Jayne Ann Krentz

Zajatci snů

Isabel Wrightová je zaměstnaná u poněkud excentrického doktora Belvedera, Ellis Cutler pracuje pro přísně utajovanou vládní organizaci. Oba se zabývají výzkumem snů a snění a mají k tomu mimořádné předpoklady: na rozdíl od většiny lidí si nejenom pamatují, co se jim zdálo, ale dokonce dokážou své sny ovládat, nasměrovat je k danému problému a vyřešit ho lépe než v bdělém stavu. Isabel analyzuje záznamy Ellisových snů a tento anonymní klient, kterého nikdy neviděla, nesmírně vzrušuje její představivost. Pro Ellise má neznámá žena, která mu nahlíží do snů, stejně silné kouzlo. Když se konečně setkají, jako by se jejich sny zhmotnily. Bohužel se ocitnou ve víru intrik a machinací, za nimiž stojí chorobná touha po moci, a ta se nazastaví ani před vraždou. Isabel a Ellis musejí znovu využít zvláštních schopností, aby zachránili svůj život i svou lásku…

Analýza snu číslo 2-10

Vypracována pro:

Klient č. 2

Kategorie:

Pátý stupeň Belvederovy škály lucidního snění

Analytik:

I. Wrightová, výzkumná pracovnice, Belvederův ústav pro výzkum spánku

ANALÝZA A INTERPRETACE

Mimořádně drastické a bizarní prvky a symboly, příznačné pro extrémní násilí a sexuální perverzi, svědčí o chaotickém myšlení a krvežíznivosti osoby, která se těchto činů dopouští. Analytička nicméně zastává názor, že by takový závěr mohl být mylný. Považuje za pravděpodobné, že pachatel zločiny úmyslně inscenoval tak, aby je vyšetřovatelé považovali za výplod narušené mysli.

Analytička se domnívá, že klíčem ke sdělení ukrytému ve snu je červený šátek, který snící spatřil, když otevřel dveře. Pro nedostatek kontextu není možné vypracovat přesnější analýzu.

Analýzu předkládá:

I. Wrightová

P. S. Analytička považuje za nutné poznamenat, že snící (klient č. 2) opět zmiňuje silný a dezorientující hluk horské dráhy v nástupní fázi snu. Je to již třetí sen, kdy k tomuto jevu dochází. Je zřejmé, že snící stále trpí silnými fyzickými bolestmi. Přestože je klient č. 2 schopen mít tento nepříjemný pocit ve stavu lucidního snění pátého stupně zcela pod kontrolou, jedná se o závažný rušivý moment.

Lze předpokládat, že klient č. 2 vyhledal lékaře, jak mu analytička doporučila v dodatcích k analýzám prvních dvou „hlučných“ snů, ale že se mu nedostalo účinné léčby. Další kroky vedoucí k potlačení bolesti by měly neprodleně následovat.

Analytička doporučuje, aby se snící podrobil akupunktuře.

Analýza snu číslo 2-11

Vypracována pro:

Klient č. 2

Kategorie:

Pátý stupeň Belvederovy škály lucidního snění

Analytik:

I. Wrightová, výzkumná pracovnice, Belvederův ústav pro výzkum spánku

ANALÝZA A INTERPRETACE

Nejsignifikantnějším jevem tohoto záznamu snu je opakovaný výskyt barvy vody. Všechny modré objekty (kladivo, počítač, fotografie a zrcadlo) mají společné přinejmenším dvě vlastnosti: (1) obvykle nejsou modré a (2) nezapadají do prostředí, kde byly nalezeny. Není pochyb, že právě z těchto důvodů je klient č. 2 ve stavu lucidního snění pátého stupně označil neobvyklou barvou.

Je nanejvýš vhodné, aby ve světle této analýzy byly uvedené předměty znovu prozkoumány.

Analytička by, jako vždy, velice ocenila bližší kontext, který by jí umožnil přesnější výklad.

Analýzu předkládá:

I. Wrightová

P. S. Analytička s potěšením zaznamenala, že silný zvuk horské dráhy v nástupní fázi snu, zmiňovaný v předešlých zprávách, ustoupil. Doufá, že akupunktura byla úspěšná a že snící už netrpí bolestí, která se ve snech odrážela dříve.

Analytička také usuzuje, že klient č. 2 nadále dodržuje opatření, která mu doporučila při zahájení konzultací. Z vlastní zkušeností ví, že pomáhají zmírnit traumatické účinky krutých a bizarních snů pátého stupně: (1) Přejít na vegetariánskou stravu (ryby jsou povolené, ale je nezbytné vystříhat se červeného masa). (2) Nedívat se na filmy plné násilí (velmi vhodné jsou crazy komedie ve stylu třicátých let). (3) Nečíst thrillery a jiné knihy obsahující násilí, příliš se podobají vašim snům pátého stupně a stimulují symboliku násilí. Místo nich lze vřele doporučit zamilované románky.

1

Pohřeb vždycky znamená špatný den. A protože si Ellis Cutler uvědomoval, že právě jeho selhání poslalo Katherinu Ralstonovou na onen svět, bylo pro něho vše ještě horší.

Měl předpokládat, co svým vyšetřováním způsobí. Každý, kdo s ním kdy pracoval, mluvil o jeho mimořádném nadání. Sakra, ve Frey-Salteru byl učiněnou legendou, nebo jí aspoň býval, než o něm před pár měsíci začaly kolovat pochybovačné řeči.

Ani takřka stoprocentní úspěšnost nemohla nic změnit na smutné pravdě: Nikdy mu vůbec nepřišlo na mysl, že by Vincent Scargill mohl Katherinu zabít.

„Kéž Bůh ve své nekonečné dobrotivosti dá rodině a přátelům zesnulé Katheriny pokoj a mír v duši, jaké mohou pocházet pouze z pevného vědomí, že milovaná osoba je v bezpečném přístavu…“

Katherine byla zavražděna ve svém bytě v Raleighu, ale příbuzní ji nechali převézt ze Severní Karolíny sem, do malého městečka v Indianě, protože chtěli, aby byla pochována doma. Bylo deset hodin dopoledne, ale horké dusno středozápadního léta rychle houstlo. Obloha byla olověně šedá a větve starých dubů, které držely stráž u hřbitova, se ohýbaly ve větru. Ellis zaslechl vzdálené hřmění.

Našel si místečko stranou od hloučku truchlících.

Nikoho neznal. S Katherinou se sešel jenom při několika málo příležitostech. Do Frey-Salteru nastoupila, až když on oficiálně odešel, aby se podle Jacka Lawsona mohl věnovat vlastním zájmům Nicméně pro Lawsona dál na základě dohody pracoval na konkrétních případech a také se uvolil, že se ve firmě tucetkrát do roka ukáže, aby vedl semináře pro nováčky. Katherine se několika jeho kurzů zúčastnila. Pamatoval si ji jako atraktivní, temperamentní blondýnku.

Lawson mu o ní řekl, že nejenže je „pětka“ na stupnici bdělého snění, ale taky jednička na počítače. Lawson nejmodernější technické vymoženosti miloval, ale neuměl s nimi zacházet, a právě proto měl z Katherininých schopností takovou radost.

Ellis si u Katherinina hrobu připadal jako sup. Škodolibé mraky ještě zdůraznily zbytečnost jeho slunečních brýlí, ale neodložil je. Síla zvyku. Už dávno zjistil, že obsidiánově černá skla představují další způsob, jak udržet bezpečný odstup mezi sebou a ostatními lidmi.

Smuteční obřad netrval dlouho. Po závěrečné modlitbě se Ellis otočil a vykročil k autu. Na hřbitově už neměl co dělat.

„Vy jste ji znal?“

Hlas se ozval ze vzdálenosti několika metrů za ním. Ellis se zastavil a ohlédl se přes rameno. Přes vlhký trávník se k němu rychle blížil asi dvacetiletý mladík. Dlouhé kroky prozrazovaly potlačované rozrušení. Měl Katherininy modré oči a úzkou, výraznou tvář. Podle údajů v osobní složce byla z dvojčat.

„Byli jsme kolegové,“ odpověděl Ellis. Hledal vhodná slova, ale žádná nenašel. „Je mi to líto.“

„Dave Ralston.“ Mladík se zastavil před ním. Tvář měl ztuhlou a v přimhouřených očích trpké zklamání. „Myslel jsem si, jestli třeba nejste od policie.“

„Proč vás to napadlo?“

„Vypadáte tak.“ Dave netrpělivě a podrážděně trhl rameny. „A taky nejste zdejší. Nikdo vás nezná.“ Zaváhal.

„Slyšel jsem, že policie často chodí na pohřby, když jde o vraždu. Existují prý nějaké teorie o tom, že se mezi smutečními hosty ukrývá pachatel.“

Ellis zavrtěl hlavou. „Je mi to líto,“ opakoval.

„Říkal jste, že jste byl její kolega?“

„Spolupracuji s firmou Frey-Salter v Severní Karolíně, u níž byla zaměstnaná. Jmenuju se Ellis Cutler.“

Davovi se po tváři mihlo uznání i podezření. „Katherine se o vás párkrát zmínila. Prý jste byl ve Frey-Salteru odborný analytik, ale dal jste výpověď a zůstal jenom externím poradcem. Taky říkala, že jste něco jako legenda.“

„Přeháněla.“

Dave se zadíval na nenápadného krémového forda zaparkovaného pod jedním z dubů. „To je vaše auto?“

„Z půjčovny. Vzal jsem si ho na letišti.“

Dave ublíženě zkřivil rty. Intuice Ellisovi napověděla, proč je zklamaný. Než se mladík dozvěděl, že je auto půjčené, usilovně se snažil uložit si do paměti poznávací značku.

„Jak jste pravděpodobně slyšel, policajti se domnívají, že moje sestra byla zavražděna, protože překvapila v bytě lupiče.“

„Ano.“

Nejenže vyšetřovací teorii slyšel, dokonce si přečetl každé slovo policejního protokolu ve snaze najít cokoliv, co by mu poskytlo stopu pro vlastní pátrání. Prohlédl si i fotografie oběti a doufal, že je Dave neviděl. Katherine byla zastřelena z bezprostřední blízkosti.

„Rodiče a ostatní jim na to skočili.“ Dave vrhl rychlý pohled přes rameno k zástupu, který zvolna odcházel od hrobu. „Ale já ne. Nevěřil jsem tomu ani minutu.“

Ellis přikývl, ale neříkal nic.

„Víte, co si myslím, pane Cutlere?“

„Ne.“

Dave zaťal pěsti u boků. „Jsem si skoro jistý, že Katherinu zabili, protože pracovala ve Frey-Salteru.“

Lawsonovi se to nebude líbit, usoudil Ellis. To poslední, o co ředitel stál, bylo, aby Katherinina smrt přitáhla pozornost k jeho královstvíčku. Koneckonců akciová společnost Frey-Salter byla pečlivě vybudovaná zástěrka pro přísně utajovanou vládní agenturu, kterou Lawson vedl.

„Proč by někdo chtěl Katherinu zabíjet?“ Ellis se snažil udržet neutrální tón.

„Přesně nevím,“ přiznal Dave se zasmušilým výrazem ve tváři, „ale třeba náhodou zjistila, že se tam děje něco, o čem by neměla vědět. Říkala, že si tam hrozně potrpí na utajování. Kdeco bylo důvěrné. Když nastupovala, musela podepsat lejstro, že nebude o citlivých informacích mluvit s nikým mimo firmu.“

Davův uhýbavý pohled Ellisovi prozradil, že o sestřině práci nejspíš ví mnohem víc, než by měl. Ale jestli takové riziko skutečně hrozí, pak ať si s ním poradí Lawson, pomyslel si. On má jiný úkol.

„Prohlášení o mlčenlivosti se v podnicích, které se věnují náročným výzkumům, podepisuje běžně,“ namítl. „Špionáž mezi konkurencí představuje velký problém.“

„Já vím.“ Dave svěsil ramena. Tělem mu probíhaly znatelné vlny zlosti. „Zajímalo by mě, jestli Katherine něco odhalila.“

„Špionáž?“

„Ano. Třeba ji zabili, aby ji umlčeli.“

Tak přesně tohle mi ještě scházelo, povzdechl si Ellis v duchu. Truchlící bratr s teorií spiknutí, která by vysvětlila sestřinu smrt.

„Frey-Salter zkoumá spánek a sny,“ připomněl Davovi pokud možno klidně a autoritativně. „V této oblasti není pro vraždu příliš mnoho důvodů.“

Mladík o krok ustoupil. „Proč bych měl věřit, že mi říkáte pravdu?“ Z očí mu čišelo podezření. „Pracujete přece pro Frey-Salter.“

„Jako externí poradce.“

„Jaký je v tom rozdíl? Stejně musíte zachovávat loajalitu. Platí vás.“

„Není to můj hlavní příjem,“ vysvětloval Ellis. „Mám jiné zaměstnání.“

„Když jste Katherinu prakticky neznal, tak proč jste tady?“ Dave na něho namířil ukazováčkem. „Co když jste ji zabil vy? Co když teorie o vrazích, kteří chodí svým obětem na pohřeb, je pravdivá?“

Rozhovor se nevyvíjel dobře.

„Já ji nezabil, Dave.“

„Někdo to udělal a já si nemyslím, že by to byl náhodný zloděj. Jednou zjistím, kdo mou sestru zabil. A až ho najdu, postarám se, aby byl potrestán.“

„Nechte to na policii. Je to jejich práce.“

„Kecy. Jsou ? ničemu.“ Dave udělal čelem vzad a rázoval přes hřbitov pryč.

Ellis zvolna vydechl a došel po trávníku k dubu, kde měl zaparkovaný vůz. Svlékal si ručně šité tmavě šedivé sako a sykl, když neopatrný pohyb vyvolal bolest v pravém rameni. Jednou se to naučím, chlácholil se. Rána se zahojila a on se zotavoval ze zranění. Akupunktura k jeho velkému překvapení opravdu pomohla. Ale ruka mu už nikdy nebude sloužit jako dřív. Měl štěstí, že nebyl vášnivým golfistou nebo tenistou, než se Scargillovi skoro podařilo ho zabít, protože ani jeden sport by v budoucnosti zaručeně provozovat nemohl.

Odložil sako na zadní sedadlo, nasoukal se za volant, ale hned nenastartoval. Jen seděl a sledoval, jak se poslední truchlící rozcházejí. Nikde nevíte. Možná na staré teorii o pachatelích chodících svým obětem na pohřeb něco bylo.

Nicméně pokud se Vincent Scargill dostavil, aby se nepřímo přiznal k vraždě, úspěšně se ukrýval, což v malém městečku v Indianě nebylo právě snadné.

Když na hřbitově nezůstal nikdo kromě dvou mužů s lopatami, otočil Ellis klíčkem ve startéru a rozjel se k silnici, vedoucí na letiště v Indianapolis. Zpráva o Katherinině smrti ho zastihla v San Francisku, kde vedl sérii obchodních jednání. Taktak pohřeb stihl.

Bouřka se strhla o dvacet minut později. Spustila z oblohy hustou clonu s působivými efekty, jakými jsou bouře v této části země proslulé. Liják snížil viditelnost na minimum. Ellisovi vodní stěna nevadila. Dokázal by po složité spleti hlavních i okresních silnic dojet do Indianapolis i poslepu. Trasu už jednou absolvoval, když jel z letiště na hřbitov, a to mu stačilo, aby se ji naučil. Část jeho mozku, která bezděčně průběh jízdy zaznamenávala a ukládala do paměti, ovládala stejně mistrně i řízení vozu.

Zlověstnou oblohu proťal blesk. Zarachotil hrom. Liják neustával a zaplavoval pole se sójou a kukuřicí, která se táhla po dlouhé míle po obou stranách silnice. Zadní kola aut, která míjel, k němu vysílala dlouhé chvosty vody.

Pocítil záchvat vzrušení, úžasu a posvátné úcty, jaké prožíval pokaždé uprostřed rozpoutaných živlů. Vychutnával divokou bouři, stejně jako vychutnával jízdu ve svém maserati, stejně jako kdysi vychutnával jízdu na horské dráze.

Drsné běsnění bouře ho rozjařovalo a nutilo myslet na Tanečnici tanga, záhadnou dámu, jež občas vcházela do jeho snů. Napadlo ho, jaké by to asi bylo, kdyby právě teď seděla vedle něho. Vzrušují bouřky i ji? Intuice, nebo možná příliš živá fantazie mu napovídaly že ano, ale neměl, jak si to ověřit.

Přemítal, co v tuto chvíli asi dělá daleko ve slunné Kalifornii. Přestože se mu za posledních několik měsíců zjevila v představách častěji, než mohl spočítat, osobně se s ní nikdy nesetkal. Nyní by se situace měla změnit. Seznámení plánoval už dávno, ale vinou Vincenta Scargilla je musel odložit.

Neochotně stočil myšlenky od Tanečnice tanga a zvažoval další tah v partii, která mu od jeho někdejšího šéfa a nynějšího občasného zákazníka Jacka Lawsona vynesla výtku, že je posedlý Vincentem Scargillem. Pojedu do Raleighu, rozhodl se, a prošťourám byt, kde bylo nalezeno tělo Katheriny Ralstonové. Třeba policie přehlédla nepatrnou stopu, která mi ukáže směr a dovede mě ke Scargillovi.

Naneštěstí měla jeho soukromá teorii o totožnosti muže, který Katherinu zabil, jednu skutečně velkou slabinu. Proto se Davovi nesvěřil se svou domněnkou, že zná jméno vraha jeho sestry.

Vincent Scargill byl mrtvý.

Dave Ralston seděl ve svém autě zaparkovaném na postranní cestě, kde na něho nebylo vidět, a díval se, jak Ellis Cutler vyjíždí vstříc blížící se bouřce. Z hlavy mu nešel Katherinin popis legendy Frey-Salteru.

Cutler je považován za nejlepšího agenta, jakého kdy Lawson měl, ale mě znervózňuje. Nepoznáš na něm, co si myslí nebo cítí. Jako kdyby stál vždycky mimo kruh. Sleduje hru, ale nezapojí se do ní, jestli chápeš, jak to myslím. Je to chodící definice samotáře.

Samotáři jsou nebezpeční, uvažoval Dave. Jdou svou vlastní cestou a hrají podle vlastních pravidel. Tenhle možná spáchal vraždu. Nebo se zabývá nějakým tajným úkolem, kterým ho pověřil záhadný Jack Lawson. Tak či tak, Ellis Cutler byl doslova hmotným vodítkem, prvním, které se Davovi podařilo nalézt. Měl jméno a číslo auta z půjčovny. Dnes večer, jakmile z domu jeho rodičů odejdou smuteční hosté, zapne počítač a uvidí, co se mu ze všech informací, které měl, povede získat.

Na počítače byl stejně dobrý jako Katherine. Bylo to jedno z mnoha jejich společných nadání.

Nastartoval, zařadil rychlost a odjížděl od hřbitova, aniž by se ohlédl po sestřině hrobu. Věděl, že se nedokáže vrátit, aby se s ní řádně rozloučil, dokud nenajde osobu, která ji připravila o život.

Musím dosáhnout spravedlnosti, umiňoval si, ne kvůli Katherine, ale kvůli sobě. Byli si tak blízcí, jak mohou být jenom dvojčata. Po celý zbytek života zůstane součástí jeho osobnosti. Nedokázal by žít se vzpomínkou na ni, pokud se mu nepodaří ji pomstít.

Cvokaři pro to mají zaručeně speciální termín.

Druhý clen ráno vytáhl Ellis na správce domu na okraji Raleighu, kde Katherine bydlela, průkaz detektivní kanceláře Mapstone Investigations a požádal ho o klíče od jejího bytu.

„Ještě tam není uklizeno,“ varoval ho domovník.

„Nevadí.“

Ellis vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a chvíli postál, než se ponořil do pochmurného přítmí. Jako vždy při podobných příležitostech si bolestně uvědomoval, že si památka mrtvé zasluhuje úctu.

Konečně pokročil dál do bytu, zvolna jím procházel, podrobně zkoumal každičký detail a sbíral obrazy, aby je později ve snech podrobil analýze.

Krev, která se vsákla do béžového koberce, vyschla do úděsného, až příliš důvěrně známého odstínu blátivě hnědé. Vrah převrátil poličku s knihami, vyházel věci ze zásuvek a strhl obrazy ze stěn, bezpochyby ve snaze vzbudit dojem zuřivého rabování.

Když Ellis skončil neradostnou prohlídku, vrátil se do obývacího pokoje a znovu se trochu zdržel nad skvrnou zaschlé krve.

A tehdy si všiml předmětu, který nevypadal, že by patřil do bytu. Vyšetřovatelé ho zřejmě nepovažovali za důkaz, a protože místo činu už nechránila policejní páska, Ellis ho zvedl a zasunul do podpaží.

Ve dveřích se naposledy zastavil a dovolil temné, hrůzostrašné atmosféře, aby ho zalila od hlavy až k patě.

Najdu ho, Katherino, přísahal v duchu.

2

BELVEDERŮV ÚSTAV PRO VÝZKUM SPÁNKU, NEDALEKO LOS ANGELES

„V noci jsem měl fakt divný sen,“ hlásil Ken Payne ode dveří malé kanceláře Isabel Wrightové.

„Promiň, Kene, ale teď nemám čas povídat si o tvých snech.“ Isabel zvedla kupu počítačových výjezdů, jen o něco málo vyšší než památník prezidentů vytesaný do Mount Rushmore, a nesla je ke stolu. „Za pár minut mám být u nového ředitele.“

„Na tohle bohatě postačí minuta.“ Ken tajnůstkářsky snížil hlas a rozhlédl se po chodbě. „Zdálo se mi, že jedu autem, blížím se ke křižovatce a vím, že musím zabrzdit, jinak dojde ke srážce, ale nedokážu stáhnout nohu z plynu.“

„Kene, prosím…“ Škobrtla o hromadu záznamů snů, které musela naskládat na podlahu, protože všechny zbývající plochy stísněného prostoru zabraly knihy, časopisy a sešity.

Zapotácela se, kupa výjezdů, kterou držela v náruči, se nebezpečně zakymácela a ještě víc narušila její rovnováhu. Cítila, jak přepadává na stranu.

„Kruci.“

„Ukaž, dej mi to.“ Ken se odlepil od prahu a obratně jí vzal papíry z rukou.

„Dík.“ Jakmile ji zbavil břemene, chňapla po opěradlu židle a přidržela se ho.

Sphinx, velký, nevrlý mourovaný kocour Martina Belvedera, po nich vrhl mrzutý pohled přes kovovou mřížku.

Isabel věděla, že mu zbytečné lidské hemžení jde na nervy. Popravdě řečeno, Sphinxovi šlo na nervy kdeco a především neměl dobrou náladu, protože jeho život se před několika dny, kdy Martin Belvedere podlehl infarktu, drasticky změnil. Teď přímo soptil, protože ho Isabel strčila do přepravky.

Ken vykoukl zpoza kupy záznamů a propátrával přecpanou místnost. „Kam to mám složit?“

Isabel si odhrnula z očí pár zlomyslných pramínků vlasů a v duchu proklela Nicholase, svého nového kadeřníka.

Byl posledním v dlouhé řadě, který jí nasliboval modré z nebe. Ba co víc, prakticky jí garantoval, že nový sestřih, který pro ni vymyslel, účes z polodlouhých pramenů spadajících k ramenům a nadýchaných chumáčků rámujících tvář, jí rázem propůjčí neodolatelný sex appeal. Ten patolízal vypouštěl mezi sněhobílým chrupem čiročiré lži. Od poslední návštěvy kadeřnického salonu nezaznamenal její společenský život žádný pokrok. Naopak ještě o pár stupínků upadl.

V duchu svolávala na Nicholasovu pohlednou hlavu hromy blesky, i když v hloubi duše věděla, že kadeřníka obviňuje neprávem. Za svůj ubohý společenský život si mohla sama.

Pokud se dobře pamatovala, tak jediné, co s ní kdy muži chtěli dělat, bylo svěřovat se jí se svými sny.

Ne že by o Kena měla zájem jako o milence. Byl to veselý, laskavý chlapík, vždycky připravený se na vás usmát nebo vám vyprávět zábavnou historku, kamarád, kterému můžete zavolat, když sháníte někoho, kdo by vám pomohl se stěhováním. Na základní škole byl zaručeně třídním klaunem. Jenže byl zamilovaný do jisté Susan. Isabel věděla, že jediné, co mu brání požádat přítelkyni o ruku, je úzkostný sen, který se mu v různých variantách neustále vrací.

Ukázala na roh stolu. „Můžeš to položit sem.“

„To myslíš vážně? A co s těmi starými záznamy?“

„Prostě dej ty výjezdy na ně.“

„Jak poroučíš.“ Ken opatrně složil vratký náklad, odstoupil a pochybovačně si měřil nejistě vyhlížející výsledek. „Co se vlastně děje? Vypadá to, jako by se tudy prohnal uragán. Ty v kanceláři nikdy nemáš vzorný pořádek, ale tenhle čurbes je mnohem horší než obvykle.“

„Nový doktor B. dnes ráno, jakmile převzal vedení ústavu, nařídil odstranit ze své kanceláře všechny papíry. Údržbáři dostali příkaz vyhodit veškeré materiály do kontejnerů. Na poslední chvíli se mi podařilo je zadržet a zachránit aspoň tyto podklady. Ještě pět minut, a musela bych je dolovat z odpadků.“

Ken se ušklíbl a podíval se na Sphinxe.

„Takže tobě nestačilo, žes zachránila kocoura starého pána před útulkem, ty ses ujala i výsledků čtyřiceti nebo padesáti let jeho bláznivého výzkumu. Jsi příliš měkkosrdcatá, Isabel.“

Sphinx zastříhal ušima. Isabel ztuhla a posunula si na nose nové brýle s černými obroučkami. Nejenže v posledních několika měsících utratila celé jmění za kadeřníky, investovala velkou částku i do drahého výrobku optického průmyslu ve snaze najít pro sebe ten pravý look.

