyslu dovolit mu, aby brzdil své uzdravení tím, že nebude jíst. „Říkal jsem ti, že nemám hlad.”

Anna si varování nevšímala a položila před něj talíř. „Potřebuješ bílkoviny. Sněz to a pak si klidně křič.”

Julian sklopil oči k jídlu a pak se přes stůl podíval na Prue, kterou jejich rozhovor zřejmě zaujal. „Teď je vám snad jasné, proč jsme ještě neurčili datum svatby,” řekl významně. „Musíme si mezi sebou nejdřív ujasnit pár věcí.”

„Chcete říct, že si nejste jist, jestli zvládnete asertivní ženu?”

„Tak se dneska říká panovačným ženám? Asertivní?”

„Přesně tak,” ujistila ho Anna klidně a s uspokojením pozorovala, jak si Julian nabírá na vidličku vajíčka. „Jsem asertivní. Navíc nejsem jediná asertivní žena v téhle domácnosti. Prue je určitě na mojí straně. Sněz tu topinku.”

„Jste dvě na jednoho,” řekl Julian a vzal si topinku.

„Tři na jednoho,” usmála se Anna s převahou. „Nezapomeň na Carlotu. Podle toho, co jsem četla, byla také to, čemu se dnes říká asertivní.”

„To je fakt,” přikývla přátelsky Prue. „Podle pověsti měla pěkně tvrdou hlavu a nebála se podvést manžela. To tehdy znamenalo kus odvahy.”

Teď byl na řadě Julian, aby se chladně usmál. „Nesmíme zapomínat, co se jí stalo, když to s tou asertivitou nakonec přehnala.”

Ta poznámka úspěšně ukončila diskusi. Julian dojedl vajíčka a topinku s výrazem člověka, který právě vyhrál důležitou bitvu.

Po snídani Julian oznámil, že se chce porozhlédnout po domě.

„Jen si poslužte,” řekla Prue. „Já trochu utřu prach a připravím pokoje pro ty zaříkávače.” S rukama plnýma nádobí začala couvat lítacími dveřmi.

Anna se usmála. „Jak dlouho jste pracovala v restauraci, Prue?”

Starší žena se zatvářila překvapeně a pak se rozesmála. „Je to poznat?”

„To jak couváte do těch dveří mi připomíná, jak jsem si kdysi přivydělávala.”

„Nedělejte si legraci. Jak dlouho jste dělala servírku?”

„Celkem asi čtyři roky. Bylo to v době, kdy jsem studovala na univerzitě.”

„A co děláte teď? Myslím když zrovna neděláte hostitelku bandě podivínů?”

Julian se do toho vložil a odpověděl dřív než Anna. „Dělá odbornou asistentku na jedné nóbl středozápadní univerzitě.”

Tón jeho hlasu Annu trochu překvapil. Měla zvláštní pocit, že Juliana její práce nezajímá. „Nedívejte se tak ohromeně, Prue.” Usmála se. „Nepracuji v laboratoři ani nedělám žádné exotické pokusy. Můj obor je knihovnictví a vyznám se ve vedení dobré vědecké knihovny. Většinou pracuji pro jednoho profesora, který píše objevnou knihu o bitvách devatenáctého století. Nebo si to aspoň myslí.”

„Myslíš, že si to někdo přečte, až to napíše?” zeptal se Julian nevinně.

„Určitě to dá za úkol všem svým studentům. Bude to malá, ale zaručená čtenářská obec,” zasmála se Anna. „U dějin není problém v tom, že o nich lidé nečtou. Je v tom, že se z nich nepoučí.”

Prue se zasmála a zmizela do kuchyně. Julian zůstal sedět a zamyšleně se díval na Annu. „Vážně se ti ta práce líbí?” řekl nakonec.

Znovu ji zarazil náznak nepřátelství v jeho otázce. „Je to dobrá práce. Ano, líbí se mi. Možná, že v ní není tolik vzrušení a rizika jako ve tvé práci, ale-” „V mé bývalé práci,” opravil ji klidně.

Zamračila se. „Juliane, já vím, že ti vadí, že se nevrátíš ke své staré profesi, ale nečekej ode mne, že tě budu litovat. Pokud jde o mne, jsem ráda, že jsi toho nechal!” „Dobře platili,” připomněl prostě.

„No a co?”

„Mohl jsem nabídnout-” Najednou se odmlčel a zadíval se na svůj poloprázdný šálek. „Na tom nezáleží. Nezaměstnaní chlapi mají někdy mouchy.”

„Vážně?” Anna se vesele ušklíbla a odhodila ubrousek na stůl. Opřela se a zahákla si palce za pásek. „Tak co teď? Neměli bychom si udělat nějaký plán?”

Julian vstal. „Asi ano. Proto jsem se tu chtěl trochu porozhlídnout. Podívám se, jaký má ten dům bezpečnostní systém.”

„Proč?”

Podíval se na ni útrpně. „Za prvé proto, že když budu vědět, jaké jsou tu zámky a bezpečnostní zařízení, budu vědět, co mám čekat, až si Craven se svou bandou přijdou pro lup. A za druhé, protože něco o těchhle věcech vím. Předpokládám, že tohle je expertíza, kterou jsi ode mne čekala.”

Anna zvedla bradu. „Nemusíš na mne štěkat.”

Znechuceně zavřel oči. „Neštěkal jsem na tebe. Ne že by sis to tedy nezasloužila. Buď tak laskavá a už se ke mně u stolu nechovej, jako bych byl malej kluk.” „Potřebuješ jíst,” odsekla umíněně.

S úsměvem zvedl jedno obočí. „Já si moc dobře uvědomuju svý potřeby. A jsem schopen udělat všechno, abych je uspokojil.” Při těch slovech se otočil a vyšel z místnosti.

Anna si povzdechla a došla k názoru, že jestli něco potřebuje ona, pak je to dlouhá procházka po pláži. Julianovo střídání nálad bylo občas dost vyčerpávající. Odhodlaně vešla do prostorné kuchyně, aby našla Prue a získala od ní nějaké rady, jak sestoupit z útesu na skalnatou pláž.

O dvacet minut později stál Julian u okna v patře a zachmuřeně pozoroval, jak Anna sestupuje po málo používané cestičce k zálivu pod domem. Pohybovala se opatrně, pečlivě si volila trasu a Julian odhadoval, že terén je velmi nejistý. Až se Anna vrátí, musí ji varovat, jak jsou takové útesy nebezpečné. Určitě mu za to nepoděkuje, to Julian věděl. Je to paličatá, arogantní dáma, která se ráda prosazuje. Ale také je hebká a sladká a v posteli nádherně bezbranná. Ta kombinace byla neodolatelná.

Julian si připomněl, že má práci, otočil se od okna a šel prohlédnout zámek na dveřích Anniny ložnice. Anna je tu snad proto, že chce uskutečnit plán svého bratra. Julian ale věděl, že on je tu proto, aby chránil Annu. A udělá to, ať to Anna ocení nebo ne.

Nelíbilo se mu, že Anniny dveře šly odemknout zvenku z haly, a tak se několik minut šťoural v zámku, aby šel odemknout jen zevnitř z Anniny ložnice. Byla to pro něj hračka. Zahořkle si pomyslel, že může skutečně být vládě vděčný za to, že ho vybavila neobvyklými dovednostmi. Na Annu ale zřejmě dělaly dojem jen úspěchy v akademické kariéře.

Když o tři hodiny později přijel autem Craven se svými společníky, jednou z prvních věcí, které si Anna všimla, bylo, že dva z trojice vypadali spíš jako vědci. Z nějakého důvodu ji to překvapilo. Ani jeden z těch tří nevypadal tak, jak si představovala.

„Jsem Thomas Craven,” oznámil statný, duchaplně vyhlížející muž, když Anna otevřela dveře. „Domnívám se, že jsme očekáváni.” Mile se usmál a posunul si brýle s kovovými obroučkami. Anna věděla, že Cravenovi je něco přes padesát, ale nečekala, že se bude tolik podobat profesoru historie, pro kterého pracovala. Se začínající pleší, přátelskýma šedýma očima a pečlivě upraveným knírem by Craven zapadl do profesorského sboru kterékoli univerzity.

„Pojďte prosím dál, pane Cravene. Já jsem Anna Meltonová,” řekla Anna. „Upozornila vás teta, že ji budu zastupovat?”

„Ovšem, ovšem. Chudák slečna Creswellová. Slyšel jsem, že je moc rozrušená. Není třeba mít strach z těch, kteří odešli. Ještě nikdy jsem nezaznamenal případ, kdy by zjevení ublížilo obyvatelům domu. Samozřejmě však chápu, jak to může být znepokojující, mít doma astrální bytost.” Otočil se a pokynul dvěma lidem, kteří stáli za ním na schůdcích. „Tohle je Sára. Sára je médium.”

„Ano?” řekla Anna nepřítomně. Soustředěně si prohlížela mladou ženu před sebou. Sára byla éterická kráska. Dlouhé plavé vlasy, uprostřed rozdělené pěšinkou, jí spadaly až do pasu.

Její tvář měla jemné, nadpozemské rysy a vévodily jí zasněné zelené oči. Všechno na ní bylo křehké jako nejjemnější křišťál. Budila dojem, že kdyby jí někdo příliš silně potřásl rukou, rozsypala by se. Sára se dívala na Juliana, který stál mlčky opodál.

„Médium je osoba, která má schopnost navázat spojení s duchem, slečno Meltonová,” vysvětloval Craven. „Sára je nadána zvláštní vnímavostí. To ona bude schopna zjistit přítomnost zjevení, pokud tu nějaké bude, a jestli budeme mít velké štěstí, bude s ním i komunikovat.”

„Dobrý den, Sáro,” řekla Anna zdvořile. Nebylo třeba žádné zvláštní vnímavosti, aby pochopila, že Sára nestojí o žádné formality. „Přeslechla jsem vaše příjmení.”

„Já nemám žádné příjmení,” řekla mladá žena slabým, tichým hlasem. „Jsem prostě Sára.”

„Aha.”

„A já jsem Dan Hargraves.” Pohledný muž kolem třicítky, který obešel Sáru a napřahoval ruku, působil velmi sympaticky. „Jsem asistent pana Cravena. Zabývám se výzkumem a vedu záznamy. Taková lepší sekretářka, abych tak řekl.”

„Ten pocit znám,” vyhrkla Anna bez přemýšlení. „Jsem odborná asistentka a často by se mi hodil kurs pro sekretářky.”

Když jí potřásal rukou, přátelsky se na ni zazubil a v očích se mu objevil zvláštní matný lesk. Měl delší světle hnědé vlasy a oblečen byl méně formálně než oba jeho společníci.

Zvlášť to vyniklo ve srovnání s vážným Julianem, který tiše stál a čekal, až bude představen. Anna se toho rychle ujala.

„Můj snoubenec Julian Aries,” zadrmolila a kývla směrem k němu. V duchu se zaradovala, že se nezakoktala při slově „snoubenec”. „Přijel sem - ehm - na pár dní na dovolenou.”

„Vážně?” Thomas Craven si ho se zájmem prohlížel. „A co vlastně děláte, Juliane?”

„Moje snoubenka to řekla velice zdvořile, když říkala, že mám dovolenou,” odpověděl Julian suše a blýskl po Anně očima. „Vlastně j sem teď bez práce. Můžu vám pomoct se zavazadly?” Vyšel ze dveří, aniž by čekal na odpověď. Dan Hargraves mu šel pomoci.

„To jste tu jen vy dva, slečno Meltonová?” zeptal se Craven zdvořile, když vešel do haly.

„Jen Julian, já a hospodyně Prue, která je tu jen přes den. Brzy se s ní seznámíte. Je na nákupu. Mimochodem, říkejte mi Anno.” Vedla ho ke schodišti a pokračovala v nezávazném hovoru. „Ložnice jsou trochu zvláštní, ale docela zajímavé.”

„To je úžasné,” poznamenal Craven, když stoupal za Annou po schodech. „Vaše teta zdědila pár uměleckých skvostů, Anno.”

„Ach, vy myslíte ty Ballardy a Renfrewy?” řekla Anna ledabyle s pohledem na akvarely, které lemovaly schodiště. „Ano, ty obrazy jsou docela pěkné, když má ovšem člověk takové věci rád. Mně samotné se nikdy moc nelíbily.”

„Mají ale obrovskou cenu,” zamumlal Craven a zastavil se, aby si jeden z obrazů prohlédl zblízka.

„Ballard a Renfrew byli přátelé mé druhé tety. Té, co původně koupila tenhle dům. Byla něco jako jejich patronka, když byli oba ještě mladí a těžko se prosazovali. Později se jí odvděčili tím, že jí darovali pár svých obrazů.”

„To je zajímavé,” usmál se Craven.

Sára mlčela. Stoupala do schodů za Cravenem a Annou a zdálo se, že je ponořená do svých myšlenek. Asi má práci se zjišťováním přítomnosti duchů, pomyslela si Anna neuctivě. Anebo přemýšlí, jestli stojí za to shánět kopie, které by pověsili na zeď místo originálů. Anna si v duchu připomněla, že musí říct Julianovi, že Craven už projevil zájem o obrazy.

Po večeři si Craven v obývacím pokoji nalil portské a vysvětloval, jaký postup on a jeho společníci použijí nejprve k tomu, aby zjistili přítomnost zjevení, jak říkali Carlotě, a pak aby dům nevítaného hosta navždy zbavili. Byl vynikající společník, uměl své posluchače skutečně zaujmout a Anna navzdory tomu, co o něm věděla, se zájmem naslouchala jeho historkám.

Bylo těžké uvěřit, že tohle je muž, kterého chce její bratr chytit do pasti. Annu poprvé napadlo, jestli se Michael nemohl zmýlit. Ale Lucy říkala, že Mike si je naprosto jistý, že to byl Craven, kdo se ho pokusil zabít.

Když všichni po večeři seděli a povídali si, Anna se marně snažila roztřídit dojmy, kterými na ni tři zaříkávači duchů zapůsobili. Když se pak Craven omluvil a šel spát, nebyla o nic blíž k jistotě než před tím. Vlastně, jak si přiznala, začínala být dost zmatená. Až na to, že Sára byla rozhodně trochu zvláštní, byli to všechno docela milí lidé!

„Na tenhle úkol se opravdu těším,” řekl Dan přátelsky, když šel za Annou do kuchyně poté, co si Craven odešel lehnout. Prue už dávno odešla domů a Anna odklízela šálky od kávy, kterou pili po večeři.

„Je na něm snad něco zvláštního?” zeptala se ze zdvořilosti Anna, když se za nimi zavřely dveře do kuchyně. Přemýšlela o tom, co si asi povídají Sára a Julian v obývacím pokoji.

„Hlavně to, že jsme tady v Kalifornii,” zasmál se. „Vždycky jsem se toužil podívat do Kalifornie. Bývala jste tu často, když jste byla malá?”

„Mhm - ani ne, teta neměla moc ráda kolem sebe děti,” rychle se vzpamatovala Anna.

„To je škoda. Nedokážu si představit nic hezčího než trávit prázdniny na tomhle pobřeží. Když jsem byl mladší, vždycky jsem si tajně přál jít za sluncem a nedělat nic jiného než surfovat.” Položil nádobí, které nesl, a podíval se z kuchyňského okna. „Skutečně je dole pod námi oceán?”

„Ano.”

„Nebude vám vadit, když vyjdu na chvilku na terasu? Chtěl bych se podívat na ten záliv, o kterém jste mluvila.”

„Teď v noci toho moc neuvidíte,” varovala ho Anna. „Měsíc moc nesvítí…” Utichla, když se Dan usmál a otevřel dveře z kuchyně.

Zvědavě vyšla za ním na starou cihlovou terasu. Od moře vál chladný vítr, který věstil bouři. Měsíc už se skryl za mraky.

„Je to vzrušující, viďte?” zamumlal Dan, opřel se o zábradlí a díval se na nocí potemnělý oceán.

„Mně připadá dost nebezpečné,” řekla Anna opatrně a stoupla si vedle něj. Přes den vypadalo moře celkem klidně až na místa, kde se vlny tříštily o skaliska kolem malého zálivu. Teď však vlnobití značně zesílilo. „Jenže já jsem vyrostla na Středozápadě. Nikdy jsem se necítila u moře moc jistě. Asi mám radši jezera.”

Dan se tiše zasmál a přisunul se k ní o kousek blíž. „Život je zábavnější, když má v sobě trochu nebezpečí. Možná, že proto dělám Cravenovi asistenta.”

„Je to nebezpečné?”

„Vlastně ani ne, ale člověk se při tom setká se zvláštními historkami a úkazy. Abych pravdu řekl, Anno, než jsem začal pracovat s Cravenem, nikdy jsem nevěřil na duchy. On a Sára mě přesvědčili, že na tomto světě existují některé opravdu zvláštní věci. Věci, které moderní věda nedokáže vysvětlit.”

„To musí být hrozně zajímavé,” poznamenala Anna opatrně.

„Máte pravdu. Jednou o tom napíšu knihu. Aspoň by celý ten výzkum k něčemu byl.” Anna se přistihla, že se ve tmě usmívá. „Občas mě napadá něco podobného. Trávím tolik času tím, že dělám výzkum pro někoho jiného, že z toho sama nemám žádný užitek.” „Je to nepříjemné, že?”

Dlouhou chvíli mlčky stáli a dívali se na nekonečné moře. Pak se Dan zhluboka nadýchl a odstoupil od zábradlí.

„Asi už bych měl jít nahoru do té zvláštní ložnice ve stylu Kleopatry. Dnešek byl dlouhý.” Ještě asi minutu se však nepohnul a studoval Anninu tvář ve slabém světle pronikajícím z kuchyně. „Ano,” řekl pomalu, jakoby pro sebe, „vážně se na tuhle práci těším. A nejen kvůli oceánu. Dobrou noc, Anno.”

Anna mlčky sledovala, jak se Dan vrací zpátky do domu. Moc milý člověk. A má s ním leccos společného. Zavřely se za ním dveře a Anna zůstala sama na terase ponořené do tmy. Bylo velmi chladno a vlhko a říkala si, že by se měla vrátit dovnitř. Právě se k tomu chystala, když se ze vzdáleného konce terasy ozval Julianův hlas.

„Říká se tomu rozděl a panuj, a přestože je to stará strategie, může být pozoruhodně účinná,” řekl protáhle tichým hlasem, který zněl, jako by byl ošlehaný větrem.

Anna se překvapeně otočila a hledala ho ve tmě. Tiše vystoupil z černého stínu. „Juliane! Neslyšela jsem tě. Kde je Sára?”

„Šla si lehnout. Říkala, že je unavená.”

„Vypadá jako někdo, kdo potřebuje hodně odpočinku,” řekla Anna kysele. „Taková hodně křehká, nemyslíš?”

Julian pokrčil rameny. „Možná, že se setkala s příliš mnoha duchy. O tom jsem ale nechtěl mluvit, Anno.”

„A o čem jsi chtěl mluvit? O tvém zvyku špiclovat ve stínu? Jak dlouho už tam stojíš,

Juliane?”

„Dost dlouho. Nedávej Hargravesovi žádnou naději, Anno. Zneužije to.”

Anna se naježila. „Vážně? A co naše drahá Sára? Nezneužije tebe?”

„Jestli jí to dovolím, tak ano. Jak jsem už řekl, říká se tomu rozděl a panuj. Hargraves a krásná Sára jsou profesionálové, nevzpomínáš si? Lháři, zloději, pravděpodobně i něco horšího, jestli měl Mike pravdu.”

„Ale vypadají všichni tak sympaticky,” namítla Anna nešťastně.

„Hargraves chce, aby sis myslela, že je ten nejmilejší chlapec hned po Ježíškovi. Je v jeho zájmu postarat se, aby na tebe udělal dojem. Pak tě v životě nenapadne spojovat ho s vloupáním, ke kterému někdy v budoucnosti dojde. Všichni tři budou chtít, abychom si mysleli, že jsou milí a sympatičtí. Cestou sem jsem ti řekl, že se budeš řídit podle mne, vzpomínáš? Budeš plnit moje rozkazy. A můj první rozkaz zní - dávej si pozor na Hargravese. Drž si ho od těla. Už žádné romantické scénky o půlnoci na terase.”

Anna cítila, jak v ní začíná bublat vztek. „Chováš se směšně.”

„Ne, Anno. Směšně bych se choval, kdybych ti hned od začátku nedal najevo, že tu rozkazuju já. Teď jdi dovnitř a jdi si lehnout. Je pozdě a tady venku začíná být zima.”

Anna zamrkala. Trochu ji šokoval ocelový tón jeho hlasu. Julian nemluvil rozzlobeně nebo podrážděně. Byl najednou velice přísný a myslel to vážně.

Když Anna vcházela zpátky do domu, pocítila slabý záchvěv strachu, který neměl vůbec nic společného s duchy. Ten pocit vyplýval z její náhlé jistoty, že Julian Aries, který pracuje, bude ještě hrozivější než Julian Aries, který se zotavuje z ran a z horečky.

SEDMÁ KAPITOLA

O několik hodin později vzbudil Annu vítr. Aspoň si to myslela, když se začala převalovat v posteli ze všech stran kryté nadýchanými závoji. Byl to skučivý, nárazový vítr, který od moře přinášel prudký déšť - vítr, který vytvářel strašidelnou atmosféru. Anna si rozespale pomyslela, že Craven a jeho lidé možná tu atmosféru uvítají.

Malátně se otočila, aby si natřepala polštář, a právě tehdy uviděla postavu stojící v nohách kruhové postele. Anna strnula hrůzou a zírala na zjevení za mlžným závojem.

„Ne,” zašeptala prosebně. „Ne, prosím.”

„Myslela sis, že tě dnes v noci nechám spát samotnou?” Přízrak se pohyboval tmou a přicházel k ní. „Po tom, co jsem byl svědkem tý dojemný scény s Hargravesem na terase?” „Juliane!”

„Dneska v noci si nebudeme na nic hrát,” řekl tiše, rozepnul si pásek a začal si svlékat džíny. Anna ve tmě viděla obrys jeho nahé, chloupky pokryté hrudi.

„Juliane, prosím tě. Já tě tady dnes v noci nechci.” Mluvila pravdu. Nechtěla ho, dokud k ní nepřijde s láskou. To už věděla. Nebyla si ale vůbec jistá, že mu odolá, když bude její přání ignorovat. Láska k němu ji oslabovala.

„Jsem tady, Anno. Tentokrát ti můžu slíbit, že se ráno nebudeš moct tvářit, jako že se nic nestalo.” Už měl svléknuté džíny a odhrnoval tylový závěs u postele.

Anna se instinktivně odtáhla a začalo jí divoce bušit srdce.

„Nemáš kam utéct, děvče. Dneska v noci ne. Ani zítra. Od chvíle, kdy ses objevila na mým prahu, nemáš šanci.” Julian klesl na postel a natáhl se k ní.

Dnes v noci je v něm žár, pomyslela si Anna otupěle, když se jí dotkl, nebyl to však žár horečky. Světle hnědé oči se ve tmě slabě leskly, ale nebyl to nepřirozený lesk způsobený nemocí. Zítra ráno si bude až příliš dobře pamatovat, jak působil na její smysly. Jestli dnes v noci podlehne jeho agresivní vášni, dá mu do ruky zbraň, kterou může použít proti ní.