Neobvyklé, elegantně tvarované rámečky byly navrženy v Itálii. Optik ji ujistil, že podtrhují její osobnost i zelenozlatou barvu jejích očí, ale Isabel měla o jeho tvrzení vážné pochybnosti. Nemohla se zbavit nepříjemného pocitu, že další výprava do optiky je na dohled.

Tak takhle jsem dopadla, když jsem konečně dostala místo, kde vykonávám odbornou práci za vynikající plat, pomyslela si. Samým rozjařením ze zajištěného příjmu se vrhla do utrácení za požitky, které si musela dlouho odpírat. Předchozí zaměstnání operátorky na Horké lince pro jasnozřivé sny jí neumožňovalo ani drahé kadeřnické salony, ani italské brýle.

Nicméně nové oblečení a doplňky se v posledním roce podílely na jejich nákupech jen malým dílem. Nejvíce peněz spolkl nábytek. Vesměs byl dovezený z Evropy a stále ještě čekal nerozbalený v pronajatých úložných prostorech, protože zatím nenašla dům podle svých představ.

Zamračila se na Kena. „Okolnost, že výzkumy doktora Belvedera nechce nikdo publikovat, ještě neznamená, že je jeho teorie bláznivá. Vím, co si o něm personál za jeho zády povídal, ale ty i ostatní byste neměli zapomínat, že starý pán byl váš zaměstnavatel a že vás všechny velkoryse platil.“

Ken se ošil. „Máš pravdu. Asi by bylo zdvořilejší říkat, že se jeho teorie vymykaly ‚hlavnímu proudu‘. Ale zpátky k mému snu. Jak jsem řekl, seděl jsem v autě a řítil se ke křižovatce. Viděl jsem jiný vůz, červený, jak se blíží zleva. Věděl jsem, že jestli nezastavím, napálím to přímo do něho. Dokonce jsem rozeznával, kdo v něm sedí. Žena s dítětem. Chtěl jsem na ni zakřičet, aby zastavila, ale nevydal jsem ze sebe ani hlásku…“

„A stejně by té neslyšela a nemohl jsi zvednout nohu z plynu a bylo ti jasné, že dojde k hroznému neštěstí, jestli se ti nepodaří zastavit,“ uzavřela Isabel a vytáhla ze zásuvky zbrusu novou koženou značkovou kabelku. „Už jsme to spolu probírali snad tucetkrát. Víš, o co jde, zrovna tak dobře jako já.“

Ken namáhavě vydechl a jako by se scvrkl. Fasáda veselého chlapíka se rozpadla. Unaveně si mnul tvář.

„Pořád ten problém se srdcem?“ zeptal se.

„Ano.“ Narovnala se. Zachytila Kenův pohled a vlastní srdce se jí sevřelo, když na dně jeho očí postřehla strach. „Problém se srdcem.“

„Jo, jasně.“ Pokusil se o mdlý úsměv. „Věděl jsem to. Jsem přece odborník na spánek, ne? Doktor Kenneth Payne, neuropsycholog a zaměstnanec Belvederova ústavu pro výzkum spánku. Poznám úzkostný sen, když se mi zdá.“

Popošla k němu. „Dnes ti můžu dát stejnou radu, jakou jsem ti dala hned poprvé, když jsme spolu mluvili o tvých snech s auty na křižovatce. Jdi k lékaři, Kene.“

„Já vím.“

„Sám jsi lékař. Co bys poradil pacientovi, který by byl ve tvé situaci?“

„Mám doktorát z psychologie, nejsem praktický lékař.“

„O důvod víc, aby sis uvědomil, že vyšetření nemůžeš dál odkládat. Objednej se ke kardiologovi. Seznam ho s chorobami, které se vyskytovaly v tvé rodině. Řekni mu, že tvůj otec i dědeček zemřeli na infarkt, když jim nebylo ani padesát. Nech se důkladně vyšetřit.“

„A co když se ukáže, že mám stejnou vrozenou srdeční vadu, jaká je oba zabila?“

„Zemřeli před několika desítkami let. Ty žiješ v jiné době a na jiném místě. Všechny srdeční choroby se dnes dají léčit. Víš to stejně dobře jako já.“

„A co když ta moje není léčitelná?“

Dotkla se jeho ramene. „Sny nepřestanou, dokud se nedozvíš, jestli jsi vadu po předcích zdědil, nebo nezdědil. Je ti jasné, kdo je to dítě v autě na křižovatce? Chlapeček, jehož tvář nemůžeš jasně rozeznat? Tvůj syn, kterého jednou budeš, nebo nebudeš mít. Syn, kterého se bojíš mít, protože bys mu mohl předat to, co zabíjí muže ve vaší rodině, ať už je to cokoliv.“

Tvář mu ztuhla. „Máš pravdu. Já vím, že musím začít jednat. Susan začíná být znepokojená. Cítím to. Včera v noci se mě zeptala, jestli před ní něco netajím.“

„Tajíš. Bojíš se jí svěřit, protože si myslíš, že by ji to vyděsilo a že by tě opustila.“

„Která normální žena by byla ochotná riskovat, aby založila rodinu s mužem trpícím vážnou genetickou vadou?“

„Objednej se ke kardiologovi. Nech se vyšetřit, abys věděl, jestli máš, nebo nemáš srdeční vadu. A pokud ano, zjisti, jestli se dá nějak léčit.“

„Dobře. Objednám se.“

Vrátila se ke stolu, našla pod kupou papírů telefon a zvedla sluchátko. „Objednej se hned.“

Ken na přístroj hleděl s výrazem muže, kterého právě vyzvali, aby vzal do ruky smrtelně jedovatého hada. Potom se podíval na hodinky. „Dopoledne mám dost narvané. Snad se k tomu dostanu po první schůzce.“

„Zavoláš teď hned, Kene, nebo mi tady víckrát nezacláněj a nechtěj po mně, abych ti rozebírala tvoje sny.“ Nasadila co nejpřísnější a nejrozhodnější tón a podávala mu sluchátko. „Víckrát nechci slyšet, co se ti zdálo, pokud na místě nezavoláš doktorovi. Mluvím smrtelné vážně.“

Její ráznost ho překvapila, ale zřejmě vycítil, že skutečně nežertuje. Jednou rukou si od ní vzal pomalu telefon, druhou zalovil v kapse bílého pláště.

Zadívala se na notýsek, který vytáhl. „Ty u sebe máš číslo na doktora?“

„Jo.“ Takřka stydlivě se pousmál. „Zapsal jsem si ho, jak jsi mi přikázala minulý týden.“

Nálada se jí zvedla. „Dobrý první krok. Gratuluju. A teď mu zavolej.“

„Rozkaz.“ Rozvážně, metodicky vyťukal jedním prstem číslo.

Isabel, spokojená, že Ken tentokrát necouvne a objedná se k lékaři, vykročila rychle ke dveřím. „Po audienci u nového doktora B. se tě zeptám, jak jsi dopadl.“

„To mi připomíná… Slyšelas poslední řeči, které se vynořily dnes ráno?“

Zastavila se a ohlédla po Kenovi. Číslo už vyťukal a teď seděl na její židli a natahoval se po šálku na poličce za stolem. Lidé se tak v mojí kanceláři obvykle chovají, uvědomila si. Nemají profesionální úctu k práci, kterou v ústavu vykonávám, ale je pro ně naprosto přirozené být u mě jako doma, popíjet můj drahý zelený čaj a vykládat mi, co se jim v noci zdálo.

„Jaké řeči?“ zeptala se.

„Zázračný chlapec Randy je prý přesvědčený, že může ústav změnit ve velepřitažlivý cíl investorů a přilákat jednu z největších farmaceutických firem.“

O novém šéfovi slyšela dost, aby věděla, že „zázračný chlapec Randy“ je přezdívka, kterou dal personál doktoru Randolphovi G. Belvederovi, jedinému dědici zakladatele ústavu.

„Jak říkám, je to zbrusu nová fáma,“ pokračoval Ken, ale náhle se zarazil a odložil šálek. „Kenneth Payne, dobrý den,“ představil se zdvořile do telefonu a nespouštěl oči z Isabel. „Rád bych se objednal k doktoru Richardsonovi.“

Věnovala mu uznalý úsměv, pochválila ho zvednutým palcem a spěchala po chodbě pryč.

Prostory Belvederova ústavu pro výzkum spánku tvořila spleť bílých chodeb a schodišť, spojující tři patra kanceláří a laboratoří. Isabel před sebou měla dlouhou cestu. Malé oddělení analýzy snů, kde pracovala, bylo ve třetím poschodí budovy. Kancelář doktora Belvedera sice také, ale v opačném křídle.

Vrhla pohled na hodinky a přidušeně zasténala. Nestihne to. Přijít k novému šéfovi pozdě není nejlepší začátek.

Poklusem, až za ní bílý plášť divoce vlál, zahnula za první roh a málem se srazila s pohledným mužem přicházejícím od schodiště.

„Co ten spěch, Izzy?“ zasmál se pobaveně Ian Jarrow.

„Jdu pozdě na jednání s novým ředitelem.“ Nezastavila se. „Uvidíme se později.“

„Počkej, ty máš nový účes, že?“ Když se usmál, naskládaly se mu kolem očí zajímavé drobné vrásky.

„Ano.“

„Je rozkošný.“ Vztáhl ruku, když šla kolem, evidentně ve snaze zachytit jeden z načechraných pramínků. „Sluší ti.“

„Díky.“ Uhnula, aby na ni nedosáhl, a spěchala dál.

Do háje. Rozkošný. To ji dorazilo. S tím účesem skoncovala. Nicholas jí nasliboval, že bude vypadat sexy, ne rozkošně. Rozkošné jsou malé holčičky a pudlíci.

No, když nic jiného, Ian si aspoň všiml, že jsem jinak učesaná, pokoušela se o pozitivní přístup. Je to pořád lepší, než kdyby změnu vůbec nezaznamenal. Ale bylo příliš pozdě na jejich vztahu něco měnit. Přestali spolu chodit před měsícem, když ji Ian vzal na večeři a šetrně jí vysvětlil, že ji považuje za dobrou kamarádku, někoho, s kým si může upřímně promluvit, málem za vlastní sestru. Vyjádřil naději, že přátelství mezi nimi rozchodem nijak neutrpí.

Mohla by mu ten projev napsat. Všechny její vztahy končily podobným, znepokojivě banálním způsobem. Muži jí napřed chtěli líčit své sny, pokračovali žádostmi o radu a nakonec v ní spatřovali dobrou kamarádku nebo sestru, kterou nikdy neměli.

Jestli jí ještě jeden řekne, že je pro něho málem sestra, bude v silném pokušení uškrtit ho jeho vlastní kravatou.

Ovšem ještě horší bylo, jak si byla téměř jistá, že ve třiatřiceti už jí, řečeno sportovní terminologií, prakticky běží prodloužený čas. Než překročí čtyřicítku, změní se v oné obehrané větě ze sestry v tetičku.

Bylo by zajímavé potkat aspoň jednou muže, který by na ni pohlédl a zachytil varování: POZOR! NEBEZPEČNÉ KŘIVKY! A vědět, že se k ní bude stále vracet, stůj co stůj, jako vzrušující záhadný muž z jejích snů.

Třeba bych měla zkusit něco trochu radikálnějšího, uvažovala. Třeba je na čase, aby si koupila lodičky na jehlách a kožený korzet. Náhle se viděla, jak si to po Belvederově ústavu rázuje oblečená jako domina.

Před ní na chodbě se otevřely dveře dámských toalet. Vyšla z nich vysoká, nápadná žena v ručně šitém bílém plášti.

„Vida, Isabel.“

„Dobrý den, doktorko Netleyová.“

Amelia Netleyová se mohla pochlubit výčtem zvučných titulů a skvělých výsledků na poli výzkumu snů, ale ještě nápadnějšími přednostmi, které každému braly dech, byly rudé vlasy, úžasně modré oči a dlouhé štíhlé nohy. Pro Isabel byla něco jako moderní Boadicea. Stejně jako legendární britská královna, která vedla svůj lid ve vzpouře proti Římanům, v sobě měla vznešenost i urputnost.

Uzavíraly se sázky na jméno šťastlivce, kterého se jí uráčí vybrat za svého prvního milence, ale Isabel tušila, že Amelia nechá všechny ještě chvíli hádat.

„Něco se děje?“ Amelia znepokojeně svraštila kaštanové obočí. „Kam tak spěcháte?“

„Mám jednání s novým ředitelem.“

„Vážně? Vy? To je zvláštní.“

Amelia nechtěla být hrubá úmyslně, usoudila Isabel. Prostě její chování k ostatním lidem vykazuje jisté nedostatky. Mezi výzkumnými pracovníky to ostatně nebyl nijak ojedinělý jev.

„Proč mi to říkáte?“

Amelii se na jemném čele objevily drobné vrásky. „Slyšela jsem, že si dnes pozval vedoucí jednotlivých oddělení. Vy jste jenom řadová analytička.“

Isabel potlačila nutkání zaskřípat zuby. Svým způsobem Amelii obdivovala. Dokonce si pohrávala s nápadem, že by si z ní udělala vzor. Nedávno se pokoušela představit si, jak by vypadala s rudými vlasy. Nicméně nemohla pominout skutečnost, že Amelia občas projeví naprostý nedostatek taktu.

Není v ústavu jediná, připomněla si Isabel. Nikdo, s výjimkou doktora Belvedera, nikdy nebral odděleníčko analýzy snů vážně, což znamenalo, že nikdo nikdy nebral vážně ani Isabelino postavení jediné analytičky snů v ústavu.

Nasadila úsměv, o němž doufala, že je sebevědomý. „Doktor Belvedere dal krátce před smrtí jasně najevo, že má v úmyslu jmenovat mě vedoucí oddělení analýzy snů. Nyní, když zemřel, jsem jediná, kdo má pro tu činnost předpoklady.“

Amelia na ni pár vteřin zírala, ale potom k jejímu překvapení upjatě přikývla, jako by ji to vysvětlení sice samotnou dřív nenapadlo, ale nyní ho považovala za zcela logické.

„Ovšem, to je pravda,“ rozzářila se. „Tak hodně štěstí.“

„Díky.“ Isabel se otočila, aby uháněla dál.

„Mimochodem,“ ozvala se znovu Amelia, „zmínila jsem se doktoru Belvederovi o tom, že tělo jeho otce jste našla vy.“

Isabel se znovu zastavila. „Prosím?“

„Napadlo mě, že bych vás měla varovat pro případ, že by o tom začal mluvit.“

„Díky.“

„Najít starého pána za stolem mrtvého pro vás musel být hrozný šok.“

„Byl. A teď, jestli mě omluvíte…“

„Jisté.“ Amelia na ni povzbudivě zamrkala. „Těším se, že uvidím vaše jméno na seznamu vedoucích oddělení.“

Isabel drobný projev kolegiality až nesmyslně potěšil. Nasadila pokud možno skromný výraz.

„Doufám, že k tomu dojde.“

Zabočila za roh a svižně kráčela ke svému cíli. Před očima se jí vznášely lákavé vidiny. Povýšení na vedoucí oddělení bude znamenat nejen významnější postavení v ústavu, ale také podstatně vyšší plat. V duchu počítala a dospěla k výsledku, že pokud bude trochu šetrná, přidání jí umožní splatit úvěr na kreditní kartě před termínem. Za pár měsíců by se dokonce mohla začít rozhlížet po domě, o jakém vždycky snila. Už ji omrzelo bydlet v pronajatých bytech. Toužila po vlastním, skutečném domově.

Když se přiblížila ke dveřím ředitelské kanceláře, myšlenky na růžovou budoucnost ji přešly. Zvážněla. Zaplavila ji směsice smutku a lítosti. Martin Belvedere jí bude scházet. Starý pán byl sice popudlivý, prchlivý, sebestředný a tajnůstkářský, ale uznával její neobvyklé schopnosti a nabídl jí seriózní odbornou práci, v oboru výzkumu snů vůbec první, jakou kdy měla. Do smrti mu bude vděčná, že ji vytáhl z Horké linky.

Doktor Belvedere měl sice řadu bezmála asociálních rysů, ale o jeho upřímném zápalu pro výzkum snů nemohlo být pochyb. V posledních letech se u něho vyvinula přímo posedlost fenoménem, o němž tvrdil, že ho objevil u malého počtu oneironautů, tedy osob, kterým se zdají bdělé sny. Pro jeho pojmenování zavedl termín „lucidní snění pátého stupně“ podle škály, kterou sám sestavil. Zastával názor, že jde o nejvyšší formu jevu běžně označovaného jako lucidní neboli bdělé snění, stavu, kdy víte, že spíte, a kdy jste součástí svého snu a dokonce máte schopnost ho do jisté míry ovládat.

Lucidní snění bylo již mnohokrát popsáno a diskuze se o něm se vedou od Aristotelových dob po dnešek. Jev byl důkladně zkoumán v moderních spánkových laboratořích, ale v pochopení stavu bdělého snění bylo dosaženo jen malého pokroku. Mnozí badatelé zcela zanechali dalšího úsilí a začali se věnovat takovým jevům v oblasti snů, které je možno zaznamenat a analyzovat. Dali přednost výzkumu změn mozkových vln, krevního tlaku a srdečního tepu. Zaujatě hovoří o fázích REM a NREM a publikují práce plné statistik, grafů a tabulek.

Martin Belvedere však ve svém bádání dospěl mnohem dál než ostatní. Neohroženě se vrhl do neznáma a vypracoval teorii, podle níž jsou někteří oneironauté schopni navodit si lucidní sny zcela mimořádných kvalit. Tvrdil, že na pátém stupni bdělého snění dokáží tito jedinci získat přístup ke své intuici, postřehu a kreativitě v rozsahu, který jim umožní vidět, co v bdělém stavu vidět nemohou. Byl přesvědčený, že toto výjimečné snění je v podstatě jistá forma sebehypnózy, která dává snícímu moc a možnost čerpat z ponorných řek lidské intuice a vědomí.

Odvážil se dokonce tvrdit, že v těchto krajních stavech lucidního snění se lidé blíží skutečným nadpřirozeným prožitkům tak těsně, jak jen je vůbec možné.

Výraz „nadpřirozený“ použil Martin Belvedere před posluchačstvem složeným z odborníků na výzkum spánku a snů poprvé před dvaceti lety a od toho dne se stal pro své kolegy vyvržencem.

Před několika týdny se u šálku čaje ve vzácném okamžiku sdílnosti Isabel svěřil, jak velice ho zabolelo a rozzlobilo, když si všiml, že se od něho přátelé a kolegové po oné osudové konferenci ostentativně distancují. Rivalové a konkurenti, o které neměl nikdy nouzi, se na jeho poznámku o možné nadpřirozené povaze snění vrhli a použili ji jako důkaz, že překročil hranice oddělující vědecké studie od okultismu.

V posledních dvaceti letech života byl ostatními vědci ze svého oboru považován v nejlepším případě za excentrika, v nejhorším za cvoka, nicméně zbytky vynikající pověsti, kterou si vybudoval v předchozích desetiletích, ho provázely dál jako onošený bílý plášť plný neodstranitelných skvrn. Jeho průlomové objevy na poli biologických a fyziologických změn, které probíhají během spánku, mu zajistily místo v učebnicích a také mu umožnily založit Belvederův ústav pro výzkum spánku.

Středisko mělo sídlo poblíž Los Angeles, v jedné z nesčetných průmyslových zón, které hyzdí krajinu na jihu Kalifornie. Nedaleko byly dvě menší vysoké školy, které představovaly nevyčerpatelný zdroj placených pokusných osob pro nejrůznější projekty probíhající na badatelských pracovištích. Na nabídku vydělávat si peníze spánkem slyšeli studenti velmi dobře.

Většina odborného personálu ústavu byla zapojena do výzkumu poruch spánku, jako jsou insomnie, spánková apnoe nebo narkolepsie. Projekty financovaly různé farmaceutické firmy a nadace pro boj s poruchami spánku.

Během roku, kdy pracovala po boku doktora Belvedera, však Isabel objevila jeho velké tajemství: Svůj ústav založil jako promyšlenou, úctyhodnou zástěrku, která mu umožňovala pokračovat ve svém vlastním výzkumu mimořádných stavů snění.

Zastával názor, že schopnost lucidního snění je vzácný talent a že je možné ho u některých vhodných osob rozvíjet a využívat v různých oblastech. Ovšem pouze tehdy, je-li správně pochopen a zůstane-li pod kontrolou.

Každý ví, že lidský mozek umí velice dobře odrušit většinu smyslových stimulů, které do něho přicházejí rok za rokem čtyřiadvacet hodin denně. Možnost přesně rozlišit, kterou smyslovou informaci si vybrat a kterou ignorovat, je jediný způsob, jak se mozek může orientovat v nepřehledném chaosu, jaký představuje realita. Jinak řečeno je to jediný způsob, jak se nezbláznit. Ukládat do paměti vše by znamenalo jisté šílenství.

Martin Belvedere věřil, že někteří oneironauté mají stejnou schopnost vjemové selektivity a koncentrace jako všichni ostatní, ale že se jim navíc dostalo zvláštního daru: V lucidním snění se dokáží soustředit na jevy, které si sami zvolí. Ti, které zařadil na pátý stupeň své škály, dosahují v tomto směru pozoruhodných výkonů. A nejen to. Mohou tak dělat z vlastního rozhodnutí, takřka podle libosti.

Možnosti, které se nabízely, byly podle Belvedera netušené. Koneckonců osoba, která dokáže selektivně změnit způsob, jakým během lucidního snění pozoruje svět, by měla být schopna postřehnout věci, které jí v bdělém stavu unikly.

Věřil, že lidé, kteří se s tímto nadáním narodili, ho využívají, ať vědomě, či nevědomky. Podezříval umělce, že toto nadání mají, že si během lucidního snění zapamatují obrazy změněné reality, které pak malují na plátno, tesají do kamene nebo je jiným způsobem zachycují a zprostředkovávají těm, pro něž jsou jinak nedostupné. Mystikové a filozofové s tímto talentem využívají svých snů pro metafyzická bádání, vědci jeho prostřednictvím nacházejí nové cesty při řešení problémů. Detektivové, kteří by dokázali z vlastní vůle přejít do stavu bdělého snění, by své schopnosti využili k nalezení stop na místě činu, které ostatní přehlédli.

Cílem doktora Belvedera bylo podporovat výzkum lucidního snění a následně trénink výjimečných oneironautů, aby svůj talent využívali co nejefektivněji a dosahovali co nejlepších výsledků.

Krajní stavy bdělého snění však byly spojeny s jistými problémy. Jeden spočíval v okolnosti, že i sen pátého stupně Belvederovy škály zůstával při vší své síle a potenciálu stále snem určitého typu. A mysl ve snech často pracuje se symboly a prvky, které se v bdělém stavu obtížně interpretují. Některé se dají vyložit poměrně snadno, ale jiné bývají bizarní a často matoucí.

A tady nastupuju já, uzavřela své úvahy Isabel. Byla také oneironaut pátého stupně a dokázala analyzovat i ty nejtajemnější obrazy, které se vyskytovaly v lucidním snění.

Přede dveřmi ředitelské kanceláře se zastavila, zhluboka se nadechla, uhladila si bílý plášť a posunula brýle na nose.

Tvař se teď jako odbornice. Jako profesionál, který ví, co dělá.

Vešla do malého sekretariátu. Sandře Johnsonové se zřetelně ulevilo, že ji vidí.

Pracovala jako sekretářka Martina Belvedera od založení ústavu. Byla to velká robustní žena s přilbou šedých vlasů. Její sekretářská uniforma doznávala každý den jen malou obměnu. Skládala se ze široké blůzy, kterou Sandra nosila vždycky přes černé kalhoty, a několika kousků nápadné bižuterie.

Se Sandrou měla Isabel leccos společného. Obě vydržely pracovat s Martinem Belvederem a byly jediné, které na jeho pohřbu plakaly. Také se z celého ústavu pouze jim dvěma dostalo té neradostné pocty, že na něj byly pozvány.

„Tady jsi, Isabel.“ Sandře se oči za brýlemi na čtení leskly úzkostí. „Právě jsem se tě chystala vypípat pagerem.“ Střelila pohledem k zavřeným dveřím a snížila hlas. „Dnes ráno není vhodná doba nechat mladého doktora čekat. Má narvaný program.“

„Promiň. Něco mě zdrželo.“ Tomu se říká dobrý start. „Mám jít rovnou dovnitř?“

„Ne, ohlásím tě.“ Sandra se oběma rukama opřela o stůl a zvedla kypré tělo ze židle. „Tenhle doktor B. si na formality potrpí mnohem víc než jeho předchůdce.“

„To je nepříjemné.“

„Povídej mi o tom. Dokonce mu ani nechutná moje káva. Bylo mi řečeno, že se každé ráno mám cestou do práce zastavit v kavárně naproti a přinést mu odtud speciální dvojité velké latte.“ Tiše si odfrkla. „Starý pán vždycky prohlašoval, že vařím nejlepší kávu, jakou kdy pil.“

Odkolébala se od stolu a zaklepala na dveře kanceláře.

Přidušený mužský hlas ji vybídl, aby vstoupila. Sandra stiskla kliku a otevřela. „Je tady Isabel Wrightová.“

„Ať jde dál,“ ozvalo se rázně.

Isabel si dodala odvahu. Když naposledy prošla těmito dveřmi, našla za nimi mrtvého muže. Jsou obrazy, které nikdy nevymizí z paměti. Ten okamžik šoku a hrůzy se jí bude zaručeně vracet, kdykoliv bude po zbytek svého působení v ústavu předvolána do ředitelské kanceláře.