„Juliane, přeci musíš vědět, že se s Danem nezapletu.” Anna klidně ležela, přestože ji pevně svíral. Něco jí říkalo, že když se začne bránit, Julian odpoví ještě pevnějším stiskem.

„Vím to,” přisvědčil. „A ty to budeš zítra ráno vědět taky. Už ani nebudou existovat žádní profesoři angličtiny nebo historie, žádní tělocvikáři. Po dnešní noci pro tebe nebude existovat nikdo než já.”

Anna se náhle rozzlobila. „Ty to děláš jen proto, abys mě mohl ovládat, viď?”

„Zvláštní je, že za posledních šest měsíců by mě vůbec nenapadlo, že bych tě takhle mohl ovládat,” řekl. „Říkal jsem si, že potřebuješ někoho silnějšího - že budu muset počkat, až se úplně uzdravím. Byl jsem příliš hrdý, než abych se ti podíval do tváře dřív, než budu s jistotou vědět, že mě nebudeš litovat.”

„Ach, Juliane,” zašeptala, zvedla ruku a dotkla se jeho tváře. „To jediné, co jsem k tobě nikdy necítila, je soucit.”

„Teď už to vím. Asi jsem to věděl už tu první noc. Tehdy jsem tě odnesl do postele a miloval jsem se s tebou, až jsi mi ležela v náručí úplně bezbranná. Tehdy v noci jsi mi podlehla a dobře jsi to věděla. To nebyl soucit, co jsi cítila. Vlastně ses trochu zalekla toho, jak úplně jsi mi podlehla, viď? Proto jsi druhý den ráno všechno zapřela.” Sklonil hlavu a přejížděl jí rty po hrdle. Když se zachvěla rozkoší, spokojeně zamručel. „Máš vůbec představu, jaký to byl pocit vědět, že mám nad tebou tuhle moc?”

„Juliane, já nechci, aby to mezi námi bylo takovéhle. Nechci, aby ses se mnou miloval, protože ti to dává pocit nadřazenosti.”

Podíval se do jejích prosících očí a palcem jí něžně přejel po lehce rozevřených rtech. „Miláčku, ty prostě nevíš, jak je pro mne důležité mít tenhle pocit. Nevíš, jak je příjemné vědět, že tě dokážu přimět, abys mi podlehla. Věř mi, po všech těch měsících, kdy jsem

myslel, že už nejsem ten muž, který tě zpočátku přitahoval, je velice, velice příjemné vědět, že po mně pořád toužíš.”

„Ty jsi tak hrozně arogantní,” vydechla bezmocně. A víš přesně, jak mě odzbrojit, dodala v duchu. Dnes v noci se mu nedokáže ubránit. Zvlášť po jeho zpovědi. Bylo pro ni nepochopitelné, že mohl věřit, že už ji nebude přitahovat tolik jako před šesti měsíci. „A strašně nafoukaný.”

„Ale když tě obejmu, chvěješ se, viď?”

„Jen proto, že.”

„Ano?”

Anna vzdychla. Rukama svírala jeho pevná ramena. Nemůže mu říct, že ho miluje. Ještě ne. Julian Aries by ten pocit nepochopil. Viděl svět jednodušším způsobem. „Jen proto, že jsi to ty.”

Dál už neváhal. „Anno.!”

Ucítila jeho silné prsty na knoflíčcích své flanelové košile a tiše vykřikla, když je všechny rozepnul, aby mohl rukou vklouznout dovnitř.

„Jsi tak hebká,” mumlal. „Snil jsem o tvé hebkosti - toužil jsem po ní.” Jeho ústa se hladově přesunula od jamky pod krkem k otvoru v košili a hledala tuhnoucí hroty jejích prsů.

Anna cítila, jak ji tlačí k posteli. Jako ve snu si uvědomila, že Julian jí košili už úplně svlékl a s posvátným údivem prozkoumává její tělo.

„Máš ráda, když se tě dotýkám?” ptal se škádlivě a sjížděl jí prsty po břiše k tajemnému místu mezi nohama. „Líbí se ti to, Anno?”

„Vždyť to víš. Ach, Juliane, prosím tě.”

„Chci na sobě cítit tvoje ruce, lásko.” Jazykem mučivě laskal její bradavku. Chytil ji za zápěstí a položil si její ruku na bok. „Hlaď mě, Anno. Ukaž, jak moc mě chceš.”

Vycítila jeho touhu a věděla, že je stejně silná jako její. Možná opravdu přemýšlí jen o moci, možná je znovunabytí té jeho mužské arogance nutnou součástí jeho uzdravení. Každopádně jí teď nemůže nabídnout nic víc a Anna věděla, že přijme to, co jí Julian může dát.

Pomalu přejížděla rukou po obrysech jeho těla a jeho jednoznačná reakce ji vzrušovala. Možná, že Julian má nad ní moc, ale ona nad ním také. Bylo nádherné se o tom přesvědčovat.

Něžně ho tlačila do ramen, až jí dovolil překulit ho na záda. A pak její rty našly jamku pod jeho krkem.

„Anno-” Ať chtěl říct cokoli, změnilo se to v hlasité hladové zasténání, jakmile začala drobnými polibky pokrývat jeho ploché bradavky.

Když mu opatrně dala pocítit ostří svých zubů, divoce se zachvěl a rukama sjel po jejích zádech dolů. Postupovala níž a on také. Anna cítila, jak jeho ruka vklouzla do vlhkého horka mezi jejíma nohama.

Lehce v prstech sevřela jeho pohlaví a jemu se z hrdla vydral přidušený výkřik touhy. A pak nořil prsty do její vlhkosti, jejím vlastním teplem hladil rozcitlivělou kůži mezi stehny. V bolestné touze vrátit mu aspoň část vášnivého ohně, který v ní rozpoutával, sklonila Anna hlavu a něžně se ho dotýkala rty.

„Pane Bože, Anno, ty mě doženeš k šílenství.” Vyvlékl se zpod ní a znovu ji položil na záda. „K šílenství.” Zachytil jednu ztuhlou bradavku mezi přední zuby a mučil svého zajatce neuvěřitelnou něhou.

Julianova dlaň se z jejího břicha posouvala níž. Za ní putovala jeho ústa, až nakonec Anna vykřikla a zaťala mu prsty ve vlasech.

Kolem nich a v nich zuřila noční bouře, která přehlušila všechno kromě tajemných hlubin vášně. Julian se s ní miloval s neskrývanou divokostí, která Annu vzrušovala víc než všechno, co doposud poznala. Stal se z ní tvor, který se těšil z rozkoše a vyžadoval ji. Velikost její touhy ji přiváděla v úžas a Julianova sílící reakce jí zatemňovala smysly.

Když konečně její tělo přikryl svým, přitáhla ho k sobě s naléhavými krátkými výkřiky. Slíbal jí ty tiché zvuky se rtů a těsně před tím, než do ní pronikl, vklouzl jazykem mezi její

rty.

„Juliane, Juliane,” vydechla prudce, když do ní vklouzl docela. Ležela pod ním se široce rozevřenýma nohama, takže byla naprosto bezbranná. Anna se zároveň cítila jako ten, kdo je obdarováván i jako ten, kdo dává. Pevně svého milence objala a zabořila drobné bílé zuby do jeho svalnatého ramene, když milování nabývalo na intenzitě.

Když nastalo vyvrcholení, přitiskla se k muži, který ho vyvolal, a nepustila ho, dokud i on nedosáhl úplného uvolnění. Byla šťastná, když slyšela, že volá její jméno. Pak se divoce prohnul a obklopily je temné stíny.

Teprve za dlouhou chvíli se Julian na ní pohnul a zdráhavě se otočil na bok. Pak ji k sobě oběma rukama přitáhl.

„Na tohle si vzpomeň, až tě zase Hargraves začne okouzlovat,” řekl chraplavým hlasem. „Pamatuj si, že teď patříš mně.” Líně kroužil prstem kolem hrotu jejího prsu. „To ty jsi mě vyhledala, lásko. A budeš se muset smířit s tím, cos našla.”

Opřela se o loket a podívala se na něj. „Mluvíš, jako bych ti patřila,” zašeptala.

„Taky se tak cítím.” Rty se mu zvlnily mužskou ješitnosti.

„Žárlil jsi na Dana?”

„Řekněme, že podnikám kroky, abych tě před ním ochránil.” „Žárlil jsi,” obvinila ho tiše.

Julian zaváhal, jako by opatrně vážil slova. „Hargraves na tebe vybalí všechno to, co já ti nemůžu nabídnout.” „To je k smíchu!”

„Opravdu? Bude ti ukazovat, kolik toho vy dva máte společného, jaké máte společné zájmy, jak umí být okouzlující a ohleduplný.”

„Zapletl se s lidmi, kteří se pokusili zabít Michaela. Jak by mě asi mohl přitahovat?”

„Dnes večer už jsi o jeho vině začala pochybovat. Říkala jsi, jak jsou všichni tři sympatičtí, vzpomínáš?”

„Ale oni jsou. Aspoň Craven a Dan. V té Sáře se moc nevyznám. Není to trochu afektované, nemít příjmení?”

„To patří k její roli.”

„Nejspíš. Juliane, nemusíš mít strach, že zapomenu, proč jsem tady,” řekla Anna rázně. „Koneckonců jsem to vymyslela já. A je to můj bratr, kdo leží v bostonské nemocnici!”

„Miláčku, ty nejsi zvyklá jednat s podvodníky. Čím jsou sympatičtější a čím víc okouzlující se zdají být, tím víc začneš pochybovat o svém úsudku.”

„Takže tys mě dnes v noci přepadl, jen abys mi připomněl, že tu rozkazuješ a že se nemám nechat zmást nepřítelem?” Bouchla sebou zpátky na polštář, přitáhla si přikrývku až k bradě a zlostně se zadívala na průsvitné závoje kolem postele.

Julian se obrátil na bok a napůl pobaveně, napůl zamyšleně se na ni zadíval. „Takhle jsi to brala? Jako přepadení?”

„K smrti jsi mě vyděsil, když ses tu tak zničeho nic objevil,” obvinila ho zamračeně. „V první chvíli jsem myslela, že to je ona.”

„Ona?”

„Ten duch, kterého jsem viděla včera v noci. Ve snu. Skrz ty pitomé závoje jsem tě nepoznala.”

„Mrzí mě, že jsem tě polekal.” Sklonil hlavu a lehce jí přejel ústy po uchu.

„A žes mě přepadl, to tě nemrzí?” dotírala.

„Ne. Vlastně uvažuju o tom, že to udělám znovu,” škádlil ji.

Anna překvapeně otočila hlavu. „Ano?”

„Mhm. Ale nejdřív chci, abys přiznala, že si pamatuješ na tu první noc v chatě.”

„Nikdy,” prohlásila rozhodně.

„Nikdy - to je dost dlouho. Ale zas ne tak dlouho, jako kolik zbývá z dnešní noci.” Strčil ruku pod pokrývku a položil jí dlaň na břicho. „Nemá smysl to zapírat, lásko. Vím, že jsem tě tenkrát v noci odnesl do postele. V poslední době jsem se naučil dobře rozlišovat mezi skutečností a přeludem.”

Anna se na něj podívala zpod svých řas. „Možná že já to tak dobře rozlišit neumím.” To byla dost možná pravda. Copak to nebyla iluze, když spřádala sny o budoucím vztahu s Julianem Ariesem?

Pak se jeho ruce na ní opět začaly pohybovat a ona se přestala starat o rozdíl mezi skutečným a neskutečným. Záleželo jen na Julianově doteku.

Když Anna a Julian vešli příštího rána do jídelny, zjistili, že Thomas Craven je už předešel. Byl zabrán do živého rozhovoru s Prue Gibsonovou, která pod vlivem Cravenova mužného šarmu jiskřila ještě víc než obvykle.

„Dobré jitro, vy dva,” volala Prue vesele a nalila do dvou šálků kávu. „Jak jste se vyspali? To byla ale bouřka, co? Zrovna jsem říkala tady Cravenovi, že podle pověsti se právě takové noci Carlota pokusila uprchnout.”

„Nikdy jsem úplně nepochopil, proč duchové a bouřky patří k sobě,” řekl Thomas bodře, opřel se a usrkával kávu. „Ale určitý vztah tu je. U mnoha případů, které jsem zkoumal, byla přítomnost duchů při prudké bouřce mnohem silněji pociťována. Jsem zvědav, jestli Sára v noci cítila nějaké vyzařování.”

„Já myslím, že si lidé spojují duchy s bouřemi proto, že ve špatným počasí mají živější obrazotvornost,” poznamenal Julian chladně, když podával Anně šálek s kávou.

„Mluvíte jako skeptik,” usmál se Thomas Craven. „Ale to je normální. Většina lidí nevěří, dokud ducha neuvidí na vlastní oči. Já sám se kdysi duchům posmíval, ale při téhle práci se člověk rychle přesvědčí. Původně jsem chtěl vyvrátit pověsti a legendy, které jsem nasbíral, ale pak jsem zjistil, že nemohu přehlížet důkazy. Pořád si ale udržuji vědecký přístup k věci. U mnoha případů, ke kterým mě přivolají, se nakonec ukáže, že o žádné zjevení nejde. V jiných případech jsme zase já a mí přátelé dokázali přinést klid do domů, kde měli trápení.”

Julian s okázalým nezájmem pokrčil rameny. „No co, jsou to peníze slečny Creswellový. Když vám Annina teta chce zaplatit za to, že jí zbavíte ducha, je to její věc.”

„No jistě,” ozval se ode dveří Dan Hargraves, „člověka, který je momentálně bez práce, to asi musí štvát, když vidí, jak někdo vyhazuje peníze na takové výstřednosti, ale na druhé straně, zkuste se na to dívat s výhledem do budoucna. Budete si přeci brát jednu z dědiček slečny Creswellové, ne?”

Ticho, které nastalo po té urážlivé větě, přerušovalo jen Annino zalapání po dechu. Nemohla uvěřit, že Dan měl odvahu Juliana takhle napadnout, i kdyby snad pochyboval o jeho úmyslech. Dan nemohl vědět, že celé zasnoubení je výmysl. Reagoval na situaci, jak mu byla předložena, a Annu napadlo, že Juliana z nějakého důvodu úmyslně uráží. Nedokázala si jen představit, jaký důvod by to mohl být.

Zřejmě to nebylo jasné nikomu v místnosti. I Prue na okamžik zaraženě ztichla. Craven vypadal lítostivě. Anna se snažila přijít na něco, co by situaci odlehčilo, když promluvil Julian.

Znuděně se podíval na Dana, jako by mladší muž byl poněkud obtížný hlodavec, který se zatoulal do domu. „Ty urážky si můžete odpustit, Hargravesi. S Annou si moc dobře rozumíme.” Upřel tmavě zlaté oči na Annu a jenom ona viděla v jejich hloubce varování. „Ona moc dobře ví, co nás k sobě poutá, a nemá to nic společnýho s penězi. Nemám pravdu,

miláčku?”

V Anně vzplál vztek. Věděla, že Julian se úmyslně snaží vypálit jí veřejně znamení. Znamení, které by měla vedle toho velice soukromého, které jí vypálil minulé noci. Jen s

velkým vypětím sil potlačila touhu poslat ho do háje. Místo toho se usmála, ale očima mu sdělovala, co si skutečně myslí.

„Ano. Julian a já si rozumíme.” Ale on jí nerozumí. Vůbec ne. A začínala pochybovat, jestli jí vůbec někdy bude rozumět.

Sára, která se objevila ve dveřích, přinesla změnu atmosféry. Když vstoupila do místnosti, všichni se otočili. Anna si pomyslela, že si Sára skutečně dává záležet. Půvabně bledá, zahalená do nadýchaného obláčku šatů, vypadala sama dnes ráno trochu jako přízrak. Dlouhé plavé vlasy jí splývaly po ramenou jako hedvábný závoj.

„Ona je tady, Thomasi,” zašeptala Sára. „V noci jsem cítila její přítomnost. Ach, Thomasi, ona tolik trpí. Musíme ji osvobodit.” Při posledních slovech se jí hlas zlomil a rozběhla se ke Cravenovi. Thomas ji hladil způsobem, který Anně připadal trochu víc než otcovský.

„To je v pořádku, Sáro. No tak, uklidni se, miláčku. Všechno bude v pořádku. V naprostém pořádku.”

Sára půvabně popotáhla a na tváři se jí objevila jedna třpytivá slza. Ta ženská vážně přehrává, pomyslela si Anna a vrhla nenápadný pohled na Juliana. Překvapilo ji, že Julian se na druhou ženu dívá s naprostým zaujetím.

„Skutečně jsi ji viděla, nebo jsi jen cítila její přítomnost?” zeptal se Dan věcně.

„V noci jsem ji jen cítila. Byla v mém pokoji. Myslím, že za mnou přišla, protože ví, že s ní dokážu navázat spojení. Je zoufalá. Tak hrozně dlouho už je tu uvězněná, tenhle dům byl postaven na troskách jejího původního domova. Je to moc smutné stvoření.”

„Jaký bude další postup?” zeptal se Julian se zájmem.

„Musíme navázat lepší kontakt,” vysvětloval Craven. „Sára to dokáže, jen když se dostane do úplného transu.”

„Seance!” vykřikla Prue a vypadala potěšeně. „To je ale vzrušující.”

„No, zas taková zábava to není,” řekl jí Dan shovívavě. „Někdy je to dost bolestné a Sáru to vždycky skoro na celý den vyčerpá.”

„Je to ale jediný způsob, jak můžeme přesně zjistit, co přízrak potřebuje, aby se osvobodil,” řekl Craven s povzdechem.

Anna si vzpomněla na pověst. „Říká se, že Carlota se vrací, protože něco hledá. Budeme to muset najít, abychom ji odsud dostali?”

„To není bezpodmínečně nutné. V takovýchhle případech je přízrak obvykle uvězněn v jakési smyčce.”

„Smyčce?” zeptal se Julian. „Něco jako zacyklení v počítačovém programu?”

„To není špatné přirovnání,” přikývl Craven potěšeně. „Je to přesně tak. Při zacyklení se program zasekne na cestě z A do B a zpátky, nemůže uniknout a pokračovat. Člověk musí do programu vstoupit a závadu odstranit. Zjevení, která zemřela násilnou smrtí, se někdy ocitají v podobné pasti - nedokáží se odpoutat od země, ale přitom už nepatří do zemské sféry. Jejich zoufalství je často to první, co Sára zachytí. Musíme nějak přerušit tu smyčku.”

„Kdy bude ta seance?” dožadovala se Prue.

„Myslím, že dnes odpoledne,” oznámil Craven a podíval se na Sáru, jestli s tím souhlasí. „Vždycky se to ale nepovede napoprvé. Možná to budeme muset zkusit dvakrát nebo třikrát, než dosáhneme dobrého spojení.”

„Aha,” řekla Anna rychle. „Tak se pořádně najezte, Sáro. Budete tu energii potřebovat. Vypadáte trochu unaveně,” dodala až příliš sladce.

Julian vrhl na Annu napůl pobavený, napůl káravý pohled, ale Anna se zářivě usmívala.

Seance, která se to odpoledne konala, vůbec nebyla taková, jak Anna čekala. Žádné křišťálové koule, žádné závěsy z nařaseného sametu. Mlha, která se začínala valit od moře,

sice trochu přidávala atmosféře na pochmurnosti, ale byl to také jediný světelný efekt. Craven prohlásil, že Sára použije obývací pokoj.

„Můžeme rozdělat oheň v krbu,” vysvětloval. „Když je Sára v transu, často je jí zima. Trocha tepla navíc jí bude příjemná.”

Julian se k tomu nevyjadřoval, ale oheň v krbu rozdělal. Anna si všimla, že dnes ho navzdory mlze noha zřejmě tolik netrápí, a vzápětí zpozorovala, že není jediná, kdo se na Juliana dívá. Když si klekl, aby přiložil zápalku k chrastí, upíral se na něj Sářin bledý, zkoumavý pohled. Anna si znechuceně uvědomila, že Sára věnuje Julianovi mimořádnou pozornost.

„Děkuji vám, Juliane,” špitla blondýnka něžným hlasem. „Brzy budu za to teplo vděčná. Je mi někdy tak chladno…”

„Možná byste si mohla zkusit obléct svetr a kalhoty,” navrhla Anna, „místo toho lehkého župánku.”

Sára na ni vrhla vyčítavý pohled. Julian, který stál přímo za ní, očima Annu varoval. Anna je oba ignorovala.

„Musím se cítit svobodně, když se pokouším navázat spojení,” pípla Sára. „Volné šaty mi v tom pomáhají.”

„Takže,” vložil se do toho Craven, „myslím, že jsme všichni připraveni. Nepřepínej se, Sáro. Jdi jen tak daleko, jak to pro tebe bude únosné. Uvidíme, jestli vůbec můžeme navázat spojení.”

„Sedneme si a budeme se držet za ruce?” zeptala se Prue.

„Obávám se, že to je stará technika šarlatánů,” zakuckal se Dan smíchy. „Falešní zaříkávači se tak prostě chtěli pojistit, že se lidé kolem stolu náhodou nedotknou žádného jejich pomocného přístroje.”

„Uvidíme vůbec něco, jestli Sára naváže spojení?” zeptala se Anna zvědavě.

„Obávám se, že ne. Ducha může vidět jen skutečné médium a i médium se často musí spolehnout spíš na cit než na zrak. Někdy jsou slyšet zvuky, ale nestává se to často.”

„To jsem tedy zklamaná,” řekla Prue.

„Jestli Sára opravdu naváže kontakt, budeme moci jejím prostřednictvím klást otázky. To může být velice zajímavé,” utěšoval Dan Prue.

Craven si vyžádal ticho a všichni si sedli do křesel kolem ohně. Sára se posadila na zem v pozici lotosu čelem k ohni.

Craven zhasl světla a Anna si najednou uvědomila, jak podvečerní mlha zhoustla. Vzbuzovalo to pocit, jako by se podivný starý dům pohupoval v moři nekonečné mlhy. I důvěrně známý hluk příboje jako by se utišil. Teplo a světlo vyzařovalo jenom z ohně. Anna náhle pochopila, proč o něj Sára požádala. V takovýhle den může být člověku opravdu chladno. Tak hrozně chladno.

Zachvěla se, když se místnost ponořila do ticha. Sára měla zavřené oči a upíraly se na ni pohledy všech přítomných. Anna vážně přemýšlela o tom, že vstane a nastaví na termostatu vyšší teplotu, ale z nějakého důvodu jí to připadalo jako příliš velká námaha. A nechtěla rušit náladu ve ztichlé místnosti. Teď ne.

Ticho náhle přerušilo Sářino prozpěvování. Anna se neklidně ošila a přála si, aby ta ženská zmlkla. Chtěla v klidu pozorovat mihotavé plameny v krbu. V těch plamenech bylo jakési poselství, jakýsi význam. Ne, to nebylo v plamenech, ale před krbem. Zdálo se, že se vzduch před krbem slabě chvěje. Anna si zoufale přála, aby Sára přestala prozpěvovat. Bylo to tak protivné a rušilo to to, co se chvělo před ohněm. Pak Sára promluvila.

„Jsme tu, abychom ti pomohli, Carloto,” řekla zpěvavým hlasem. „Chceme ti jenom pomoci.”

To, co bylo před krbem, v okamžiku zmizelo. Anna ihned pocítila oteplení. Potřásla hlavou, aby se zbavila pocitu otupělosti, a uvědomila si, že Julian je vedle ní. Když se na něj koutkem oka podívala, viděla, že pozorně sleduje Sáru.

Craven seděl se zavřenýma očima a ruce měl složené na vypouklém bříšku. Dan také pozoroval Sáru, ale vypadal naprosto uvolněně. Prue sledovala dění s neskrývanou zvědavostí. Zdálo se, že nikdo z nich nepocítil před chvílí ochlazení, a nikdo také nevypadal ani trochu omámeně. Annu napadlo, že by asi bylo snadné ji zhypnotizovat. Možná také, že se nechala příliš unést svou představivostí.

„Pomůžeme ti, Carloto. Chceme ti pomoci. Řekni nám…”

Annu začal Sářin hluboký zpěvavý hlas otravovat. Litovala, že ji nenapadlo před seancí uvařit trochu kávy, ale náhle se blondýn čin tón změnil.

„Ano,” šeptala Sára. „Ano. Cítím tě, Carloto. Právě tak jako v noci na dnešek.”

Craven otevřel oči, předklonil se a pozorně sledoval svou asistentku. Dan Hargraves také vypadal zaujatě. Prue se dívala s nadějí a Julianův výraz se nezměnil vůbec.

To je přeci úplný nesmysl, říkala si Anna znechuceně. Nic tu s nimi v místnosti není. Teď určitě ne. Sára však začala vést jakýsi podivný rozhovor.

„Vím, že potřebuješ pomoc. Můžeš mi říct, co máme udělat?”

Ticho. Anna došla k závěru, že Carlotin duch teď asi odpovídá.

„Ano, Carloto, já vím, že hledáš. Ale co?” Znovu ticho.

„Klid, Carloto? Spravedlnost? Nerozumím. Co od nás žádáš?”

Během další odmlky seděli všichni bez hnutí. Pak Sára překvapeně vykřikla. Plameny v krbu náhle vylétly do výše a zbarvily se do zelena. Zelená se změnila v modrou a nakonec byly plameny jasně stříbrné.

Sára se zhroutila, padla kupředu a záplava zlatých vlasů ji přikryla jako plášť. Dan okamžitě vyskočil, zvedl ji a posadil do křesla. Craven vypadal ustaraně, ale ne vyděšeně.

„Bude v pořádku,” řekl ostatním. „Dejte jí jen pár minut. Nemáte trochu brandy, Prue?”

„Ano, hned tu budu.” Hospodyně odběhla, vrátila se s vydatnou dávkou brandy ve sklenici a přidržela ji Sáře u úst. O chvíli později otevřela blondýnka oči a unaveně se na Prue usmála.

„Děkuji,” špitla a několikrát usrkla ze sklenky.

„Opravdu jste ji viděla?” zeptala se Prue dychtivě.

„Ano. Je to velmi silné zjevení. Chce. chce se osvobodit.”

„Řekla, co se musí udělat?” zeptal se Dan klidně.

„Říká, že se musí říct pravda. Říkala něco o tom, že pověst lže. Ta lež ji tu uvěznila. Když se my, živí, dozvíme pravdu, bude konečně moci odejít za svým milencem.”

„Ta ženská umí myslet jen na jedno,” poznamenal Julian. „Ani jako duch nedokáže vymyslet nic jinýho, než utéct s milencem. Nedivím se, že ji manžel uškrtil.”

„Juliane!” Anna se k němu rozzlobeně otočila. „Ty o tom nic nevíš. Vím určitě, že Carlota byla hrozně zamilovaná a v manželství se trápila. Chtěla jen být svobodná.”

„A zdá se, že to chce pořád,” řekl Dan mírně. „Kdy se dozvíme celý příběh, Sáro?”

„Byla to moje chyba, že to tak skončilo,” řekla Sára omluvně. „Nedokázala jsem zvládnout sílu její přítomnosti hned napoprvé. Poznala to a řekla, že se vrátí, až si odpočinu a zase ji zavolám. Řekne nám svůj příběh a pak bude volná.”

„Jak vypadala?” dožadovala se Prue dychtivě.

„Je velice krásná. Černé vlasy, tmavé oči. Aristokratické rysy.” Prue se usmála.

Anna nevěděla, co ji přimělo položit další otázku. „Co měla na sobě, Sáro?”

Sára chvilku vypadala zaskočeně. Rychle se však vzpamatovala. „Nádherné šaty z černé krajky. Se širokou sukní. Měla myslím nahá ramena. A ve vlasech mě la nějakou ozdobu. Možná, že stříbrný hřebínek. Je mi líto, ale jejího oblečení jsem si moc nevšímala.”

„To mě nepřekvapuje. Však to musí být zážitek mluvit s duchem,” řekla Anna klidně. A pak pomyslela na ženu, kterou viděla ve snu první noc, kdy tu spala.

Vidina byla velice krásná, měla tmavé vlasy a tmavé oči. Ale neměla na sobě krajkové šaty. Byla oblečená do pánského jezdeckého obleku. Sářin popis Carloty byl naprosto pochopitelný. Mohla se inspirovat nějakým portrétem nebo filmem. Proč Anně její představivost vykreslila Carlotu v jezdeckém obleku?

OSMÁ KAPITOLA

Julian se unaveně posadil na okraj postele, pomalu si rozepínal modrou pracovní košili a přemýšlel, jakým způsobem mu Anna sdělí, že s ním dnes v noci nebude spát.

Byl na menší hádku připraven. Celé odpoledne cítil, že se k ní schyluje. Všímal si pohledů, které na něj vrhala, když si myslela, že ji nevidí, cítil její neklid, když se vedle ní po večeři posadil, i náznak vzdoru v jejím držení těla, když klidně oznámil, že už je dost pozdě.

Nic nenamítala, když se zvedl a pak na ni čekal, aby jako první vyšla po schodech. Zdvořile popřála Cravenovi a jeho přátelům dobrou noc, poslušně vyšla po schodech a došla ke svému pokoji. Tam se velmi chladně usmála a jemně mu zabouchla dveře před nosem. Julian musel vejít do své ložnice z haly, protože nemohl použít spojovací dveře z Annina pokoje.

Teď ji slyšel, jak se pohybuje v šejkově stanu. Zahořkle si pomyslel, co by udělala, kdyby prostě otevřel spojovací dveře, vešel do jejího pokoje a vlezl si do postele. Určitě by mu přinejmenším dala najevo zlost a vzdor.

Netušila, že on dnes večer nebude dělat potíže. Dosáhl svého včera v noci. A s dneškem byl také poměrně spokojen. Kdykoli se Hargraves pokusil Anně příliš přiblížit, ostražitě, i když zdvořile, se mu vyhnula. Odstup od Hargravese bedlivě udržovala, aspoň pokud byl Julian v dohledu. A on se většinou snažil být v dohledu.

V poledne už se Hargraves vzdal pokusů k Anně se přiblížit. Zdálo se, že si uvědomil, že to nemá smysl. Přesně tohle Julianovi vyhovovalo.

Julian si přehodil jednu nohu přes koleno a začal si stahovat vysokou koženou botu. I při této malé námaze musel zatnout zuby. Zatracená noha. Jak dlouho ho ještě bude otravovat?

Už si myslel, že se to lepší. Dnes ráno byla bolest výrazně slabší. Ale pak se od moře přivalila ta vlhká a studená mlha, obalila dům, a večer už mu v noze zase cukalo bolestí.

Měl by si asi dojít pro aspirin. Ale vstát, přejít místnost a hledat ho v kufru mu najednou připadalo jako hrozná námaha. Seděl na kraji postele a říkal si, že jestli dnes večer vůbec něco chce, tak leda aby mu Anna namasírovala nohu.

Když si to uvědomil, popuzeně se zamračil. Ani za nic by Annu nepožádal o masáž. Už viděla příliš mnoho jeho fyzické slabosti. Nesmí vůbec pomyslet na to, že by jí řekl, že potřebuje její něžný dotek. Nebude riskovat, že by ji zbavil pout, která jí včera v noci nasadil. A přesně to by se stalo, kdyby k němu ztratila respekt. Ne, nemůže ji poprosit o pomoc. Dnes v noci ne.

Ale bylo by to tak příjemné. tak nekonečně příjemné. Vracely se mu mučivé vzpomínky na to, jak ho masáž zbavila bolesti na krku a v hlavě, když se zotavoval z horečky. Stačilo by otevřít dveře a požádat.

Ne. Není takový slaboch.

Právě odhazoval přikrývky s indiánským vzorem a lezl do postele, když se ozvalo nesmělé zaklepání na spojovací dveře. Jasně. Už je to tady. Hádka. Ona netuší, že s tou bolavou nohou nemá náladu hrát si na náročného milence.

„Ahoj, Anno,” podařilo se mu nedbale utrousit, když otvíral dveře. „Přišla jsi mě svést?”

„To sotva,” odsekla a zamračila se. Dávala si velký pozor, aby nesklouzla pohledem níž než na jeho bradu. „Chtěla jsem s tebou mluvit, Juliane.”

„Vždycky jsem ochoten promluvit si se ženou, která přede mnou stojí v noční košili,” zabručel, otevřel dveře dokořán a ustoupil. Pomyslel si, že Anna vypadá v košili z měkkého flanelu báječně, i když se mračí. Rozpuštěné vlasy v barvách podzimu jí padaly v neposlušných kudrnách na ramena. Fakt, vypadá skvěle. A bylo by tak příjemné cítit její něžné ruce.

„Juliane,” začala a zvedla bradu s důležitostí, která ho pobavila. „Chtěla bych, aby mezi námi bylo v jedné věci jasno.” Strnule vešla do místnosti, otočila se a znovu mu pohlédla do tváře.

Julianovo pobavení se pomalu vytrácelo. Nijak zvlášť nestál o to slyšet, že s ním nechce spát. Chápal, že se Anna potřebuje také trochu prosadit po tom, co se stalo minulé noci, ale nechtělo se mu poslouchat celý projev.

„V pořádku, Anno. S dnešní nocí si nemusíš dělat starosti.” Nevědomky si unaveně přejížděl rukou po tváři, ale pak si toho všiml a okamžitě přestal. „Myslím, že včera v noci jsme si hlavní body vyjasnili, ne?”

„Nemám náladu na ty tvoje chlapácké řeči. Nemysli si, že mě budeš ovládat pomocí sexu.”

„Tak to jsem si nikdy nemyslel,” řekl suše. „Ne? Byl jsi dnes hrozně chladný a sebejistý.”

„Existuje snad nějaký důvod, proč bych si neměl být sám sebou jistý?”

Tváře jí zbarvil slabý ruměnec. „Já jenom. jenom nechci, aby sis myslel, že když vtrhneš do mého pokoje a pomiluješ se se mnou, dává ti to nějaká práva, Juliane. Já se nechci hádat. Chci jen, abys pochopil, že-” Zmlkla a pozorně se na něj zadívala. „Co je ti?”

„Co by mi mělo být? Chystám se jít spát a ty tu stojíš a děláš mi přednášku o etice sexu. Snad by to nebyl takový trapas, kdybys na sobě neměla noční košili, ale když jsi ke mně vtrhla takhle oblečená, co si mám myslet?”

„Lehni si,” nařídila přísně.

Podezíravě si ji měřil přimhouřenýma očima. „Proč?” „Já ti tu nohu namasíruju.” Už byla u postele a upravovala pokrývky. „Noha je v pořádku, díky. Nemyslíš, že by teď bylo lepší, kdyby ses vrátila do svýho pokoje, než si začnu tvé úmysly špatně vykládat?” zeptal se. „Lehni si, Juliane. Udělej mi to k vůli, ano?”

„Anno, já přeci. Zatraceně. Jestli ti to udělá dobře, tak si posluž,” souhlasil nakonec. Uvědomoval si, že je na ni zlý, a bylo mu to líto. „Kde se v tobě vzaly ty mateřský pudy?”

„Juliane, můžu tě ujistit, že k tobě vůbec nemám mateřský vztah.” Sedla si vedle něj a on si lehl na břicho s hlavou otočenou od ní. Bez dalších řečí se dala do práce na jeho nahém stehně. Začala od kolena a pokračovala až ke zvrásněné jizvě.

To je balada, pomyslel si Julian a pomalu se začal uvolňovat. Bylo báječné cítit na sobě její ruce. Zřejmě přesně věděla, kde má svaly promasírovat. Přesně po tomhle celý večer toužil. „Jak moc názorně ti to ten tvůj tělocvikář ukazoval?”

V jejím hlase vycítil úsměv. „Výuka vlastně skončila u krku a ramen. Teď improvizuju.”

Podrobil se její „improvizaci” způsobem, o kterém doufal, že je jako zdráhavý. V duchu si ale přiznával, že po jejím doteku toužil. Snažil se vymyslet způsob, jak by jí poděkoval bez toho, aby přiznal, jak moc masáž potřeboval. Možná, že jen prostě utrousí, děkuji, až Anna skončí. Nebo natáhne ruku, vezme ji kolem krku a stáhne ji k sobě na postel. Mohl by se s ní pomilovat, aby jí ukázal, jak je jí vděčný.

Ale pochopila by, že se jí snaží projevit vděčnost? Pravděpodobně by ho obvinila, že ji chce zase ovládat. „Juliane?”

„Hmm?” I jeho vlastním uším zněl jeho hlas až příliš spokojeně a líně.

„Jak to, že se plameny v krbu dnes odpoledne tak zbarvily?”

Chvíli přemýšlel, co tím Anna myslí. „Aha, ty barvy. To se dá udělat s každým ohněm, když hodíš do plamenů určité práškové chemikálie.” „Ale kdy a jak to někdo udělal?” „Udělala to Sára, když vykřikla a zhroutila se.”

„Aha.”

Anna to chvíli vstřebávala. Zdálo se, že chce říci ještě něco jiného, ale Julian cítil, jak zaváhala a pak si to rozmyslela. Přemýšlel, co se mu asi chystala říct. Přál si, aby neměla pocit, že musí vybírat slova, když s ním mluví.

Téměř jako zázrakem ho však noha přestávala bolet a zdálo se, že Annin dotek je momentálně tou nejdůležitější věcí na světě. Co si teď Anna asi myslí, říkal si. Pak si vzpomněl, jaký měl pocit té noci, kdy ji chlácholil v náručí a utěšoval po tom zlém snu.

Možná že Anna má teď stejný pocit, jako měl tehdy on - že je naplněna touhou nabídnout útěchu. Kdyby to bylo tak, kdyby s jistotou věděl, že k němu neztratila úctu kvůli jeho nemoci a slabosti, pak by to snad mohl risknout a říci jí, že dnes v noci chtěl a potřeboval její dotek.

Julian se snažil promyslet všechny způsoby, jak by otestoval terén, než na něj vstoupí. Vážně přemýšlel o tom, že začne poděkováním, když znenadání masáž skončila.

„Dobrou noc, Juliane. Uvidíme se ráno.” Anna mu vytáhla vlněnou přikrývku až k ramenům a pak na okamžik zaváhala. Zřejmě se rozhodovala, jestli má nebo nemá podlehnout náhlému popudu políbit ho na tvář. Pak klidně zhasla a vyšla z místnosti.

Julian ležel potmě bez hnutí, pak zaťal jednu ruku v pěst a uvažoval o mnoha podobách trápení.

Anna pomalu zavřela spojovací dveře a chvíli tiše stála v samotě svého pokoje. Ach, Juliane, pomyslela si zoufale, to mi ani nemůžeš říct, když tě něco bolí?

Ne. Nemůže. Teď ještě ne. A určitě jí nemůže říct, že je jí vděčný za její péči. Hrdost silného člověka se moc těžko zvládá, pomyslela si ustaraně.

Přinutila se ke klidu. Zhasla světlo a vlezla si do postele. Kajícně si pomyslela, že uplynulý den byl v několika směrech velmi poučný.

Především velmi rychle zjistila, že nehodlá riskovat Julianův hněv, pokud se týká Dana Hargravese. Měl pravdu, pomyslela si. Požádala Juliana o pomoc, souhlasila s tím, že se podřídí jeho rozkazům, protože je odborník na jednání s lumpy. Nemohla mu ale odpustit, jakým způsobem se snažil své rozkazy prosazovat. Stejně se ale dnes přistihla, že se k Danovi chová velmi ostražitě. Přesně tak, jak si Julian přál.

To poznání ji zrovna moc nepotěšilo.

V posledních hodinách také přišla na to, že je překvapivě přístupná sugesci. Stále ještě ji překvapovalo, jak snadno upadla do toho zvláštního, napůl omámeného stavu. Bude si muset na Cravena a jeho lidi dávat pozor. Všechny ty řeči o zjeveních a legendách jí už zřejmě lezou na mozek.

Člověk se pořád učí, řekla si Anna a zakrátko usnula.

Uprostřed noci ji vzbudil chlad. Byl to tentýž ochromující, mrazivý chlad, který cítila během Sářiny seance. Anna si roztržitě pomyslela, že už ten pocit začíná poznávat. Zavrtěla se a lépe se přikryla. Je to výplod její představivosti a jako s takovým s ním bude nakládat.

Tentokrát však chlad doprovázelo ještě něco jiného. Byl to zvláštní pocit naléhavosti a zlosti, pocit, že něco je velmi v nepořádku.

Anna otevřela oči a spatřila černovlasou, tmavookou ženu v jezdeckých šatech. Tentokrát stála u spojovacích dveří. Pocit nebezpečí byl v místnosti téměř hmatatelný.

Anna se na ženu dívala a uvědomovala si, že tentokrát necítí strach. Bledý přízrak nic neříkal, ale slov nebylo zapotřebí. Anna ihned pochopila, že se děje něco zlého. A že to ohrožuje muže, kterého miluje.

Aniž by ztrácela čas, odhodila přikrývku a vyklouzla z postele. Pod bosýma nohama okamžitě pocítila chlad, ale byl to normální, přirozený chlad, ne ten, který cítila v nějaké jiné rovině.

„Carloto?” zašeptala.

Žena v jezdeckých šatech se zachvěla a zmizela, ale Anna věděla, že nebude mít klid, dokud se nepodívá do Julianovy ložnice. Pocit ohrožení s přízrakem nezmizel.

Anna tiše otočila knoflíkem na spojovacích dveřích a nakoukla do Julianova pokoje. Tmu, kterou tam zanechala, když zhasla jeho lampu, teď protínal kužel světla od druhých dveří, které vedly z haly.

V ozářeném obdélníku dveří se rýsovala Julianova postava. Měl na sobě džíny, rukou se nedbale dotýkal dveří a zdravil se se Sárou.

„Jsem tu, protože tu musím být,” řekla Sára prostě. „Neměla jsem na vybranou. Nutkání je silné. Příliš silné, než abych odolala. Mezi tebou a mnou je přirozené příbuzenství. Cítila jsem to od chvíle, kdy jsem vstoupila do tohoto domu. Existuje základní jednota, které musí být dosaženo. Přišla jsem dnes v noci, abychom té jednoty dosáhli.”

„To je všechno součást vašich rituálů?” zeptal se Julian bez valného zájmu. Sára velice něžně zavrtěla hlavou, jen natolik, aby se jí na ramenou zavlnil těžký závoj plavých vlasů. „To se týká jen tebe a mne. Jsi dnes v noci sám, že, Juliane? Viděla jsem, že jsi sem šel sám. Ta žena, o které říkáš, že je tvoje snoubenka, nespí v tvé posteli. Já jsem také sama. Skoro celý život jsem sama. Umíš si představit, jaké to je být médiem ve světě slepých bláznů, kteří nevěří tomu, co vidím? Ztrácím síly, abych navazovala spojení s těmi na druhém břehu, tak, jak jsem to dělala dnes odpoledne, a většina těch, kdo to sledují, to považují jen za salónní hru. Zábavný trik.”

„A není to tak?”

„Není to hra, Juliane. Věř mi, že někdy si přeji, aby tomu tak bylo. Někdy si přeji být obyčejnou ženou s obyčejným zaměstnáním. Ale je nás tak málo, kteří umíme navázat kontakt. Tolik duchů je třeba osvobodit. Nikdy bych si neodpustila, kdybych zradila své poslání. Pořád bych cítila utrpení a slyšela pláč těch, kterým bych měla pomáhat.”

„Zdá se, že jste v pěkný pasti.”

„Copak nejsme všichni v nějaké pasti? Každý si tu past nedokáže uvědomit. Ale já ano, a myslím, že ty jsi muž, který o tom také leccos ví.” Sára zvedla ruku a dotkla se jeho tváře. „Máme tak málo příležitostí uniknout. Byla by škoda nevyužít každé šance. Ty a já dnes takovou šanci máme, Juliane.” Usmála se. „Aries. Beran. Znamení zvěrokruhu, které je příslibem velké síly a energie. Odvahy a síly vůle. Muž narozený v tomto znamení může být nebezpečný protivník nebo-” vzala jeho tvář do dlaní „-nebo báječný milenec.”

Anna viděla, jak si blondýnka stoupá na špičky, jasně se chystá Juliana políbit, a došla k názoru, že už toho bylo dost. Rozrazila spojovací dveře a vešla do Julianova pokoje.

„Proč by to mělo něco znamenat?” zeptala se vesele a potěšilo ji, jak Sára nadskočila a ucukla rukama od Julianovy tváře. „Aries je prostě náhodou Julianovo příjmení, není to znamení, ve kterém se narodil. Je mi líto, ale trochu jste se přepočítala, Sáro. Takové chybičky můžou zkazit celý večer.” Došla až k Julianovi a stoupla si vedle něj. Uvědomovala si, že ji pozoruje s lehkým pobavením. „Běžte pryč, drahoušku, a netrapte se kvůli Julianovi a té jednotě s ním. Myslím, že to oba přežijete, když jí nedosáhnete. Proč si nejdete popovídat s Carlotou? Ta vaši pozornost potřebuje víc než Julian. Jak vidíte, Julian nepotřebuje přijímat vaši velkorysou nabídku. Přeci jen není sám.”

Na okamžik se Sáře v očích namísto roztouženého, bezbranného výrazu objevil zuřivý vztek ženy, které někdo zhatil plány. Anna pociťovala hluboké uspokojení z toho, že tím někým byla právě ona. Sára ji dlouho upřeně pozorovala, pak se otočila na podpatku a rychle se chodbou vrátila do svého pokoje.

„Dala jsem jí tu ložnici ve stylu muzikálu třicátých let. Víš, tu s těmi černobílými schůdky, co vedou do černobílé postele. Spousta umělého pozlátka. Je to tam trochu teatrální, ale myslela jsem si, že se to k ní hodí.” Otočila se, právě když Julian zavíral dveře. Věděla už, že se zpátky do své ložnice nedostane jen tak. Přesto se pokusila rychle doběhnout ke dveřím.

„Ne tak rychle, dámo,” ozval se za ní Julian. V příštím okamžiku se jeho ruka pevně sevřela kolem jejího ramene. Vzdychla, když ji k sobě otočil. „Neřekla bys mi laskavě, co měla znamenat ta scéna?”

„Scéna? Neudělala jsem žádnou scénu. To naše drahá Sára dělala scénu.”

„Aha. Co tu dělala Sára, to vím. Mne ale zajímá, proč jsi mě přišla zachraňovat.”