„Prosím, posaďte se, paní Wrightová.“ Randolph ukázal na jednu z ošoupaných židlí na druhé straně stolu.

„Děkuji, pane řediteli.“ Klesla na samý okraj židle, s koleny těsně u sebe a rukama sevřenýma v klíně. Zmocnil se jí nepříjemný pocit. Na atmosféře v místnosti bylo cosi velice zlověstného.

Rozhlédla se kolem a postřehla, že Randolph Belvedere již stihl provést množství změn v prostoru, který byl po řadu let královstvím jeho otce. Sphinxův škrabací sloupek a miska na jídlo zmizely stejně jako malá lednička, do níž si starý doktor ukládal svou oblíbenou noční svačinu, citronový jogurt.

Potlačila lehké zachvění. Místnost nabyla výrazně sterilní čistoty, která ji hluboce v nitru rozrušila. Deska stolu byla hrozivě uklizená.

Rychle obrátila pozornost zpátky k Randolphovi. V posledních dnech ho několikrát zahlédla při různých příležitostech, včetně pohřbu, ale tentokrát ho poprvé viděla zblízka. Měl otcovu impozantní postavu, šedé oči a výrazný orlí nos. Tím veškerá podobnost končila.

Randolph nedávno překročil čtyřicítku a jistým distingovaně energickým způsobem byl atraktivní. Vlasy mu začínaly šedivět a nad čelem ustupovat. Isabel připomínal moderátora jednoho nového nočního pořadu.

Zamračil se, jako by dost dobře nevěděl, co si o ní má myslet, potom se předklonil, nasadil slavnostní výraz a sepnul dlaně na stole. „Probíral jsem se otcovými složkami. Musím přiznat, paní Wrightová, že mi není zcela jasné, čím se v ústavu vlastně zabýváte.“

„Chápu,“ přisvědčila spěšně. „Doktor Belvedere úmyslně popsal mou pracovní náplň nejasně. Klientům, kteří si u něho objednávali mé služby, velice záleželo na vysokém stupni utajení.“

„Všiml jsem si,“ poznamenal Randolph suše. Odtrhl dlaně od sebe a otevřel složku. „Zdá se, že klienti, kteří pravidelně požadovali vaše služby, byli všehovšudy dva. Jsou označeni pouze čísly. Klient číslo jedna a klient číslo dva.“

„Ano, pane řediteli. Doktor Belvedere plně respektoval jejich žádost o zachování anonymity.“ Odkašlala si.

Randolph svraštil obočí. „Paní Johnsonová mě informovala, že neexistují kopie smluv, které otec s těmito dvěma anonymními zákazníky podepsal. Říká, že veškerá ustanovení byla projednána ústně a že o nich nejsou písemné záznamy.“

„Je mi líto, ale o smlouvách vám nemohu poskytnout žádné informace. Vím jenom, že doktor Belvedere se o všechny obchodní záležitosti, které s nimi souvisely, staral osobně.“

„Chápu. Došlo mezi vámi a jedním nebo druhým klientem k osobnímu kontaktu?“

„Ne.“ Díkybohu, dodala v duchu. Nebo se sny o klientovi číslo dvě počítají jako jistý druh osobního kontaktu? A co drobné soukromé rady, které připojovala k analýzám jeho snů? A pak tady byly orchideje, které jí poslal, když pro něj vypracovala jednu mimořádně obtížnou zprávu. Ani ty nepředstavovaly jistou formu osobního styku? Z Randolphova hlediska ne, usoudila. Podstatné bylo, že se s žádným ze dvou anonymních klientů nikdy nesetkala, ani s nimi nemluvila telefonicky.

„Musíte uznat, paní Wrightová, že otec a tito dva zákazníci zvolili krajně neobvyklou formu obchodního styku.“

„Nevím, proč vás tak znepokojuje. Jsou snad s některým anonymním klientem problémy?“

Svaly kolem čelistí se mu napjaly. Konečně vycítila zlost, ukrytou těsně pod distingovaným povrchem, a náhle měla žaludek plný olova.

„Ano, paní Wrightová, problémy jsou, a to s oběma. Nemám tušení, o koho se jedná. Nemůžu najít žádné účetní podklady. Dokonce je nemám jak kontaktovat, abych zjistil, co se děje, protože v jejich složkách není ani telefonní číslo, ani e-mailová adresa.“

Isabel se chytila poslední věty. „Jsem si jistá, že e-mailová adresa tam být musí. Doktor Belvedere se při několika příležitostech zmínil o tom, že s klienty udržuje styk právě touto cestou.“

„V tom případě se mu podařilo ve svém počítači veškerou korespondenci vymazat nebo zničit.“ Randolph ublíženě zkřivil rty. „Další z jeho drobných výstředností.“

„Přesně nechápu…“

„Ale jděte, paní Wrightová. U mého otce jste pracovala několik měsíců. Musí vám být známo, že byl paranoidní a chorobně tajnůstkářský.“

Náhle porozuměla zlosti, kterou v něm před chvílí postřehla. Randolph Belvedere trpěl otcovským komplexem, vyvolaným nedostatkem lásky a pozornosti. Martina Belvedera by pravděpodobně nikdo neoznačil za skvělého tátu. Starého pána nikdy nezajímalo nic kromě jeho výzkumů.

„Doktor Belvedere velice dbal na utajení, ale z velké části byl důvod těchto opatření na straně dvou anonymních klientů, kteří je vyžadovali,“ poznamenala suše.

„Vysvětlete mi přesně, co jste pro ně dělala,“ vyštěkl Randolph.

„Prováděla jsem speciální druh analýzy v případech, kdy jedinci měli problémy s interpretací symbolů a obrazů, které se vyskytly v jejich snech.“

„Vím, že se pořád ještě najdou psychologové a psychiatři, kteří věří, že jim sny pacientů mohou pomoci odhalit potlačené tužby. Ovšem klinická psychologie již v tomto ohledu Freuda a Junga značně překonala. Jen málo odborně vyškolených psychoterapeutů chová dnes větší důvěru v zastaralé výklady snů. V každém případě se nezdá, že vy byste prováděla psychoterapii. S klienty jste se přece nikdy nesetkala.“

Jasně, tohle bude hlavní problém, blesklo jí hlavou. Sama si na to často doktoru Belvederovi stěžovala. Potřebuju znát kontext, opakovala mu znovu a znovu. Tápu ve tmě.

„Nenastoupila jsem do ústavu jako terapeutka,“ namítla opatrně.

„Sotva byste mohla, protože z vašich osobních materiálů vyplývá, že jste nevystudovala psychologii.“ Otevřel jiné desky na stole. „Tady se píše, že vaším hlavním oborem na vysoké škole byla historie. A také, že vaším předchozím místem bylo cosi, co se jmenuje Horká linka pro jasnozřivé sny.“

„Byl byste překvapený, kolik toho z praktické psychologie pochytíte při telefonování s lidmi, kterým se zdály neobvyklé sny. Byla to velice poučná zkušenost.“ Začínala se dostávat do varu. „A právě jsem se chystala vám vysvětlit, že mě doktor Belvedere přijal, abych vykládala významy dějů a symbolů, které byly popisovány v záznamech snů jistých…, prostě jisté kategorie osob. Pravděpodobně víte, že se váš otec intenzivně zajímal o fenomén, který sám označil jako lucidní snění pátého stupně.“

„Já to tušil,“ zaúpěl Randolph. Tváře mu zrudly. „On se pořád zabýval tím paranormálním nesmyslem, že?“

V podpaždí ji zastudil pot. „To je podle mého názoru velmi zúžený úhel pohledu, pane řediteli. Váš otec v posledních letech obětoval výzkumu lucidního snění mnoho energie a znalostí. Mě zaměstnal, abych mu při bádání pomáhala.“

Pravděpodobně bude lepší nevysvětlovat proč. Doktor B. si mě vybral za asistentku. Tečka. Situace byla už tak dost zlá.

„Ten starý blázen si prostě nedal pokoj,“ zhodnotil Randolph trpce. „Byl posedlý svou stupnicí snění a těmi paranormálními bludy.“

„Doktor Belvedere by to tak rozhodně nenazval.“ Isabel sevřela ucho kabelky. „Byl přesvědčený, že u některých jedinců je prožitek lucidního snění mnohem intenzivnější a jasnější než u ostatních. Většina lidí občas mívá bdělé sny. Na své škále je řadil na stupeň jedna a dvě. U malého počtu osob bývají sny častější a jasnější. To jsou stupně tři a čtyři.“

„A potom tady máme pátý stupeň.“ Randolphův hlas přetékal sarkasmem. „Oneironauty s nadpřirozenými schopnostmi.“

„Váš otec se domníval, že jde o jev, který si zaslouží důkladně prozkoumat.“

„Sny jsou sny, paní Wrightová,“ odbyl ji Randolph. „Většina moderních badatelů se shoduje, že neexistují žádné vědecké důkazy, které by potvrzovaly, že by se stav, kdy si člověk uvědomuje, že sní, nebo má pocit, že svůj sen může ovládat, podstatně lišil od běžného snění. Maximálně to znamená, že spánek není hluboký a člověk si tedy více uvědomuje, co probíhá v jeho hlavě.“

„Jak je vám bezpochyby známo, doktor Belvedere věřil, že tento fenomén je mnohem složitější a významnější, alespoň u některých jedinců,“ prohlásila důrazně.

Randolph si s povzdechem mnul kořen nosu. „Právě toho jsem se obával.“

„Čeho?“

„Že se otec ke konci života načisto pomátl.“ Potřásl hlavou. „Nejspíš můžu být rád, že zemřel dřív, než stihl zničit svou vědeckou pověst publikováním dalších pomatených prací na téma nadpřirozené snění.“

Nával zlosti na chvíli smetl Isabelin zdravý rozum a opatrnost.

„Tak urážlivě byste o otci mluvit neměl. Je zřejmé, že vztah mezi vámi nebyl dobrý. Je mi to sice líto, ale…“

„Jak se opo-opovažujete hodnotit můj vztah s otcem?“ Randolph se samou zlostí zakoktal. „Nemůžete se vykázat žádným diplomem nebo vysvědčením z psychologie, psychiatrie, neurologie ani jiného oboru, který by měl alespoň vzdálenou spojitost s výzkumem snů. Nikdy jste nepracovala v žádném solidním výzkumném zařízení.“

„Pane, kdybyste o svém otci něco věděl, musel byste uznat, že přestože s ním bylo občas těžké vyjít, byl to mimořádně inteligentní muž a jeho výzkumy krajních stavů snění se jednou dočkají uznání.“

Okamžitě jí bylo jasné, že zašla příliš daleko.

Randolphem cloumal takový vztek, až se mu viditelně roztřásly ruce.

„Můj otec bezesporu kdysi býval schopným badatelem, ale dopustil, aby jeho výstřednost získala vrch nad odborným vzděláním. Nemohu se ubránit podezření, že před smrtí trpěl jistým druhem demence, která nebyla včas diagnostikována.“

„On nebyl dementní!“ Jediné, co ji udrželo na židli, bylo vědomí, že pokud se zcela přestane ovládat, poskytne Randolphovi zbraň, kterou potřeboval, aby jí mohl dát okamžitou výpověď.

K jejímu překvapení se usmál. Ale nebyl to hezký úsměv, spíš zlověstný, vyčkávací úšklebek.

„Vraťme se k vaší práci v ústavu,“ navrhl. „Konkrétně k nedostatku kvalifikace a odborných zkušeností.“

„Doktor Belvedere se domníval, že mám jiné schopnosti, kterými můžu být užitečná.“

„Ano, paní Wrightová, já vím. Ale pokud vám to snad uniklo, ředitelem ústavu jsem nyní já a upřímně řečeno, nemám pro vás žádné uplatnění.“

Vzpomněla si na přečerpání karty a zamrazilo ji.

„Belvederův ústav je v současné době považován za malé pracoviště zaostávající za světem výzkumu spánku,“ pokračoval Randolph. „Zatím rozhodně nepatřil k předním hráčům, ale já mám v úmyslu to změnit. Počínaje dneškem se plně zaměří na spánek. Otcovými absurdními teoriemi o snění se napříště zabývat nebude. Rozumíte, paní Wrightová?“

V duchu spatřila svůj krásný nový nábytek uložený v pronajatém skladovacím prostoru.

„Vyjádřil jste se velice jasně,“ odpověděla klidně.

„Nadpřirozeno odsud vykouřím, paní Wrightová.“ Randolph byl stále rozjařenější. „Oddělení pro analýzu snů přestalo existovat. S okamžitou účinností končím váš pracovní poměr.“

Už nemám co ztratit, usoudila.

„Vyhazujete mě, protože zrušit oddělení je pro vás jediný způsob, kterým můžete potrestat svého otce. Nepřipadá vám to trochu dětinské?“

„Co si to dovolujete?“ Napřímil se na židli. Oči mu plály rozhořčením. „Já se s-snažím chránit, co zbylo z jeho p-pověsti.“

„Skvělé.“ Rozhodila paže. „Teď si zase své jednání zdůvodňujete úctou k otci. Něco vám řeknu. Vy na rozdíl ode mě doktorát z psychologie máte. A stejně jako já víte, že vám to nepomůže.“

Zbrunátněl. „Už od vás nechci slyšet ani slovo, rozumíte?“

Měla bych okamžitě zmlknout, uvědomovala si, ale nedokázala se ovládnout. „Vážně byste měl vyhledat pomoc psychologa, abyste se svého komplexu zbavil. Nezmizí sám od sebe jenom proto, že váš otec zemřel a vy jste převzal jeho ústav. Naopak, vaše posedlost něco dokázat se může ještě zhoršit a vést až…“

„Tak dost, paní Wrightová!“ Zuřivě zmáčkl tlačítko na telefonu. „Paní Johnsonová, zavolejte někoho z ochranky, aby vyvedl paní Wrightovou z budovy.“

Sandra na druhém konci chvíli ohromeně mlčela.

„Ano, pane řediteli,“ vypravila ze sebe nakonec zděšeně.

Isabel vstala. „Dojdu si do kanceláře pro věci.“

„Nehnete se odsud ani na krok,“ zarazil ji Randolph. „Během našeho rozhovoru byla vaše kancelář vyklizena. Vaše osobní věci vám donesou na parkoviště, kde si je převezmete.“

„Cože?“

Randolph se na ni vítězoslavně usmál. „Mimochodem, byl jsem informován, že jste bránila v práci údržbářům, kteří měli příkaz zničit záznamy otcových výzkumů. Zjednal jsem nápravu.“

Zastavila se ve dveřích a udělala čelem vzad. „O čem to mluvíte?“

„Všechny počítačové výjezdy a další papíry jsou v tuto chvíli likvidovány.“

„To nemůžete udělat.“ Když rozrazila dveře, bleskla jí hlavou další myšlenka: Sphinx.

„Nevzdalujte se odsud, paní Wrightová.“ Vrhl se za ní. „Do své bývalé kanceláře už nevkročíte. Budete vyvedena přímo ke svému vozu.“

Ignorovala ho a proklouzla kolem stolu v sekretariátu. Sandra se zmateným výrazem ve tváři zavěšovala sluchátko.

„Poroučím vám, abyste se vrátila a počkala na příchod ochranky,“ řval za Isabel Randolph.

„Právě jste mě vyhodil. Už mi nemáte co poroučet.“

Jak se hnala po chodbě, dveře kanceláří se otvíraly a vykukovali z nich lidé. Jejich tváře prozrazovaly zvědavost a úžas.

Než doběhla do křídla budovy, kde byla její kancelář, stěží popadla dech. Na konci chodby, přímo před svými dveřmi, spatřila hlouček lidí. Na prahu stál Ken, roztaženými pažemi se držel veřejí a bránil všem ve vstupu.

„Nikdo nevejde dovnitř, dokud se Isabel nevrátí,“ ječel.

Isabel poznala tři muže stojící proti němu. Jedním z nich byl Gavin Hardy, vedoucí oddělení informačních technologií, kterému zaměstnanci ústavu volali, kdykoliv jim přestal fungovat počítač nebo zlobilo zařízení laboratoře. Gavin byl hubený, nervní a hyperaktivní pětatřicátník. Dokázal klidně sedět jen tehdy, když byl zabraný do nějakého softwarového problému. Měl na sobě plandavé kapsáče a triko s logem jednoho megakasina v Las Vegas. Jeho životním cílem bylo vynalézt dokonalý systém, jak rozbít bank v blackjacku.

Druhým mužem byl Bruce Hopton, velitel malé bezpečnostní služby ústavu. Měl s sebou i jednoho ze svých podřízených. Bruce neměl daleko do důchodu. Bílá košile mu těsně obepínala nezadržitelně rostoucí břicho. Dohlížet na bezpečnost v ústavu nebylo nijak náročné. Po většinu služby Bruce a jeho muži dohlíželi na to, aby zaměstnanci parkovali na vyhrazených stáních, případně doprovázeli ženy po noční službě k jejich vozům a prováděli zběžné namátkové kontroly.

Žádný z těch tří se netvářil šťastně. Zjevně by raději byli někde jinde.

„Promiňte, Isabel,“ zamručel Bruce. „Poručil nám to Belvedere osobně.“

„O co tady sakra jde, Isabel?“ vyptával se Ken. „Tihle tři tvrdí, že dostali příkaz zničit všechny záznamy ve tvé kanceláři a počítači.“

„Je to pravda. Belvedere mi právě dal výpověď.“

„Ta svině.“ Ken střelil pohledem po Gavinovi a Brucovi.

Gavin bezmocně rozhodil paže. „Hele, nám nic nevyčítej.“

„My za nic nemůžeme,“ přizvukoval mu Bruce. „Jsme z toho stejně nešťastní jako vy, slečno Wrightová.“

„Pochybuju. Já jsem přišla o práci,“ upozornila ho.

„Vážně mě to mrzí,“ ujišťoval ji Bruce. „Budete nám moc chybět.“

Lítost na jeho tváři byla upřímná. Nemohla si na něm vylívat zlost a zklamání. „Díky, Bruci. Jestli dovolíte, vzala bych si Sphinxe.“

Bruce se nervózně rozhlédl po chodbě. „Nesmím vás pustit dovnitř, Isabel.“

„Přišla jsem si pro kocoura,“ opakovala mírně.

Ještě chvíli váhal a pak se napřímil v ramenou. „Tak jděte. Jestli bude Belvedere vyvádět, přežiju to.“

„Děkuju, Bruci.“

„Nemáte zač. To je to nejmenší, čím se vám můžu odvděčit za to, co jste před pár měsíci udělala pro mého vnuka.“

Isabel vykročila ke kanceláři.

Ken ustoupil. „Jak ti je?“

„Přímo skvěle.“

„Sphinx je trochu rozčilený.“

„To vidím.“

Kocour se choulil v přenosce, uši přitisknuté k hlavě, oči přimhouřené a drápy vytažené.

„Všechno je v pořádku, Sphinxi. Uklidni se, miláčku.“ Zvedla přepravku. „Jdeme domů.“

„Belvedere tě nemůže tahle vyhodit,“ vrčel Ken.

„Ale může.“ Přejela pohledem po nepořádku na stole a pak se odhodlaně obrátila od výsledků práce, které čekalo zničení. Snažila se ze všech sil, aby zachránila výzkumy Martina Belvedera, ale nepodařilo se jí to. Víc už dělat nemohla. Měla vlastní problémy. A nebyly právě malé.

„Kde je?“ halekal Randolph na chodbě. „Dostal jste ode mě jasné instrukce, Hoptone. Paní Wrightová už nemá v kanceláři co pohledávat.“

„Přišla si jenom pro kocoura,“ vysvětloval Bruce klidně. „Říkal jsem si, že budete rád, když to zvíře odsud zmizí.“

„Kocoura? Jakého kocoura?“ Randolph se zjevil na prahu. Moderátorskou tvář měl zkřivenou, jako by se právě dozvěděl, že se televize rozhodla neprodloužit mu smlouvu. „Krucinál, to je tátův kocour! Co tady dělá? Dnes ráno jsem paní Johnsonové přikázal, aby tu potvoru dala do útulku.“

„Žádný strach, pane doktore.“ Isabel sevřela přepravku oběma rukama a došla ke dveřím. „Jsme na odchodu. Nejlepší, co můžete udělat, je ustoupit mi z cesty. Hrozně byste se ztrapnil, kdybyste se chtěl se mnou přetahovat o kočku. A jestli se rozčílím, otevřu přepravku.“

Sphinx na něho zasyčel přes mříže.

Doktor Belvedere jim ustoupil z cesty.

O pár hodin později seděla u kuchyňského stolu ve svém malém bytě a zachmuřeně zírala na sbírku bankovních výpisů. Otevřenými okny proudil dovnitř teplý vzduch počínajícího léta a kroužil po malém prostoru.

Když vyhlédla ven přes bazén a zahrady k ostatním bytům, smog sice neviděla, ale cítila ho vzadu na patře a na jazyku.

Uvažovala, že by pustila klimatizaci, ale když zhodnotila stav svých financí, rozmyslela si to. Každý dolar, který ušetří za elektřinu, je dolarem, který bude moci použít na splátku svého drahého nábytku.

„Máme problém, Sphinxi. Velký problém. Udělala jsem všechny úsporné škrty, které jsem udělat mohla. Hned ráno zruším členství ve fitcentru a vypovím pojištění nábytku, ale to nás nezachrání. Zbývá jenom jedna možnost.“

Kocour si jí nevšímal. Seděl v koutě na podlaze a hrbil se nad miskou. V době jídla býval silně sebestředný.

„Když vezmeme v úvahu tvé drahé chutě a stávající přečerpání mé kreditní karty, nemáme na vybranou,“ oznámila mu. „Na horké lince jsou moc hodní a pravděpodobně bych mohla zase nastoupit na své staré místo, ale upřímně řečeno, neplatí tam dost, aby nám to stačilo na životní styl, na jaký jsme si zvykli. Musím myslet na nábytek. Jestli nebudu mít na splátky, může nám jednoho dne zaklepat na dveře exekutor.“

Sphinx vylízal misku a odpochodoval po podlaze směrem ke stolu. Když došel k Isabel, vyhoupl své těžké tělo nahoru, uvelebil se jí na klíně a zavřel oči. Tichou kuchyní se neslo jeho mrzuté, drnčivé předení.

Hladila ho po hřbetě. Jeho váha a teplo ji podivně konejšily. Měla ráda všechna zvířata, ale nikdy by se neoznačila za milovnici koček. Kdykoliv přemýšlela o tom, že by si pořídila nějakého domácího mazlíčka, váhala mezi různými plemeny psů.

Sphinx rozhodně nebyl to, čemu se říká milá nebo přítulná kočička, ale Isabel nemohla pominout skutečnost, že se za poslední rok stali něčím jako kolegy. A právě Sphinx ji upozornil, že Martin Belvedere zemřel.

Osudovou noc trávila ve své kanceláři, jak se stávalo často, když musela naléhavě vypracovat analýzu snů pro některého ze dvou anonymních klientů. Belvedere, který trpěl nespavostí a noci povětšinou trávil v ústavu, k ní zašel kolem půlnoci, než upadla do lucidního snění, aby s ní případ probral. Všechno bylo tak normální, vzpomínala, alespoň tak normální, jak věci v jejím novém zaměstnání být mohly. Belvedere si jako vždy, když se u ní v noci zastavil, přinesl citronový jogurt. Zatímco spolu hovořili o posledním úkolu, trochu odjedl a se zbytkem svačiny se vrátil do své kanceláře.

Krátce před druhou hodinou ráno ji probudil tichý zvuk. Vytrhl ji z tíživého snu plného krve a symbolů smrti, jaké obvykle analyzovala pro klienty číslo jedna a dvě.

Pořád ještě trochu zmatená otevřela dveře a uviděla Sphinxe, jak běhá po chodbě sem tam. Tak rozčilené chování u něho bylo zcela neobvyklé a Isabel okamžitě uhodla, že se něco stalo. Zvedla ho a odnesla do ředitelské kanceláře, kde našla doktora Belvedera zhrouceného na stole.

Takový zážitek sbližuje, říkala si. Nebyla si jistá, co Sphinx cítí k ní, ale bylo jí jasné, že v žádném případě nedopustí, aby skončil v útulku.

„Vypadá to, že budu muset udělat něco, o čem jsem přísahala, že to nikdy neudělám.“

Sphinx neprojevoval sebemenší známky znepokojení nad jejich finanční budoucností.

„Taková duševní vyrovnanost musí být příjemná,“ zamumlala.

Předení zesílilo.

Natáhla se po telefonu a pomalu, neochotně vyťukala známé číslo. Zatímco čekala, až se jí volaný ohlásí, přemýšlela o dvou anonymních klientech Belvederova ústavu pro výzkum spánku. Jejich žádosti o konzultace byly nepravidelné a nepředvídatelné. Někdy mezi jednotlivými požadavky uplynuly celé týdny. Zajímalo by ji, jak dlouho potrvá, než se oba dozvědí, že už nemohou využívat jejích služeb, protože z ústavu odešla.

Ovšem ze všeho nejvíc by ji zajímalo, jestli bude chybět klientovi číslo dvě, muži, který občas vcházel do jejích snů jako Půlnoční milenec.

3

Frey-Salter, výzkumné středisko Triangle Park, Severní Karolína

„Ty si stále děláš starosti o Ellise, že?“ zeptala se Beth.

„Jo. Pořád na tom není líp. Naopak hůř.“ Jack Lawson se zaklonil, aby si dal nohy na letitý manažerský stůl a přitom podvědomě zaznamenal známé zavrzání manažerského křesla.

Vrzání bylo stejně staré jako křeslo. Nové bylo asi před třiceti lety, když byl Jack pověřen, aby založil Frey-Salter, akciovou zástěrku, za níž se ukrývala malá, přísně utajovaná vládní agentura s přísně utajovaným výzkumem snů.