Anna se mu podívala do očí. „Nevěřil bys mi, kdybych ti to řekla. Na mou duši, sama nevím, jestli tomu mám věřit.”

Julian zpozorněl. „Co to má znamenat?”

„No, vlastně mě probudilo totéž co onehdy v noci. Sen o duchu Carloty. Jenže, Juliane, ten sen byl tak živý. Těžko se to dá popsat. Jako by se mi pokoušela něco říct, něco, co se týkalo tebe. Cítila jsem strašně silné nutkání jít se na tebe podívat. Musela jsem se přesvědčit, že jsi v pořádku.”

„A už ses přesvědčila?” Odhrnul jí z tváře pramen rudohnědých vlasů a jeho tvář v přítmí zjihla. „Víš, jak si myslím, že se to stalo?”

„Jak?”

„Myslím že jsi ve spánku slyšela Sáru klepat na dveře a podvědomě sis to vyložila jako varování.”

„Ty myslíš, že jsem mohla slyšet, jak ti klepe na dveře?”

„Je to možné. Moje dveře nejsou přeci v hale daleko od tvých.”

Anna se zamračila. „Možná.” Vybavila si chlad, který ji obklopil spolu s pocitem nebezpečí. A pak si vzpomněla, jak se podezírala ze slabosti vůči sugesci.

„Každopádně jsi mi přiběhla na pomoc,” řekl zamyšleně. „Žárlila jsi, Anno?”

„Ta blonďatá podvodnice z tebe celý den nespustila oči,” řekla popuzeně. Pokusila se vykroutit z Julianova sevření, ale nepodařilo se jí to.

„Asi proto, že Hargraves u tebe pohořel,” zamumlal Julian. „Od začátku nás oba měli na mušce. Když jsi dala najevo, že nebudeš pro Dana snadnou kořistí, usoudila Sára, že je čas, aby to zkusila se mnou. Rozděl a panuj, pamatuješ?”

„Nevypadal jsi na to, že se jí chceš zbavit.”

„Byl jsem zvědavej.”

„To se vsadím.”

Julian zavrtěl hlavou a stále víc se bavil. „Ale ne, vážně, chtěl jsem slyšet, jak mi to poví.” „Podobné řeči můžeš slyšet na ulici na každém rohu!” „Ale od tebe jsem je každopádně neslyšel, viď?”

Anna zbledla. Stála nepřirozeně klidně, pořád ještě s jeho rukou na rameni, a pak sklopila oči. „Ne, neslyšel.”

Julian přidušeně zasténal, přitáhl ji k sobě a vzal její hlavu do dlaní. „Sakra, Anno, já jsem to tak nemyslel. Někdy ti říkám věci, kterých hned lituju. Nevím, co to v sobě máš, miláčku. S většinou lidí se mi jedná tak snadno. Ale s tebou… na tom teď nesejde.” Palci jí zvedl bradu a pátravě jí přejížděl pohledem po tváři. „Opravdu jsi žárlila, Anno?”

„Svým způsobem,” připustila. „Žárlil jsi na Dana?”

Zaváhal. „Svým způsobem.” Nastala další odmlka a pak Julian opatrně dodal: „Ne že bych doopravdy věřil, že s Hargravesem skočíš do postele.”

Anna se zasněně usmála. „Já jsem se také nebála, že bys přijal Sářinu nabídku. Jen mě hrozně štvalo, že to říká a že ty to posloucháš.”

„Asi takové pocity jsem měl v souvislosti s Hargravesem.” Prsty jí jemně přejížděl vzadu po krku. „Jenže mne to víc než jen štvalo. Bál jsem se, že tě přesvědčí, že je fajn chlápek. A zuřil jsem, že má tu odvahu se o tebe pokoušet. A na tebe jsem měl vztek, že ho vůbec posloucháš.”

„Ale nemyslel sis, že bych to nechala jít dál,” uzavřela Anna tiše. „Ne.” „A já jsem doopravdy nevěřila, že by sis vzal Sáru do postele.”

Dlouho se na sebe upřeně dívali a pak Anna tiše řekla: „Tomu se říká důvěra.”

Julianovy neklidné ruce se náhle sevřely kolem jejích ramen. „Důvěřuješ mi, Anno?”

„Vždycky jsem ti důvěřovala. I tehdy, když jsem si myslela, že tě nenávidím. Nikdy jsi mi nelhal.” Až na to, že jsi mi řekl, že se pro mne vrátíš. A teď už chápu, proč jsi to neudělal, dodala v duchu.

„Nikdy ti nedám důvod, abys tu důvěru ztratila,” zašeptal. „Přísahám.” Anna sebrala odvahu. „Na oplátku chci totéž. Tvou důvěru.”

„Ano.”

Odhodlání, s jakým pronesl to jediné slovo, Anně napovědělo, jak málokdy takovou vzácnost někomu dával. Náhle si uvědomila, že Julian Aries asi v životě důvěřoval málokomu a máločemu. Pocítila, jak jí prochází sladká bolest, když pochopila, jak mnoho jí Julian daroval, když řekl, že jí důvěřuje.

„Ach, Juliane, já tě nikdy nezradím,” šeptala přerývaně a přejížděla rty po jeho ústech. Byla to posvátná přísaha a on ji přijal. Pevně ji k sobě tiskl. Její vlasy mu splývaly přes rameno a flanelová noční košile se mu omotala kolem nohou.

Stáli tiše, jako by je k sobě vázalo zvláštní tiché pouto. Anna z něj čerpala naději a odvahu. Říkala si, že tělesná přitažlivost společně s důvěrou tvoří pevný základ, na kterém se dá stavět. Na Julianovu lásku bude možná muset čekat hodně dlouho. Ještě déle možná potrvá, než si Julian bude umět přiznat, že ji potřebuje i na jiné úrovni než tělesné, ale bude trpělivá. I kdyby to mělo trvat celý život. A do té doby si budou věřit. Hodně lidí se nedostane ani takhle daleko, ujišťovala se. Má štěstí.

„Ta tvoje noční můra,” mumlal jí Julian do vlasů. „Vystrašila tě zase?”

„Ne,” odpověděla roztržitě. „Bylo to zvláštní, ale necítila jsem ten děs a paniku jako posledně.”

„Mhm.” Opět se odmlčel. Jako by ho něco trochu zklamalo. Pak pokračoval v praktičtějším tónu. „Stejně u tebe ještě prohlídnu dveře a okna, než si zase půjdeš lehnout. Bude se ti líp spát.”

Cítila v jeho větě skrytou otázku, ale vtom ji napadlo něco jiného. Zvedla hlavu z jeho ramene. „Ještě jsi mi neřekl, jaká jsou v tomhle domě bezpečnostní opatření. Říkal jsi, že je prohlédneš.”

Přikývl. „Pěkná hrůza. Když uvážíme, kolik je v domě cenností. Překvapuje mě, že sestra paní Creswellové nebyla opatrnější. Už samotné ty vázy v knihovně musí mít obrovskou cenu. A to nemluvím o obrazech a tom nóbl porcelánu.”

„Všechno to má obrovskou cenu. Proto si Michael myslel, že by tenhle dům mohl být pro Cravena a jeho přátele neodolatelným lákadlem. Nemám ponětí, proč sestra slečny Creswellové nenechala instalovat víc bezpečnostních zařízení. Zřejmě nikdy neměla problémy.”

„Časy se mění. Až tohle skončí, někdo by měl nové majitelce poradit, co by měla udělat, aby svůj majetek ochránila,” řekl Julian zamyšleně. „Co myslíš, měla by zájem najmout si na to mne?”

Anna zadržela dech. Bylo to poprvé, co se Julian vůbec zmínil o nějaké budoucnosti. „Jsi na tyhle věci opravdu odborník?”

Ústa se mu zkřivila v úšklebku. „Jo, asi bych mohl říct, že jsem odborník. Je to jedna z odborností, které jsem získal během své, mhm, bývalé kariéry. Jen mě nikdy nenapadlo, že bych to mohl někde prodat.”

„Děláš si legraci? Dnes lidé platí velké peníze za tohle poradenství. Potřebuje ho průmysl stejně jako soukromé osoby, jako je například slečna Creswellová. Najala by tě bez váhání,” prohlásila Anna rozhodně.

„Myslíš?”

„Rozhodně.”

„Mmm. No, budu o tom přemýšlet. V posledních šesti měsících se mi zdálo, že nemám moc prací na vybranou,” zabručel. Pak přimhouřil oči. „Opravdu tě tentokrát ta noční můra nevyděsila?”

„Máš strach, že bych ještě mohla dostat hysterický záchvat?” „To ne, ale posledně jsi byla dost rozrušená.”

Annu náhle něco napadlo a potlačila lehký úsměv. „Byla, vid? Možná že tentokrát jsem se nesložila jen proto, že jsem měla práci se zachraňováním tvé cti.”

Zdálo se, že Julian na té situaci nevidí nic k smíchu. Vypadalo to, že hledá slova. „Teď, když jsi mě zachránila před osudem horším než smrt, zajímalo by mě, jestli myslíš, že - mhm - klidně usneš. Když budeš ležet sama v tý pitomý posteli, asi se ti začne vybavovat, jak byl ten sen živý.”

„Opravdu to vypadalo jako skutečnost.”

„Možná by ti pomohlo rychleji usnout, kdybych byl s tebou,” navrhl Julian jakoby mimochodem.

Anna si uvědomila, že to není žádný dvojsmyslný návrh. Julian se jí opatrně a nejistě snaží nabídnout podobnou útěchu, jakou mu ona poskytla předtím. A přestože vlastně nepotřebovala útěchu po zlém snu, hladově po ní toužila z jiných důvodů.

Je to další krůček vpřed, pomyslela si, když přikývla a vedla ho ke spojovacím dveřím. Julian možná neumí poprosit o něžnou, láskyplnou péči, ale jestli se pomalu učí ji nabízet, rozhodně dělá pokroky.

„Děkuji, Juliane,” zamumlala, když si lehla na kruhovou postel. „Nemáš představu, jak skutečně duch Carloty dnes v noci vypadal. A tak hrozně se tu ochladilo. Bylo to velmi zvláštní. Víš, že jsem napůl cítila její přítomnost dnes odpoledne, když Sára upadla do transu?”

Julian se posadil vedle ní a silnýma rukama jí začal přejíždět po ramenou. Bylo to nečekaně uklidňující. „Myslím, že tě to všechno moc vzrušuje,” prohlásil vážně. „Kdybychom do toho nebyli tak zapletení a kdybychom dům už neukázali Cravenovi, vážně bych uvažoval o tom celou akci zrušit.”

„Na to už je příliš pozdě. Kromě toho, už by to brzy mělo skončit. Sára nám ještě předvede jednu nebo dvě seance, při kterých se dozvíme takzvanou pravdu o Carlotě. Pak prohlásí, že ta ubohá žena je ,svobodná’ a Craven a jeho banda odtáhnou. Skončí první etapa. Co bude pak, Juliane? Budeš dům hlídat osobně nebo na to někoho najmeš?”

„Jeden člověk nemůže hlídat dům čtyřiadvacet hodin denně. Vezmu si na pomoc někoho zvenčí.”

„Koho?”

„Mám pár známých,” řekl pomalu. „Lidí, kterým by ta práce přišla vhod.” „Další nezaměstnaní agenti?” zeptala se Anna suše.

„Dalo by se to tak říct. Moje bývalá práce je dost nebezpečná. Hodně lidí odchází předčasně na odpočinek,” zabručel Julian.

Anně se nelíbil drsný tón, který se mu vloudil do hlasu. Zdálo se, že se jeho prsty na jejích ramenou napjaly. „Juliane?”

„Ano?”

„Je Aries něco víc než tvoje příjmení? Je to také znamení, ve kterém ses narodil?”

Jeho ruce na jejích ramenou ustaly v pohybu. „Chceš říct, že si nejsi jistá? Ani po tom ironickým proslovu k Sáře?”

„Já ani nevím, kdy máš narozeniny. Mám ale takový dojem, že bys mohl být Beran -Aries.”

„Proč?”

Líně se otočila na záda. Vábivě se usmála a cítila, jak ji naplňuje láska. „No, myslím, že Sára mohla mít v lecčems pravdu.”

„Myslíš?”

Anna přikývla. Trošku se styděla, když si uvědomila, že ho vyzývá k milování. Ale může mu přeci dát trochu něhy. V celém svém životě jí zažil tak málo.

„Ano, myslím si to. Určitě měla pravdu v té druhé věci. Jsi báječný milenec.” Anna vztáhla ruce a přitáhla ho k sobě.

Přivinul se k ní celou silou. Váha jeho těla ji tiskla do prostěradla a svět někam zmizel. Uvědomovala si, jak se drsné chloupky na jeho prsou třou o její bradavky, těšila se z doteku jeho boků, když se nadzvedla, aby mu vyšla vstříc.

A pak, když už si myslela, že se chystá do ní proniknout, zjistila, že ji podrobuje sladkému mučení na samém prahu palčivé rozkoše. Úmyslně ji škádlil tím, že do ní vstoupil jen částečně, a pak téměř okamžitě unikl. Znovu a znovu opakoval to divoké smyslné mučení, až mu Anna divoce zaťala prsty do ramen a nohama ho objímala kolem pasu. Bezmocně, žádostivě a úpěnlivě ho prosila, aby si ji vzal úplně.

Úplně se ztratila v náporu svých citů a teprve mnohem později si uvědomila, že pořád ještě neví, jestli se Julian narodil ve znamení Berana nebo ne.

Jedinou odpovědí, které se jí té noci dostalo, bylo hlasité předení té obrovské kočičí šelmy, která se jí zmocnila.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Anna té noci špatně spala. Překvapilo ji to, protože po vášnivém milování s Julianem měla být příjemně unavená.

Jeho milování bylo tentokrát jiné. Nevěděla přesně, jak by ten rozdíl pojmenovala, ale měla pocit, že v něm bylo méně pocitu zoufalství. Jako by se Julian všemožně snažil přijmout dar, který se mu pokoušela dát. Zdálo se, že je omráčen její něžnou přímočarostí, že ho fascinuje její ochota začít milování. Byl předtím velmi unaven a Anna věděla, že těch pár hodin spánku před tím, než přišla Sára, mu pravděpodobně nestačilo k obnovení sil. V žádném případě to ale nebylo znát na způsobu, jakým se s ní miloval.

Anna si upřímně pomyslela, že Julian nebyl jediný, koho její něžný útok překvapil. Jí samotné to trochu vyrazilo dech. Chtěla tu noc přeci spát sama. Sára v Julianově pokoji však úplně změnila její plány.

Tak proč nemůže spát? Neklidně se otočila na bok. Julian hluboce spal. Hlavu měl otočenou k ní a pokrývka mu sklouzla z ramen. V bledém světle sinalého měsíce viděla jizvu, která se mu táhla po zádech.

Anna přemýšlela o tom, jestli jí někdy řekne celou pravdu o tom, co se stalo na té poslední výpravě. Nemělo smysl na něj naléhat. Možná o tom nikdy nedokáže mluvit. Jak to říkal? To nejlepší, co můžeš udělat se zlým snem, je hodit ho za hlavu.

Ještě před několika dny byla přesvědčena, že udělala chybu, když vtrhla do Julianova pečlivě střeženého soukromí. Teď nevěděla, co si má myslet. Dnes v noci to přeci vypadalo, že Julian dělá pokroky. Mluvili o budoucnosti a mluvili o důvěře.

Jindy mívala Anna pocit, že nemá právo zasahovat do způsobu uzdravování, který si Julian zvolil. Bylo to riskantní nejen pro něj, jak si Anna přiznávala, ale také pro ni. Byla pak příliš zranitelná, příliš otevřená bolesti. Možná se Julian trochu mění, ale jeho hořkost a jeho hrdost leží pořád ještě těsně pod povrchem.

Ani toto poznání však nebylo příčinou jejího neklidu. Ležela a přes Julianova nahá ramena se dívala na bledý měsíc nad oceánem. Uvědomila si, že mlha trochu zřídla. Do rána pravděpodobně zase zhoustne.

Mlha trochu zřídla, opakovala si. Zřídla natolik, že by člověk s trochou opatrnosti mohl sám sejít k pláži. Samozřejmě by to klouzalo. Povrch útesu byl zrádný i za dne. Ale při opatrné chůzi a s baterkou by bylo možné.

Pane na nebi! Anna nevěřícně zavřela oči. Bylo naprosto nepochopitelné, že o takové věci vůbec uvažuje. Copak se zbláznila? Kterého idiota by mohlo napadnout jít dolů na pláž uprostřed noci?

Carlotu.

Anna se zhluboka nadýchla, aby se uklidnila. Přesně o takovéto noci sešla Carlota na pláž. Byla to noc ke konci podzimu a mlha znamenala nejen nebezpečí, ale také úkryt.

Anna se neklidně rozhlédla po ztemnělé místnosti a ulevilo se jí, že nikde nevidí siluetu svého podivného nočního hosta. Už má asi moc bujnou fantazii. Je noc a záhady v domě už jí lezou na mozek. Nic víc v tom není. Julian jí jasně řekl, že je někdy těžké poznat rozdíl mezi skutečností a iluzí.

Anna vzdychla a snažila se uvolnit. Neklid však nezmizel, a když se dostavil další mlhavý den, byla ještě napůl vzhůru.

Když Julian otevřel oči, zjistil, že Anna nespí a klidně leží vedle něj. Beze slova ji chvíli pozoroval. Viděl, že její pohled je upřen ven z okna. Cítil se lépe než několik posledních měsíců, a když si to uvědomil, pocítil spokojenost. Dobře si odpočinul, nic ho nebolelo a dokonce měl hlad. Už si ani nepamatoval, kdy měl opravdovou chuť na snídani.

Ale snídaně nebyla to jediné, na co měl chuť. S lenivým očekáváním natáhl ruku a pohladil linii Annina hrdla. Vypadala dnes ráno tak něžně a rozespale. Hlavou mu probleskla vzpomínka na to, jak ho včera večer k sobě stáhla.

Ve chvíli, kdy se prsty dotkl její kůže, sebou však až příliš rychle cukla a otočila se. Bylo v ní napětí, kterému nerozuměl. Škubla sebou, jako by ji jeho dotek vystrašil.

„Anno?” Naklonil se blíž a majetnicky ji políbil na ústa. „Je všechno v pořádku? Jak ses vyspala?” Usmál se a čekal na odpověď.

„Dobře.”

Julian zamžikal a malátně si uvědomil, že to je lež. „Určitě?”

„Kolik je hodin? Mám pocit, že už je dost pozdě.” Otočila se a očima hledala hodiny. „Není pozdě. Prue nepřijede dřív než za hodinu. Jen klid. Máme spoustu času.” Julian zajel špičkou prstu do výstřihu flanelové noční košile. Hladil ji pod látkou a upřeně se jí díval do očí. „Máš na něco chuť?”

„Ne.”

Julian skryl své zklamání. Možná nepochopila dvojsmyslnost jeho otázky. „Ani na tohle?” Horkými prsty přejížděl po jejím prsu a vychutnával její ženskou plnost. „Juliane, já. nejsem. totiž.”

Cítil, jak bradavka začíná pod jeho dotykem tuhnout. Snad tu nebude ležet a říkat mu, že ho nechce! Něco je dnes ráno v nepořádku. To napětí v ní není způsobeno tělesnou touhou, ale je velice skutečné.

„Lituješ včerejší noci?” zeptal se naléhavě a nevědomky sevřel její prs pevněji, jako by ji chtěl uvěznit.

„Juliane, já myslím… myslím, že možná všechno uspěcháváme.” Co to s ní je? Včera v noci si začala. Nemá právo dnes ráno měnit rozhodnutí, říkal si s uraženou ješitností. Byl skoro v pokušení násilím jí ukázat, že jí nedovolí, aby ho takhle dráždila. Možná není takový, jako byl před šesti měsíci, ale to neznamená, že je tak slabý, aby si s ním dělala, co chce.

„Promiň, Juliane. Jen se dnes ráno cítím nějak divně. Jsem trochu nervózní. Budu ráda, až tohle všechno skončí.”

Nelíbilo se mu, s jakou jistotou to řekla. Znělo to až příliš, jako by se ho chtěla zbavit. „Myslíš,” varovně zavrčel, „že tě nechám odejít ze svýho života, až skončí tahle záležitost s Cravenem?”

Zdálo se, že Anna úporně přemýšlí. „Myslím, že oba potřebujeme čas, Juliane.”

Namísto rozespalé ranní vášně, která v něm předtím narůstala, začal v něm bublat vztek. Věděl, že je mu to asi vidět na očích, protože viděl obavy v jejím pohledu. „Jsem ochoten dát ti čas, dámo, ale nedovolím ti, abys každý den měnila názory. Nebudeš mě jednou svádět a podruhé se ode mne odtahovat. Nikdy bych neřekl, že jsi ten typ, který takhle využívá sexu. Ale jestli taková jsi, radši vezmi na vědomí, že já zase nejsem ten typ, který by ti to strpěl.”

„Ale Juliane, nikdy jsem si s tebou nechtěla zahrávat,” namítla.

„Tak proč si dnes ráno hraješ na netýkavku?”

„Nehraju si na netýkavku! Říkala jsem ti, že jsem jen trochu neklidná. Trochu nejistá. Vůbec si nejsem jistá, že náš vztah rozvíjíme správně. Vlastně vím docela určitě, že jsem spoustu věcí zpackala.”

„Už je pozdě měnit svá rozhodnutí.” Byl ale trochu vyvedený z míry. Skutečně byla nervózní a napjatá a on vůbec nevěděl, jak s ní má jednat. To poslední, co by si přál, by bylo ji odehnat. „Podívej, Anno, já nejsem žádnej netvor. Než ses v Coloradu objevila u mejch dveří, šest měsíců jsem neměl ženskou.”

Okamžitě si uvědomil, že plácl hroznou hloupost. Pokoušel se jí přeci vysvětlit, že když po ní zatouží hned ráno po tom, co se s ní miloval v noci, není to nic nenormálního. Jenže ona reagovala, jako by ji uhodil do tváře.

„Tak o tohle ti šlo posledních pár nocí? Vynahradit si šestiměsíční abstinenci?” zasyčela a snažila se vyhrabat z postele.

„Anno, propánaboha! Víš, že jsem to tak nemyslel! Co to s tebou dnes ráno je? Včera v noci.”

Nečekala, až uslyší jeho rozbor včerejší noci. Dveře do koupelny se za ní hlasitě zabouchly. Julian se se zaúpěním zhroutil zpátky na polštář a proklínal se za to, jaký je idiot.

Než se Anna osprchovala, Julian její ložnici vyklidil. Než vešla dovnitř, opatrně otvírala dveře a mžourala na postel. Když zjistila, že má pokoj jen pro sebe, pocítila úlevu, ale i zklamání.

Spěšně se oblékla do olivových kalhot a košile vojenského střihu. Vzala si široký kožený pásek a kozačky na nízkém podpatku. Vypadala elegantně a oblečení jí dodávalo vnitřní sílu. Když šla sama se schodů, uvědomila si, že ji dnes bude opravdu potřebovat. V krvi pořád ještě cítila zvláštní neklid a nejasné napětí.

Projít se po snídani po pláži by mohlo být příjemné, pomyslela si, když vešla do jídelny a našla tam Prue, jak si nalévá kávu.

„Dobré ráno, Anno. Jak jste se vyspala?”

„Fajn.” Nemělo smysl pouštět se do podrobností o neklidné noci. „Ta káva vypadá výborně.”

„Mmm.” Prue labužnicky usrkávala ze svého šálku. „Dala jsem si trochu už doma, ale po té jízdě mlhou jsem ještě hrnek potřebovala. Venku to vypadá jak v plechovce šedivý barvy.” „Neměla jste to riskovat,” kárala ji Anna. „Určitě bych pár dnů zvládla vaření pro těch

několik lidí.”

„No, jestli to zítra ráno nebude lepší, možná že vaší nabídky využiju. Několikrát za rok tu máme takovéhle mlhy po celým pobřeží a vždycky hrozně stoupne počet dopravních nehod.”

„Tak platí. Ať vás ani nenapadne zítra přijet do práce, jestli se nevyjasní.”

„Děkuju.” Prue se usmála. „Manžel měl trochu obavy. Řekla jsem mu, že mě potřebujete, protože je třeba vařit pro hosty a uklízet po nich.” Prue si znovu usrkla kávy. „Je to trochu zklamání, co?”

„Co myslíte?” Anna znovu přemýšlela o procházce na pláži.

„To zaříkávání duchů. Včera mi ta seance přišla trochu slabá. Čekala jsem víc vzrušení.”

„Já vím,” řekla Anna zamyšleně. „Já také.” Uvědomila si, že je to pravda. Podle poznámek jejího bratra Craven obvykle předváděl vzrušující podívanou. Duchovi v domě se zatím dostalo jen dost vlažného pokusu o spojení. Očekávala, že podvodníci jako je Craven a jeho parta budou předvádět pestřejší divadlo. Na druhé straně, jejich klidné vystupování možná lidi spíš přesvědčí o jejich poctivosti. Pak se v myšlenkách znovu vrátila k pláži.

Bylo by v takové mlze možné najít cestičku dolů k zálivu? V noci by to bylo bývalo snadnější. Měla by aspoň bledé světlo měsíce. Dnes ráno by neviděla dál než tak metr před sebe.

Nesmysl. Už ta představa, že by šel někdo na procházku v téhle šedivé kaši, byla úplně praštěná. Anna tu myšlenku zaplašila ve chvíli, kdy do místnosti vešla Sára a za ní Dan Hargraves. Oba velmi zdvořile pozdravili Prue a Annu. Sára se chovala, jako by se v noci nic nepřihodilo, a prohodila pár nezávazných poznámek o počasí.

„Pomáhá tohle ponuré počasí při navazování kontaktů s duchy?” zeptala se Prue se zájmem, když přinesla podnos s topinkami a slaninou.

„Je to zvláštní, ale pomáhá,” řekl Dan ledabyle, když si bral topinku. „Atmosférické poruchy, jak se zdá, někdy uvolňují víc energie, než může zjevení pro kontakt spotřebovat. Proto nejspíš většina starých pověstí vypráví o temných a bouřlivých nocích,” dopověděl s úsměvem.

„Možná je to proto, že médium se při nestálém počasí může lépe naladit,” poznamenala Sára nejasně. „Kde je Thomas?”

„Viděl jsem ho v knihovně s Julianem,” řekl Dan. „Vypadalo to, že jsou hluboce zabráni do nějaké debaty. Nechtěl jsem je rušit.”

„Velice zajímavá debata,” řekl Craven bodře, když vcházel do místnosti následován klidně se tvářícím Julianem. „Pan Aries mi právě říkal, že slečna Creswellová má v plánu modernizovat zastaralé bezpečnostní zařízení v tomhle domě. Já bych to na jejím místě rozhodně udělal. Je tady pár mimořádně vzácných kousků.”

Pokud mezi třemi členy Cravenovy skupiny proběhlo nějaké tiché sdělení, Anna to v žádném případě nezaregistrovala.

„Kdy to chce nechat udělat?” zeptala se Sára znuděně.

„Za pár týdnů,” řekl Julian, jako by ho to nezajímalo. „Tak nějak to říkala, viď, Anno?”

„Myslím že ano,” odpověděla Anna poslušně. V duchu se ptala, jestli celý tenhle plán má aspoň jiskřičku naděje na úspěch. Možná že se Michael v Cravenovi a jeho lidech zmýlil. Možná že to jsou přeci jen poctiví lidé.

„Kdy bude další seance?” zeptala se Prue.

Craven se usmál a kývl směrem k Sáře. „To záleží na ní. Jaké jsou dnes vibrace, Sáro?”

„Slabé, ale cítím je. Myslím, že to stojí za pokus.”

„Dnes ráno?” zeptal se Dan.

„Ano, to bude v pořádku,” přitakala Sára tiše.

Druhá seance se konala po snídani a začala stejně jako první. Sára požádala o rozdělání ohně a Julian jí vyhověl. Skupinka se znovu sesedla v obývacím pokoji mlhou obklopeného domu a sledovala, jak se Sára prozpěvováním dostává do transu.

Tentokrát však Anna necítila nic zvláštního. Všechny její pocity přehlušovalo nutkání jít se projít po pláži. Julian, tišší než obvykle, se posadil vedle ní. Zdálo se, že si uvědomuje její neklid a dělá mu to starosti. Anna na sobě několikrát pocítila jeho zadumaný pohled. Snažila se nevšímat si toho a soustředit se na Sářin výstup.

„Carloto, přišli jsme, abychom slyšeli pravdu. Vyprávěj nám svůj příběh, aby ses mohla osvobodit. Budeme ti věřit,” prozpěvovala Sára tiše.

Znovu a znovu, se zavřenýma očima, volala Sára ducha Carloty. Anna vycítila, jak v ní narůstá netrpělivost. Je to k smíchu, říkala si. Carlota není v téhle místnosti. Procházka po pláži by odkryla víc než Sářina komedie. Vážně přemýšlela o tom, jak by tiše vyklouzla ven, když Sára náhle ztuhla.

„Ano,” vydechla Sára téměř neslyšně. „Jsem tady. Cítím tě, Carloto. Řekni nám.”

Skupinka před krbem ztichla a Sára napjatě čekala a poslouchala. Dan všechno pilně nahrával a Craven seděl v předklonu a tvářil se soustředěně. Prue ani nedýchala vzrušením. Julian se tvářil znuděně.

Anna se podívala z okna a napadlo ji, jak hustá je teď asi mlha na cestičce k pláži. Kdyby potichu vyklouzla, mohla by být dole u zálivu dřív, než by si někdo všiml, že odešla.

Ne, Julian by si to uvědomil. Ta myšlenka Annu otrávila, a tak dál poslušně seděla, zatímco Sára si vyměňovala informace s neexistujícím Carlotiným duchem.

„Rozumím, Carloto. Řeknu to ostatním. Budou tomu věřit.”

Ovzduší bylo nabito napětím a Anna musela uznat, že Sára skutečně vypadá, jako by věřila tomu, co vidí. Prue nevypadala dnešní seancí zklamaná, přestože ji nedoprovázely žádné viditelné efekty.

A pak, docela nečekaně, bylo po všem. Sára hlasitě zavzlykala, několikrát zalapala po dechu a půvabně se zhroutila. Dan vztáhl ruce, aby ji zachytil. Znovu došlo na brandy.

„Je to dost prostý příběh,” vysvětlovala, když se Prue zeptala na podrobnosti. „Carlota říká, že tu noc, co ji manžel našel a zabil, nechtěla uprchnout s milencem. Říká, že ona a Diego, tak se jmenoval její milenec, se dohodli, že jejich láska nemůže být naplněna, aniž by to poskvrnilo čest obou jejich rodin. Říká, že se naposledy sešli, aby si dali sbohem, a právě tehdy je nachytal její muž. Nechtěl slyšet pravdu. Zavolala na Diega, aby utekl, že to

manželovi všechno vysvětlí sama. Diego uprchl, ale Carlotě se nepodařilo přesvědčit manžela, který si myslel, že ji překvapil ve velmi choulostivé situaci.”

„Takže manžel ji uškrtil, místo aby si poslechl pravdu,” přikývla spokojeně Prue.

„Ta ubohá žena zemřela násilnou smrtí a ztratila čest. Tehdy znamenala dobrá pověst všechno. Zemřela a věděla, že svět ji bude považovat za nevěrnici. Její poslední myšlenka - to bylo přání, aby se svět dozvěděl pravdu,” vzdychla Sára soucitně. „Chtěla, aby se všichni dozvěděli, že navzdory pokušení zůstala věrná.”

„Ta silná, úpěnlivá touha po spravedlnosti v okamžiku smrti v kombinaci s násilím, to byly zřejmě faktory, které ji připoutaly k tomuto domu,” podotkl Craven. „Co teď? Myslíš, že je volná?”

„Thomasi, jsem příliš vyčerpaná, než abych cítila její přítomnost, i kdyby tu ještě byla. Budu to vědět až zítra ráno. Každou noc jsem si její přítomnost velmi silně uvědomovala. Jestli je tu ještě uvězněna, v noci ji zase ucítím. Jestli je volná, budu vědět, že odešla.”

Craven přikývl. „A jestli ano, můžeme ráno odjet. Nechceme přeci slečně Creswellové účtovat zbytečné výlohy.” Něžně Sáru poklepal po rameni. „Máš všechno zaznamenané,

Dane?”

„Sezení mám nahrané na pásku, ale budu jako obvykle chtít mluvit se Sárou, než zapomene důležité podrobnosti. Co říkáš, Sáro? Cítíš se na naši obvyklou analýzu?”

„Myslím že ano,” kývla blondýnka. Posadila se na pohovce, kam ji Dan položil poté, co se zhroutila. Položila sklenku s brandy a unaveně se usmála. „Rychle se to ztrácí, Dane. Radši si s otázkami pospěš.”

Dan se rozhlédl po ostatních. „Nebude vám vadit, když to uděláme mezi čtyřma očima? Pro Sáru je těžké vzpomenout si na všechno, když má obecenstvo.”

„Ovšemže ne,” řekla rychle Anna. „Jen si to v klidu proberte,” dodala a vyšla z obývacího pokoje.

Ostatní vyšli za ní, ale Anna nečekala, aby s nimi poslední události zhodnotila. Vyšla po schodech, šla rovnou do své ložnice a přibouchla za sebou dveře. Potom vyndala ze skříně červené sako. Musí se dostat z domu, než ji ten neklid dožene k šílenství.

Když o několik minut později vyšla ze svého pokoje, slyšela, jak Julian mluví s Cravenem v hale pod schody. Z náhlého popudu, protože se nechtěla vystavovat řadě otázek, zamířila k zadnímu schodišti. Vedlo dolů do kuchyně. Anna potichu odešla do husté šedé mlhy.

Musela postupovat pomalu, ale cesta nebyla tak zrádná, jak si představovala. Viděla asi metr před sebe a to stačilo, aby si byla jistá. Zvuk příboje v zálivu pod útesy ji vedl správným směrem.

Anna opatrně sestupovala po krátkém útesu k moři, tu a tam trochu uklouzla po vlhké cestě. Během svého pobytu se zatím po pláži prošla jen jednou, a tehdy se vydala od zálivu na jih. Dnes půjde na sever. Byla si směrem úplně jistá.

Když se blížila k pláži, ujely jí pod nohama oblázky a málem ztratila rovnováhu. Sjela vestoje až dolů a za ní dopadla sprška drobných kamenných úlomků.

První, čeho si všimla, bylo, že je odliv. Dostat se kolem severního výběžku kamenné stěny, která lemovala záliv, nebude dnes ráno problém. Vždycky žila na Středozápadě, a tak věděla jen málo o rytmu střídání přílivu a odlivu, ale měla pocit, že někdy je asi celá plošina zálivu pod vodou. Louže mezi skalami svědčily o tom, že se tam moře opakovaně vrací.

Když kráčela k severnímu výběžku zálivu, zahalil ji mlžný opar. Cítila neodolatelné nutkání tu oblast prozkoumat. Když to udělá, zbaví se neklidu, který ji ovládal.

„Anno!”

Když k ní skrz mlhu pronikl Julianův hlas, okamžitě se zastavila. „Anno, kde jsi?” Podráždění se v ní mísilo s vědomím, že bude muset odpovědět. „Juliane!” volala. „Jen se procházím. Neměj o mne starost!”

Neozvala se žádná odpověď, ale Anna cítila, že Julian sestupuje za ní. Náhle ji napadlo něco, co zastínilo její původní rozhodnutí prozkoumat severní konec zálivu.

Julian se přeci nemůže vystavovat té vlhké, chladné mlze. Měl by být v teple. Vždyť chladný vzduch by mu mohl přivodit další záchvat té podivné horečky.

„Juliane?” Zamračila se a snažila se po sluchu sledovat jeho sestup. Pohyboval se mnohem tišeji než předtím ona. To je asi další návyk, který získal při svém předchozím zaměstnání, pomyslela si.

„Tady jsem,” zabručel a vystrašil ji, když se náhle vynořil z mlhy. Tvářil se vztekle. „Co to proboha děláš?”

„Co dělám?” odsekla a prohlížela si jeho obnošenou koženou bundu a džíny. „To bych se měla já ptát tebe. Já se jen procházím. Ty vůbec nemáš co být venku v takovémhle počasí. Máš vůbec rozum? To se naschvál pokoušíš dostat zase tu horečku?”

Přistoupil k ní s rukama v kapsách staré bundy. „Kterej blázen by se procházel v takovýmhle počasí?”

„Chtělo se mi. Nic se mi nemůže stát. To ty bys měl mít dost rozumu a nechodit ven. Vrať se do domu, Juliane. Nechci, abys zase onemocněl.” Otočila se a chtěla pokračovat ke vzdálenému konci zálivu, ale zadržely ji Julianovy silné prsty.

Když ji k sobě prudce otočil, uvědomila si, že z něj sálá vztek. Když uviděla jeho blýskající se oči, zadržela dech. Tváří v tvář rozzuřenému lvu instinktivně strnula a zapomněla na svůj úmysl prozkoumat okolí.

„Je mi líto, jestli tě moje nemoc zatěžuje,” začal rozčileně.

„Ale Juliane, nikdy jsem neřekla-”

„Jen si uvědom, že jsem tě nikdy nežádal, aby ses tou zatracenou horečkou zabývala. To tys trvala na tom, že si budeš hrát na ošetřovatelku. Jestli jsi přišla na to, že tě to všechno trochu otravuje, můžeš dávat vinu jen a jen sobě.”

„Juliane, moc dobře víš, že jsem nikdy-”

„Říkalas, že chceš mou pomoc. Moji ochranu. Tak ji tedy máš. Ale dohodli jsme se mimo jiné na tom, že budu mít velení, vzpomínáš? Že budeš dělat, co ti řeknu. A teď říkám, že nechci, abys chodila sama na procházky v mlze. Tahle krajina je zrádná. Nevíš nic o přílivu a odlivu, nevíš nic o terénu. Částí mé práce je hlídat tě - a to poslední, co připustím, je, abys někam sama odešla.”

„Chtěla jsem se jen projít, Juliane. Už mi to leze na nervy, být pořád zavřená v domě.” „Už od rána se chováš divně,” namítl. „Od chvíle, cos ode mne vztekle utekla do koupelny.”

„No a co jsi čekal, když jsi naznačil, že doháníš ztracený čas, protože jsi už šest měsíců neměl ženu?” rozčilovala se a zapomínala na opatrnost.

„Budeš mi muset odpustit moje zvířecký choutky i sklony onemocnět v nevhodnou dobu. Pamatuj si, že člověk někdy v životě dostane to, o co si řekne, a ty sis řekla o mne. Jestli nesplňuju tvoje očekávání, máš smůlu. Momentálně se s tím nedá nic dělat. A teď koukej vyšlapat zase pěkně nahoru, než tě tam dotáhnu.”

Anna polkla. Věděla, že prohrála. Nemá cenu prosazovat svou. Julian je schopen udělat přesně to, čím jí pohrozil. Vyčítavě se na něj podívala, pak ho opatrně obešla a vydala se po cestičce nahoru.

Mlčky šplhala vzhůru a cítila, že Julian jde těsně za ní. Několik kamínků, které se jí uvolnily pod nohama, se sesypalo na Juliana, ale neřekl nic. Ani jeden z nich nepromluvil, dokud nevyšplhali nahoru na útes a nevykročili zpátky k domu. Pak Julian vyhrkl: „Pokud jde o mý, ehm, zvířecký choutky.”

„Co je s nimi?”

Nadýchl se. „Ráno jsi mě špatně pochopila.”

„Vážně?”

„Nikdy jsem nechtěl naznačit, že se s tebou chci milovat jen proto, že jsem posledních šest měsíců s nikým nespal!”

„Opravdu?” řekla posměšně.

„Anno, chtěl jsem se s tebou ráno milovat, protože. protože jsem po tobě toužil,” vybuchl. „Vždycky jsem po tobě toužil. Vlastně od chvíle, kdy jsem tě poznal. A ty to víš.” Ruce v kapsách červeného saka se sevřely v pěsti. „Ano?” „Ano, sakra, víš to moc dobře! Protože mě od začátku taky chceš.”

Anna sebou trhla a nenapadla ji žádná odpověď. Byla to pravda. „Snažíš se snad svým nenapodobitelným způsobem omluvit za tu poznámku ráno v posteli?” „Já se neomlouvám. Vysvětluju,” odsekl.

Anna se najednou usmála. Nedokázala potlačit pobavení. „Ano, jistě, ale u tebe, Juliane, je to totéž co omluva. Asi jediná, jakou kdy od tebe uslyším. Musím si toho považovat.” Ostražitě ji pozoroval. „Znamená to, že se přestaneš chovat tak divně?” „To jsem se vážně chovala tak zvláštně?” zeptala se zvědavě.

„Byla jsi taková, no, vzdálená. Jako bys na něco myslela. Jsi podrážděná a zdálo se mi, že tě moc nezajímalo to duchařský divadlo.”

„Ráno jsem ti říkala, že jsem nervózní. Neklidná. Nedokážu to vysvětlit, Juliane. Nějak to na mne všechno doléhá. Budu ráda, až bude po všem.”

„Trápí tě ta záležitost s duchy nebo problém nás dvou?” zeptal se bez obalu. „Ráno jsi říkala něco o tom, že potřebuješ čas.” Julian upřel pohled na obrovský tmavý dům, který se před nimi vynořil z mlhy.

Anna vycítila jeho napětí. Poznala, že Julian neví, jak má o jejich vztahu mluvit.

„Myslím, že by nám to prospělo,” zamumlala tiše. „Musíš uznat, že za ten týden se nám to vymklo z ruky.”

„Protože jsme spolu spali? Tomu říkáš vymknout z ruky?”

„Ty na to nemáš stejný názor?” zeptala se suše.

Pokrčil rameny. „Ne. Pokud jsme si my dva nablízku, spát spolu prostě musíme.”

Znovu v ní vzplál vztek. Zdálo se, že dnes, kdy je tak nezvykle nervózní, se jí Julianovy ledabylé poznámky dotýkají víc než jindy. „Jestli je blízkost to jediné, co ovlivňuje tvůj milostný život, snadno se s tím vypořádáme. Dnes v noci můžeš spát ve svém pokoji, Juliane!”

DESÁTÁ KAPITOLA

Sex není to jediné, co je nevyhnutelné, pomyslela si Anna o mnoho později, když si lehala sama do postele. Jestli zůstane Julianu Ariesovi nablízku, bude k němu stále pevněji připoutaná. Ale možná, že její láska k němu je vlastně od počátku také nevyhnutelná.

Anna si neklidně natřepala polštář, otočila se a zadívala se z okna. Venku byla stále hustá mlha. Z nějakého důvodu si však byla naprosto jistá, že s pomocí baterky se dostane dolů z útesu.

Přesně takové mlhavé noci sestoupila kdysi z útesu Carlota. Neměla na sobě černé krajkové šaty, když se o to pokoušela. Byla oblečená do mužských jezdeckých šatů, které si tajně opatřila.

Anna se náhle v posteli posadila. Zarazilo ji, jak absolutně jistá si je tím, co jí právě proběhlo hlavou. Nějakým způsobem, který nedokázala vysvětlit, prostě věděla, že Carlota té noci sešla k zálivu. A něco. něco velice důležitého tam nechala.

Anna se sama na sebe rozzlobila a snažila se odvést myšlenky jiným směrem. Jako by jí nedělaly starosti jiné věci! Například Julian.

Julian, který na ni od večeře téměř nepromluvil. Vlastně toho řekl velice málo od chvíle, kdy ji násilím donutil vrátit se do domu. Ale těsně před tím, než šel spát, se objevil ve spojovacích dveřích mezi jejich ložnicemi. Připomněl jí, aby si zamkla dveře vedoucí z haly.

„Máš z něčeho strach?” zeptala se tehdy.

„Craven a jeho přátelé ráno odjíždějí. Nechci, aby je na poslední chvíli něco napadlo,” bylo vše, co suše poznamenal.

Zavřel se ve svém pokoji dřív, než se stačila zeptat, jaké nápady má na mysli. Jeho podráždění a netrpělivost byly téměř hmatatelné. Anna věděla, že se sama nechová úplně normálně, ale nedokázala svou nervozitu a napětí vysvětlit. Ležela v posteli a litovala, že Julian ji dostihl dřív, než měla možnost prozkoumat severní výběžek zálivu.

Tam dole je odpověď, říkala si Anna, když ležela se široce rozevřenýma očima a vpíjela se pohledem do tmy za oknem. Tam leží rozluštění záhady.

Nutkání sejít dolů k zálivu ji začalo přemáhat. Zdálo se jí, že vzduch mezi její postelí a oknem se chvěje. Napjatě očekávala, že se tam zhmotní postava v jezdeckých šatech, ale nestalo se nic.

Bože můj, pomyslela si Anna omámeně, musela jsem se zbláznit, když hledám duchy.

Něco jí ale našeptávalo, že duch naopak přišel hledat ji. Odpovědi na všechny otázky a rozluštění záhady leží u zálivu. Na severním konci zálivu.

Anna potřásla hlavou a snažila se srovnat si myšlenky. Nutkání sejít z útesu už dosáhlo nesnesitelné intenzity. S jistotou věděla, že za tím nutkáním se skrývá jakási naléhavá prosba, která je určena jí. Chtěla té prosbě vyhovět a přinést mír tomu, kdo ji volá. Ta druhá žena, žena z úplně jiných časů, ji prosila o pomoc, protože vycítila, že Anna chápe, co znamená milovat.

Náhle rozhodně odhodila přikrývky a došla si do skříně pro džíny a bílý pletený svetr. Spěšně si nazula kozačky a sáhla po saku, které nechala ležet přes židli. Pak velice, velice tiše odemkla dveře a vyšla do haly.

Zdálo se, že dům dnes v noci působí pochmurněji než obvykle. Neozývaly se žádné zvuky a Anna se opatrně vydala dolů po schodech.

Právě tak jako Carlota oné osudné noci.

Anně se znovu v hlavě ozval ten zvláštní hlas. Carlota si k útesu vzala lucernu, a tak si Anna vzala ze zásuvky v kuchyni baterku.

Rozsvítila ji teprve venku a paprsek světla se stěží prodíral hustou tmou. Stejně jako odpoledne se řídila podle hučení mořských vln.