Frey-Salter měl sídlo ve výzkumné zóně Research Triangle Park, která se rozkládala přímo ve středu trojúhelníku tvořeném městy Raleigh, Durham a Chapel Hill. Místo se vyznačovalo vysokou koncentrací špičkových farmaceutických firem a high-tech podniků. Frey-Salter se mezi širokou škálou organizací, které tam působily, zcela ztrácel.

Nejenom o křeslu platí, že bylo nové před třiceti lety, napadlo ho. O mně taky. Byl jsem mladý, dychtivý a ctižádostivý.

A taky bláznivě zamilovaný do Beth Mapstoneové, do ženy, s níž právě telefonoval.

Hodně se toho za těch třicet let změnilo. Křeslo zestárlo stejně jako on. Cynismus obrousil hrany jeho mladistvého zápalu, i když nadále vášnivě věřil v důležitost toho, co dělá. Ani ctižádostivý už nebyl. Své království vybudoval a nyní bylo jeho cílem udržet se na trůně až do penze a potom dohlédnout, aby přešlo do dobrých rukou.

Za ta léta se podstatně změnila i technologie. Byl hrdý, jak se dokázal přizpůsobit. Nejmodernější telefon se speciálně vyvinutým kódovacím a dekódovacím softwarem, který používal dnes, byl na hony vzdálený přístroji, který měl na stole před třiceti lety.

Jedna věc se však nezměnila. Beth miloval pořád. Jeho lásku k ní nemohlo nic změnit. Byla jeho partnerkou od samého začátku. Dokázal si vybavit jejich první setkání na střelnici ve Frey-Salteru tak jasně, jako by to bylo včera. Vlasy měla sepnuté na temeni do roztomilého ohonu a džíny ji obepínaly jako smršťovací fólie, až ho napadlo, jestli ráno nepoužívá něco jako nazouvák, aby se do nich nasoukala. Ve střelbě se jí nemohl rovnat. Zamiloval se do ní dřív, než smotali prostřílené papírové terče.

„Jeho podezření, že je Vincent Scargill pořád naživu, se u něho změnilo v posedlost,“ odpověděl. „Začalo to tím incidentem u survivalistů. Zřejmě něco jako posttraumatický syndrom. Kruci, ten den málem zemřel.“

„Já vím,“ potvrdila Beth mírně.

„Ať už je to, jak chce, vůbec se mi nelíbí, co se s Ellisem děje.“ Lawson zvedl maličké kladívko a klepl jím do první z lesklých ocelových kuliček zavěšených v řadě na rámu. Udeřila do druhé a ta zase do třetí. Vlna doběhla na konec a vrátila se. Jejich ťukání ho vždy uklidňovalo. „Poručil jsem mu, aby si zašel k nějakému místnímu cvokaři.“

„Poslechl?“

„Kdepak. Víš, že příkazy moc dobře neplní. Nikdy to nedělal. Ellis byl vždycky vlk samotář.“

„Potřebuje nějaké rozptýlení,“ přemýšlela Beth nahlas. „Něco, co by mu odvedlo myšlenky od Vincenta Scargilla.“

„Uvažoval jsem stejně.“ Jack pozoroval stříbřité kuličky, jak narážejí jedna do druhé. „A něco mě napadlo. V Kalifornii se změnila situace. Belvedere před několika dny zemřel. Infarkt.“

Beth si povzdechla. „To je mi líto. Belvedere byl podivín a vyjít s ním nebylo právě lehké, ale ve výzkumu lucidního snění byl před ostatními o kolo napřed. Věčná škoda, že se nedožil uznání.“

„To mi povídej. Nicméně, jak to teď vypadá, ústav převzal jeho syn Randolph.“

„Nedělej si starosti, i kdyby zjistil, že existoval nějaký klient číslo jedna, tebe ani Frey-Salter nevystopuje. O to jsem se postarala, když jsem zřizovala e-mailový kontakt mezi tebou a Belvederem.“

„Nebojím se, že by mě Randolph vypátral,“ zavrčel netrpělivě. „Problém je jinde. Jedním z jeho prvních opatření na ředitelském postu bylo propustit Isabel Wrightovou.“

„A hergot. To je zlé. Neměl bys ji ztratit, Jacku. Potřebuješ ji.“

„Myslíš, že to nevím? Teď, když je Belvedere mrtvý, bude podle mě nejlepší přetáhnout ji do Frey-Salteru a dát jí hezkou, útulnou kancelář.“

„To zní rozumně. Budeš ji mít pěkně na očích.“

„Poslouchej, co jsem vymyslel.“ Jack si lokl kávy. „Pošlu pro ni Ellise. Říkalas přece, že potřebuje přijít na jiné myšlenky. Tak ať si zahraje na lovce mozků.“

„Dobrý nápad. A mohl by vyjít. Už delší dobu mám totiž pocit, že ho zaujala. Skoro bych se vsadila, že kdyby ta záležitost se Scargillem před pár měsíci nevybouchla, a to doslova, vypravil by se Ellis za Isabel dávno sám od sebe.“

Jack se spokojeně usmál, že na ni udělal dojem. „Třeba mám další skrytý talent a mohl bych si otevřít seznamku.“

Sotva ta slova vypustil z úst, trhl sebou a nejraději by si jednu vrazil. Za daných okolností nemohl říct nic hloupějšího.

„Jsi dobrý v mnoha ohledech, Jacku,“ připustila Beth chladně, „ale když přijde na partnerské vztahy, tak jsi blbec, že mu není rovno.“

Několikrát se zhoupl v rozvrzaném křesle, aby se trochu uklidnil. „Odpustíš mi někdy, Beth?“

„Pořád nemůžu uvěřit, že ses s tou ženskou fakt vyspal.“

„A já pořád nemůžu uvěřit, žes šla opravdu za advokátem a podala žádost o rozvod. Neblázni, Beth. Zatím jsi to nikdy nehnala tak daleko. Myslel jsem, žes ode mě tentokrát odešla nadobro. Sesypal jsem se. Měl jsem nervy nadranc. Byl jsem zranitelný.“

Ve sluchátku bylo chvíli ticho.

„Zranitelný?“ opakovala Beth, jako by to slovo slyšela poprvé. „Ty?“

„Přečetl jsem si příručku pro lidi, kterým se rozpadl dlouhodobý vztah. Psalo se tam, že člověk, s nímž se rozejde partner, je zranitelný a má sklony dopouštět se hloupostí.“

„Tys vážně četl knihu o partnerských vztazích?“

„Na nic lepšího jsem nepřišel. Byl jsem zoufalý.“ Cvrnkl do první kuličky tak silně, že se celá řada srazila dohromady. „Koukej, Beth, netušil jsem, že se chlap nesmí vyspat s nějakou ženskou, když jeho manželka byla u advokáta. Měl jsem dojem, že to znamená definitivní konec. Že už se ke mně nevrátíš. Nedokázal jsem uvažovat logicky.“

„Takže ty sis myslel, že máš plné právo něco si začít s Maureen Sageovou jen proto, že já jsem byla jednou u advokáta?“

„Jak jsem se ti snažil vysvětlit, myslel jsem, že je mezi námi tentokrát nadobro konec. Pokoušel jsem se utopit svůj žal s Maureen, abych tak řekl. Byla to chyba. Tak co?“

Beth mlčela. Probudila se v něm naděje.

„Zavolej Ellisovi,“ vybídla ho nakonec. „Já mám dnes ráno nabitý program. Promluvíme si později.“

Zavěsila.

Chvíli seděl a zasmušile zíral oknem, které oddělovalo jeho kancelář od hlavního prostoru s laboratořemi a pracovnami. Za sklem jednali dva agenti s několika výzkumníky v bílých pláštích. O kousek dál další seděli u počítačů. Vládla tam činorodá atmosféra. Jeho lidé vykonávali důležitou, smysluplnou práci. Vyšetřovali zločiny. Zachraňovali životy. Věnovali se špičkovému výzkumu.

Moje království, říkal si Jack. Vybudoval jsem ho s pomocí Beth. Jestli ji nezískám zpátky, ostatní ztratí na důležitosti.

Na telefonu stiskl tlačítko, pod nímž měl uloženo Ellisovo číslo.

4

San Diego, Kalifornie

„Máme velký problém,“ oznámil Jack Lawson ze sluchátka. „Martin Belvedere před několika dny zemřel na infarkt. Ústav pro výzkum spánku převzal jeho syn a jedním z jeho prvních ředitelských počinů bylo dát okamžitou výpověď Isabel Wrightové. Je pryč.“

Novinka Ellise zasáhla silou menšího zemětřesení. Okay, nabádal se, vyrovnej se s tím. Jak víme, neznamená to konec života na Zemi. Ale šok je to pořádný.

Tanečnice tanga odešla. Přidržel si sluchátko u ucha ramenem a odložil pánev na sporák tak prudce, že dvě mražené sójové klobásky, které si chtěl právě ohřát, několikrát poskočily do výšky.

„Stalo se něco?“ zeptal se Lawson spíš bezmyšlenkovitě než znepokojeně. „Zdálo se mi, že ti něco upadlo.“

„Jenom jsem dal pánev na sporák.“ Hlídal se, aby se mu do hlasu nevloudil ani náznak reakce, kterou u něho novina vyvolala. Lawson si už tak dělal o jeho duševní stav starosti. „Tady v Kalifornii máme čas oběda, jestli ti to ušlo.“

„Vidíš, na to jsem úplně zapomněl.“ přiznal Lawson nevzrušeně.

Lawson byl šlachovitý, pevně stavěný sedmapadesátiletý muž s úplně plešatou hlavou, skřípavým hlasem a hubenou, propadlou tváří, jaká bývá spojována s dlouholetými kuřáky nebo dálkovými běžci, ačkoliv v životě nekouřil a rychleji se pohyboval jen v naprosto nezbytných případech. Ellis si ho představil, jak sedí o několik časových pásem dál v Severní Karolíně, uprostřed nepořádku ve své kanceláři ukryté v samém středu budovy.

„To proto, že život mimo Frey-Salter pro tebe neexistuje,“ upozornil ho. Nechal klobásky klobáskami, opřel se o kuchyňskou linku a zadíval na fotku, kterou si připevnil na dvířka lednice. „Čas pro tebe nic neznamená.“

Lawson si odfrkl. „Čas je pro mě vším. Proto ti volám. Chci po tobě, abys našel Isabel Wrightovou a přivedl ji do Frey-Salteru. Už jsem o tom uvažoval dřív, ale nebyl důvod ten krok uspěchat. Stávající uspořádání bylo zcela vyhovující. Jenže teď, když je starý Belvedere mrtvý…“

„Zadrž a začni pěkně od začátku. Takže Belvedere zemřel?“

„Jo. Před několika dny.“

„A tys to zjistil teprve teď?“

„Pár posledních týdnů jsem neměl důvod se na něho obrátit.“ Z Lawsonova tónu se dalo vytušit, že pokrčil rameny.

„Já taky ne. Rozjíždím nový projekt a měl jsem plné ruce práce.“ A taky s pokračujícím vyšetřováním jednoho starého případu, ovšem o tom se Ellis rozhodně nehodlal zmiňovat. Ani trochu nestál o Lawsonovy dobře míněné, ale únavné přednášky o nebezpečí, které pro něho plyne z jeho posedlosti Vincentem Scargillem.

„Jak už jsem ti říkal, Randolph Belvedere, syn starého pána, nastoupil na pozici ředitele ústavu hned druhý den po pohřbu,“ pokračoval Lawson.

„Netušil jsem, že měl Belvedere syna.“

„Beth trochu zapátrala a ukázalo se, že se ti dva odcizili, jak lidi eufemisticky říkají. Už léta se nestýkali, ale syn je jediným dědicem. Připadlo mu všechno, včetně ústavu.“

Beth Mapstoneová ví všechno, pomyslel si Ellis. Byla majitelkou a šéfovou Mapstone Investigations, polosoukromé detektivní a bezpečnostní kanceláře s pobočkami v několika státech.

Beth nebyla pouze Lawsonovou manželkou. Byla jeho partnerkou v každém smyslu toho slova. Ti dva spolu šťastně přežili, či přetrpěli, třicet let poznamenaných neustálými rozchody a smiřováním. Momentálně se jejich vztah zase rozpadl, ale kdykoliv šlo o profesionální styky, tvořili jeden tým.

Z formálního hlediska byl Frey-Salter zákazníkem detektivní kanceláře, ale Mapstone Investigations ve skutečnosti sloužila jako vyšetřovací složka Lawsonovy tajné agentury a jako vhodný pláštík pro jeho vlastní agenty.

„Jaký má Randolph názor na otcovy teorie o lucidním snění?“ zeptal se Ellis.

„Samozřejmě je považuje na naprosté pitomosti. Ovšem sám se také zabývá výzkumem spánku. S Belvederovým ústavem má velké plány. Netřeba dodávat, že žádný z nich nepočítá s Isabel Wrightovou.“

„Ovšem ty s ní ve svých plánech počítáš.“

„Aby ne,“ potvrdil Lawson nadšeně. „Chci ji dostat k sobě, abych ji měl na očích.“

„Jak jsi to myslel, když jsi řekl, že je pryč?“

„Dala výpověď správci obytného komplexu kousek za Los Angeles, kde bydlela, sbalila svých pět švestek a ihned odjela.“

„Jak předpokládám, nevoláš mi proto, že bys nemohl vypátrat, kde se Isabel zdržuje.“

„Jasně že ne. Beth ji hravě našla. O to nejde, sakra. Problém je, jak ji přesvědčit, aby přijela do Raleighu a nastoupila do Frey-Salteru. Nechci riskovat, že mi ji vyfoukne jiná parta a já o ni přijdu úplné.“

„Takže mám nastoupit já, pokud ti dobře rozumím.“

„Spoléhám na tebe. že ji získáš pro ideu, aby pracovala přímo pro mě.“

„Proč bych to měl dělat?“

„To bolí, Ellisi. Zasadils mi opravdu hlubokou ránu. Naše partnerství sice začalo na obchodní bázi, ale rád bych věřil, že za dobu, co pro mě pracuješ, jsme přešli na chlapské kamarádství.“

„Tak tomu ty říkáš? Spíš bych to hodnotil tak, že já pro tebe málem noc co noc vypustím duši, zatímco ty se věnuješ svým frankensteinovským experimentům.“

„Ty si tak můžeš stěžovat. Nevyžaduju od tebe nic víc, než aby ses trochu prospal.“

Je to mnohem víc, odporoval mu Ellis v duchu. Lawsonovy pokusy neprospal, ale prosnil. A rozhodně se mu nezdály sladké sny. Obvykle se probouzel vyčerpaný tělesně i duševně. Někdy mu trvalo i několik dní, než se vzpamatoval. Tak dlouho ho pronásledovaly ty nejhorší sny.

Ellis byl ve druhém ročníku, když ho Jack pro sebe objevil. Právě se chystal vysoké školy nechat, protože obchodní poradce, který se v něm rodil, se zdráhal vzít si další studentskou půjčku, a tak se uvolil zúčastnit se výzkumu spánku.

Vyhlídkou, že bude během spánku připojený ke spoustě elektrod, nebyl nijak nadšený, ale chlácholil se tím, že dostane slušně zaplaceno a že peníze na ruku potřebuje. V hloubi duše ovšem věděl, že to není ten pravý důvod, proč se rozhodl stát se pokusným králíkem. Pravda byla taková, že mu jeho sny působily stále větší potíže. Došlo to tak daleko, že se vyhýbal spánku a raději se dopoval kofeinem a jinými látkami, jen aby zůstal vzhůru. Nicméně dřív nebo později ho únava stejně přemohla a upadl do dřímoty, kde už na něho číhaly sny.

Chronický nedostatek spánku, kombinovaný s rušivými účinky fantaskních a přitom nesmírně živých snů, mu bránil ve studiu. Kdyby školy nenechal sám, nejspíš by ho vyhodili.

Nemohl ovšem vědět, že experimenty ve skutečnosti financuje Lawsonova malá tajná vládní agentura a že Frey-Salter funguje jen jako zástěrka. Výzkumy spánku prováděné na koleji, kde Ellis studoval, byly pouze jedním z podobných projektů, které Lawson řídil.

Lawson hledal osoby, jako byl Ellis. Od okamžiku, kdy dostal na stůl výsledky pokusu, neuplynulo ani osmačtyřicet hodin a stál osobně před Ellisovými dveřmi s fantastickou smlouvou v ruce. Ellisovi však nevyrazila dech ani tak nabídka výnosného místa, jako Lawsovnovo ujištění, že ať se v jeho snech děje cokoliv, neznamená to, že by mu hrozilo šílenství.

Lawson mu předhodil ještě druhou návnadu. Poskytl mu šanci stát se členem malé tajné organizace, která plnila vzrušující úkoly. Devatenáctiletý mladík, který ve dvanácti ztratil rodiče a celou pubertu putoval z ústavu do ústavu, nemohl takové nabídce odolat. Po velmi dlouhé době měl konečně pocit, že někam patří.

Když se nad tím s odstupem času Ellis zamyslel, nebylo velkým překvapením, že se pro něho Lawson stal něčím jako táta.

„Víš, starý pán mi bude scházet,“ pokračoval Lawson nezvykle melancholicky. „Uměl být protivný jako osina v zadku, ale mozek měl skvělý a dokázal udržet tajemství.“ Významně se odmlčel. „Alespoň doufám, že je udržel.“

„Bojíš se, že před Isabel Wrightovou příliš mluvil o tobě a o agentuře?“

Ze sluchátka se ozývalo rytmické vrzání a skřípání. Ellis přímo viděl, jak se Lawson při telefonování rozvaluje v křesle a pomalu se pohupuje sem tam.

„Je to možnost, kterou nemůžu ignorovat,“ připustil Lawson. „Nesmíme zapomínat, že s Belvederem úzce spolupracovala skoro rok a že je po čertech bystrá. Musíme počítat s tím, že pár stop zachytila.“

„Nedomnívám se, že bys měl důvod k panice. Umíš se zatraceně dobře udržet v bezpečném stínu, kam na tebe nedopadá příliš jasné světlo. Slečna Wrightová se toho moc dozvědět nemohla, a i kdyby náhodou něco uhodla, jakou škodu by mohla napáchat?“

„Problém je v tom, že smrtí Martina Belvedera se mi situace poněkud vymkla z rukou. Potřebuju mít zase Isabel Wrightovou pod kontrolou, a to co nejdřív. Nemůžu si dovolit ji ztratit. A taky potřebuju vědět, jestli někomu nevykládala, co přesně u Belvedera dělá. Možná se ukáže, že je nezbytné podniknout jistá preventivní opatření.“

Ellis se krátce uchechtl. „Čeho se bojíš, Lawsone? Že Isabel Wrightová prodá svá případná podezření tisku?“

„Mohla by mi zkomplikovat situaci.“

„Ani náhodou. Jediné noviny, které by tak neuvěřitelné historce mohly věnovat pozornost, jsou bulvární plátky. Už vidím titulky v regálech supermarketů: Tajná vládní agentura stopuje vrahy ve spánku!“

„Musím se starat o zdroje svých příjmů,“ vrčel Lawson. „Nepotřebuju takový druh publicity. Víš, jak CIA a FBI dokáže vytočit, když nějaký všetečný reportér vyšťourá, že příležitostně využívají senzibily. Kvůli potížím s tiskem museli v devadesátých letech ukončit ve Stanfordu projekt sledování na dálku. Z podobných důvodů uzavřela Duke University své parapsychologické výzkumy.“

„Vláda odedávna financovala roztodivné a někdy pochybné výzkumy paranormálních jevů,“ připomněl mu Ellis. „Není to žádným tajemstvím.“

„Jo, ale nadpřirozeno není vždycky v módě. Můžu tě ujistit, že kdyby se při současné náladě některým kongresmanům doneslo, čím se Frey-Salter skutečně zabývá, spustili by pokřik, že plýtvám penězi daňových poplatníků, a měl bych vážné problémy s financováním.“

„Mám velkou důvěru ve tvou mimořádnou schopnost sehnat peníze. Daří se ti to už přes dvacet let. Ty přežiješ všechno, Lawsone.“

„Ty taky,“ vrátil Ellisovi poklonu medovým hlasem Lawson. „A oba dva k tomu potřebujeme Isabel Wrightovou.“

„Já vím. To mi nemusíš připomínat.“

„Postarám se, aby se ti to vyplatilo. Ostatně, jako vždycky. Snadno vydělané peníze, kamaráde. Stačí, abys ji našel, omrkl situaci, zjistil, jestli s někým mluvila, a pak ji přesvědčil, aby nastoupila do Frey-Salteru. Co na tom může být těžkého?“

„Proč myslíš, že by se jí mělo chtít u tebe pracovat?“

„O analytiky snů se zaměstnavatelé právě neperou,“ upozornil Lawson. „Sakra, většina lidí ani neví, že existuje něco jako pátý stupeň lucidního snění. Je jí třiatřicet, nikdy nebyla vdaná a podle Beth už několik měsíců s nikým nechodila. Všechno nasvědčuje tomu, že je to zakřiknutá, osamělá, nervózní stará panna, která žije jen pro svou práci. Martin Belvedere mi kdysi vykládal, že hodně nocí prospí na válendě ve své pracovně. Pravděpodobně je teď celá rozklepaná, že už nemá útulnou kancelář, kde by byla svou paní.“

Ellis ani na vteřinu neodtrhl oči od fotografie. „Zakřiknutá, osamělá, nervózní stará panna, říkáš?“

„Ty nesouhlasíš?“

„Možná není průbojná. Možná je osamělá. Možná je stará panna. Ale ať je, jaká je, silně pochybuju, že je nervózní.“

„Můžeš své tvrzení o něco opřít?“

„Sakra, když uvážíš, jaké sny jsme jí ty a já za poslední rok dávali k analýze, tak musí mít nervy z ocele.“

Ze sluchátka se nic neozývalo. Kdesi uprostřed dlouhého ticha pronikl Ellisovi do vědomí nepříjemný zápach spáleniny.

Sójové klobásy. Zapomněl vypnout sporák.

„Do háje.“ Prudce se narovnal, popadl utěrku, omotal ji kolem držadla pánve a vysypal spálené napodobeniny do dřezu. Kuchyň byla rázem plná kouře. Ze strachu, aby se nespustil požární alarm, otevřel okno.

„Děje se něco?“ zeptal se Lawson.

„Právě jsem si spálil oběd.“

„Pořád ještě držíš vegetariánskou dietu, na kterou ses před časem dal?“

„Jo.“

„Nechápu, jak můžeš jíst všechny ty úžasně zdravé zeleninové blafy. Mně to připadá proti přírodě.“

„Časem si zvykneš.“ Trochu. Zatím si svůj postoj k falešným klobáskám zcela neujasnil.

„Chlap potřebuje proteiny. Jak můžeš přežít bez základních živin obsažených v pořádném steaku?“

„Občas si dám rybu. Nemohli bychom se vrátit k Isabel Wrightové?“

„Právě jsem se chystal podotknout, že mám s výzkumníky a badateli podstatně víc zkušeností než ty. Dej na mě, lidé s takovými sklony se dokážou hrabat v materiálech, z jakých by drsného agenta mrazilo, jenom ve svých laboratořích. Pošli je do terénu, a sesypou se, ale když můžou případy zkoumat obklopení svými počítači a přístroji, jsou šťastní jako blechy.“

Při posuzování druhých lidí měl Jack Lawson v devadesáti devíti procentech pravdu, přiznal mu v duchu Ellis. Byla to jedna z příčin, proč byl ve své práci tak úspěšný.

Jenže pořád tady bylo jedno procento, kdy se mýlil. A když se Lawson dopustil chyby, pak většinou velké.

Ellis si byl takřka jistý, že Lawson odhadl Isabel Wrightovou špatně. Zachytil dost výmluvných náznaků, aby bezpečně usoudil, že jeho sny neanalyzuje z bezpečné, nezúčastněné akademické pozice. Nedomníval se, že by byla imunní k násilí obsaženému v nejděsivějších snech, které jí posílal k rozboru.

„Co když k tobě nebude chtít nastoupit?“ zeptal se. „Máš v záloze nějaký alternativní plán?“

„Žádný nepotřebuju. Ty ji přesvědčíš, že ve Frey-Salteru si výrazně polepší. Vyjmenuj jí všechny výhody. Třeba lékařskou péči.“

Ellis nepřítomně kroutil ramenem, aby rozehnal tupou bolest. Už měl za sebou dvě operace a chirurg na ortopedii nadšeně rozebíral možnost totální kloubní náhrady. Lékaři ho ujistili, že v důsledku poškození, které způsobila kulka, u něho artritida s velkou pravděpodobností nastoupí o deset až dvacet let dřív než obvykle.

„Nech toho, Jacku. Přece nemůžeš chtít, abych jí zrovna já detailně popisoval skvělé zabezpečení, které Frey-Salter poskytuje svým zaměstnancům. Vzhledem ke skutečnosti, že mě při práci pro tebe málem zastřelili, je můj názor poněkud pokřivený.“

„Tak jí popiš důchodové pojištění. Je mi jedno, co jí naslibuješ, jen když ji naverbuješ do Frey-Salteru. Nesmí jít jinam. Nemůžu si dovolit ji ztratit.“ Učinil dramatickou pauzu. „A ty taky ne.“

Ellis mu nemohl odporovat. „Připouštím, že znamená velký přínos pro mou práci.“

Znamenala mnohem víc, ale Lawsonovi by se s tím za nic na světě nesvěřil. Bylo dost těžké přiznat to sám sobě.