Už byla téměř na hraně útesu a hledala začátek kamenité stezky, která vedla dolů k zálivu, když ji náhle zvláštní bodavý pocit přinutil, aby se rychle otočila.

„Kdo je tam?” zeptala se nervózně a přejížděla světlem baterky po okolí. Kužel světla se zastavil na dlouhých plavých vlasech. „Sáro. Co proboha…?” A pak uviděla v Sářině ruce revolver. Anna ztuhla a cítila, jak v ní stoupá strach a vztek. „Tedy Sáro, můžu vám říct, že takhle vůbec nevypadáte jako něžné dítě. Ubírá vám to na půvabu.”

„Když ten půvab nezabral na tvýho miláčka, tak nemá smysl to přehánět, ne?” řekla Sára, a vůbec už to neznělo tak zasněně a něžně jako předtím. Ozýval se jen tvrdý, chladný hlas.

„K čemu máš tu bouchačku?” Anna nevěděla, co jiného by měla dělat, tak nepřestávala svítit na mladší ženu.

„To je dost jednoduchý. Protože se nejmenuješ Anna Meltonová. Jmenuješ se Anna Silverová.” Anna na okamžik zavřela oči. „Jak dlouho to víte?” „Od začátku.”

„Kde je Craven? A Dan?” Bylo to zvláštní, ale Annu nenapadlo, na co jiného by se měla za daných okolností zeptat. Bylo jasné, že nemá smysl, aby zapírala svou totožnost. Idiotský plán. Julian měl pravdu.

„Craven a Dan se starají o pana Ariese,” ujistila ji Sára. „Všichni jsme se shodli, že tě zvládnu sama. A měli jsme pravdu, nemáš ten dojem?”

„Mám dojem, že se ti to líbí.”

„Líbí,” přiznala Sára klidně. „Je to fajn pocit, podtrhnout ti nohy. Co jsi chtěla dokázat? To sis myslela, že se necháme vodit za nos? Tvůj brácha si to zřejmě myslel. Pitomost máte asi v rodině.”

„Pokusili jste se ho zabít, viď?”

„Příště si dáme bacha, aby se nám to podařilo.” Sára se usmála. „Jako se nám to teď podaří s tebou a s Ariesem. Vy jste ale byli blázni!”

„Jak jste se to dozvěděli?” Anna věděla, že bude muset co nejdřív začít myslet na plné obrátky, ale zatím se zmohla jen na to, že držela baterku a kladla otázky. Co je s Julianem?

„O tobě? To bylo dost jednoduchý. Když nás slečna Creswellová najala a řekla, že ji bude zastupovat neteř, trochu jsme se na tu ,neteř’ poptali. Žádná neexistuje. Má jen synovce někde v Evropě. Normálně bychom se s tím nezatěžovali, ale v poslední době jsme z různých důvodů kapku opatrnější. Jistě chápeš.”

„Na dnešní noc plánujete další nehody?” vydechla Anna.

„Nešťastný pád z útesu. Ale ne tady u cestičky. Tady není útes tak vysokej, aby to mělo ten účinek. Myslím, že to bude támhle nad koncem zálivu. Tak se připrav. Hejbni sebou, Anno Silverová.”

Anna zvažovala své šance a došla k názoru, že jich moc nemá. „Neodvážíš se mě zastřelit. Když mě najdou s kulkou v těle, úřady těžko spolknou, že šlo o náhodnou smrt.”

„Jen si nemysli, že to nemáme vykoumaný,” zachechtala se Sára. „Jestli budu muset, zastřelím tě. V tom případě to narafičíme tak, aby to vypadalo jako milenecká hádka. Bude to vypadat tak, že Aries stiskl kohoutek a pak spáchal sebevraždu. Vyber si, moře nebo kulku.”

„V moři bych mohla přežít,” poznamenala Anna klidně. Pod tlakem Sářina revolveru začala postupovat po hřebeni útesu. Voda dole nebyla dnes příliš divoká. Vlastně byl jen mírný příboj. Někde tady byla hluboká tůň, nad níž se vlny jen mírně vzdouvaly. Kdyby skočila ve chvíli, kdy budou vlny klesat, hloubka by ztlumila náraz. O kousek dál by se však člověk mohl lehce rozbít o skály.

„Bohužel budeš asi v bezvědomí, až spadneš do moře,” vysvětlovala Sára laskavě. „Julian taky. To pak není velká šance přežít, nebo ano?”

Anna neříkala nic, baterkou si svítila na cestu před sebe a chvílemi zaměřila paprsek na vodu. Za chvíli bude na místě, pod kterým je hluboká tůň. Sára šla za ní v bezpečné vzdálenosti, ale příliš vzadu zůstat nemohla. Nemohla riskovat, že se jí Anna ztratí v mlze.

Chuchvalce mlhy se chvílemi protrhly, takže byl jasně vidět kus cesty a pruh vody, jindy mlha tak zhoustla, že jí paprsek světla z Anniny baterky jen s bídou pronikal. Anna si všimla, že ve chvílích, kdy je mlha hustší, Sára se k ní přibližuje. Uvědomila si, že pokud bude držet baterku, bude pro blondýnku skvělým terčem.

„Jak jste věděli, že dnes v noci půjdu ven, Sáro?”

„Na dnešní noc jsme to měli naplánovaný. Zrovna jsem se chystala jít pro tebe, když jsi jako poslušná holčička vyšla z pokoje a seběhla se schodů. Stačilo mi jít za tebou, zatímco Thomas a Dan to šli skoncovat s tvým miláčkem. Víš, bylo mi docela líto, že ta moje finta na něj tuhle v noci nezabrala. Je docela zajímavej. I když kulhá a má na obličeji tu jizvu, je na něm něco přitažlivýho. Škoda, že je nezaměstnanej a drží s tebou. Mám radši bohatý chlapy, který jsou na mý straně.” Sára se zasmála.

„Jako je Thomas Craven?”

„Ano. Thomas je teď dost bohatej a má mě rád. Neví, že jsem tenkrát šla za Julianem. Asi by se mu to nelíbilo.”

„A co Dan?”

„No, s Danem se necháváme na pokoji. Jsme jen obchodní partneři. Zatím se nám dařilo. Jsme dobrej tým.”

„Sáro.” Anna zaváhala a pak v ní zvítězila zvědavost. „Jsi vážně médium nebo je to celé jen divadlo?”

„Divadlo. Nevěřím na duchy o nic víc než ty. Škoda, že jste neviděli naše představení v plný parádě. Zdálo se nám, že to nestojí za tu námahu, předvádět to se všema těma zvonkama a hvízdáním. Ani byste neměli čas to ocenit.”

„Aha. Takže při té první seanci jsi nic neviděla ani necítila?” zeptala se Anna tiše.

„Nikdy při seancích nic nevidím ani necítím,” řekla Sára. „Zpomal. Teď bych tě nerada ztratila, chápeš? Zatracená mlha! Měla jsem si taky vzít baterku!”

V tu chvíli chladný vítr od moře rozfoukal mlhu natolik, že Anna mohla zjistit, že je blízko hluboké vody, kterou hledala. Téměř okamžitě se mlha zase zavřela a neproniknutelně ji obklopila. Věděla, že lepší šance se jí už nenaskytne. Zároveň si uvědomila, že na několik okamžiků bude její baterka pro Sáru jediným orientačním bodem, než se mlha zase zvedne.

Anna odhodila baterku a vrhla se na zem.

„Do háje!” zavřískla Sára v bezmocném vzteku. O vteřinu později vyšla rána z její pistole. Ještě než výstřel odezněl do noci, zakopla splašeně běžící blondýnka o Annino tělo a upadla přes něj.

„Ty děvko!” procedila Sára mezi zuby, sotva dopadla na zem.

Anna zalapala po vzduchu, protože náraz Sářina těla jí vyrazil dech. Pak začala poslepu tápat kolem sebe, aby Sáru chytla za ruku, za nohu nebo aspoň za pramen dlouhých blond vlasů.

Obě ženy se začaly prát na kamenité zemi. Anna kolem sebe kopala, chňapala a strkala. Sára se také prala s vervou, ale neměla v tom naštěstí o nic větší zkušenosti než Anna.

Když se Sára pokoušela jít Anně po očích, chytla ji Anna za vlasy a divoce škubla. Sára se odkulila stranou a Anna za ní.

A pak se zdálo, že se rozestoupila země. Anna s úděsem pocítila, že tam, kde měla být tvrdá skála, je vzduch, a uvědomila si, že se v zápalu boje se Sárou skutálely z hřebenu útesu. Nebylo se čeho zachytit. V jediném okamžiku všechno zmizelo. Mohla se jen modlit, aby vlny měly ten správný směr.

Anna zaslechla Sářin pronikavý výkřik, a pak se ozvalo plesknutí. Zdálo se, že ledová voda po nich sahá a stahuje je do sebe. Anně se podařilo trochu se nadýchnout, než se potopila. Pak už nebylo nic, jen šokující chlad a mrtvé ticho.

Juliana probudil náhlý pocit naprosté bdělosti, o kterém by byl přísahal, že na něj během posledních několika měsíců zapomněl. Ležel bez hnutí na břiše, hlavu zabořenou do polštáře, a pokoušel se přijít na to, co ho probudilo.

Dům byl ponořen do ticha.

Nebylo to ale normální ticho. To si instinktivně uvědomoval - a svým instinktům se už dávno naučil věřit. Dům byl temný, doslova připomínal skálu. Nemohly v něm být slyšet zvuky, jaké vydává skřípějící dřevěná podlaha, ale jen úmyslně působený hluk. Jenže někdo se snažil nedělat vůbec žádný hluk. Tím si byl jist stejně jako svým poutem k Anně. Takové věci si nemusel ověřovat rozumem.

Někdo vcházel do jeho ložnice z haly. Někdo, kdo měl klíč k těm staromódním dveřím. Annin zámek upravil tak, aby se do pokoje zvenčí nedalo vstoupit, ale se svým zámkem neudělal nic. Nejspíš ze zvědavosti, jak si uvědomil. Mohl o někom získat spoustu informací, když věděl, jestli projde zamčenými dveřmi nebo ne.

Je to Hargraves nebo Craven? A proč dnes v noci? Bylo jasné, že Annin „dokonalý” plán zdaleka nebyl dokonalý. Kdyby byl měl dost času, byl by ho zdokonalil. Jenže Anna mu čas nedala. Všechno chtěla provést tak, jak to bylo naplánováno. Až tohle všechno skončí, pomyslel si Julian, opravdu musím zavést přísná pravidla.

Ještě že upravil zámek tak, že každý, kdo by se pokoušel dostat k Anně, musel by jít přes jeho pokoj.

Musí to být Hargraves. Craven by se nedokázal tak dobře pohybovat. A v Hargravesově lehkém sebejistém způsobu chůze bylo něco, co mluvilo samo za sebe. Otázkou ovšem je, říkal si Julian, jak dobře se ještě dokáže pohybovat on sám.

Když se dveře potichu otevřely, neproniklo do ložnice žádné světlo. Znamenalo to, že Hargraves nechal v hale zhasnuto. Bude muset pracovat ve stejné tmě jako Julian.

Když tam tak Julian ležel a čekal, projel jím další známý pocit. Bylo to napětí lovu spojené s otázkou, jestli bude lovcem nebo kořistí. Někde hluboko pocítil chladnou bdělost.

Když přišel tichý útok, nebyl tak úplně profesionální, jak se Julian obával. Hargraves byl dobrý, ale nebyl dokonalý. Julian věděl o útoku v okamžiku, kdy začal.

Překulil se k jedné straně a svezl se přes okraj postele přesně ve chvíli, kdy něco tvrdého a velmi těžkého dopadlo tam, kde předtím byla na polštáři jeho hlava. Julian teď už viděl obrysy útočníka a všiml si, že Hargraves ztratil rovnováhu, protože do úderu vložil všechnu sílu. V tom okamžiku Julian věděl, že ho dostane.

Vymrštil se z koberce a zasáhl Hargravese přímo do pasu. Když po nárazu oba muži dopadli na zem, i ten starý, pevně stavěný dům se zachvěl.

Julian neztrácel čas. Jeho hlavní síla spočívala v rukou a ty používal opravdu účinně. Hargraves se překvapivě rychle zotavil a snažil se setřást Julianovu váhu.

Oba muži se kutáleli po koberci, až narazili do zdi. Ze sekretáře spadla malá, ale těžká bronzová soška vzpínajícího se koně. Julian stačil v poslední chvíli uhnout, když se zároveň vyhýbal Hargravesově pěsti. Soška minula Julianovu hlavu jen o pár centimetrů.

Hargravesova nevydařená rána poskytla Julianovi přesně to, co potřeboval. Namířil krátký, drtivý úder na Hargravesovu bradu a dal do něj všechnu sílu. Hargraves zasténal a složil se.

Julian se prudce nadýchl. Proklínal slabost těla, které vyšlo z tréninku. Bože, jak je z formy. Namáhavě vstal a uvědomoval si bolest, kterou mu způsobily Hargravesovy rány. Vysoukal se zpod Hargravesova těla, které se v bezvědomí zdálo být hrozně těžké. Klekl si, sehnul se a přiložil tři prsty na tepnu na Hargravesově krku. Bude žít, ale chvíli nebude vědět o světě.

Julian se rozhlédl po temné místnosti a vzpomněl si na laso, které viselo na zdi jako dekorace. Potlačil bolestné zasténání. Jeho zraněná noha protestovala proti nečekané námaze. Sáhl po svinutém provaze a otočil se, aby svou oběť svázal. Pracoval rychle, automaticky

prověřoval uzly a přemýšlel o tom, co udělá dál. Mohl by Annu vyvést ven přes balkón u její ložnice. Klíče od auta, které si najal v Los Angeles, měl ještě v kapse. Jakmile se odtud dostanou, zavolá několika lidem a celé to dá do pořádku. A pak řekne Anně Silverové něco od plic.

Přestože jí v duchu vyhrožoval, věděl, že vlastně reaguje na svou vlastní pitomost. Neměl jí vůbec dovolit se do toho pouštět. Jako kdyby měl nějakou šanci.

Když Hargravese pořádně svázal, znovu se postavil a uvědomil si bolestivé bodnutí ve stehně. Zachmuřeně ho ignoroval, ale když se natahoval pro džíny, nahým chodidlem vrazil do bronzové sošky koně. Už tak bolavá noha ho rozbolela ještě víc. Cukl sebou a velice tiše zaklel.

Došel k závěru, že se proti němu spikli všichni a všechno. Sehnul se, zvedl těžkou sošku a vsunul nohy do vysokých bot.

Když tiše otevřel spojovací dveře do Annina pokoje, ještě pořád držel sošku v ruce. „Anno?” zašeptal a natáhl ruku k vypínači.

„Obávám se, že tu není,” oznámil vesele Thomas Craven, když se rozsvítilo světlo a odhalilo jeho statnou postavu stojící na vzdáleném konci místnosti. „Z nějakého nepochopitelného důvodu se slečně Silverové zachtělo jít na půlnoční procházku po útesech. Je to vlastně dobře. Stejně jsme ji chtěli tím směrem odvést. Šla za ní Sára. Přeci bychom neradi, aby se té roztomilé dámě stala nějaká neplánovaná nehoda, že?”

„Vy dáváte přednost těm plánovaným?” Julian stál bez hnutí s rukou na vypínači a díval se do ústí Cravenovy pistole.

„Ano, to je o mnoho účinnější,” řekl Craven příjemně.

„Když se to ovšem nezvrtne jako v případě Mikea Silvera.”

„Ano, bohužel, tam nám to trochu nevyšlo. Buď měl pan Silver lepší reflexy, než Dan předpokládal, nebo to chudák Dan zvoral. V poslední době se mu to, zdá se, stává,” pokračoval Craven zamyšleně. Významně pokynul směrem k Julianově pokoji. „Tam to taky asi nezvlád, co?”

„Chvíli si pospí.”

Craven zavrtěl hlavou. „Dneska je těžké sehnat kvalitní lidi. Hargravesovi se nepodařila ani tak jednoduchá věc jako svést slečnu Silverovou.”

„To by vůbec nebyla snadná věc,” zavrčel. Uvědomil si, že se mu tělem rozlévá nový druh vzteku. Silou vůle ho potlačil. City v takovýchto situacích zaručeně přivolávaly katastrofu. To věděl ze zkušenosti. „To se mu v žádném případě nemohlo podařit.”

„Zřejmě jste tedy za krátkou dobu udělal na slečnu Silverovou hluboký dojem. My jsme totiž zjistili, že není zasnoubená ani s vámi, ani s nikým jiným.”

„A proto jste si mysleli, že by ji Hargraves mohl svést?”

„Za pokus to stálo. Kdo vlastně jsi, Juliane Ariesi? Kde tě Silverová vyhrabala?”

„Stopovala mě do mýho doupěte. Alespoň myslím, že ona to tak vidí,” řekl Julian tiše. „Pokud jde o to, kdo jsem, to je jednoduchý: muž, který se s ní ožení. Proto byl Sářin pokus stejně marnej jako Hargravesův.”

Poprvé od chvíle, kdy Julian tohoto muže poznal, uviděl v jeho očích záblesk skutečného citu. Ten cit byl kupodivu vztek.

„Jakej Sářin pokus? Nikdy nedostala za úkol tě svádět, Ariesi!”

„Co tedy dělala tuhle v noci u mých dveří?” zeptal se Julian kousavě, když si uvědomil, že konečně narazil na Cravenovu slabinu. Už bylo pomalu načase. „Že by šla jako skautka vybírat na dobročinný účely? Ale skautky snad nechoděj v průsvitnejch nočních košilkách-”

„Lžeš! Sára je moje, neopovážila by se-” Dál už Julian nečekal. Víc Cravena z míry vyvést nemohl. Jeho vztek byl přesně tím, co Julian potřeboval. Jednou rukou stiskl vypínač,

a když se místnost ponořila do černé tmy, prudce hodil bronzového koně směrem k místu, kde stál Craven.

Ozval se výstřel. Julian nevěděl, jestli to byl z Cravenovy strany úmysl nebo prostě jen reflex. Kulka ho každopádně minula a bolestné zasténání mu oznámilo, že soška trefila svůj cíl. Julian rychle znovu cvakl vypínačem, přeběhl místnost a vrhl se na Cravena, aby věc dokončil. Měl pravdu. Obtloustlý starší muž se skutečně dost těžko pohyboval. Během několika vteřin byl Craven bez problémů v bezvědomí.

Julian se potácivě postavil na nohy a sliboval si, že až tohle všechno skončí, přiměje Annu, aby mu namasírovala celé tělo. Po několika měsících nečinnosti mu dnes v noci námaha skutečně dávala zabrat.

Spěšně se rozhlížel po něčem, čím by svázal svou nejnovější oběť, a vzal do ruky tylový závěs, který splýval kolem postele. Prudce trhl a látka mu zůstala v rukou. Jemný materiál šel velmi dobře zkroutit do pevného provazu. O několik chvil později byl Craven bezpečně svázán.

Teď začal Julian pociťovat vážné obavy o Annu. Je někde venku na útesech se Sárou. Situace je skutečně vážná.

Rozrazil dveře Annina pokoje. Uvědomil si, že Craven by se byl nikdy nedostal dovnitř tak snadno, kdyby mu Anna nebyla nechala dveře otevřené. To je další věc, o které si s ní promluví, až bude po všem, říkal si, když scházel ze schodů, jak mohl nejrychleji. Při každém našlápnutí na zraněnou nohu pociťoval ostrou bolest. Ale noha ho udržela a to bylo to jediné, co od ní dnes v noci požadoval.

Už se chystal vyjít ven kuchyňskými dveřmi, když si vzpomněl na svítilny v zásuvce. Nezdržoval se s rozsvěcením, sáhl do zásuvky a popadl první, která mu přišla do ruky. Byla to velká baterka v plastickém pouzdře. Určitě je to jeden z těch vodotěsných typů, pomyslel si. Pro rybáře a táborníky, kterým může upadnout do vody. Možná dokonce plave.

Otevřel dveře, rozhlédl se a snažil se zorientovat. Pohledem přelétl chuchvalce mlhy a v dálce uviděl pohybující se paprsek světla. Paprsek se zastavil a nepřerušovaně, matně svítil směrem k domu. Další baterka, řekl si Julian.

Bledé světýlko mu sloužilo jako orientační bod, když se vydal po neschůdné cestě k útesům. Naprostá nehybnost druhé baterky mu dělala starosti. Vypadalo to, jako kdyby ji někdo upustil. Julian se neodvažoval rozsvítit vlastní baterku, aby ze sebe neudělal snadný cíl. Všechno nasvědčovalo tomu, že krásná Sára má zbraň, a vůbec nepochyboval o tom, že by ji použila.

Přiblížil se k hraně útesu, sledoval nehybný paprsek světla z upuštěné baterky a pak si uvědomil, že v hřmění příboje slyší zvuky zápasu. Právě se chystal rozsvítit baterku, když uslyšel zděšený výkřik.

„Bože můj, Anno!” zařval, když ve světle baterky uviděl, jak se obě ženy řítí z útesu.

„Anno!”

Připlazil se ke srázu a osvítil burácející vlny. Vnitřnosti se mu stáhly leknutím a hrůzou. Ještě nikdy v životě nepocítil tak ničivý strach, ani tehdy, když si myslel, že už se nedostane z džungle. Ještě nikdy nic takového nezažil.

„Anno!” ječel v bezmocném vzteku, když světlo jeho baterky ve vlnách nic neobjevilo. „Anno, to mi nesmíš udělat!”

Pak uviděl na jedné vlně světlé vlasy. Sára. Jestli to Sára přežije a Anna ne, asi blondýnku zabije. V hloubi duše to věděl.

Ale o okamžik později se vedle plavých vlasů objevil obličej. Byla to Anna. A jediný důkaz, proč se na vlnách pohupovaly světlé vlasy, byl ten, že Anna se snažila držet druhou ženu nad vodou.

„Anno, pusť ji. Hlavně se sama udrž na hladině. Neplýtvej na ni energií.” Julian vykřikoval pokyny a zároveň si skopával z nohou boty. „Jdu ti pomoct.”

S vodotěsnou baterkou v ruce skočil Julian do vody tak, aby se příliš hluboko nepotopil. Šok z ledové vody mu vyrazil baterku z ruky. Když se však za okamžik vynořil, viděl, že baterka mu plave u ramene.

„Juliane! Tady!”

Prsty znovu sevřel baterku, divoce se ve vodě otáčel a hledal Annu. Vlny byly silné a zmítaly jeho tělem, ale nebyly to naštěstí vlny věštící bouři. Když bude držet hlavu nad vodou, zvládne to.

Světlo dopadlo na Anninu tvář a Julian k ní zamířil.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Když se Anna vynořila a zjistila, že se vedle ní Sára bezvládně pohupuje, měla pocit, že spolykala pěknou část oceánu. Nejprve od sebe druhou ženu odstrčila. Pak si všimla, že blondýnka je skoro v bezvědomí. Nevěděla, co ji přimělo Sáru chytit a držet jí obličej nad vodou.

S kašláním a prskáním se Anna snažila přizpůsobit rytmu vln. Když se jí dotkl paprsek světla a zaslechla své jméno, vzhlédla.

Pocítila úlevu a zároveň se jí zmocnila panika. Než se stačila rozhodnout, kterému z těch pocitů dá přednost, Julian se vynořil vedle ní.