„Tak dobře, uvidím, co se dá dělat. Ale nic ti negarantuju,“ varoval. „Máš její novou adresu?“

„Beth mi ji nafaxovala před pár minutami. Vydrž vteřinku. Někde ji mám.“ Telefonní linkou se chvíli neslo šustění papírů a šoupání složek po stole. „Tak můžeme pokračovat,“ ozval se konečně Lawson. „Město se jmenuje Roxanna Beach. Je někde na kalifornském pobřeží.“

„Slyšel jsem o něm, ale nikdy jsem tam nebyl. Mám dojem, že leží severně od Los Angeles.“

„Má tam příbuzné. Sestru a švagra. Beth říkala, že si pronajala dům. Napiš si adresu. Můžu diktovat?“

Ellis se natáhl po papíru a tužce. „Spusť.“

„Ulice Sea Breeze, číslo sedmnáct.“

„Mám to.“

„Pusť se do toho, Ellisi. Za stávající situace je Isabel Wrightová neřízená střela. Chci ji mít pod kontrolou co možná nejdřív.“

„Hm,“ zamručel Ellis a odložil pero.

„Hned jak ji najdeš, mi zavolej.“

„Dobře.“

Zavěsil, založil si ruce na hrudi a prohlížel si fotografii na lednici.

Byl to snímek štíhlé ženy v bílém plášti. Měla dokonalá ramena a hrdé, odhodlané držení těla. A také zajímavou inteligentní tvář s velkýma tajemnýma očima částečně zastřenýma skly brýlí. Vlasy měla přísně sčesané z čela a sepjaté na temeni do elegantního uzlu, který dával vyniknout jemné křivce šíje.

Na fotografii si s radostným, takřka zářivým úsměvem prohlížela kytici orchidejí na svém pracovním stole. Ellis si snadno představil vášeň ukrytou pod laboratorním pláštěm i za brýlemi s černými obroučkami.

Rozhodně žádná zakřiknutá, nervózní stará panna.

Tanečnice tanga.

5

Posluchárna byla plná do posledního místečka. Isabel seděla ve třetí řadě od konce a před sebou na sklápěcím stolečku, který byl připevněný k opěrce plyšem potaženého, skoro divadelního sedadla, měla připravenou tužku a blok. Dívala se na přednášející Tamsyn Stricklandovou zcela soustředěně, aby jí neuniklo jediné slůvko, když náhle ucítila, jak jí plíživé atavistické vzrušení zježilo vlasy na šíji.

Poslechla instinkt, který je pravděpodobně tak starý jako první živočišné druhy, a pootočila hlavu, aby se podívala přes rameno, kdo se k ní zezadu blíží.

Do tlumeně osvětlené místnosti vešel neznámý muž a zastavil se v příšeří za poslední řadou sedadel. Bylo těžké rozpoznat jeho rysy, ale z jeho postoje uhodla, že ho nezajímá, co se děje na pódiu. Sňal z očí tmavé brýle a zkoumal shromážděné posluchače asi tak, jako si velká kočkovitá šelma prohlíží stádo u napajedla a vybírá si svou oběť.

Jejich pohledy se zkřížily a Isabel pochopila, že hledá ji.

V žilách se jí splašil adrenalin. Přísahala by, že slyší, jak ve vzduchu jiskří energie, a udivilo ji, že nevidí záblesky.

Co se děje? Vyplašená, podivně rozrušená a jakoby omámená se rychle odvrátila a snažila se věnovat pozornost přednášce.

Tamsyn, s ukazovátkem v ruce, se právě nadechovala na závěrečné věty.

„Cílem Kylerovy metody je plně využívat tvůrčí potenciál každého z vás,“ hlásala nadneseně. „To je schopnost, kterou vás budeme učit, a věřte mi, vy všichni si ji osvojíte. Co víc, již během prvních čtyřiadvaceti hodin se ve vlastním životě sami přesvědčíte o pozitivních účincích metody.“

Posluchačstvo ani nedýchalo. Žádný div, napadlo Isabel. Tamsyn byla strhující řečnice. Sama celým srdcem věřila v Kylerovu metodu, a když byla na stupínku, dokázala svou víru přenést i na posluchače.

Nedávno překročila třicítku, byla atraktivní, rozvedená a zcela oddaná své nové profesi motivační řečnice. Tamsyn nalezla u firmy Kyler své životní poslání.

Isabel jí věnovala pět minut, ale pak už se nedokázala ovládnout a odhodlala se vrhnout další pohled přes rameno, aby zjistila, jestli muž pořád stojí v přítmí nedaleko dveří.

Ano, byl tam. A stále se díval na ni. Nepatrně kývl hlavou, jako by jí tak dával zapravdu a potvrzoval, že tam čeká na ni.

Isabel zatajila dech a znovu se prudce odvrátila. Nikdy v životě ho neviděla. Byla si tím naprosto jistá. Žádná žena by na takového muže nezapomněla. Jak mohl on znát ji?

„Toto je pouhé orientační seznámení.“ Tamsyn se zastavila uprostřed pódia a půvabným vstřícným gestem rozhodila paže. „Tvrdá práce přijde později, na seminářích a workshopech, které absolvujete během příštích pěti dnů. Ale slibuji vám, že až dnes vyjdete z této místnosti, budete vědět, že vaše cesta již začala. Naučíte se, jak si plánovat a řídit život, abyste dosáhli většího osobního uspokojení a blahobytu. Naučíte se využívat svůj tvůrčí potenciál. Váš život se od základů změní.“

Tamsyn vyslala na posluchače poslední megawatty svého úsměvu a s hereckým smyslem pro správný okamžik a efektní odchod ze scény zmizela za zlatou sametovou oponou.

Sálem zaburácel potlesk. Okázalý skleněný lustr, navržený speciálně pro přepychově vyzdobenou posluchárnu, se postupně rozsvítil. Teplé světlo vyzařující z průsvitné abstraktní sochy dopadalo na obložení stěn i tlusté koberce.

Masivní lustr byl typickým prvkem přehnaně luxusního zařízení, kterým se vyznačovaly všechny společné prostory a třídy výukového centra. Isabel věděla, že její švagr Farrell Kyler, předseda správní rady a výkonný ředitel akciové společnosti Kyler, dal architektovi a návrhářovi pokyn, aby při výstavbě areálu nešetřili na nákladech.

Sál se rychle vyprázdnil. Uvědomila si, že je poslední, kdo sedí na svém místě. Už nemohla odkládat neodvratné.

Vzala blok a tužku, strčila je do kabelky, rozvážně si narovnala brýle na nose a pomalu vstala.

Možná neznámý už nebude stát u vchodu.

Možná zítra nevyjde slunce.

Aniž by pohlédla ke dveřím, protáhla se na konec řady, ale jakmile byla v uličce, nezbývalo jí nic jiného, než dívat se přímo před sebe.

Čekal tam. Ramenem se opíral o stěnu, ruce měl založené a díval se, jak se k němu blíží. Límeček tmavě modré košile měl rozepnutý, rukávy na silných předloktích vyhrnuté. Košile, stejně jako mužně elegantní tmavě šedé kalhoty, mu padla tak dokonale, jak dokáže jen na míru šité oblečení.

S tísnivou naléhavostí si uvědomila, že ona má na sobě červené kylerovské sako s odznakem na levém ňadru a béžové kylerovské kalhoty. Byla živým inzerátem na Kylerovu metodu.

Když od něho byla pár kroků, narovnal se a spustil paže. Čistě technicky vzato jí nezastoupil cestu, ale působilo to tak.

„Isabel Wrightová?“

Zhluboka se nadechla. Jeho hlas byl hříšně podmanivý a při zneužití by mohl být dvojnásob nebezpečný.

„Ano.“ Věnovala mu neodolatelný profesionální úsměv, který se snažila natrénovat v Belvederově ústavu. „My se známe?“

Také se na ni usmál, vlastně jen pozvedl koutky, ale v nepatrné křivce tvrdých úst bylo tolik důvěrnosti, že se jí každičký nerv v těle zachvěl vzrušením.

„Ellis Cutler,“ představil se. „Asi jste mě znala jako klienta číslo dvě, když jste ještě pracovala v Belvederově ústavu pro výzkum spánku.“

Půlnoční milenec.

Svět se na několik vteřin zastavil. Isabelino srdce také.

Přiměla se podat mu ruku. „Těší mě.“

Ellisův pevný stisk prozrazoval velkou sílu, ale Isabel vycítila, že ji chladnokrevně a dokonale ovládá. Stejně jako ve svých snech, které mi posílal k analýze, napadlo ji.

„Promiňte, že jsem vás tak přepadl,“ omlouval se. „Chvíli nám trvalo, než jsme vás po vašem odchodu z ústavu vypátrali.“

„Nám?“

Povytáhl obočí. „Klienta číslo jedna samozřejmě také zajímalo, kde jste.“

„Ach tak.“

„Rád bych si s vámi popovídal. Smím vás teď pozvat na kávu?“

Všechno to bylo velice zdvořilé a nevinné. Dokonce se ji nenápadně pokusil uklidnit, když nabídl, aby rozhovor proběhl na veřejném místě, nicméně měla podezření, že by se zdaleka tak zdvořile a nevinně neodporoučel, kdyby odmítla s ním mluvit.

„Jistě.“ Pevněji sevřela ucho kabelky, které měla navlečené přes rameno, a snažila se udržet dokonalý profesionální úsměv. „Venku na terase je kavárna s docela hezkým výhledem na pláž.“

„To zní lákavě.“ Vytáhl z kapsy sluneční brýle a nasadil si je.

Procházeli halou. Rozlehlý prostor s vysokým stropem byl vylidněný až na pár opozdilců, kteří se registrovali na týdenní semináře. Isabela zachytila od pultu zvědavě pohledy recepčních. Nevšímala si jich. Byla si takřka jistá, že platí jejímu společníkovi, nikoliv jí. Ellis Cutler si zdánlivě neuvědomoval pozornost, kterou k sobě přitahovali, ale Isabel by přísahala, že mu neunikne nic z toho, co se děje kolem.

„Přiznávám, jsem trochu překvapený, že jsem vás našel tady.“ Ellis se přes ni natáhl, aby jí otevřel těžké skleněné dveře. „Nikdy by mě nenapadlo, že jste typ, který by se přihlásil do motivačního semináře. Vždycky jsem měl pocit, že jste motivovaná ažaž.“

Vyšla na dlouhou prázdnou terasu, vyčnívající před hladkou moderní fasádu křídla, kde probíhaly semináře. „Kylerova metoda není zaměřena jenom na rozvíjení pozitivního, motivovaného životního postoje,“ odříkávala upjatě. „Jejím cílem je také odhalit tvůrčí stránku vaší povahy. Napomáhá nacházet další možnosti, spatřit věci v jiném světle a rozšířit váš osobní horizont.“

„To znělo jako doslovný citát.“

„Stránka jedna z příručky Kylerova metoda: Deset stupňů ke znovunalezení sebe sama.“

„Od Farrella Kylera, vašeho švagra. Kniha se držela pět měsíců na nejvýznamnějších žebříčcích bestsellerů.“

„Jak vidím, leccos jste si o mně zjistil.“

„Skoro rok jste analyzovala záznamy mých snů, Isabel,“ připomněl jí. „Pravděpodobně mě znáte natolik dobře, abyste věděla, že si vždy provádím alespoň menší pátrání.“

Bylo to prosté konstatování skutečnosti, ale znovu ji vyplašilo. Po zádech jí přeběhl mráz. Půlnoční milenec připouštěl, že mezi nimi existuje silný osobní vztah.

„Ano,“ hlesla.

Všechny smysly měla napjaté. Intenzivně vnímala svěží brízu vanoucí od zálivu i teplo letního slunce. Moře oslňovalo zrak jako podsvícené modré zrcadlo.

Zamířila ke vzdálenému konci terasy, kde stálo několik stolků zastíněných pestrými slunečníky. Poblíž bylo jen pár lidí. Usrkávali napěněné espreso nebo popíjeli drahé minerální vody z lahví označených etiketami v různých jazycích.

Ellis ukázal na stolek stranou od ostatních, který nabízel jistou míru soukromí. Tlumený hukot příboje u paty útesu poskytoval hlukovou clonu, za níž si mohli povídat bez rizika, že je někdo vyslechne.

Isabel se posadila do stínu červeno-béžového slunečníku, Ellis si vybral židli proti ní.

Přiběhl k nim číšník v červené polokošili s logem Kylerova střediska, béžových šortkách a značkových maratonkách a zeptal se, co si dají.

Isabel se na něho usmála. „Zelený čaj.“

„Prosím.“ Mladík se obrátil k Ellisovi.

„Já totéž.“

Pokud se číšník domníval, že zelený čaj není pití pro chlapy, byl natolik profesionál, aby na sobě nedal nic znát. Svědomitě si poznačil objednávku do bločku a utíkal zpátky k proskleným dveřím kavárny.

Ellis se zadíval na Isabel. I přes černý štít brýlí na sobě cítila jeho pronikavý pohled.

Dávej si pozor, napomínala se. Bylas v jeho snech. Víš, jak bystře a inteligentně uvažuje i uprostřed toho nejděsivějšího snu. Zachovej si chladnou hlavu. Udržuj si odstup.

„Jak se cítíte?“ vyhrkla impulzivně.

Opravdu se jí dařilo udržovat odstup.

Ztuhl jako socha. Poznala, že ho tou otázkou zaskočila, ale vmžiku se vzpamatoval.

„Mnohem lépe, děkuji,“ odpověděl výsměšně vážným tónem. „Červené maso jsem nevzal do úst už několik měsíců. Užívám vitaminy. Piju litry zeleného čaje. Půjčuju si crazy komedie. Zamilovaný román jsem si zatím nekoupil, ale chystám se to udělat. Měl jsem v poslední době hodně práce.“

Jeho zjevné pobavení ji vyvedlo z míry. Zrudla a rázně se napřímila. „Co pro vás můžu udělat, pane Cutlere?“

„Říkejte mi Ellis, prosím.“

„Dobře, Ellisi.“

„Vyrozuměl jsem, že jste odešla z Belvederova ústavu pro výzkum spánku.“

„Vyhodili mě.“

Krátce, ale upřímně se zasmál. „Kylerovu metodu jsem sice neprostudoval, ale doporučuju vám, abyste příště, až přijde na toto téma řeč, postavila svůj odchod do pozitivnějšího světla.“

„Jak můžete pozitivně popsat, že vás na hodinu vyhodili?“

„Třeba tvrdit, že jste výpovědí sledovala vlastní zájmy.“

Našpulila rty a důkladně formulaci zvažovala. „Výpovědí jsem sledovala vlastní zájmy. Opravdu mnohem pozitivnější vysvětlení. Díky.“

„Nemáte zač. Obvykle si za podobné konzultace účtuju vysoké částky.“

„Vážně?“

Než mu stihla položit další otázku, vrátil se číšník s konvicí, z níž se kouřilo, a dvěma keramickými šálky. Postavil podnos na stůl a vzdálil se.

„Přišel jsem vám nabídnout zaměstnání,“ oznámil s nečekanou otevřeností Ellis. „Dobře placené. Různé výhody. Zdravotní péče. Penzijní připojištění.“

Zmocnilo se jí vzrušení, ale snažila se ho skrýt. „Měla bych pracovat pro vás?“

„Ne. Já bych dál využíval vaše služby, ale byla byste zaměstnaná na jiném výzkumném pracovišti. Uspořádání by bylo podobné, jako když jste byla u Belvedera.“

Hovořil bezmála znuděně, jako by přemlouvání jenom předstíral a bylo mu dokonale lhostejné, jak se Isabel rozhodne.

„Chápu.“ Chvíli uvažovala a potom vyložila karty na stůl. „Nepatřilo by náhodou ono výzkumné pracoviště mému bývalému zákazníkovi číslo jedna? Nešlo by o nejmenovanou vládní agenturu, která se angažuje ve výzkumu lucidního snění, jmenovitě pátého stupně?“

Ellisovi vylétlo obočí vzhůru. „Z vašich otázek jsem vyrozuměl, že toho o svých zákaznících víte mnohem víc, než se nás Martin Belvedere snažil přesvědčit.“

Jeho hlas prozrazuje uznání, ale ne překvapení, pomyslela si. A už vůbec ne znepokojení. Jako by dřív sám uhodl, že toho o svých anonymních klientech vím poměrně hodně.

Stouplo jí sebevědomí. Uchopila konvici. Sledoval ji, jak nalévá čaj nejprve jemu a potom sobě, jako by ho ten běžný rituál fascinoval.

„Je takřka nemožné, abych po několika desítkách analýz na pátém stupni lucidního snění o svých klientech nic nevěděla,“ poznamenala, když pokládala konvici zpátky na stůl.

„Myslím si totéž.“ Usadil se v křesílku pohodlněji a trochu se pootočil, aby viděl na několik surfařů v neoprenových oblecích, kteří leželi na svých prknech a rukama pádlovali přes zátoku. „Řekl jsem Lawsonovi…“

„Lawsonovi?“

„Jacku Lawsonovi. Řediteli akciové společnosti Frey-Salter. Vašemu anonymnímu klientovi číslo jedna.“

„Aha.“

„Řekl jsem mu, že vám budu tlumočit jeho nabídku, abyste u něho pracovala. Svůj úkol jsem splnil.“

„Neurazte se, ale jako dealer byste se asi neuživil,“ podotkla suše.

Předvedl opět svůj chladný, téměř nepříjemný úsměv. „Zavázal jsem se nabídku předat. Nesliboval jsem, že vás budu přemlouvat, abyste do Frey-Salteru nastoupila.“

„Tím lépe.“ Oběma rukama zvedla šálek a držela ho mezi konečky prstů. „Prozradím vám malé tajemství, Ellisi. Když mě Randolph Belvedere vyhodil, hodně jsem přemýšlela. A rozhodla se, že se do výzkumu nikdy nevrátím.“

Dál soustředěně pozoroval surfaře. „Chápu, že sny, které jsme vám s Lawsonem posílali k analýze, byly…“ Zaváhal a lokl si čaje. „Znepokojující.“

„Máte pravdu. Jenže mně nepůsobil největší potíže obsah snů. Více mi vadilo, že jste mi oba dva zamlčovali důležité informace.“

Její výtka vzbudila Ellisovu pozornost. Otočil hlavu, aby na ni viděl. „Jak to myslíte? Nemůžu mluvit za Lawsona, ale já osobně jsem se snažil, aby moje zápisy snů byly co nejúplnější.“

„Ovšem, oba jste mi poskytovali záznam snů, ale bez kontextu. Nikdy jsem nedostala žádné informace o životech osob, kterým se sny zdály, ani o podnětu, který sny vyvolal.“

Brada mu ztvrdla. „Určitě jste si o podnětech snů domyslela dost, aby vám bylo jasné, že byly krajně nepříjemné.“

„Samozřejmě. Ale tím víc to pro mě bylo frustrující.“ Rozhodila paže. „Neexistovala žádná zpětná vazba. Nikdy jsem nedostala zprávu o výsledcích. Takový způsob práce mě přiváděl k šílenství.“

„Zpětná vazba?“ opakoval zaraženě.

„Nejsem hloupá, Ellisi. Možná jsem poslední rok byla zavřená v kanceláři ve třetím patře Belvederova ústavu pro výzkum snů, ale nemusím být génius, abych dokázala vydedukovat, čemu jste se vy a vaše laboratorní krysy věnovali.“

„Laboratorní krysy?“

Nedala se zastavit. „Vy a Lawsonovi lidé se snažíte využívat lucidní sny jako vyšetřovací pomůcky při objasňování zločinů. Mám pravdu?“

Natáhl nohy a zkřížil je v kotnících. Uhodla, že v duchu usilovně zvažuje, co všechno jí může prozradit.

„V jistém smyslu,“ připustil.

„V jistém smyslu,“ opičila se posměšně. „Nekličkujte. Přesně tím se zabýváte. Dobře. Poslední rok jsem dělala, za co jsem byla placená, jak nejlépe jsem mohla, ale ani jedinkrát za celou dobu neprojevil žádný z vás aspoň elementární slušnost, aby mě informoval o výsledku některého z vyšetřování, na kterém jsem s vámi spolupracovala. Když si vzpomenu na všechny ty naléhavé úkoly, na noci, které jsem strávila na pohovce v kanceláři analyzováním snů, protože jste chtěli odpověď co nejdříve… Měli byste se stydět.“

Dlouho na ni hleděl a ve tváři se mu objevil výraz pochopení.

„A kruci,“ zamumlal.

„Opakovaně jsem doktora Belvedera žádala o výsledky vyšetřování. Opakovaně mi oznamoval, že moje žádost byla zamítnuta.“

Ellis prudce vydechl. „To mě mrzí. Lawson si potrpí na mlčenlivost. Žádosti, které jste od Belvedera dostávala, se týkaly speciálních případů, které jsem vyšetřoval pro Lawsona. Všechny podléhaly utajení. Víte, jaké to je, když máte co do činění s chlapíky od federálních úřadů. Nejsou šťastní, dokud všechno, včetně návodů na obsluhu nápojových automatů na chodbě, nedostane razítko Přísně tajné.“

„Chtěla jsem jenom vědět, jak byly uzavřeny ty nejhorší případy. Nic víc. Požadovala jsem snad příliš?“

„Ne.“

„Neměla jsem ani tolik informací, abych mohla mezi novými případy na internetu vytipovat ty, na jejichž vyšetřování se podílím.“

„Většina z nich nebyla dostatečné lákavá pro velké noviny. I kdybyste nějaký našla, dozvěděla byste se, že někde někoho zatkly místní úřady. Lawson se držel v pozadí. Nikdy nebyl v přímém kontaktu s policií.“

„A jak se tedy dostal k případům, které přiděloval vám a vašim kolegům?“ dorážela na něho, protože dychtila po každém střípku informace.

Ellis opět dlouho mlčel. Bylo vidět, že si nechává důkladně projít hlavou, co všechno jí může říct. Nakonec pokrčil rameny.

„Případy vyšetřovala soukromá detektivní kancelář Mapstone Investigations. Patří osobě, která je Lawsonovi velice blízká.“

„Jeho příteli?“

„Manželce. Jsou spolu asi třicet let. Hodně se hádají, ale spolupracují spolu, i když na sebe právě mají vztek. Lawson Beth Mapstoneové důvěřuje víc než kterémukoliv jinému člověku na světě.“

„Včetně vás?“

Vzal do ruky šálek. „Včetně mě.“

„Chápu.“ Zabubnovala prsty o stůl. „Ellisi, víte, jakým způsobem pracuju?“

„Belvedere říkal, že si většinou prostudujete zprávu o snu, pak se uvedete do pátého stupně a do svého snu začleníte detaily ze snu druhé osoby. Potom ho pomocí svých mimořádných schopností během snění podrobíte analýze.“

„V podstatě to souhlasí. A mohl byste teď, při vaší vlastní, bezpochyby značné zkušenosti s lucidním sněním, využít fantazii a představit si, co zoufalý nedostatek informací udělal s mými sny? Napadlo vás někdy, že může vyvolat noční můry pátého stupně?“

Chápavě se ušklíbl, potom se zatvářil provinile a nakonec mu tvář ztuhla v nehybnou masku.

„A do háje.“

Odkašlala si. „Ano.“

„Tušil jsem, že vykládat naše sny nebylo nic příjemného, ale nikdy mi nepřišlo na mysl, že by mohly ovlivnit vaše snění. Belvedere se o tom zaručeně nikdy nezmínil. A já jsem předpokládal, že udržujete akademicky nezúčastněný odstup.“

„Mám velmi živou představivost, Ellisi. Přenáší mě do daného prostředí. Útržky těch děsivých snů mě někdy pronásledovaly celé týdny. A neznala jsem ani souvislosti, ani výsledek vyšetřování, abych se jich zbavila.“

„Věřte mi, kdybych směl, velice rád bych vás se svými případy seznámil. Jenže Lawson mi nedal svolení.“

„Podle mého názoru je Lawson maniak, který chce mít všechno pod kontrolou.“

V koutcích mu zacukalo. „Možná máte pravdu.“

„A protože vy jste ochotný pro něho pracovat a přijmout jeho pravidla, musím si leccos myslet i o vás.“

Zamračeně položil šálek na stůl. „Naznačujete, že jsem stejný maniak?“

Bojovně zvedla bradu, odhodlaná hrát hodně vysoko.

„Nezáleží na tom, co si myslím o vás osobně,“ prohlásila pevně. „Rozhodující je něco jiného. Jak už jsem řekla, v posledních dnech jsem hodně přemýšlela o své budoucnosti a učinila jsem pevné rozhodnutí.“

„Poslouchám.“

„Už mě omrzelo být považována za inventář. Od nynějška, pokud vy, Lawson nebo kdokoliv jiný bude mít zájem o mou analýzu snů, bude se muset obrátit přímo na mě. A bude také muset přistoupit na mé požadavky. Přirozeně svým zákazníkům zaručím naprostou diskrétnost a mlčenlivost, ale budu požadovat víc informací o každém případě, včetně výsledku vyšetřování.“

Ohromeně si lokl čaje. „No nazdar. Lawson bude zuřit.“

„V tom případě si může najmout jiného analytika pracujícího na pátém stupni.“ Zatajila dech, protože si uvědomila, že teď riskuje všechno.

„Jediným, kterého se mu podařilo najít, jste vy,“ prozradil jí Ellis. „A věřte mi, že se něco nahledal. Než narazil na vás, museli mu všechny analýzy a interpretace provádět jeho lidé a docházelo k mnoha omylům. Některé symboly a metafory v lucidních snech jsou prakticky nerozluštitelné.“

Uspokojením se jí málem zatočila hlava. Takže jednala správně. Lawson neměl nikoho jiného, na koho by se obrátil. Potřeboval ji. A Ellis Cutler právě tak.

Opřela se a přehodila nohu přes nohu. „Jak jsem vám oznámila, ochotně s vámi a Lawsonem podepíšu smlouvu.“

„Páni,“ vyhekl. „Začíná to být zajímavé.“

„Nějak mi uniklo, co je na této situaci zábavné,“ odsekla. „Je to čistě obchodní jednání.“ Couvnout už nemohla, a tak se řítila dopředu hlava nehlava. „Jestliže zjistím, že některý klient vyrábí některé informace týkající se souvislostí nebo konečného výsledku případů, které mi byly předloženy, a že tak činí s úmyslem mé oklamat nebo umlčet, s okamžitou platností přestane být mým klientem.“

„Rozumím.“

„Vy si myslíte, že žertuji?“

„Ne, slečno Wrightová.“ Koutky úst mu poskočily nahoru. „Je mi jasné, že mluvíte po čertech vážně. Z mé strany námitky nebudou, ale nedomnívám se, že by na takové uspořádání přistoupil Lawson.“

„Jestli se mu mé podmínky nebudou zamlouvat, může si najít jiného analytika.“

Tiše hvízdl. „Hrajete tvrdě, slečno Wrightová.“

Jeho hodnocení ji potěšilo. Vstala. „V posledním roce jsem brala hodiny od několika odborníků, jmenovitě od vás a pana Lawsona. Jak jsem řekla, hodně jsem přemýšlela. Nechci se vrátit k práci, při níž tápu ve tmě.“

Naklonil hlavu, ale dál na ni hleděl přes tmavá skla. „Kromě toho, že pracuju pro Lawsona, jsem obchodní konzultant, především v oblasti rizikového kapitálu. Rukama mi projde hodně podnikatelských projektů. Mám-li hovořit jako odborník, považuji za svou povinnost poukázat na několik slabin obsažených v tom vašem.“

Sevřela pevně kabelku. „Jakých slabin?“

„Je pravda, že neexistuje mnoho osob s vašimi schopnostmi, ale je také pravda, že poptávka po službách, které nabízíte, není příliš veliká.“

„Toho jsem si vědoma.“

„U Belvedera jste měla skutečně úctyhodný počet klientů. Celkem dva, pokud je mi známo.“

„Ano,“ potvrdila trochu nejistě, protože už dobře věděla, kam míří.

„Jestliže Lawson na vaše podmínky nepřistoupí, zůstane vám jediný klient, od něhož byste mohla očekávat objednávky. Já. Problém je v tom, že já dostávám případy přímo od Lawsona, takže jakmile on nebude chtít, abyste na nich pracovala, nebudu moci využívat vaše služby.“

Polkla. „To je logické.“

„Domníváte se, že byste si vydělala dost i bez Lawsona a jeho případů?“

„Nevím.“ Přinutila se nasadit dokonalý profesionální úsměv. „Naštěstí mám nové řádné zaměstnání.“

Znovu ztuhl. „Jaké?“

„Já nejsem účastnice Kylerova motivačního semináře, Ellisi. Já tady budu pracovat.“

„Děláte si legraci,“ prohlásil s plným přesvědčením.

„Ani trochu. Tento týden absolvuju instruktorský kurz. Od pondělí budu mít přednášky na téma, jak ve snu čerpat ze skrytých zdrojů tvůrčího potenciálu.“

Usmál se, ale úsměv přešel do nevěřícného úšklebku. „To myslíte vážně?“

„Naprosto vážně. Než se zavedu jako samostatná analytička snů, potřebuju mít stálý příjem. Můj švagr byl tak laskavý, že mi nabídl slušně placené místo, a já jsem jeho nabídku přijala.“

Ve skutečnosti se ponížila a žadonila, aby ji Farrell zaměstnal, ale neviděla důvod, proč by měla před Ellisem zacházet do trapných detailů. Asi by nebylo taktické prozrazovat potenciálnímu klientovi, že má finanční problémy.

Stále se usmíval.

„Přednášet v motivačních kurzech o tvůrčím snění? Tomu nevěřím. Všichni vědí, že tyhle motivační semináře jsou podvod.“

„Ne, všichni to nevědí.“ Artikulovala co nejzřetelněji. „Mnoho lidí bere sílu pozitivního myšlení velmi vážně a má pro to dobré důvody. Motivační semináře pomáhají lidem, kteří jsou dostatečně motivováni, aby jim semináře mohly pomáhat.“

„Vaše zdůvodnění se poněkud motá v kruhu,“ upozornil ji posměšně.

Viditelně se bavil. Rozzuřila se.

„Víte, jak by většina lidí nazvala muže, který bere peníze od tajné vládní agentury za to, aby vyšetřoval zločiny ve spánku?“ zeptala se medově.

„Drzý podvodník, který přišel na geniální trik?“

„Třeba. Vy jste sotva v pozici, abyste mohl podnikání mého švagra nazvat podvodem.“

„Zásah.“

Asi o centimetr sklonila hlavu. „Jestli se rozhodnete stát se mým zákazníkem, dejte mi vědět.“

Znovu se usmál, velmi pomalu a s rozmyslem. Na její vnitřnosti to mělo zvláštní účinek.

„Nebojte se, Isabel. Ozvu se vám.“

6

Tanečnice tanga.

Byla přesně taková, jakou si ji představoval. Sexy, záhadná, fascinující, planoucí skrytou vášní. Taková se mu zjevovala ve snech. Možná za to mohly její zelenozlaté oči.

Musel podat zprávu Lawsonovi. A také potřeboval v klidu přemýšlet. Cítil, že se všechno v jeho pečlivě uspořádaném světě začíná přesouvat a měnit. Jako by se nacházel ve stavu bdělého snění a ve snu náhle došlo k nečekanému zvratu.

Před osmi měsíci se přestěhoval zpátky do Kalifornie s jasným plánem, v němž měla své pevné místo Isabel Wrightová. Jenže plán nepočítal s prudkou reakcí, kterou Isabel vyvolá v jeho těle.

Vyšel z haly Kylerova vzdělávacího střediska, nasedl do maserati a rozjel se k zapomenutému lunaparku ležícímu několik mil za hranicemi Roxanna Beach. Sbírku stárnoucích atrakcí a stánků, obehnanou plotem s několika branami, objevil předchozí den, když sjel z dálnice na starou silnici vedoucí do města. Lunaparky vždy rozezněly struny ukryté kdesi hluboko v něm.

Roxanna Beach Amusement World zabíral útes nad prázdnou pláží bičovanou větry. Byl reliktem zašlé éry, kdy malé promenády a zábavní parky s horskými drahami, obřími koly, kolotoči, houpačkami a domy hrůzy byly na kalifornském pobřeží obvyklým jevem. Do jednadvacátého století jich přežilo jen pár, vystřídaly je obrovité, často tematicky zaměřené areály.

Zajel s maserati na prázdné parkoviště, zastavil, vystoupil a kráčel po nerovné dlažbě ke kostře horské dráhy, aby si ji prohlédl zblízka. Stál u ní dlouho, naslouchal příboji narážejícímu do pobřeží a vdechoval slaný vzduch.

Vzpomínky na první jízdu na horské dráze mu začaly vířit hlavou jako vždy, když některou z těchto atrakcí uviděl.

Tenkrát byl jarní, větrný den. Než měl projít kolem značky určující minimální výšku pro děti, které mohly jezdit na horské dráze, musel se vytáhnout na špičky, aby ho na ni obsluha pustila. Otec koupil lístky, přestože matka byla proti. Přihlížela, jak nasedají, rozčilená a plná obav, že je Ellis na tak děsivou atrakci příliš malý.

„Bude z toho mít zlé sny,“ šeptala otci.

„Nebude, je to už velký kluk. Kromě toho budu sedět vedle něho. Zvládne to. Že mám pravdu, synku?“

„Jasně, tati. Nic mi nebude. Nebojím se.“

Trval na tom, že budou sedět v prvním vozíku. Když se zajistili sklápěcí tyčí, zmocnilo se ho zatím nepoznané vzrušení. Ještě stále v duchu cítil první škubnutí a slyšel zlověstné cvak-cvak, když zvedací zařízení táhlo vláček na první vrchol. A v uších mu znělo i otcovo upozornění.

„Teď už nemůžeme vystoupit.“

Nadšeně si užíval každou vteřinu divoké jízdy. Ellis při té vzpomínce bezděčně prostrčil prsty oky řetězu. Pocit ochromující hrůzy spojený s vědomím, že se mu nemůže nic stát, protože je upevněný v sedadle a má hned vedle sebe tátu, byl tím nejopojnějším zážitkem, jaký kdy prožil.

Po jízdě si všichni tři pochutnávali na cukrové vatě a popcornu a zahráli si na automatech. Domů se vrátil přecpaný sladkostmi a šťastný. Neměl zlé sny, jak se bála matka. Naopak se během jedné pasáže úžasně živého snu, které se právě učil navozovat, bavil tím, že si vybavoval vzrušující sešup.

První jízda na horské dráze vytvořila předobraz pro všechny další výlety a prázdniny. Ellis s otcem pátrali v celém státě po horských drahách, vybírali ty nejexotičtější a nejdivočejší a plánovali trasu od jedné atrakce ke druhé. Postupně se stali odborníky.

Společně vychutnávali rozdíly mezi klasickými dřevěnými tobogany a důmyslnými kovovými horskými drahami. Porovnávali různé typy atrakcí a počty „stavů beztíže“, oněch závratných okamžiků, kdy se vznášíte nad sedadlem. Studovali a probírali spolu rozdíly v konstrukci, prudké obraty vyvolávající ječení, stoupání na vrcholy a sešup do údolí.

A potom, když mu bylo dvanáct, byl jednoho odpoledne vyvolán ze třídy a odveden do malé místnosti plné dospělých. Všichni se tvářili vážně. Oznámili mu, že jeho rodiče zabil šílenec, který vpadl do restaurace, kde obědvali, zastřelil sedm náhodně vybraných obětí a potom obrátil zbraň proti sobě.

Následovala první z tolika nocí, kterou strávil u cizích lidí.

Teď se vozí na horské dráze jediné ve snu.

Odvrátil se od mlčenlivých technických památek, vytáhl z kapsy mobil a vyťukal číslo.

„Jak jsi dopadl?“ vybafl Lawson bez úvodu.

„Asi ne úplně tak, jak jsi doufal. Je ochotná poskytovat tobě i mně konzultace, ale nechce být zaměstnaná ve Frey-Salteru. Hodlá se živit jako analytička na volné noze.“

„Stupidní nápad,“ ulevil si Lawson ohromeně. „Je to naivní dušička, která poslední rok dřepěla za pár dolarů v kamrlíku Belvederova ústavu. Předtím střídala jedno podřadné krátkodobé zaměstnání za druhým. Profesionální práci se nejvíc přiblížila v nějaké horké lince, kam volali lidé, kterým se zdály divné sny. Co ta může vědět o vedení konzultační firmy?“

„Zřejmě to brzy zjistíme.“

„Ani omylem. Nepřichází v úvahu. Řekl jsem ti, že chci, abys ji přivedl do Frey-Salteru. Nemůžeme si dovolit, aby se udělala pro sebe.“

„O tvou nabídku nemá zájem. Mimochodem, domyslela si, že analýzy vypracovává pro nějakou tajnou vládní organizaci, která provádí pokusy se stavy lucidního snění.“

„Martin Belvedere jí něco vyžvanil o mé agentuře? Ten idiot! Přísahal mi, že se nikdy ani slůvkem…“

„Přišla na to sama. Je velice inteligentní, Lawsone. A nezapomínej, že je sama pětka.“

„Sakra. Myslíš, že někomu vykládala, co ví?“

„Ne. Velice dobře si uvědomuje, jak ti záleží na utajení, a stojí o tebe coby o klienta. Zaručeně tě nepředhodí médiím.“

„Proč vlastně nechce pracovat u mě? Měla nějaké konkrétní námitky?“

„Nelíbilo se jí, že všechny její žádosti o bližší informace k jednotlivým případům byly zamítnuty nebo ignorovány. Chtěla znát kontext. A taky výsledky vyšetřování.“

„Případy byly vesměs tajné.“ Lawson zvedl hlas. „A vůbec, nepotřebovala nic víc vědět.“

„Zkus se na situaci podívat z jejího úhlu pohledu. Dostávala spoustu otázek, ale nikdy žádnou odpověď. Říká, že to bylo frustrující. Prý potřebovala zpětnou vazbu.“

„Frustrující? Zpětnou vazbu? To jsou výrazy z nějakého populárně naučného psychologického blábolu.“

„Záznamy snů, které jsme jí poslali k rozboru, byly z valné většiny opravdu ošklivé,“ připomněl mu Ellis. „Stěžovala si na noční můry pramenící z obav, že se nikdy nedozví výsledky pátrání.“

„U pětky se automaticky předpokládá, že se dokáže se zlými sny vyrovnat.“

„Víš co? Začínám si myslet, že tě odhadla správně. Ty jsi fakt maniak, který chce mít všechno pod kontrolou.“

„Možná jsem, ale jsem taky zdroj slušných příjmů. Beze mě bude seznam jejích klientů opravdu krátký. Uvědomuje si to?“

Ellis se sám pro sebe usmál. „Ano, ale nezdá se, že by se tím zbytečně trápila. Našla si místo, které ji udrží nad hladinou, než se jí podnik rozjede.“

„Jaké místo? Nevykládej mi, že zase zvedá telefony na nějaké horké lince pro cvoky.“

„Ne. Školí se na instruktorku motivačních seminářů ve firmě svého švagra.“

„Cože?“

„Slyšels dobře.“

„Musela zešílet!“ zaječel Lawson. „Proč by měla dělat něco takového, když může jít pracovat ke mně?“

„Vím já? Je to zvláštní, že? Možná už nechce být zavřená v kamrlíku bez oken a přijímat příkazy od maniaka, který jí řekne jenom to, co podle jeho názoru bezpodmínečně potřebuje vědět.“

„Jsem rád, že se bavíš, Cutlere. Já teda ne. Dobře poslouchej. Dal jsem ti úkol přivézt ji sem. Přestaň se tam flákat a dělej, co máš.“

„Chceš ode mě radu?“

„Ne.“

„Stejně ji dostaneš,“ nenechal se odbýt Ellis. „Uzavři s ní stejnou dohodu jako se starým Belvederem. Dobře jí plať. Tvůj požadavek na utajení bude respektovat.“

„Já nechci analytika na volné noze. Já chci Isabel Wrightovou u sebe ve Frey-Salteru, kde bych ji mohl, no…“

„Kontrolovat?“ napověděl Ellis.

„Kde bych ji měl na očích,“ vyjádřil totéž jinými slovy Lawson.

„To pusť z hlavy. Nikdy k tobě nenastoupí.“

„Na můj vkus o tom všem mluvíš nějak moc vesele,“ zahučel Lawson podezíravě. „Co máš za lubem?“

Ellis otevřel dvířka a vklouzl za volant.

„Napadlo mě, že bych si měl trochu rozšířit obzor a získat pozitivnější přístup k životu,“ vysvětloval. „Asi se přihlásím do nějakého motivačního semináře.“

„Nevěřím vlastním uším.“

„Isabel bude přednášet na téma, jak je možno při snění narazit na skryté zdroje tvůrčího potenciálu. Kdo ví, třeba tam získám pár užitečných tipů.“

Ukončil hovor dřív, než Lawson přestal klít.

7

Vincent Scargill měl sen…

Stojí na vysokém útesu, připravený skočit do nekonečných modrých mořských hlubin. Ponoří se pod chladnou třpytivou hladinu, bude počítat každý svůj dech, dokud nedospěje na průzračné místo, kam proudy přinášejí snové obrazy.

Ale jak hledí z vrcholu útesu, zvedne se z moře mohutná vlna. Obrovitá masa vody sahá až nad útes. Ví, že ho zalije, smete, pohltí, znemožní mu ponořit se k čirým proudům u dna.

Když se přes něj tsunami převalí, zbarví se voda rudě…

„Vincente, probuďte se.“ Rázný hlas ho vytrhl z krajiny snů. „Probuďte se, Vincente.“

Pokoušel se vzdorovat, nechtělo se mu zanechat pokusu ponořit se snů. Byla to jeho jediná naděje, jak uniknout z místa, které se pro něho stalo vězením.

Jenže nakonec neměl na vybranou. Hlas prolomil křehkou přepážku dělící lucidní snění od bdělého stavu. Jakmile se objevila trhlina, nebyla cesta zpátky. Musel by sestavit jiný sen a to pro něho bylo v těchto dnech obtížné.

Od strašlivého rána, kdy skoro zahynul při výbuchu v kůlně, učinil jisté pokroky, ale ne dosti veliké. Zranění hlavy se zahojilo během několika týdnů, ale jeho schopnost bdělého snění byla narušena víc, než on nebo jeho spojenec předpokládali. Ztratil přístup do průchodu, který ho by zavedl do vyšších hladin snění.

Otevřel oči. Jeho spojenec se nad ním skláněl a pozorně si ho prohlížel.

„Jste v pořádku?“

„Ne.“ Posadil se na okraj pohovky a vrhl pohled na hodiny. Skoro půlnoc. Celé dvě hodiny se snažil uvést do stavu lucidního snění. „Nedostanu se dál než k té zatracené rudé tsunami. Třeba bych ji překonal, kdybych si vzal větší dávku.“

„Možné to je, ale musíme být velmi opatrní. Předávkování by mohlo vaši schopnost pro pátý stupeň zničit úplně. A ještě vyšší dávka by vás mohla zabít.“

Lomcoval jím vztek. Vstal z pohovky a přešel k oknu. „To všechno je Cutlerova vina. Takhle jsem dopadl kvůli němu.“

„Já vím, Vincente. Věřte mi, najdeme způsob, jak vám umožnit znovu snít.“

Mračil se na šňůru palem, která lemovala ulici pod oknem bytového domu. Strávil v něm značnou část několika posledních měsíců a nenáviděl ho.

Na první týdny po explozi měl jen pár vzpomínek. Jeho sny byly zmatené a potrhané, ale časem se začaly vyjasňovat a on věřil, že se mu vrací schopnost dostat se na pátý stupeň. Ve snaze proces urychlit mu jeho spojenec dával injekce se stále vyššími dávkami CZ-149, látky podporující lucidní snění, kterou vyvíjeli ve Frey-Salteru. Účinek byl bohužel nepatrný, pouze tsunami byla s každým snem větší a rudější.

Před několika týdny ze zoufalství využil nepřítomnosti svého spojence, vyklouzl z bytu a obrátil se na Martina Belvedera. Věděl, že mu může věřit a nemusí se bát, že by ho prozradil. Starého pána nezajímalo nic kromě jeho bádání a Vincent uhodl, že pro něho bude představovat zajímavý předmět výzkumu.

Sešli se v bistru nedaleko Belvederova ústavu pro výzkum spánku. Místo zvolil doktor B. Nad šálkem špatné kávy mu Vincent líčil své poslední sny a vyprávěl mu o úrazu, který poškodil jeho schopnosti lucidního snění.

Belvedere si pečlivě dělal poznámky a vzal si je do ústavu k prostudování. Po dvou dnech se setkali znovu ve stejném bistru, ale starý pán mu nedokázal podat jiné vysvětlení, než že ta obrovská červená vlna je „blokující“ obraz, který mu uzavírá nástupní sen. Kruci, to si domyslel dávno sám.

„Už to svinstvo nemůžu dál brát.“ Sevřel okenní rám tak křečovitě, že mu z kloubů ustoupila krev. „Jinak se z té zatracené tsunami zblázním.“

Osoba, která s ním byla v místnosti, zaťukala tužkou o stůl. „Můžeme zkusit jinou cestu. Vím o ní teprve od dnešního večera. To byl taky pro mě důvod vás vzbudit.“

Prudce se otočil. „Jakou cestu?“

„Frey-Salter před několika měsíci přišel s novou verzí CZ-149. Říkají jí varianta A. Můj informátor mi řekl, že na rozdíl od původní látky nemá vedlejší účinky. Klinické testy prý zatím probíhají velice dobře.“

„Dejte mi ji.“

„V tom je ten problém. Popravdě řečeno, nevím, jak se k ní dostat. Zatím bylo vyrobeno jen malé množství. Většinu střeží ve Frey-Salteru jako oko v hlavě, malou část dal Lawson agentovi, který mu zajišťuje testování.“

Zaťal pěsti. „Kterému?“

„Ellisi Cutlerovi.“

„Hajzl. Ten hajzl.“

Ozval se tupý úder a pěstí mu projela prudká bolest. Podíval se dolů a uviděl, že právě udeřil do stěny vedle okna takovou silou, až do ní prorazil díru. U nohou se mu na koberci válel kus barevného obložení. Na ruce měl krev.

Zaplavila ho vlna zlosti, stejně mohutná a rudá jako tsunami ze snu. Přes červenou stěnu pohlédl směrem ke stolu.

„Kde je Cutler teď?“

„Někde v Kalifornii. Jmenuje se to tam Roxanna Beach.“

Pohnul se ke dveřím.

„Počkejte, Vincente. Nemůžete riskovat, že vás někdo uvidí. Lawson si myslí, že jste mrtvý. Kdyby měl sebemenší podezření, že žijete, vyčmuchá vás. Víte, že na to má prostředky i lidi. Neměl byste proti němu šanci.“

Zastavil se. Rudý příboj v hlavě trochu zeslábl. Dostal třasavku a zpotil se. Mnul si spánky.

„Potřebuju další dávku.“

„Chápu. Ale napřed musíme vymyslet plán.“

8

Randolph civěl na vysokého hubeného muže, který stál na druhé straně stolu. Zpráva, kterou mu uznávaný a drahý forenzní auditor právě sdělil, ho tak ohromila, že nedokázal hned reagovat. Webber se musí mýlit, říkal si.

„T-to není možné,“ vypravil ze sebe konečně. Zděsilo ho, když slyšel, že koktá. Kdykoliv se mu vrátila porucha řeči z dětství, byla to neklamná známka toho, že je pod přílišným tlakem.

Amelia Netleyová neříkala nic, pouze pevněji stiskla jemné čelisti a stejně jako několik posledních minut přecházela s rukama založenýma před svůdnými ňadry sem tam před velkým oknem.

„Bohužel je tomu tak, pane Belvedere.“ Webber se zachmuřeným výrazem poklepal složkou o otevřenou dlaň. „Zabralo mi to hodně času a musel jsem vynaložit značný důvtip, abych vystopoval tok peněz, nicméně nyní nemám sebemenší pochybnosti o tom, že nález, který jsem vám sdělil, odpovídá pravdě. Chápu ovšem, že je to pro vás překvapení.“

„Překvapení? To je průser jako hrom! Dejte mi ty papíry!“

Webber mu je podal. „Je to nesmírně promyšlená finanční konstrukce. Musel jsem jít hodně do hloubky, abych ji pochopil.“

„Můj otec nebyl žádný génius, pokud šlo o obchod.“ Randolph otevřel desky. „Na tohle zaručeně nepřišel sám.“

Auditor zamyšleně přikývl. „V tom případě museli složitý způsob, jak zamaskovat platby, vymyslet jeho klienti.“

„Ale proč by chtěli tajit skutečnost, že mají s ústavem obchodní smlouvu? To přece nedává smysl.“

„Nevím. Můžu vám jenom prozradit, že příjmy od jednoho z nich nebyly příliš významné, ale ten druhý, tedy zákazník číslo jedna, zaplatil ústavu v průběhu několik let velmi slušnou sumičku. A jak se můžete sám přesvědčit, částky za posledních dvanáct měsíců ještě vzrostly.“

Randolph zíral na čísla ve zprávě. „Čtyřicet sedm procent z celkového rozpočtu ústavu plynulo po dobu dvaceti let od zákazníka číslo jedna?“

„A v posledním roce se podíl zvýšil dokonce na padesát sedm procent.“ Weber se naklonil nad stůl a ukázal na další sloupec čísel. „Všimněte si, že zákazník číslo dvě se na scéně objevil zhruba před rokem. Jeho přínos pro ústav rozhodně není zanedbatelný, i když se s objemem prvního nemůže srovnat.“

„To je neuvěřitelné,“ zašeptal Randolph. „Ti dva anonymní klienti představují v posledním roce přes šedesát procent celkových příjmů ústavu.“

„Správně. Zbytek podle všeho pochází od malých grantů poskytnutých výrobci potravinových doplňků, nadací podporujících výzkum spánku a několika druhořadých výzkumníků, kteří objednali testování různých uspávacích prostředků.“

„T-to je katastrofa!“ Randolph klesl na židli. „Přes šedesát procent příjmů ústavu pochází ze dvou neznámých zdrojů. To nemá logiku. Jaké služby jim otec poskytoval?“

Webber si odkašlal. „Na tomto bodu ještě pracuju. Záznamy jsou velmi neurčité. Ale pokud jde o poslední rok, zjistil jsem, že takřka celý objem fakturace pro oba účty souvisí s jedním konkrétním oddělením ústavu.“

Randolphovi se sevřel žaludek. „Kterým?“

Odpověď byla stručná: „Oddělením pro analýzu snů.“

Amelia zaskřípala zuby.

Randolpha se zmocnila předtucha neodvratné zkázy. Takřka slyšel, jak mu Amelia vyčítá „já ti to říkala“. Zaťal pěsti, aby potlačil třas.

„Isabel Wrightová. Já t-tomu nemůžu uvěřit,“ koktal. „K-kdo by vyhazoval takové peníze za uhozené, pavědecké analýzy snů?“

Webber lehce trhl jedním hubeným ramenem. „Farmaceutické firmy se topí v penězích. Možná se některé rozhodly trochu utrácet za výzkum snů. To by vysvětlovalo vysoký stupeň utajení. Musí dbát na ochranu osobních údajů.“

Randolph zavrtěl hlavou. „Žádná solidní firma, která musí skládat účty svým akcionářům, by necpala miliony dolarů do druhořadé organizace, jako je Belvederův ústav, a nefinancovala by výzkum a ověřování otcových směšných teorií o snech.“

Webber našpulil rty a asi o centimetr naklonil hlavu na stranu. „Co když je jeden nebo oba anonymní klienti výstřední boháč nebo náboženská sekta pracující se sny?“ nadhodil.