„Vybíráš si dost divnou dobu na procházky po pláži, ženská,” ucedil, když k ní doplaval.

„Ty si zas vybíráš divnou dobu na koupání,” snažila se odseknout, ale radostná úleva, kterou cítila, otupila ostří jejích slov. „Ach, Juliane, jsem tak ráda, že tě vidím. Tolik jsem se bála. Jak jsi věděl-”

„Potom.” Silnou rukou ji chytil nad loktem. „Proč ji držíš?” ptal se a ukazoval na bezvládnou Sáru, která se začínala vrtět a kašlat. „Nevím. Nepřipadalo mi správné ji pustit.”

Julian Sáru od Anny přebral. „Já ji potáhnu, když nemáš to srdce ji tu nechat. Dostat se zpátky na břeh nebude žádná hračka. Na tu skalní stěnu před námi šplhat nemůžeme a o kousek dál bude záliv při přílivu dost nebezpečnej. Budeme to muset zkusit jinudy.”

„Juliane, támhle,” vydechla Anna. Začala plavat tím směrem a náhle věděla s naprostou jistotou, co tam najde.

„Anno, počkej!”

Ale Anna věděla, že plave za ní i se Sárou, která se probírala z bezvědomí. Zamířila ke skalnému výčnělku. Po obou jeho stranách se hlasitě lámaly vlny, ale dostat se k němu bylo poměrně snadné. Drsný výběžek skály fungoval jako příď lodi a hladce vodu rozděloval. Anna si dávala pozor, aby zůstala v klidnější vodě, a rychle nahmatala nohama dno.

„Tudy, Juliane.” Otočila se k němu a zašátrala ve vodě, kde za sebou nahmatala Sáru.

Stál po kolena ve zpěněné vodě a paprskem světla projížděl po tmavém otvoru ve skalní stěně. „Co to sakra.? To je jeskyně. Jak jsi o ní věděla, Anno?”

„To ti vysvětlím pak,” řekla a soukala se do černého ústí jeskyně. „Teď mi podej baterku a já ti pomůžu dostat sem Sáru.”

„To poslední, co potřebujeme, je uvíznout někde v tý jeskyni, Anno. Příliv ještě neskončil. Za pár minut poteče do toho otvoru voda.”

„Ne, nehrozí žádné nebezpečí. Východ z jeskyně je na pláži na druhé straně zálivu.”

„Víš to určitě?”

„Naprosto.” Není snad třeba vysvětlovat, proč jsem si tak jistá, říkala si Anna. Muži někdy dokážou být paličatí a na to teď není čas. Natáhla se pro stále ještě bezvládnou Sáru. „Jestli víš určitě, že ta jeskyně má druhej východ.” začal Julian váhavě. „Vím. Tak honem, Juliane. Voda je studená.”

Bez dalších poznámek zvedl Julian Sáru do jeskyně a vydrápal se za ní. „Anno, kdybys neměla pravdu s tím druhým východem, zůstali bychom tu jako v pasti.”

„Tudy,” řekla a snažila se za sebou táhnout Sáru. Blondýnka zasténala a zkroutila se na zemi.

„Tak dobře.” Julian se zřejmě rozhodl, že bude Anně věřit, a obrátil pozornost k Sáře. „Půjdeš hezky po svejch, Sáro, nebo tě tu necháme.”

„Ne, já.” Sára prskala a vykašlávala vodu. Její dech už byl ale skoro normální. Zdálo se, že se jí točí hlava, protože natáhla ruku a opřela se o vlhkou skalní stěnu. A pak si všimla Juliana. „Pomoz mi,” šeptala tichým, nepřirozeným hlasem. „Všechno to bylo jako hrozný sen. Ty nevíš jaké to bylo pracovat pro toho muže. Nutil mě dělat ty nejstrašnější věci.”

„Myslím, že jsi měl pravdu, Juliane,” vložila se do toho Anna, naprosto znechucena Sářiným pokusem udělat na Juliana dojem. „Nechme ji tady.”

„To nemůžete udělat. Slyšela jsem, jak jste říkali, že sem nateče voda,” protestovala Sára. Její půvabná tvář se zkřivila opravdovým strachem.

„Tak tedy pojď. Nosit tě už nebudu,” oznámil Julian. „Pojďme, Anno.” Strčil Sáru do řady za Annu a pak podal Anně baterku. „Tumáš, povedeš nás. Doufám, že víš, co děláš, miláčku, jinak bych se asi, až tohle všechno skončí, trošku rozčilil.”

Anna si vzala baterku a vydala se jeskyní. Její kroky na nerovném skalnatém povrchu ani jednou nezaváhaly. Neměla jeskyně ráda. Nenáviděla těsné, uzavřené prostory. Stejně jako je nenáviděla Carlota. Ale věděla, že tam vpředu je východ, který vede na suchou, bezpečnou pláž.

Tou chodbou kdysi spěchávala Carlota. Do jeskyně vcházela při odlivu. Na druhém konci se pak setkávala se svým milencem. V měkkém, písčitém ústí jeskyně se pak vášnivě milovali, dokud se nevrátil příliv. Carlota se musela vrátit, než do níže položeného vchodu do jeskyně pronikla voda.

Carlota nenáviděla příliv, protože vždycky oznamoval konec jejího milování. „Anno?”

„Je to v pořádku, Juliane, už tam skoro budeme. Ještě pár metrů.” Anna procházela kroutícími se chodbami a zatáčkami vyhloubenými v prastaré skále a úplně ztratila smysl pro orientaci. Nebylo divu, že Julian má pochybnosti. Ale všechno bude v pořádku. Věděla to.

A pak zakopla o nějaký těžký předmět, který ležel na zemi, a natáhla se.

„Miláčku, nestalo se ti nic? Zůstaň stát, Sáro.” Julian přiskočil, aby znovu zvedl baterku a pomohl Anně na nohy.

„Ne, ne, jsem v pořádku. Posviť mi, Juliane. Rychle,” šeptala a cítila podivné vzrušení. Odpověď na všechny otázky ležela tady, v téhle jeskyni. „Juliane, podívej!”

Sjel očima k těžkému vyřezávanému pouzdru, přes které Anna upadla. Nebylo příliš velké a do poloviny bylo zabořené do nečistoty a kamení. Tato část jeskyně byla překvapivě suchá a to svědčilo o tom, že voda jen málokdy, pokud vůbec, dostupovala do této výšky.

„To je jen nějaká stará schránka, kterou tu někdo zapomněl.”

„Zapomněla ji tu Carlota,” řekla Anna vážně a poklekla, aby si prohlédla vyřezávané víko.

„Carlota! Zbláznila ses?” rozčilovala se Sára a vztahovala ruce, aby se opřela o Juliana. „Musíme se dostat z týhle hrozný jeskyně. Co když je slepá? Budeme tu jako v pasti!”

„Buď zticha,” řekl Julian s naprostým nezájmem. Setřásl její žadonící ruku a zaměřil světlo baterky na Anniny zápolící prsty. „Anno, musíme se odsud dostat. Teď toho nech. Můžeme se sem vrátit jindy.”

„Už to skoro mám,” řekla a zoufale cloumala pouzdrem. Když ho konečně vyprostila ze stoletého nánosu špíny, pocítila obrovskou úlevu a vděčnost, která jako by naplnila celou jeskyni. Stoupla si, naprosto omámená silou Carlotiných citů. „Juliane,” šeptala, „Juliane, je svobodná. Carlota je svobodná. Už odchází, cítím to.”

Julianova tvář vypadala v bledém světle baterky ustaraně. „No tak, miláčku. Pojď. Už je všechno v pořádku, ale musíme se odsud dostat.”

„Prosím tě, nemluv se mnou, jako bych byla blázen,” brumlala, svírala v ruce pouzdro a vykročila směrem k východu z jeskyně. „Všechno ti pak vysvětlím.”

Julian moudře držel jazyk za zuby. Pevně chytil Sáru za ruku a táhl ji s sebou, protože Anna zrychlila.

„Cítíš ten větřík? Už jsme skoro na pláži.”

O chvíli později vyšla Anna z ústí jeskyně. Na obloze nečekaně jasně svítily hvězdy. Mlha se téměř úplně rozpustila.

„Je mi hrozná zima,” stěžovala si Sára.

Všem jim byla zima a Anna se znovu začala strachovat o Julianovo zdraví. „Juliane, nemůžeme se vrátit do domu. Budou tam Craven a Dan.”

„Jo, to budou. Ale nebudou nám dělat potíže. Nechal jsem je úhledně svázaný v našich ložnicích. Musíme akorát najít cestu zpátky.” Rozhlížel se a přejížděl po pláži kuželem světla. „Jsme dál, než jsem si myslel.”

„Promrzneš na kost,” strachovala se Anna.

„Ty taky. Jdeme,” zabručel.

„Ale tvoje horečka-”

Vrhl na ni výhrůžný pohled, který ji okamžitě umlčel. Táhl Sáru po pláži a Anna ho mlčky následovala. V dálce se ve tmě rýsovalo sídlo Creswellů.

Po chvíli dorazili do ztichlého domu a Julian poslal Annu nahoru pro suché šaty a pár přikrývek. Když se se svým nákladem vrátila, viděla, že Julian mezitím rozdělal oheň.

„Juliane,” řekla velice opatrně. „Craven leží u mne v pokoji na podlaze a sténá.”

„Přežije to.”

Annu nenapadlo, co by na to řekla. Ona a Sára se svlékly, zatímco Julian se otočil zády a dělal totéž. Na stydlivost nebyl čas a kromě toho nikdo neměl náladu na pokukování. Když se převlékli, Julian sáhl po úzkém koženém pásku, který si Anna chystala zapnout kolem pasu, a vzal Sáru za zápěstí.

Anna s nepříjemnými pocity sledovala, jak Julian metodicky a dost hrubě svazuje Sáře ruce za zády. Pak ji lhostejně odstrčil na pohovku a hodil přes ní deku. Sára se na něj upřeně dívala, ale neodvažovala se nic namítat. Byla to Anna, která cítila potřebu promluvit.

„Juliane, teď už sotva bude dělat potíže.”

Jeho zlatavé oči se na ni tvrdě podívaly. Anna zadržela dech, když uviděla ten nelítostný pohled. Pak si vzpomněla, co říkala Sára o mužích narozených ve znamení Berana. Dokáží být nebezpečnými protivníky.

„Pokusila se tě zabít. Nečekej ode mne, že s ní budu jednat v rukavičkách. Ta krasavice má kliku, že je naživu, a myslím, že to ví. Jdi udělat něco horkýho k pití, Anno. Musím vyřídit pár telefonátů.”

Když Anna vycházela z místnosti, Julian už sahal po telefonu.

O chvíli později se Anna vrátila s podnosem se šálky a konvicí kávy. Cítila se už líp, ale trochu ji ještě mrazilo. Moře bylo přeci jen ledové a to, co se stalo, na ni také muselo zapůsobit. Znovu se začala strachovat o Julianovo zdraví, ale stačil jeden pohled na jeho tvář, když končil telefonní hovor, aby o tom nezačala mluvit.

„Neboj se. Mluvit budou všichni tři. O to se postarám. Jen to zařiď u místních poldů, Steve, to ostatní si beru na starost. Ano, ano, já vím.” Odmlčel se a netrpělivě poslouchal. „Steve, copak jsem ti vždycky všechno nepředal zabalený do úhlednýho balíčku? Tentokrát to nebude jiný.” Další pomlka. „Dobře, budu čekat. A díky, Steve.” Zavěsil sluchátko, otočil se a pohlédl do Anniných očí plných otázek. „Fajn. Kafe. To potřebuju.”

Anna mu podala hrnek a chystala se jeden podat také Sáře, když si uvědomila, že druhá žena si ho se svázanýma rukama nemůže od ní dost dobře vzít.

„Vykašli se na ni. Přežije to i bez kafe,” řekl Julian.

Sára ho vzdorně pozorovala, ale v jejím pohledu byl i náznak strachu. Anna si uvědomila, že druhá žena se Juliana bojí. Ignorovala jeho radu, přiložila hrnek Sáře ke rtům a nechala ji polknout pár doušků.

Julian zavrtěl hlavou. „Jsi moc měkká, Anno.” Zaklonil se v křesle, usrkával ze šálku a zamyšleně se díval do ohně. „Za chvíli tu budou poldové.” „Tys jim volal?”

„Jo. Taky jsem volal jednoho chlápka, se kterým jsem dřív pracoval. Má na starost tuhle část Kalifornie. Bude sledovat situaci a dávat pozor, aby nám nic neuniklo.” Julian vrhl na Sáru chladný pohled. „Ale myslím, že se to nestane. Sára a její kámoši řeknou policajtům všechno, že, Sáro?”

„Ty hajzle,” zaklela Sára a choulila se do deky.

„Jo. Tu nadávku jsem už párkrát slyšel.” Postavil hrnek na stůl, vstal a rukou si prohrábl stále ještě vlhké vlasy. „Asi bych měl jít radši nahoru a ukázat Cravenovi a Hargravesovi, jakej hajzl dokážu bejt, když si to situace vyžádá.”

„Juliane?” Anna nejistě zvedla hlavu.

„Zůstaň tady a hlídej naše médium.” Julian se otočil a se zlověstným odhodláním, které mluvilo samo za sebe, vykročil ke schodům. Anna věděla, že ho bolí noha. Zrovna tak dobře ale věděla, že to nikdy nepřizná.

„Kdo to sakra je?” ucedila Sára zuřivě, když se jí Anna znovu pokoušela přidržet šálek u

úst.

„Muž, kterého miluju.” Anna přitiskla násilím okraj šálku Sáře k ústům.

Když o chvíli později přijelo na kruhový příjezd před domem auto, Anna vstala a říkala si, že je to zřejmě policie. To sebou vážně hodili, když uvážíme, jak je tenhle dům daleko, říkala si, když sahala po klice.

„Prue! Božínku. Co tu děláte takhle pozdě v noci?”

Prue zvedla pravou ruku a objevila se malá, zlověstně vyhlížející pistole. Lítostivě si povzdechla. „Měla jsem obavy, že Craven a ti dva zkazí i tak jednoduchý plán, jaký jsem na dnešní noc vymyslela. A protože mi otevíráte vy, koukám, že jsem měla pravdu.” Odstrčila Annu zpátky do haly. „Kde je Julian?”

„Má práci,” odsekla Anna a snažila se přizpůsobit dalšímu zvratu situace.

„Aha. Tak si tu na něj počkáme, ne?”

„Prue,” volala Sára z pokoje, když zaslechla ženin hlas. „Tady!”

„Drž hubu, ty káčo,” zavrčela Prue Gibsonová, když před sebou strkala Annu do obývacího pokoje. Pak se podívala na blondýnčiny svázané ruce. „Má zlatá, ty jsi sice báječná herečka, ale jinak ti to moc nemyslí, viď? Kde jsou Thomas a Dan?”

„Nahoře. Aries jim tam vyhrožuje nebo něco,” řekla Sára rychle.

„Juliane! To je Prue. Má pistoli,” zaječela Anna a snažila se uhnout, když se Prue rozmáchla pistolí k jejímu spánku.

Prudká rána poslala Annu na kávový stolek. Pudově napřáhla ruku, aby se přidržela, a vrazila do špínou obaleného pouzdra, které našla v jeskyni. Narazilo do dveří a starý zrezivělý zámek se lehce rozlomil. Pouzdro se otevřelo a ven vypadl náhrdelník.

„Zvedni to, ty mrcho,” přikázala Prue hrubě a nespouštěla oči z těžkého, zdobeného šperku. „Zvedni to!”

Anna se váhavě pohnula. Shora se neozývaly žádné zvuky a bylo jí divné, že Prue to ticho nezneklidňuje, přestože ví, že je tam Julian. Proč tak fascinovaně zírá na náhrdelník?

Prue zřejmě nebyla sama, koho drahé kameny zaujaly. Sára vypadala, jako by ji někdo zhypnotizoval.

„To je nádhera,” vydechla Prue. „Musí to mít ohromnou cenu. Kde to bylo?” „V jeskyni. Zakopla o to, když jsme šli jeskyní na pláž.”

Anna musela přiznat, že šperk je velmi zajímavý, ale nebylo jí jasné, proč Prue a Sára vypadají tak zaujatě. Opatrně se přibližovala k pouzdru.

Koutkem oka zahlédla stín a přestala dýchat. Ve dveřích stál Julian. Musel sejít se schodů tiše jako duch. Možná sešel po zadním schodišti, říkala si Anna omámeně. Věděla, že ho nesmí prozradit.

Prue už se teď skoro ani nenamáhala mířit na Annu pistolí, tak ji starý náhrdelník zaujal.

„Můj bože, to jsou smaragdy,” šeptala Prue téměř vášnivě.

„A zasazený do zlata. Tolik zlata,” říkala Sára se stejným zaujetím.

Anna si udiveně říkala, jak proboha poznají, co za kameny a kov je pod stoletým nánosem špíny a prachu. Sehnula se pro šperk. Důvěřovala Julianovi, že bude vědět kdy a jak má vstoupit na scénu.

„Dělej,” řekla Prue hrubě. „Zvedni to a podej mi to.”

Anna sevřela prsty kolem Carlotina náhrdelníku a v ten okamžik věděla, že jí ho Carlota darovala. Patřil Anně. Tím, že Carlota předala náhrdelník jiné zamilované ženě, se osvobodila. „Nedostanete ho,” řekla Anna klidně a s náhrdelníkem v ruce vstala. Viděla, že Julian se tiše pohnul kupředu. „Teď patří mně.”

„Vezmi jí ho,” vyštěkla Sára a oči jí svítily podivným hladem. „Vem si ho, Prue. Vem si ho a pak mě rozvaž.”

„Podej mi ten náhrdelník,” rozkázala Prue a natáhla se pro něj. Nebezpečně mávala zbraní.

Anna couvla a málem upadla přes krb. Cítila horko plamenů, zachytila se krbové římsy, ale náhrdelník nepustila.

Ticho proťal Julianův hlas. Téměř lhostejně natáhl ruku a vyrazil Prue z ruky zbraň. „Tak to by stačilo, Prue. Už jsem si říkal, kdy se objevíš.”

Zdálo se, že jeho klidný, hluboký hlas porušil magické kouzlo, které spoutávalo Sáru a Prue. Prue se lekla, zatvářila se zmateně a prudce se otočila. „Aries!”

„Juliane, to ona všechno naplánovala. Říkala to,” vyhrkla Anna a uskočila od krbu. Náhrdelník pořád pevně svírala v dlani.

„Já jsem věděl, že do toho musí být zapletená. Nikdo se zatím nesnažil zbavit se ,hospodyně’. Když vezmeme v úvahu, že právě ona by si je mohla spojit s naší záhadnou ,nehodou’, bylo to trochu divný. Žádnýho manžela v Santa Barbaře nemáš, viď, Prue? Jak dlouho už táhneš s tou bandou?”

„Řadu let,” odsekla Prue. „A vždycky všechno perfektně vycházelo, dokud do toho nezačal strkat nos ten zatracenej Michael Silver.”

„Mhm. To jsi vždycky takhle připravovala půdu tím, že ses nechala najmout do vytipovanýho domu?”

„Nemusím s tebou mluvit. Znám svý práva.”

„Práva?” Julian se zatvářil udiveně. „Někdo, kdo zorganizoval pokus zabít Annu, nemůže čekat, že budu brát ohledy na jeho práva. O vás se postará zákon. A kdyby to nešlo-” pokrčil jedno rameno, jako by zbytek věty byl jasný „- pak se o to postarám sám.”

Něco ve způsobu, jak to řekl, na Prue a na Sáru silně zapůsobilo.

Když šerifovo auto zaparkovalo na kruhovém příjezdu, ještě stále se na něj mlčky dívaly.

Teprve o hodně později se Anna dočkala horké sprchy, po které toužila od nedobrovolné koupele v oceánu. Vnitřní chlad docela nezmizel, i když při pohovoru s policisty si ho nijak zvlášť neuvědomovala. Julian vyřizoval všechno s nadhledem a chladným profesionalismem, který Annu na jedné straně uklidňoval, ale na druhé straně jí lezl na nervy. Uvědomovala si, že Julian je sice v této situaci ztělesněním síly, ale zároveň je nedotknutelnější než kdy jindy.

Julian se osprchoval v koupelně, která patřila k Sářině ložnici. Anna věděla, že se nešel osprchovat k ní, protože nechtěl, aby viděla, jak hrozně ho bolí noha. Nebo možná nechtěl, aby viděla, jak je vyčerpaný.

Anna si uvědomila, že sama sotva stojí na nohou. Potlačila zívnutí, osušila se a sáhla po flanelové noční košili. Byla naprosto vysílená a pořád jí bylo trochu chladno. Vykartáčovala si vlasy a pak stála uprostřed koupelny a pokoušela se rozhodnout, které dveře má otevřít -jestli k sobě nebo k Julianovi.

Prázdná postel nebo raněný lev. Musela volit.

Dnes v noci však musela vzít v úvahu ještě jednu věc. Julian ji možná potřebuje, možná také ne, ale ona rozhodně potřebuje jeho. Odhodlaně otevřela dveře do Julianovy ložnice zařízené ve stylu westernů, a zjistila, že je prázdná.

Trvalo jí několik okamžiků, než si uvědomila, že to možná znamená, že Julian na ni čeká v jejím pokoji. Možná, že ji dnes v noci potřebuje stejně jako ona jeho.

Z nějakého důvodu ji ta myšlenka rozrušila zrovna tak jako večerní události. Anna se opatrně vrátila do koupelny a otevřela dveře do svého pokoje. Julian ležel natažený na posteli a ruce měl složené pod hlavou. Pohledem sklouzl na Anninu tvář.

„Vypadáš unaveně, miláčku. Pojď si lehnout,” zašeptal.

Zaváhala a pak vykročila ke kruhové posteli. „Jsem unavená. Všechno to bylo tak zvláštní, Juliane. Nikdy v životě jsem nic takového nezažila.”

„To doufám,” řekl a tiše se uchechtl. Když odhrnula přikrývku, natáhl k ní ruku. „K tobě se takovéhle věci nehodí, drahoušku. Musíš mi dát čestné slovo, že nás už nebudeš dostávat do takovýchhle situací.”

„Měla bych zavolat Lucy a říct jí, že už je po všem.”

„Ráno. Už je pozdě a v Bostonu je ještě o tři hodiny víc. Do zítřka to počká.” Hladil ji po rameni a pak po ruce.

Anna se s tichým povzdechem poddala tišivému doteku a prsty začala masírovat horní část Julianova zraněného stehna. Neodtáhl se.

Dlouhou chvíli mlčky leželi a jeden druhého chlácholili a uvolňovali. Anna se stulila na Julianových nahých prsou a on ji hladil po zádech. Neprotestoval, když volnou rukou pokračovala v masáži jeho nohy.

Vzájemné hlazení a konejšení nabývalo na jistotě. Po několika minutách Julian vzal Annu do náručí a pevně ji k sobě přitiskl. Položila si hlavu do jamky nad jeho ramenem a vychutnávala klid a mír.

„Juliane?” ozvala se po chvíli.

„Hmmm?”

„Nikdy to nebudu moci říct živé duši a určitě se mi budeš smát, ale aspoň jednou o tom musím mluvit.” „O čem, Anno?”