„Říkala jsem ti, Randolphe, že financování ústavu je podivné.“ Amelia se zastavila před oknem. Celé její tělo prozrazovalo podrážděnost. „A taky jsem ti říkala, že bohatý tok příjmů musí nějak souviset s výzkumem, který tvého otce zajímal především, jmenovitě s tím směšným oddělením pro analýzu snů. Říkala, nebo ne?“

Věděl, že se zlobí, ale přesto ho ohromila netrpělivost a neskrývaný vztek v její tváři. Před několika týdny se stala jeho milenkou. V posteli projevovala fantazii a vynalézavost, s jakou se zatím u žádné ženy nesetkal, ale po odchodu Isabel Wrightové z ústavu ukázala i jiné stránky své povahy.

Když odmítl uvěřit jejímu tvrzení, že oddělení pro výzkum snů a Isabel by mohly mít velký význam pro financování a budoucnost ústavu, přiměla ho, aby najal forenzního auditora, který by provedl hloubkovou kontrolu účetnictví.

„N-nerozumím t-tomu,“ opakoval zmateně.

Přešla kancelář a zastavila se před stolem.

„Pokus se soustředit, Randolphe. Opakovaně jsem ti zdůrazňovala, že bezpodmínečně musíš přesvědčit Isabel Wrightovou, aby se vrátila do ústavu dřív, než lidé ukrytí za těmi dvěma účty zjistí, že je pryč. Už ti doufám došlo proč?“

Vzchopil se a snažil se urovnat myšlenky. „Jak jsi věděla, že otec dělá tak dobré obchody právě zásluhou jejího oddělení?“

„Mám oči dokořán.“ Podrážděně si dupla. „Všímám si, co se děje kolem. Trochu jsem počítala. Každému, kdo se o to jen trochu zajímal, muselo být zřejmé, že tvůj otec zaručeně nemohl udržet ústav v chodu a navíc tak dobře platit svým zaměstnancům jenom z peněz, které získával na běžné výzkumné projekty. Tušila jsem, že musí existovat jiné zdroje, a když jsem vzala v úvahu jeho výstřednost, vyšlo mi, že nějak souvisejí s analýzami snů, které provádí Wrightová.“

Začínal propadat beznaději. „Tak co mám ksakru honem teď dělat?“

Opřela se dlaněmi o stůl. „Přesně to, co jsem ti už radila. Zavolej jí. Přiznej, že ses dopustil chyby a že si teď přeješ, aby se vrátila a pokračovala ve své práci. Ujisti ji, že jí splníš její sen.“

„Jaký sen?“ divil se.

„Slib jí, že ji jmenuješ vedoucí oddělení pro analýzu snů. Vím, že po ničem jiném tolik netouží. Neboj, jestli se vrátí, budu na oddělení osobně dohlížet. Ať se pyšní důležitě znějícím titulem, ale já budu kontrolovat její činnost i styk s oběma zazobanými klienty.“

„N-nech mě minutku přemýšlet.“ Především se potřeboval zbavit paniky, která mu zatemňovala mozek. Měl předpokládat, že otec najde cestu, jak mu co nejvíc uškodit, dokonce i z hrobu.

Uplynulo několik minut ticha. Webber s Amelií se zjevnou netrpělivostí čekali, až dospěje k nějakému rozhodnutí.

Zhluboka se nadechl a sáhl po telefonu. „Ze všeho nejdřív vypustím mezi personál zprávu, že její odchod byl výsledkem nedorozumění, které se mezitím vysvětlilo. Pověřím paní Johnsonovou, aby po ústavu roznesla, že se Wrightová ujme znovu svých povinností, jakmile se vrátí ze zasloužené dovolené.“

Webber rozvážně přikývl. „To by mohlo zarazit škodlivé řeči.“

„Neměl by být problém přemluvit ji, aby se vrátila,“ dodala Amelia. Zdálo se, že se jí ulevilo. „Z jejích osobních materiálů vyplývá, že při svém vzdělání a praxi by mohla nanejvýš zase zvedat telefony na nějaké horké lince. Touhle dobou už bude zoufalá. Dej jí slušnou nabídku, a máš ji zpátky, než řekneš švec.“

„Snad její anonymní klienti zatím nezjistili, že odešla,“ zamumlal škarohlídsky Webber.

Randolph se zachvěl a stiskl tlačítko na telefonu. „Paní Johnsonová, sháněl se někdo v poslední době po paní Wrightové?“

„Ano. Volala nějaká žena. Oznámila jsem jí, že tady Isabel už nepracuje.“

Webber s Amelií si vyměnili znepokojený pohled.

Doprdele. Randolph se nabádal ke klidu. „Představila se vám?“

„Ne. Pokud se dobře pamatuju, říkala, že je z banky a volá kvůli kreditní kartě.“

Randolph zase mohl dýchat. Koutkem oka postřehl, že se ulevilo i Webberovi a Amelii. Jestliže má Isabel Wrightová finanční problémy, bude ještě snazší ji přesvědčit.

„Od tohoto okamžiku přepojujte všechny hovory týkající se paní Wrightové přímo mně. Rozuměla jste?“

„Ano, pane řediteli.“

„Paní Johnsonová, došlo k nepříjemnému n-nedorozumění. Isabel Wrightová nedostala výpověď. Má dovolenou a brzy nastoupí zpátky na své místo. Laskavě se postarejte, aby se to dozvěděli všichni zaměstnanci ústavu.“

„Ano, pane řediteli,“ zajásala Sandra. „Smím něco poznamenat? Mám radost, že se vrátí, a jsem přesvědčená, že nejsem sama. Isabel byla moc oblíbená.“

„Ano, všiml jsem si.“ Randolph ukončil hovor a obrátil se k Webberovi. „Udělal jsem všechno, abych zamezil dalším škodám. Dalším krokem bude najít Wrightovou a oznámit jí, že jí tady držím místo. Zavolám jí osobně, jen co na osobním zjistím její telefon a adresu.“

„Jakmile se dozví, že ji chcete dostat zpátky, pochopí, že tahá za delší konec lana,“ varoval ho Webber. „Byla by hloupá, kdyby nepožadovala větší plat.“

„Může mít, co ji napadne, třeba každý den k obědu na stole pizzu s kaviárem, jen když se vrátí,“ odsekla Amelia. „Bavíme se tady o nebezpečí bankrotu, pokud vám to náhodou uniklo.“

„V-věř mi, já si toho všiml,“ ujistil ji Randolph.

Zlostí se málem dusil. Ale za nic na světě nedopustím, aby tomu dědkovi jeho plán vyšel, přísahal si v duchu. Ústav je jediná cenná věc, kterou jsem od něho kdy dostal. Když jsem byl malý, neměl na mě nikdy čas, nikdy mě nepochválil, ať jsem se mu snažil zalíbit sebevíc. Staral se jenom o svoje výzkumy.

„Ten mizera chtěl, abych zkrachoval,“ prohlásil, když sahal po telefonu. „Ale tentokrát mi neupře, na co mám nárok.“

9

„Co to bylo za muže, s kterým jsi včera popíjela na terase čas?“ vyzvídala Leila.

Isabel se rozpačitě zasmála.

„Co je tady tak legračního?“ zamračila se Leila.

„Nic, vážně.“ Isabel zavřela manuál pro instruktory Kylerovy metody, který právě studovala. „Jen jsem si uvědomila, že už je to hodně dávno, co mně někdo takový druh otázky položil.“

Leila vytáhla obočí. „Jaký druh?“

„Který by naznačoval, že vedu společenský život.“

Seděly v Leilině kanceláři. Všechny místnosti určené pro vedení firmy jsou prvotřídní, zhodnotila Isabel, stejně jako všechny provozní a obchodní prostory, nicméně postavení provozní ředitelky mé sestře zajistilo mimořádně krásný výhled. Za kouřovými skly oken, která sahala od podlahy po strop, se rozprostírala zátoka.

Elegantní zařízení bylo laděné do teplých tónů, které doplňovala černá a kylerovsky červená barva. Drahý nábytek byl dovezený z Itálie. Leila osobně dohlížela na vnitřní vybavení všech budov areálu. Měla dokonalý vkus.

Jenže ona je dokonalá ve všech ohledech, říkala si Isabel. Její mladší sestra byla díky jemným rysům a perfektní postavě nejen mimořádně atraktivní, měla i vrozený čich pro styl. Vlasy zastřižené do módního mikáda oživoval světlý melír, přiléhavá halenka z krémového hedvábí a kalhoty v barvě velbloudí srsti vypovídaly o dobrém původu i společenském postavení.

Jsme od sebe jenom dva roky, uvažovala dál Isabel, ale vždycky jsme byly v mnoha směrech pravými opaky. Leila hrála roli veleúspěšné, vzorné dcery, která je pýchou svého obchodně dravého otce a radostí společensky ambiciózní matky.

Čas od času se ji Isabel pokusila varovat, že její úsilí bude marné. Brzy pochopila, že i když se každá z nich bude snažit po svém, manželství jejich rodičů pohromadě neudrží, ale Leila se svého cíle dosáhnout dokonalosti nevzdala.

Nepřestala být vzornou dcerou ani poté, co se rodiče rozvedli a uzavřeli nová manželství. Nosila ze školy samé jedničky a pochvaly, zapisovala se do všech kroužků a nepovinných předmětů, aby udělala dobrý dojem na přijímací komisi, až se bude hlásit na vysokou školu, nechávala se volit do studentských výborů a chodila s mladíky, kteří byli předurčeni k úspěchu. Absolvovala prestižní univerzitu, získala vynikající pověst jako bytová architektka a seznam svých úspěchů završila sňatkem s Farrellem Kylerem, který v otcově podniku rychle šplhal po žebříčku k nejvyššímu postavení.

Isabel si velmi dobře uvědomovala, že na rozdíl od sestry byla ona pro rodiče vždy velkým zklamáním. Měla je ráda a jako malá se jim snažila zalíbit, ale jak rostla, prohlubovala se její schopnost lucidního snění a ona mu stála víc propadala. Chtěla znát odpovědi na všechny záhady, ale nikdo, na koho se obrátila, jí nedokázal odpovědět.

Dostala nálepku dítěte s příliš živou fantazií a sklony ke snění s otevřenýma očima, což bylo spíš podhodnocení skutečného stavu.

Strávila spoustu času rozhovory s příjemnými pedagogickými poradci a poradkyněmi, kteří se snažili víc ji zapojit do školních aktivit.

Ovšem ani dlouhé řadě terapeutů se nepodařilo vytrhnout ji ze zvláštního světa jejích snů. Než potkala doktora Belvedera, byl její život osamělou objevitelskou poutí za sebepoznáním, která ji vedla od jednoho špatně placeného místa ke druhému.

„Zahlédla jsem tě s ním na terase před kavárnou,“ vysvětlovala Leila. „Nepřipadal mi jako tvůj obvyklý typ.“

Isabel její poznámka zaujala. „Ty si vážně myslíš, že mám nějaký obvyklý typ muže?“

„Například to byli Brian Phillips, Jason Strong nebo Larry Higgins.“

„Aha. Už chápu, jak to myslíš.“

Tři jmenovaní patřili do sbírky mužů, s nimiž chodila. Průběh známosti byl vždy stejný a připomínal jízdu na horské dráze: začínal nadšenými rozhovory o jejich snech, po nichž následoval prudký sešup do nudy.

„Jestli tě to uklidní,“ pokračovala, „s Ellisem Cutlerem nic nemám. Ale při troše štěstí se může stát mým klientem.“

„On se hodlá přihlásit do tvého semináře?“

„Ne.“ Roztáhla prsty a zlehka zaťala nehty do měkké kůže křesla, jako by hledala oporu. „V ústavu jsem pro něho dělala pár analýz snů. Uvažuje, že by se mnou podepsal smlouvu a objednával si je přímo ode mě.“

Leila se ušklíbla. Isabel se tvářila, že si ničeho nevšimla. Zvykla si, že se příbuzným objeví na tváři pochybovačné nebo posměšné výrazy, kdykoliv přijde řeč na náplň její práce.

„Ty si chceš opravdu otevřít vlastní poradnu a živit se jako analytička snů?“

Její tón prozrazoval, že překonala počáteční naprostý nesouhlas a smířila se s nevyhnutelným.

To je svým způsobem pokrok, zhodnotila Isabel s využitím techniky pozitivního myšlení, které právě studovala v manuálu Kylerovy metody.

„Chci,“ potvrdila s předstíraným optimismem, „ale možná mi chvíli potrvá, než si vybuduju stálou klientelu. Proto jsem tak vděčná tobě a Farrellovi, že jste mi dali šanci pracovat u vás chvíli jako instruktorka.“

„Jsme přece rodina,“ odbyla její díky Leila. „Nemohli jsme tě nechat žebrat na ulici.“

„Nemyslím, že bych musela nutně skončit na ulici,“ ohradila se Isabel, ale snažila se potlačit podráždění. Koneckonců, Leila to myslela dobře. „Kdyby došlo k nejhoršímu, vždycky bych se mohla vrátit na své staré místo.“

„Do té horké linky pro zlé sny? Nebuď směšná. Naši byli zděšení, když se dozvěděli, kde děláš.“

„Bylo to zaměstnání jako každé jiné.“

„Byla to ostuda.“ Leila si povzdechla. „Mimochodem, řekla jsi jim, že tě z ústavu vyhodili?“

„Ne.“ Isabel se zabořila hlouběji do měkkého křesla. „Už dávno jsem zjistila, že dokud si nenajdu nové místo, je lepší nic jim neříkat. Zbytečně by se rozčílili.“

„Určitě není nutné posílat jim mailem každou špatnou zprávu.“

„Podívejme se na situaci z té lepší stránky. Budou blahem bez sebe, až se dozvědí, že chvíli budu pracovat tady u vás.“

„Ovšem ani zdaleka nebudou tak nadšení, až jim oznámíš, že hodláš jít na volnou nohu a vykládat lidem sny.“

„Leilo, tohle už jsme probraly milionkrát. Opakovaně jsem ti vysvětlovala, že se nepovažuju za vědmu, senzibilku, médium ani nic podobného.“

„Pokud je mi známo, pracovalas minimálně pro dva profesionální rádoby jasnovidce.“

„Abys věděla, někteří lidé by neviděli velký rozdíl mezi pořádáním seminářů o tvůrčím snění a výkladem snů.“

„To je směšné,“ ohradila se dotčeně Leila. „Kylerova metoda je ověřená technika, kterou je možné použít ve všech oblastech běžného života. Není důvod, proč by se nedala uplatnit i ve snech.“

„Pokud jsi o tom přesvědčená, mohla bys mi prozradit, proč mě tady Farrell nechce?“ zeptala se Isabel mírně.

Leila ztuhla. „Ale on tě tady samozřejmě chce. Proč tvrdíš opak?“

„Možná si něco namlouvám, ale kdykoliv na něho narazím na chodbě, dělá, že mě nevidí. Nemůžu se zbavit dojmu, že nápad zaměstnat mě tady nebyl z jeho hlavy.“

Leila stiskla rty a rychle vyhrkla: „To se srovná.“

„A sakra. Já to věděla. Přesně toho jsem se bála.“

„Čeho ses bála?“

„Tys ho přesvědčila, aby mi dal práci, protože jsem tvoje sestra, že?“

„Skoro rok s Tamsyn přesvědčujeme Farrella, aby spektrum nabídky rozšířil o nové typy kurzů. Kyler musí držet krok s konkurencí a sny jsou v módě. Přitáhnou novou klientelu.“

Sestřino šroubovité vyjadřování Isabel potvrdilo její nepříjemné podezření. „Jinými slovy, Farrell mě jako instruktorku zaměstnat nechtěl, ale ty a Tamsyn jste ho přinutily. Nedivím se, že nevypadá šťastně, když mě potká.“

„Na tvém místě bych si s Farrellem nelámala hlavu.“ Leila prudce vstala. „Jestli se netváří šťastně, tak za to rozhodně nemůžeš ty. V těchto dnech není spokojený vůbec s ničím.“

Isabel vyděsila hořkost zaznívající ze sestřiných slov.

„Co se děje, Leilo?“

Napřed to vypadalo, že se odpovědi nedočká, a potom postřehla, že se sestře lesknou oči. Vyskočila z křesla, oběhla stůl a pevně ji objala.

„No tak, svěř se mi,“ šeptala jí.

Leila mlčela, ale po tvářích jí stékaly slzy.

Isabel jí něžně zatřásla. „Mluv, prosím. Nedám ti pokoj, dokud nebudu vědět, proč jsi nešťastná.“

„Isabel, já se bojím, že se z Farrella stává přesná kopie našeho táty.“

„Cože?“

„Je to tak.“ Leila vyškubla z krabičky na stole několik papírových kapesníčků a otřela si oči. „Farrell a já jsme dřív byli dvojice, tým. Ale teď to vypadá, že se oženil s firmou. Táta býval stejný, pamatuješ? Zajímal ho jenom příští skvělý obchod.“ Vysmrkala se. „A samozřejmě příští krásná žena.“

„Leilo, snad mi nenaznačuješ, že se Farrell zapletl s jinou? Tomu bych nevěřila ani minutu.“

„Ne, samozřejmě ne.“ Leila si vytáhla další kapesníček. „Farrell je příliš čestný než aby mi byl nevěrný, ale stále víc ho pohlcuje práce. Pořád mluví o nových směrech a cílech Kyleru. Půlku nocí stráví v kanceláři nad marketingovými plány. Dokonce odložil naši dovolenou na Havaji. Víš, kolikrát jsem za poslední měsíc večeřela sama?“

„Leilo, počkej…“

„Farrell je naprosto posedlý prací,“ povzdechla si Leila. „Stejně jako táta.“

„Zadrž.“ Isabel ji pustila, o krok ustoupila a zamávala rukama, aby upoutala sestřinu pozornost. „Pokud se pamatuju, a já mám v tomto ohledu moc dobrou paměť, byl Farrell vždycky posedlý prací.“

Leila zavrtěla hlavou. „Ne tak jako teď. Začal sám praktikovat Kylerovu metodu. Vždycky prohlašoval, že základní vlastností dobrého šéfa je schopnost rozdělit práci. Ve svém životě dbal na rovnováhu. Ještě před několika měsíci jsme společně v rozumnou dobu odcházeli z kanceláře. O víkendech jsme jezdili na výlety. Několikrát do roka si zaletěli na Havaj. Jenže v poslední době věnuje všechnu svou energii firmě. Nic jiného pro něho neexistuje.“

„Nevím, co říct. Vždycky jsem si myslela, že vaše manželství je dokonalé.“

„Žádný vztah není dokonalý.“ Leila se odvrátila. „Ale já umím vyvolávat správný dojem, že?“

„Leilo?“

„To přece dělám odmalička. Předstírám, že je všechno dokonalé. Vezmi si třeba pozitivní myšlení. Řídila jsem se Kylerovou metodou dřív, než se vůbec začala rodit Farrellovi v hlavě.“

Isabel jí poklepala na rameno. „Zkusilas s ním promluvit?“

„Samozřejmě. Ale vždycky se nějak vykroutí. Pořád opakuje, že potřebuje trochu času. Nevím kudy kam. Nemůžu spát, a pokud usnu, mám hrozné sny o…“ Zarazila se a ušklíbla. „To nic.“

„Klidně si o nich se mnou popovídej. Je to můj obor, zapomnělas?“

„Neuraz se, ale já nemám chuť vykládat ti o svých úzkostných snech. Kdo by ji taky na mém místě měl?“

„Někdy pomáhá si o nich promluvit,“ domlouvala jí Isabel. „Leccos se může objasnit.“

„Zdá se mi o dětech, Isabel.“ Leila odhodila použité kapesníky do odpadkového koše. „Nemyslím, že by bylo zapotřebí něco objasňovat. Jak víš, chtěla jsem být touto dobou těhotná. Dokonce už jsem začala navrhovat dětský pokoj.“

„Vím, jak moc sis vždycky přála mít děti. Myslela jsem si, že Farrell taky.“

„Vysvětlil mi, že bychom měli počkat, dokud Kyler nebude stát na pevných základech. Souhlasila jsem. Ale firma prosperuje a on se pořád vymlouvá, že se jí musí plně věnovat. Vzpomínáš, jak otec tvrdil totéž, když nešel na školní představení nebo s námi nejel na prázdniny?“

„Farrell není náš táta.“

„Taky si to pořád opakuju, ale začínám se cítit hrozně sama. Tak asi bylo mamince, když si uvědomila, že se jí manželství rozpadá.“

„Ty nejsi sama,“ utěšovala ji Isabel. „Máš mě. Nikdy na to nezapomeň.“

Leila se zmohla na uslzený úsměv. „Díky. Víš, je mi líto, že jsi přišla o místo v Belvederově ústavu, ale jsem moc ráda, že jsi chvíli tady.“

„Věř mi, já jsem taky ráda, že jsem tady.“ Vrhla pohled na hodinky. „Musím běžet. Za tři minuty mi začíná hodina. Instruktoři Kylerovy metody nechodí pozdě. Dávali by tak špatný příklad.“

„Isabel, ještě k Ellisu Cutlerovi. Co přesně o něm víš?“

„Řekl mi, že je obchodní konzultant. Radí rozjíždějícím se firmám a hledá pro ně investory.“

Leila se zamračila. „Obchodní konzultant? A on ti chce platit za analýzu snů?“

„Představ si to.“

10

Odpoledne na ni zase čekal před posluchárnou. Neviděla ho hned, protože vycházela jako poslední, ale vytušila jeho přítomnost. Měla pocit, jako by se ocitla příliš blízko elektrického ohradníku. Tělem jí proběhl slaboučký výboj.

Zase měl i uvnitř budovy na očích tmavé brýle. Napadlo ji, že s nimi chodí spát, a přivolala si tak erotickou představu, jak Ellis kráčí v ložnici směrem k ní a nemá na sobě nic kromě slunečních brýlí. Polilo ji horko.

„Co tady děláte?“ zeptala se a doufala, že na ní není vzrušení znát.

„Slíbil jsem, že se vám ozvu.“

„Ano, jistě.“

Je to potenciální klient, usmívej se.

Usmála se. „Už jste se rozhodl, jestli uzavřete smlouvu s firmou ‚Isabel Wrightová – odborné analýzy snů‘?“

„Nevadilo by vám, kdybychom detaily prodiskutovali při večeři?“

Zalapala po dechu. „Při večeři?“

„V restauraci. Víte, to je takové zařízení, kde si objednáte jídlo z jídelního lístku a číšník vám ho přinese.“

„Ach tak, večeře.“

Nejde o schůzku, zve tě na obchodní večeři, zdůrazňovala si. To je obrovský rozdíl.

„Omlouvám se, měla jsem dlouhý den.“

„Chápu.“

Rozhlédla se kolem, jestli není v doslechu žádný spolužák z kurzu, a ztlumila hlas. „Nikomu to neříkejte, ale čtyři hodiny pozitivní energie a strategického tvůrčího myšlení otupuje mozek. Alespoň ten můj.“

„O důvod víc večer si trochu orazit.“

„Asi máte pravdu. Přijímám vaše pozvání. Díky.“

„Není zač. Dokdy máte školení?“

„Ještě jedna přednáška a končím.“

Ušklíbl se jejímu ztrápenému výrazu. „Držím palce, ať ve zdraví přežijete další hodinu pozitivního myšlení.“

Bojovně narovnala ramena. „Instruktor Kylerovy metody najde pozitivní přístup ke každému výmolu na cestě. Problémy jsou maskované příležitosti.“

„Opravdu. Já bych jejich převlek asi neodhalil. Podle mých zkušeností jsou problémy obvykle prostě problémy a nic jiného.“

Zářivě se na něho usmála. „Je vidět, jak málo toho víte.“

„Isabel,“ zavolala na ni přes půl chodby Tamsyn. „Tady jsi. Nemohli jsme tě s Farrellem najít.“ Isabel se otočila.

Farrellovi táhlo na čtyřicet. Měl atletickou postavu a byl typem pohledného drsného chlapíka, nicméně Isabel se domnívala, že většina lidí, jak žen tak mužů, si ani nevšimne, jak vypadá, protože je svou dynamickou osobností okamžitě vtáhne do svého silového pole. Měl značné charisma. Nikdy nezapomněl žádnou tvář nebo jméno a dokázal konverzovat s každým bez ohledu na věk, vzdělání nebo původ.

Isabel kdysi před Leilou poznamenala, že by se Farrell dobře uplatnil v politice. Její sestra se jen zasmála. Farrell má příliš pevné etické zásady, odporovala s láskou a hrdostí. Není stavěný na stranické pletichy, zákulisní jednání a kompromisy.

Tamsyn i v zákulisí vypadala stejně energicky a atraktivně, jako když stála v pečlivě zvoleném osvětlení před posluchači. Takřka vibrovala nadšením. Kylerovské sako měla důmyslně střižené tak, aby diskrétně zdůrazňovalo svůdné křivky a výstřih odhaloval rýhu mezi drahými implantáty, do nichž před dvěma roky investovala po rozvodu.

Nasměrovala veškerou sílu svého energií nabitého úsměvu na Ellise. Isabel neušlo, že přímo hoří zvědavostí.

„Dobrý den,“ pozdravila Tamsyn srdečně. „Mám dojem, že se neznáme.“

„Farrelle, Tamsyn, to je Ellis Cutler,“ ozvala se místo Ellise Isabel. „Ellisi, ráda bych vám představila Tamsyn Stricklandovou, instruktorku Kylerova střediska, a svého švagra Farrella Kylera, autora Kylerovy metody.“

Všichni tři se potřásli rukama a vyměnili si zdvořilostní fráze.