„Juliane, já jsem nevěděla, že je tam ta jeskyně, dokud jsem k ní nepřiplavala. Nemohla jsem tušit, že na druhé straně je východ. Šla jsem v noci k moři především proto, že jsem musela něco hledat. Bylo to kvůli Carlotě. Juliane, já myslím, že jsem tu několikrát viděla jejího ducha. Šla… šla jsem dolů na pláž, protože ona to chtěla. Chtěla, abych našla ten náhrdelník a tím ji osvobodila. A… tehdy v noci měla na sobě jezdecký oblek, žádné krajkové šaty, protože se chystala utéct se svým milencem. Ten náhrdelník byl její. Dostala ho od matky. Bylo to to jediné, co si s sebou vzala, když se rozhodla uprchnout. Asi jim to mělo zaplatit cestu. Oba věděli, že budou odříznuti od rodin.”

„Anno, miláčku.”

Anna se zavrtěla. „Prosím tě, nech mě to dopovědět. Já vím, že to zní šíleně, ale slibuju ti, že až ti to všechno povím, už o tom nikdy nebudu mluvit. Musím to prostě ze sebe dostat. Už toho stejně moc nezbývá. Manžel tehdy v noci Carlotu sledoval a našel ji v jeskyni s milencem. Ve vzteku ji napadl a muž, kterého Carlota milovala, utekl jako zbabělec. Pouzdro s náhrdelníkem zůstalo v jeskyni a nikdo ho nepostrádal. Carlotin duch byl ale k náhrdelníku nějak připoután. Nemohla v klidu odejít, dokud ho někdo nenajde. Potřebovala někoho, kdo by ji pochopil a měl s ní soucit. Někoho, kdo by za ní šel do jeskyně a náhrdelník našel.”

Julian mlčel. Anna se neklidně zavrtěla. „Promiň,” řekla v rozpacích. „Já vím, že to zní jako nesmysl a asi si myslíš, že je to všechno jen výplod mé fantazie. Přísahám, že už o tom nikdy nebudu mluvit. Jenom jsem to aspoň jednou musela někomu vyprávět.”

„Anno, miláčku, jak bych se mohl smát tvojí duchařský historce, když ti můžu vyprávět svou vlastní?”

Anna se zajíkla. Uvědomovala si, že se začíná řítit nějaká bariéra - bariéra, která mezi nimi stála od chvíle, kdy ho před šesti měsíci naposled viděla. Bála se pohnout, aby něco nepokazila, a ležela naprosto bez hnutí.

„Mockrát mě navštívil duch jedné dámy,” začal Julian pomalu a prsty se probíral jejími hnědorudými vlasy. Bradou se opíral o její hlavu.

„Ten duch jsi byla ty, Anno, a byly chvíle, kdy jsem si myslel, že ten přízrak bude to jediný, co mi z tebe zbude. Ten přízrak a vzpomínka na to, jak na mě křičíš, že jsem riskoval Mikeův život.”

„Ach, Juliane,” vzdechla.

„Když jsem ti přivezl Mikea, vrátil jsem se na ten ostrov. Musel jsem se vrátit, Anno. Měl jsem tam práci. Spoléhalo na mne příliš mnoho lidí. Neměl jsem víc než těch čtyřiadvacet hodin, abych s Mikem doletěl k tobě a vrátil se tam. I tak jsem ztratil víc času, než jsem si mohl dovolit. Ale prostě jsem ho nemohl poslat domů samotnýho. Věděl jsem, že mě budeš nenávidět, ale musel jsem se ti podívat do očí.” Julian se neklidně pohnul a pak pokračoval. „Každopádně jsem se tam vrátil, abych splnil úkol, a říkal jsem si, stejně jako jsem to řekl tobě, že až bude po všem, vrátím se a všechno si mezi sebou vyjasníme. Tehdy jsem se rozhodl, že to bude moje poslední práce pro vládu. Chtěl jsem z toho ven. Jiný věci byly najednou mnohem důležitější.”

„Opravdu ses pro mne chtěl vrátit?” zeptala se Anna.

„To bylo úplně jasný. Ale děsilo mě pomyšlení, že ti toho můžu hrozně málo nabídnout. Zdálo se, že jsme v hodně věcech odlišní. Nenapadalo mě, jak bych tě přesvědčil, abys mi dala šanci. A pak se ten úkol, na kterým jsem pracoval, rozpadl na kusy. Došlo k úniku informací. Abych to zkrátil, zajala mě skupina, kterou jsem měl sledovat.”

„Zajali tě!”

„Netvař se tak vyděšeně. Asi se to dřív nebo později stát muselo. Moc dlouho jsem si zahrával s ohněm. Štěstí mě jednou muselo opustit.”

„Co se stalo?” Oči měla rozšířené bolestí. Trochu se odtáhla, aby se na něj mohla podívat. „Zranili tě,” sama si odpověděla. „Ti parchanti ti ublížili.”

Ušklíbl se. „Je fajn vědět, že jsi na mý straně. Nějakou dobu jsem si myslel, že se proti mně spiklo úplně všechno. K těm zraněním jsem přišel při útěku. Řekli mi, že mají se mnou plány. Chtěli ode mne informace a chtěli ze mne udělat příklad pro výstrahu. Ať tak či tak, asi bych zajetí nebyl přežil, tak jsem jednou ráno, když mě můj hlídač vyvedl z klece, utekl do džungle.”

„Panebože, oni tě drželi v kleci?”

„Střepem z láhve, kterou jsem našel, jsem si přeřezal pouta na rukou a na nohou. Když pro mě přišel můj hlídač, nečekal, že budu tak, ehm, rychlej. Zaskočil jsem ho. Pak jsem běžel jako o život. Přímo do džungle. Ale on stačil párkrát vystřelit a trefil mě do nohy. Podařilo se mi dostat se do bezpečí džungle a skoro hned jsem narazil na člena tý skupiny, kterej se vracel do tábora. Když jsem ho zpracovával, trochu mě pořezal.” Julian si nevědomky třel jizvu na tváři.

„Když se mi podařilo zastavit krvácení a uvědomil jsem si, že jsem ztracenej uprostřed tý hnusný džungle, nebylo mi po těle ani po duchu nejlíp,” pokračoval Julian. „V příštích několika dnech se mi rány zanítily a dostal jsem zimnici. Hodiny a hodiny jsem šel a říkal si, že jdu směrem, kde zapadá slunce, a pak jsem se probral a zjistil jsem, že jen poslepu bloudím. Polovinu toho času jsem ani neviděl skrz ty hustý listy slunce. A v tom všem ses mi občas zjevovala ty. Tehdy jsem věděl, že jsem na tom vážně bledě.”

„Tos mě tehdy tolik nenáviděl?” zeptala se Anna smutně.

Julian zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem k tobě necítil nenávist, Anno. Ale v jasných chvilkách jsem si uvědomoval, že jsi tisíce mil daleko. Vymyslel jsem si systém. Vždycky, když ses mi zjevila, věděl jsem, že blouzním. Když jsem byl sám, věděl jsem, že mi to myslí normálně, i když jsem v pěkný kaši. Vydržel jsem dost dlouho, abych našel cestu z džungle k oceánu, a pak jsem po pobřeží došel až k civilizaci. Tři dny po tom, co jsem se vrátil do Států, jsem dostal první záchvat tý horečky.”

„A měl jsi plné ruce práce s uzdravováním,” řekla Anna něžně a prsty mu přejížděla po tváři.

„Doktoři si s tím nejdřív nevěděli rady, ale pak zjistili, že je to něco jako malárie. Doufají, že záchvatů bude pořád míň a budou čím dál slabší, ale nevědí, kolik jich ještě bude. Při týhle diagnóze mi bylo jasný, že dlouho nebudu moct pracovat a že taky nemůžu jít za tebou.”

„Já to chápu, Juliane. Myslím, žes byl úplně na omylu, když ses tak rozhodl, ale chápu to.”

„Miláčku, já jsem se k tobě chtěl vrátit stejně silnej a zdravej, jako jsem byl předtím. Bál jsem se, že bys mě jen litovala a taky jsem si myslel, že se budeš ještě vztekat kvůli Mikeovi.”

„Juliane, jediný důvod, proč jsem tenkrát v nemocnici na tebe tak ječela, byl ten, že jsem nechtěla, aby ses vracel na ten ostrov, a přitom jsem věděla, že ti v tom nemůžu zabránit.”

Podíval se na ni. „Proto jsi byla tehdy tak rozčilená?”

„Ano.”

„To bylo dlouhejch šest měsíců, Anno.” „Já vím,” souhlasila prostě.

„Teď ti toho můžu nabídnout ještě míň než tenkrát. Do háje, vždyť nemám ani práci.”

Usmála se se slzami v očích. „Juliane, ty pitomečku, ty to ještě nevíš, ale teď mi toho můžeš nabídnout o moc víc než tenkrát.” Můžeš mi nabídnout sebe, dodala v duchu.

Chtěl se jí zeptat, jak to myslí, ale odhrnula mu z čela vlasy a vsunula mu nohu mezi stehna. Měkký flanel kryl ještě měkčí tělo a Julianovi se začínala točit hlava touhou. Náhle si uvědomil, že se necítí zdaleka tak unaven jako před chvílí. Ani noha už ho tolik nebolela.

„Anno?”

„Ano, Juliane?”

„Už ten tvůj duch zmizel?”

„Navždy. Myslela jsem, že odešla, když jsme byli v té jeskyni, ale neodešla úplně. Část její duše byla u náhrdelníku, když se pouzdro otevřelo. Tak se podařilo zhypnotizovat Prue a Sáru na dost dlouho, abys Prue odzbrojil. Aspoň jsem měla takový pocit. Ted už je Carlota opravdu pryč.”

„A z mého přízraku se stala žena z masa a kostí.” Julian sklonil hlavu a políbil ji se zvláštní něhou.

Anna zapomněla na Carlotu a ovinula ruce Julianovi kolem krku. Možná ještě není připraven na vyznání lásky vyjádřené slovy, ale neviděla důvod, proč by mu to nemohla říci tělem. Dnes v noci ho potřebuje - potřebuje jeho teplo a jeho sílu, a on potřebuje ji.

Ať to ví nebo ne, potřebuje ji.

Něžné porozumění, které se mezi nimi zrodilo, se přeměnilo v touhu, která je k sobě vždy poutala. Výsledkem toho byla nekonečná vášeň, která je oba strhla. Anna cítila, jak jí v žilách zpívá oheň, a věděla, že jeho ozvěnou je horečná smyslnost, která způsobila, že Julian se prudce zachvěl, když se ho dotkla.

Jejich těla se spolu pohybovala, splývala a vyžadovala od toho druhého odpověď. Tvrdost proti měkkosti, vlhkost proti žáru, síla proti něze.

Julianovy ruce ji laskaly s údivem a něhou. Když se dotkl citlivé oblasti mezi jejími stehny, Anna se prudce nadýchla a vzepjala se proti němu v sladkém odevzdání. Věděla, co pro něj její reakce znamená. Když mu laskání oplatila a něžně sevřela do dlaně pevný úd mezi jeho nohama, odpověděl stejně a pronikl hlouběji do jejího sevření.

Síla jejich milování je oba přiváděla v úžas. Strach a nebezpečí, které prožili, se pomalu ztrácely pod vzájemnými doteky. Společně prozkoumávali vrcholy smyslné rozkoše.

Znovu a znovu se Anna ocitala na hranici nejvyššího vzrušení, které vyvolávalo Julianovo něžné a zároveň odvážné laskání. Pokaždé, když cítila, že už nemůže dál, něžně ji dovedl k vrcholu, až si myslela, že přijde o rozum.

Zoufale se snažila vzít ho s sebou, jazykem mu lehce sjížděla dolů po břiše a nehty nesmírně opatrně zatínala do jeho pohlaví.

„Jestli si chceš takhle hrát s ohněm, už to opravdu nevydržím,” varoval ji chraplavě, když ji konečně přikryl svým tělem.

„Tentokrát tě chci mít s sebou,” vydechla, když do ní vnikl a polkl ozvěnu jejích slov hladovými ústy.

Procházeli spolu tmou a světlem, spoutáni vášní stejně, jako byli spoutáni v nebezpečí. Jedno pouto posilovalo druhé. Nakonec si Anna už vůbec nedokázala představit, že by se někdy těch pout zbavila. Nebo že by si to přála.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Telefonický hovor s Lucy a Mikem byl nakonec veden velice zvýšeným hlasem. Největší podíl na tom měl Michael Silver, když zjistil, že jeho sestra a snoubenka se rozhodly provést původní plán, aniž by mu o tom řekly.

„Jak jsme ti to mohly říct, Michaeli?” vykřikla nakonec Anna zoufale. „Tys musel všechny síly soustředit na uzdravování. Nechtěly jsme tě rozčilovat.”

„Nechtěly jste mě rozčilovat!” vybuchl Michael ze svého nemocničního lůžka. „Tak teď jste to dohnaly. To jste si neuvědomily, že to, že se mě někdo pokusil přejet, úplně změnilo situaci? Ne, vy dvě jste se do toho pustily, jako kdyby se nic nestalo. Jako kdyby se ten plán dal normálně provést. Když si pomyslím, žes tam v tom baráku byla sama s tou smečkou

vlků-”

„Nebyla jsem sama, Michaeli,” odsekla Anna. Nejasně si uvědomovala, že by měla mít radost, že se její bratr cítí natolik dobře, že se může takhle rozčílit. Na druhé straně litovala Lucy, která jeho vztek schytá jako první.

„Tys nebyla sama?” posmíval se. „Kdo byl sakra s tebou? Ten duch?”

„No, ten mi taky pomohl,” odpověděla Anna v náhlém návalu veselí. „Ale ten, kdo celou situaci zachránil, byl Julian.”

Na druhém konci linky nastalo ticho. Pak Michael opatrně řekl: „Julian Aries? Já myslel, že je zahrabaný někde v coloradských horách.”

„Byl.” Anna se přes stůl se snídaní usmála na muže, o kterém byla řeč. Klidně jedl. „Jela jsem tam, vytáhla jsem ho ven a zaměstnala jsem ho.”

„Chceš říct, že celou dobu tam byl s tebou Julian Aries? Proč jsi to neřekla hned?”

„Nedal jsi mi šanci. Hele, chceš si s ním promluvit? Už mám dost toho, jak na mě řveš.” Anna podala sluchátko Julianovi, který ho klidně přijal.

„Ahoj. Jak se daří? Fajn.” Následovala pomlka, během níž Julianovy oči zabloudily k Anně. „No to jsem rád, že se ti ulevilo, že jsem tu byl s ní. Nejdřív se mi do toho fakt moc nechtělo, to mi věř. Ale když mi došlo, že jí v tom nemůžu zabránit, nezbylo mi, než tam jet s ní a dávat na ni pozor.” Další odmlka. „Jo, všechno je to jasný. Skutečným šéfem byla Prue Gibsonová. Vždycky se nechala najmout do vytipovanýho domu, aby měli někoho uvnitř. Craven byl odborník na umění a staral se o označení cenností, které se později měly ukrást. Sára hrála médium a ten chlapík jménem Hargraves byl přes svaly. Taky odborník na zámky. Měl na starost bezpečnostní zařízení.”

Julian si vzal další topinku a několik minut poslouchal Michaela. Pak souhlasil s něčím, co Annin bratr řekl. „Já vím. V tomhle případě by se přes ty staré zámky dostalo i dítě.” Zhluboka se nadechl. „Myslel jsem si, že se zeptám slečny Creswellový, jestli by nechtěla, aby se jí na to podíval odborník. Má tu hodně cenností.” Trochu napjatě čekal, zatímco Michael říkal něco na druhém konci linky. Pak se s úlevou usmál. „Myslíš? Tak já jí možná zavolám. No tak jo, dobře, určitě zavolám. Díky, Mikeu. Cože? Jo. Jo, jsem trošku v pracovní krizi. Ale Anna říká, že to je fajn.”

Mluvil ještě pár minut a pak zavěsil. Pak se klidně, pevně podíval Anně do očí. „Tvůj bratr myslí, že slečna Creswellová by byla nadšená, kdyby jí dům prohlédl skutečný odborník a modernizoval bezpečnostní systém.”

„Samozřejmě,” souhlasila Anna. „Stejně tak jako spousta lidí, kteří mají doma cenné věci.”

„Chvíli to potrvá, než z toho bude něco, co by se podobalo normální práci,” řekl pomalu a upřeně se jí díval do očí.

„Řekla bych, že asi tak rok,” řekla Anna vesele a dál žvýkala topinku.

Julian zvedl šálek kávy a řekl podezřele klidným hlasem: „Nejmíň tak dlouho to bude trvat, než ti vůbec něco budu moct nabídnout. Anno, kdybych to za ten rok dokázal, uvažovala bys o tom, že by sis mě vzala?”

Anna se zářivě usmála a cítila, jak se jí vzrušením rozbušilo srdce. „Ne.”

Julian ztuhl a upřel na ni zlaté oči. „Ne?” opakoval opatrně. Anna v nich viděla zvláštní směs citů, od bolesti a strachu až k zlosti.

„Ne,” řekla rozhodně. „Já nebudu čekat celý rok, než si tě vezmu. Myslím, že se můžeme zastavit v Las Vegas, až se budeme vracet na východ za Mikem. Budeme manželé, než dojedeme do Bostonu.” Nalila si ještě trochu kávy, zatímco Julian na ni překvapeně zíral.

„Ty si mě vezmeš hned?”

„Juliane,” řekla na oko přísně, „tys mě měl požádat o ruku už před šesti měsíci. Čekala jsem dost dlouho, než jsem z tebe vyždímala nabídku k sňatku. Nebudu čekat další rok.” „Anno, jsi si jistá?” naléhal. „Teď ti nemám co nabídnout.”

„Moc se pleteš,” řekla něžně. „Teď mi můžeš nabídnout sám sebe. Před šesti měsíci jsi byl tvrdý a nepřístupný jako kus žuly.” Ušklíbla se. „Sice strašně sexy, ale ne úplně jako člověk.” „Myslíš, že jsem teď lidštější?” zabručel.

„Mhm,” přikývla. „Pořád ještě jsi arogantní a pyšný a dokážeš mi hrozně jít na nervy, ale jsi velmi, velmi lidský. Máš také všechno, co si žena může od manžela přát: jsi silný, vášnivý a umíš mě ochránit.”

Ústa mu zkroutil zvláštní úsměv. „To je legrační. Chtěl jsem ti říct něco podobnýho. Máš všechno, co si muž může od manželky přát: jsi silná, vášnivá a chceš mě chránit. A umíš vařit.”

„Neumím mýt okna,” řekla výhrůžně. „Miluju tě, Anno.”

Anna se zakuckala kávou. Byla si jistá, že se přeslechla. „Cože?” „Slyšelas dobře,” řekl zamračeně. „Jak dlouho. jak dlouho to víš?”

Zamračil se ještě víc. Pak pokrčil rameny. „Nevím. Možná jsem si to uvědomil, když jsem o tobě pořád blouznil v džungli. Po těch třech dnech v chatě už jsem to věděl určitě. Předtím mi bylo jasný, že tě chci, ale potom jsem si začal uvědomovat, že-” Jeho řeč přerušilo kýchnutí.

Anna se na něj starostlivě dívala. „Juliane?”

Znovu kýchl a použil papírový ubrousek místo kapesníku. „Zatraceně.”

Anna vstala a obešla stůl. „Je ti dobře?”

„Abych pravdu řek, tak moc ne.” Znělo to dost naštvaně.

„Mně vlastně taky není nejlíp. Trochu mě škrábe v krku,” přiznala. Položila mu ruku na čelo. „Hmmm.”

„Anno, jestli je to zase ta horečka, přísahám, že.” Nedořekl větu, protože se musel vysmrkat.

„To není horečka,” řekla klidně.

Podíval se na ni přes ubrousek, který si držel u nosu. „Myslíš?” V jeho pohledu byl záblesk zoufalé naděje.

Anna zkusmo polkla a pocítila v krku suché škrábání. „Juliane, mám takový pocit, že spolu prožijeme něco zvláštního. Budeme mít oba staromódní rýmu. Pojď. Rozděláme oheň. Udělám velkou konvici čaje s citrónem, sedneme si ke krbu a budeme se navzájem utěšovat.”

„To je asi z tý včerejší koupele v moři,” poznamenal Julian a tvářil se mnohem veseleji než před chvílí.

„Možná. Nebo nás jeden z těch našich hostů nakazil, než jsme se ho stihli zbavit. Sára mi vždycky připadala taková chorobná.”

O hodinu později seděli proti sobě na pohovce, pod dekou se dotýkali nohama a Julian Anně připíjel hrnkem horkého čaje.

„Sedí se ti dobře?” zeptal se s úsměvem. V krbu hořel oheň a na obou koncích pohovky byla krabička s papírovými kapesníky.

„Perfektně,” zamumlala. „Juliane, ty jsi mi to nedopověděl.”

„Jak jsem poznal, že tě miluju? Myslím, že jsem si to uvědomil ve chvíli, kdy jsem poznal, že tě potřebuju.” Zvážněl. „Nikdy předtím jsem nikoho nepotřeboval, Anno. Byl to moc zvláštní pocit. A nikdy jsem doopravdy nechtěl, aby někdo potřeboval mě. Život tak byl jednodušší.”

„A teď?” zeptala se rozechvěle.

„A teď vím, že hrozně chci, abys mě potřebovala.” Podíval se na ni. „Miluješ mě, viď?” Nezaváhala. „Ano.”

Spokojeně přikývl. „Když jsem poznal, že mě nelituješ, a když jsem si uvědomil, že v jedné chvíli se dokážeš o mne starat a vzápětí můžeš cítit vášeň, věděl jsem, že tu jde o víc než jen o tělesnou přitažlivost. Před šesti měsíci jsem si myslel, že ta přitažlivost je všechno, co máme - to byl další důvod, proč jsem nechtěl, abys mě viděla, dokud se neuzdravím.”

„Nemusel sis dělat starosti,” řekla mu Anna suše.

„I když jsi byl zraněný a v horečce, třásly se mi z tebe kolena!”

Na ta slova se spokojeně zašklebil. „To, že jsem s tebou šel do postele, byl nejlepší lék, jakej jsem za těch šest měsíců užil, a ty jsi chtěla zapírat, že se to vůbec stalo,” řekl vyčítavě. „Mám svou hrdost,” připomněla mu něžně.

„Tu máme oba. Ale už nebude stát mezi námi, viď?” zeptal se vážně. „Ne, Juliane,” zašeptala a oči jí zářily štěstím, „mám tě hrozně ráda. Miluju tě, potřebuju tě a chci tě.”

„O nic víc, než já miluju, potřebuju a chci tebe.” Položil šálek s čajem, natáhl ruku a přitáhl si Annu k sobě.

„Budu se o tebe starat, Anno.”

„A já se budu starat o tebe. To patří k lásce.”

„Už žádní duchové?” zeptal se a cuchal jí rukou vlasy.

„Ne. A u tebe?”

„Taky ne.”

„Přeci jen ale mám jednu otázku,” začala váhavě. „Copak?” Sklonil se a něžně ji políbil vzadu na krku.

„Nikdy jsi mi přesně neřekl, kdy máš narozeniny. Narodil ses ve znamení Berana?” Na tváři se mu objevil vychytralý úsměv. „To ti řeknu o svatební noci,” slíbil jí.