„Jste účastníkem některého týdenního semináře, Ellisi?“ zeptal se Farrell.

Když si Ellise prohlížel, oči se mu v koutcích poněkud zúžily. Pouze ten, kdo ho zná opravdu dobře, by postřehl náznak ostražitosti, pomyslela si Isabel. Neví, co si má o Ellisovi myslet, a je ve střehu.

„Ne, přišel jsem za Isabel.“

„Opravdu?“ Tamsynina zvědavost ještě o pár stupňů vzrostla. „Vy jste její přítel?“

„Ne, můj nový zákazník,“ zasáhla rychle Isabel. „Hodlám si otevřít soukromou poradnu.“

Farrell sebou škubl. „Ty budeš vykládat sny?“

„Ne tak docela,“ odpověděla, ale jako obvykle přešli ostatní její námitku bez povšimnutí.

Tamsyn škádlivě zakoulela očima. „Já žasnu. Nikdy by mě nenapadlo, Ellisi, že patříte mezi muže, kteří věří na ezoteriku.“

„Já nejsem vědma,“ ohradila se rázně Isabel, ale opět jí nikdo nevěnoval pozornost.

„Někdo zbožňuje orchideje a jiný zase náruživě hraje golf,“ prohodil Ellis. „Mě osobně vždycky zajímaly sny.“

„Takže sny jsou vaším koníčkem?“ vyzvídala Tamsyn.

Pousmál se. V tmavých sklech jeho brýlí se zlověstně odráželo světlo. „Dá se to tak vyjádřit.“

Farrell ho neustále studoval. „Isabel vám pravděpodobně sdělila, že u nás povede kurzy tvůrčího snění.“

„Zmínila se o tom,“ připustil Ellis.

„Musím přiznat, že jsem byl zpočátku proti. Mám obavy, aby přednášky věnované snům nevyslaly špatnou zprávu. My v Kylerově vzdělávacím centru nepěstujeme okultní vědy, ale Tamsyn s manželkou mě přesvědčily, že kurzy budou mít úspěch.“

„V našich kurzech rozhodně nepřipustíme žádné nadpřirozeno nebo mystiku,“ ujistila Tamsyn přítomné posluchače. „Isabel jsme to jasně vysvětlili. S Farrellem si přejeme, aby kurzy sledovaly stejnou linii jako ostatní semináře. Základní ideou je naučit posluchače využívat sny jako inspiraci tvůrčího procesu. Říkám to správně, Isabel?“

„Naprosto.“

„Isabel bude vyučovat osvědčené techniky, jako jsou volné asociace nebo zapisování snů,“ pokračovala Tamsyn.

„Rád slyším, že se vyhnete všem okultním praktikám,“ poznamenal Ellis zdvořile.

Tamsyn vrhla pohled na hodinky. „Farrelle, za pět minut máme jednání s Danem a Garym. Měli bychom jít.“

„Jistě.“ Farrell znovu vztáhl pravici. „Snad se ještě uvidíme, pane Cutlere.“

„Určitě.“ Ellis mu ruku krátce stiskl. „Dokud bude Isabel v Roxanna Beach, budete mě tady vídat.“

Farrellovy pevně stisknuté rty by se daly vysvětlit jako nesouhlas, ale bez dalšího slova přikývl.

„Na shledanou, Ellisi.“ Tamsyn mu věnovala další energetický úsměv. „Nezapíšete se do Isabelina kurzu?“

„Zvážím to,“ slíbil.

Isabel je sledovala, jak kráčejí po koberci pryč. „Nevysvětlujte si mé jednání špatně, jsem vděčná, že mi dali práci, ale doufám, že se moje poradna rychle rozběhne. Nejsem si jistá, jestli jsem stvořená pro povolání instruktorky Kylerovy metody.“

„Z čeho vycházíte především?“

„Tohle sako mi nesluší.“

11

Isabel se třikrát převlékla, než se rozhodla pro klasické malé černé. Podle její matky nemohla žena malými černými večerními šaty nikdy nic pokazit. Jennifer Wrightová se ve svém životě dopustila řady chyb při volbě mužů, ale žádné při volbě šatů. Naneštěstí, zalitovala Isabel, jsem na rozdíl od Leily nezdědila neomylný matčin cit pro módu.

Kritickým okem zkoumala svůj obraz v zrcadle. Zásluhou hlubokého zřaseného výstřihu a tříčtvrtečních rukávů vyvolávaly šaty dojem nenucené elegance, asymetricky střižená sukně jim dodávala módní švih.

„Tak co na mě říkáš, Sphinxi?“

Kocour, uvelebený uprostřed postele, otevřel při zaslechnutí svého jména oči, ale o šaty neprojevil zájem.

„Díky. Beru to jako pochvalu od neodborníka.“

Sáhla po zlatých náušnicích, protáhla je dírkami v lalůčcích a znovu se podívala do zrcadla. Sukně byla na jedné straně hodně krátká. Je to módně rafinované nebo nevkusně laciné? Jakým dojmem chce vlastně působit? Ellis byl klient, nechystala se na rande. Možná by byl vhodnější střízlivý kostýmek.

Jenže šla na večeři s Půlnočním milencem. Zatím ji viděl jenom v tom nemožném kylerovském saku. Nepřinutila by se navléct do usedlého kostýmku.

Podívala se na hodiny. Za pět minut by měl dorazit.

Nemá čas zkoušet si další oblečení. Musí se spolehnout na osvědčené malé černé.

Zaslechla tlumené vrčení. Napřed se domnívala, že Sphinx nahodil své předení, ale pak jí došlo, že před domem zastavilo auto.

„A je to tady, Sphinxi. Můj velký večer s Půlnočním milencem.“

Sphinx zastříhal ušima.

Zvuk motoru venku ztichl.

Isabel stoupl adrenalin v krvi. Obula si páskové lodičky na vysokých podpatcích a zkontrolovala uzávěr řetízku na šíji. Žaludek se jí sevřel dalším náporem nejistoty. Není celkový dojem moc přísný?

Zaklepání na dveře jí připomnělo, že musí jít. Zhluboka se nadechla, narovnala ramena a vyšla z ložnice. Sphinx vstal, protáhl se a chystal se jít za ní. Zaslechla tupou ránu, jak dopadl na podlahu.

„Budeme si muset promluvit o omezení příjmu kalorií, Sphinxi. Mohutnost dělí od obezity jen vlásek.“

Vchod takřka zabarikádovalo šest velkých krabic, které na ni čekaly před prahem, když odpoledne přišla domů. Podařilo se jí odvléct je dovnitř, ale byly na ni příliš těžké, aby je naskládala na sebe. Uvědomila si, že nepořádek neudělá na potenciálního klienta nejlepší dojem. Pokud se něco v posledních letech pozorováním Leily a Farrella naučila, pak zásadu, že dobrý dojem je v obchodě vším.

Do háje. Asi by bývalo prozíravější, kdyby se sešla s Ellisem přímo v restauraci. Další zaklepání bylo o něco naléhavější. Na nějaké kdyby nebyl čas.

Nasadila svůj nejlepší podnikatelský úsměv a otevřela. Náraz svěží brízy zaútočil na její pečlivě učesané vlasy silou menšího hurikánu.

„Ale ne!“ Oběma rukama se snažila zachytit uvolněné prameny, které jí divoce vířily kolem obličeje. „Nenapadlo mě, že venku tak fouká.“

„Od moře se blíží bouře.“ Ellis ji pozoroval přes své nepostradatelné tmavé brýle.

„Taky se mi zdá.“ Zacouvala do chodby. „Pojďte na chvíli dál, musím se přečesat.“

Pohlédla na sebe do zrcadla u dveří a zatvářila se nešťastně. Účes byl zničený. Zvedla ruku a rozepjala sponku, která držela uzel. Vlasy jí spadly k ramenům.

„Tahle to vypadá dobře,“ zhodnotil Ellis, který hleděl na její obraz v zrcadle.

Zaváhala a pak z náhlého popudu pokrčila rameny. „Dobře, nechám je rozpuštěné.“

Obrátila se k němu, aby zjistila, jak se vyjímá v jejím domě. Vypadá dobře, usoudila. Vlastně vypadá úžasně. Měl na sobě přiléhavé černé kalhoty, stříbřitě šedou košili a elegantní, lehce rozevláté sako z šedé látky protkávané černou nití.

Se vztyčeným ocasem se k nim zvolna přiblížil Sphinx a změřil si Ellise jako šelma jinou šelmu, která vnikne na její teritorium.

Ellis se sklonil a zdvořile mu nastavil prsty. „Nevěděl jsem, že máte kocoura.“

„Patřil doktoru Belvederovi. Randolph ani nikdo jiný z ústavu ho nechtěl.“

„Takže jste se ho ujala?“

„Buď by skončil u mě, nebo v útulku.“ Vzala si kabelku. „Co mi zbývalo?“

„Mohla jste ho dát do útulku,“ nadhodil zamyšleně.

„Nepřicházelo v úvahu. Sphinx a já jsme byli skoro rok kolegové. Nedopustila bych, aby ho dali pryč.“

Sphinx očichal Ellisovi prsty a potom se otočil, viditelně spokojený s projevem respektu, kterého se mu dostalo, a odkráčel do kuchyně ke své misce.

Ellis se napřímil a zadíval se na krabice. „Vypadá to, že jste ještě neměla čas si vybalit.“

„Ty nejsou moje.“ Zarazila se. „Vlastně teď asi ano, protože na nich je moje adresa. Doručili mi je dnes odpoledne.“

„Co je v nich?“

„Podle průvodního dopisu výsledky třicetiletého bádání doktora Martina Belvedera. Zjevně svědomitě posílal kopie svých prací o lucidním snění právníkovi, aby je uschoval a po doktorově smrti publikoval. Tak trochu ironie osudu, protože první věc, kterou jeho syn Randolph po převzetí ústavu udělal, bylo zničení výsledků otcovy práce. Vsadím se, že nevěděl o jeho pojistce.“

„Vypadá to, že starý pán znal svého syna velice dobře.“

„Ano. Smutná záležitost. Před mnoha lety se odcizili a Randolph se dodnes nezbavil otcovského komplexu.“

„Proč jste všechny materiály dostala vy?“

Prudce vydechla. „Podle průvodního dopisu právního zástupce doktora Belvedera mi jeho klient důvěřoval a nepochyboval, že dohlédnu, aby se jeho studie neztratily nebo nebyly zničeny. Toužil po uznání, byť posmrtném.“

„A na vás naložil úkol zajistit, aby jeho jméno v oblasti výzkumu snů neupadlo v zapomnění.“

„Ano.“

„Co s těmi krabicemi uděláte?“

Zachmuřeně balíky pozorovala. „Asi si najmu další skladovací prostory.“

„To se vám časem prodraží.“

„Ani mi o tom nemluvte.“

„Ale postaráte se o ně stejně jako o kocoura.“

„Doktoru Belvederovi jsem za mnohé vděčná. Nebýt jeho, dodnes bych brala telefony na horké lince.“

Usmál se. „Něco mi říká, že dřív nebo později byste z ní utekla sama. Můžeme jít?“

„Můžeme.“

Otevřel dveře a díval se na ni, když kolem něho vycházela do větrného večera. Vzduch byl nabitý elektřinou blížící se bouřky.

„Mám spustit střechu?“

Překvapeně se podívala na aerodynamický vůz zaparkovaný před domem a zmocnilo se jí příjemné vzrušení.

„Ano,“ vydechla. „To bude báječné.“

Znovu se usmál, jako by odpověď očekával a předem z ní měl radost.

Jízda podél pobřeží byla pro Isabel nejúžasnějším zážitkem za velice dlouhou dobu. Možná jsem ještě nikdy v životě nezažila takové vzrušení, přiznala si.

Ellis řídil sportovní sexy vůz přesně tak, jak předpokládala: s naprostým přehledem, jistotou a předvídavostí. Jeho reflexy byly v dokonalém souladu se silným motorem a citlivým řízením.

Brzy se přihnala těžká mračna a vysála poslední zbytky slunečního svitu. Ocelově šedá hladina pěnila a vařila se v očekávání deště, přestože ještě chvíli potrvá, než spadnou první kapky.

Isabel se dostávala do mírné extáze, jako by nasávala trochu atmosférické energie.

Ellis po ní střelil pohledem. „Máte ráda bouřky?“

„Miluju je.“

Na rtech se mu objevil jeho tajemný úsměv.

Kolem maserati hvízdal vítr. Isabel šlehaly vlasy do tváře.

„Jsem jako v opravdu živém létajícím snu,“ smála se.

„Už jste někdy nějaký měla?“

„Mám je pořád.“ Otočila se a zadívala se na něho přes poletující vlasy. „Co vy?“

„Já taky.“ Jeho ruce lehce pohybovaly volantem. Pozornost, kterou věnoval cestě před nimi, ani na chvíli nepolevila. „A máte pravdu. Tohle je opravdu jako ukázkový létající sen.“

O půlhodinu později sňal v restauraci z očí tmavé brýle, uložil je do náprsní kapsy a zadíval se přes stůl na Isabel.

Věděl všechno o nebezpečí vzrušujících jízd. Riskoval psychickou újmu ve snech, tělesnou při práci pro Lawsona a finanční jako obchodní poradce, ale věděl také, jak se vyhnout skutečnému hazardování. Naučil se to, když mu bylo dvanáct. V důvěrných osobních vztazích všeho druhu hrál vždy na jistotu. Jestliže se nikdy nezamiluješ, nebudeš mít nikdy zlomené srdce.

Dnes hrozilo, že hodí celoživotní opatrnost za hlavu. Nade všechny pochybnosti si uvědomoval, že sedět proti Isabel byla největší lehkomyslnost, jaké se kdy dopustil.

Kdybych měl jen špetku zdravého rozumu, otočím se na podpatku a odejdu, přiznal si, ale věděl, že to neudělá. Už seděl na horské dráze a bylo pozdě, aby vystoupil. Zmocnilo se ho známé vzrušení před střemhlavou jízdou.

Dnes večer je dokonalou Tanečnicí tanga, usoudil. Tmavé vlasy se jí leskly v diskrétně tlumeném osvětlení, křivky ramen, podtržené přiléhavými černými šaty, byly ještě dráždivější než na fotografii připevněné k ledničce. Musel se ovládat, aby jenom neseděl a mlčky na ni nezíral. Chtěl do sebe nasát každičký detail, od čarovných očí přes teplý hlas až po jemnou vůni těla.

Déšť se spustil, právě když zajel na parkoviště před restaurací. Stěží stihl zvednout střechu maserati, aby chránila kožené čalounění, a potom s Isabel jako o závod běželi ke stříšce před vchodem.

Z nějakého důvodu jim oběma připadala situace jako báječný vtip a nepřestali se smát, ani když je číšník uváděl ke stolu.

Spojilo je kouzlo společného tajemství. Ellis by si Isabel nejraději odvedl na pláž a miloval se s ní v písku, uprostřed větru a za hučení vln. Něco v jejích očích mu prozradilo, že by s ním šla.

Bylo mu, jako by se jeden z jeho snů stal skutečností, ovšem s tím rozdílem, že ve snu nikdy nemusel vést zdvořilou konverzaci u večeře.

„Myslíte, že někomu z ústavu někdy došlo, čím se vlastně vy a starý pán zabýváte?“ zeptal se, když jim číšník přinesl předkrm.

„Ne.“ Když pokapávala citronem ústřice rozložené na ledu, lak na nehtech se jí měděně zaleskl. „Zbytek osazenstva si oddělení pro analýzu snů prostě odškrtl jako další výstřednost doktora B. Všichni přirozeně věděli, že razí některé opravdu podivné teorie, ale tvářili se, že si ničeho nevšimli, protože dokázal získat finance na jejich platy.“

Vzal si jednu ústřici. „Považovali za výstřední i vás?“

Nakrčila nos. „Spíš ve mně spatřovali jakéhosi maskota ústavu. Nikdo mě nebral vážně. Podle všeobecného mínění jsem tam byla jenom proto, že starý pán potřeboval osobní asistentku, která by mu pomáhala při jeho soukromém výzkumu. Ústav mu patřil, takže mohl mít, co si usmyslel.“

„Snášet takový postoj pro vás muselo být těžké.“

„Občas trochu nepříjemné.“ Uchopila tenkou vidličku a vyloupla ze skořápky maso. „Ale po většinu času pro mě byla práce v ústavu tím, čemu se říká vysněné zaměstnání.“

„Proč?“

„Díky doktoru Belvederovi jsem objevila, že nejsem jediná osoba na světě, která má lucidní sny pátého stupně. Bylo…,“ zaváhala, „…bylo uklidňující vědět, že někde existují další lidé, kteří jsou na tom stejně jako já.“

„Vím, jak to myslíte.“

„Kromě toho jsem opravdu mohla využít své schopnosti. Někdy mě stresovalo, že neznám okolnosti případu a nemám zpětnou vazbu, jak už jsem vám říkala, ale přesto mi ještě nikdy žádná práce nepřinášela takové uspokojení.“

„Už jsem vám prozradil, že Lawson sice našel pár oneironautů pátého stupně, ale dodnes nenarazil na nikoho, kdo by dosahoval takových výsledků jako vy?“

Oči za skly brýlí se jí trochu rozšířily. „Jak je vlastně vyhledává?“

„Na různých místech financuje výzkum spánku. Badatelé i pokusné osoby se domnívají, že pracuje na neurologických studiích. Nepřímo tomu tak opravdu je, ale ve skutečnosti hledá mezi zaznamenanými mozkovými vlnami takové, které by prozrazovaly schopnosti lucidního snění především na pátém stupni.“

„Našel nás už hodně?“

„Jenom hrstku.“

„Co udělá, když někoho objeví?“

„Většinu nalákal k sobě do Frey-Salteru.“

Zamyšleně se usmála. „Nemám v úmyslu jít k němu pracovat, ale přiznávám, že místo, které mi nabízí, pro mě jistou přitažlivost má.“

„Jakou?“

„Setkala bych se tam s jinými oneironauty pátého stupně a mohla si s nimi popovídat.“

Chvíli mu trvalo, než pochopil význam jejích slov. „Vy jste ještě nikdy s žádným nemluvila?“ zeptal se ohromeně.

Vybrala ze skořápky dalšího měkkýše a vsunula ho mezi rty. „Jste můj první.“

Byl rád, že ubrus sahá dosti hluboko, aby zakryl jeho prudké vzrušení. V hlavě měl prázdno. Lehké pohyby jejího hrdla, vyvolané polykáním, pro něho měly silný sexuální náboj. Zoufale se snažil rozpomenout, o čem spolu mluvili.

„Kdy jste začala mít opravdu silné snové prožitky?“

„Lucidní sny se mi zdály odmalička, ale skutečně se rozvinuly, když jsem končila školu.“

„U mě to bylo stejné. Pamatuju se, že jsem je měl už jako kluk, ale až na vysoké škole získaly na intenzitě a jasnosti.“

Přikývla. „Je to logické, když vezmeme v úvahu poslední teorii, podle níž je snění kognitivní funkce.“

„Takže zároveň s rozvojem mozkové činnosti stoupá i jeho schopnost snít?“

„Ano. Mozek se zlepšuje ve snění stejně jako v logickém myšlení. Mnoho zastánců této teorie věří, že snění je pouze jinou formou myšlení, poněkud pasivnější verzí. Většinu snů zapomínáme z toho prostého důvodu, že jim obvykle nevěnujeme dostatečnou pozornost, protože… protože spíme.“

„O té teorii jsem slyšel od Lawsona.“

„Snění se může velmi podobat stavu, kterému se lidově říká ‚být myšlenkami jinde‘. Jako například když nasednete do auta a jedete trasu, kterou jste absolvoval už stokrát.“ Usmála se. „Znáte ten pocit, když na druhém konci vystoupíte z auta a z jízdy si skoro nic nepamatujete?“

„Ne.“

Zamračila se. „Vy jste to nikdy nezažil?“

„Já rád řídím,“ přiznal se. „A dávám pozor na cestu.“

Protáhla obličej. „Výjimka potvrzuje pravidlo. Jak jsem říkala, je to přijatelná teorie.“

Pousmál se. „Ovšem pochází od stejných odborníků, kteří nevěří na něco takového jako pátý stupeň lucidního snění.“

Zasmála se. „Ano. Ale nelze jim upřít, že se pokoušejí o solidní vědecký výzkum snů. Po řadu let nechtělo mít mnoho uznávaných badatelů s touto oblastí nic společného, protože byla považována takřka za pavědu.“

„Báli se, že by se ocitli na šikmé ploše, po níž by mohli sklouznout přes parapsychologii až do černých hlubin mysticismu a ezoterik,“ doplnil.

Pokrčila rameny. „Asi chápete, v čem je problém. Jak chcete objektivně zkoumat něco, co nevidíte a co se nedá změřit? Kromě toho jste zcela vydán na milost a nemilost objektů svého bádání. Můžou vám o svých snech napovídat, co je napadne, a vy jejich tvrzení nemůžete potvrdit ani vyvrátit.“

„Máte pravdu.“ Dojedl poslední ústřici. „Povídala jste si někdy s někým o svých snech?“

„Vyprávěla jsem o nich své pedagogické poradkyni na škole. Zajímalo mě, jestli existují profese, v nichž by se mohly osoby jako já dobře uplatnit,“ přiznala pobaveně. „Usoudila, že beru drogy, a zavolala rodičům. O pár let později jsem se o nich zmínila lékaři. Usoudil, že jde o vedlejší účinek nějakého léku. Když jsem namítla, že nic neužívám, dospěl k názoru, že by mi měl něco předepsat.“

„Vím, jak vám bylo. První rok na škole jsem si postěžoval několika doktorům. Jejich diagnóza byla stejná. Doporučili mi přestat s drogami. Přestal jsem o svých snech mluvit, ale o rok později jsem se seznámil s Lawsonem.“

„A byl jste mu tak vděčný za pochopení, které projevil,“ navázala Isabel, „že byste pro něho pracoval i zadarmo, kdyby to bylo nutné.“

„Byl jsem mu vděčný,“ připustil, „ale moje vděčnost měla jisté meze. Řekněme, že jsme spolu uzavřeli dohodu.“

„Lawson je taky pětka?“

„Ne, odhadl bych ho na velmi dobrou čtyřku. Je na Belvederově stupnici dost vysoko, aby vytušil možnosti, jaké lucidní sny nabízejí, a je patřičně zvědavý, aby se pokusil představit si, jak by mohly být pětky užitečné.“

Číšník přišel pro prázdné talíře od předkrmu. Jakmile se zase vzdálil, Isabel se předklonila a ztlumila hlas.

„Neprováděl Lawson pokusy s drogami, aby zjistil, jestli je možné lucidní snění vyvolat?“

„Odkud to víte?“

„Před několika měsíci jsem dostala k analýze pár opravdu podivných snů. Něco mi na nich nehrálo. Zeptala jsem se doktora Belvedera, jestli dotyčné osoby nejsou na drogách. Odpověděl mi, že by ho to ani nepřekvapilo.“

„Ten experiment neměl dlouhého trvání,“ vysvětloval Ellis. „Lawson ho zastavil, protože výsledky byly nepředvídatelné. Látka nesla označení CZ-149. Byla vyvíjena jako přípravek pro navození snů, ale měla nepříjemné vedlejší účinky.“

„Jaké?“

„U obyčejných osob vyvolává něco jako hypnotický trans. Oneironauté pátého stupně po ní měli tak živé sny, že je nedokázali odlišit od reality a stávali se lehce manipulovatelnými.“

Isabel nesouhlasně svraštila obočí. „Doufám, že jste mu nedovolil, aby látku vyzkoušel na vás.“

„Ani náhodou. Na takové věci jsem příliš starý.“ Odlomil si kousek selského chleba a namočil ho do misky s olivovým olejem. „Pokusy jsem přenechal novým přírůstkům Lawsonovy sbírky. Jsou mladí a horliví.“

Teatrálně si oddechla, jako by jí spadl kámen ze srdce. „Ulevilo se mi, že jste měl tolik rozumu.“

„Jak jste vůbec našla Belvedera?“

„On našel mě.“ V očích jí pobaveně zajiskřilo. „Jednou v noci zavolal na linku, právě když jsem měla službu já. Později vyšlo najevo, že tam volával každých pár měsíců, aby zjistil, jestli náhodou nepřijali nějakého oneironauta, pokud možno pátého stupně. Přirozeně jsem ho napřed považovala za dalšího pomatence, ale chvíli jsme si povídali a slovo dalo slovo. Sešli jsme se, otestoval si mě, nabídl mi místo a já po takové příležitosti skočila.“

Číšník jim naservíroval první chod.

„Belvedere nebyl pětka, že ne?“ ověřoval si Ellis.

„Ne. Stejně jako vy Lawsona bych já starého pána typovala na dobrou čtyřku. Ale když sestavoval stupnici, usoudil, že pravděpodobně sahá až k pětce.“

„A po celou dobu, kdy jste u něho pracovala, nepřivedl nikoho dalšího?“

„Za mého působení ne.“ Zaváhala. „Ale z několika jeho poznámek jsem usoudila, že pár měsíců před mým nástupem objevil jiného oneironauta. Později jsem si domyslela, že ho pravděpodobně přepustil zákazníkovi číslo jedna.“

Ellise zamrazilo až do morku kostí. „Scargill,“ zamumlal.

Musí to tak být, uvažoval. Lawson přivedl Vincenta Scargilla do Frey-Salteru více než před rokem. Naznačil, že na něho Belvedere narazil na internetu.

Isabel uvízla ruka s vidličkou ve vzduchu. „Prosím? Co jste to říkal?“

„Onen oneironaut pátého stupně se jmenoval Vincent Scargill,“ zopakoval nahlas.

„Pracoval jste s ním?“

„Přímo ne.“

„Pořád je u Lawsona?“

„Je mrtvý. Alespoň se to říká.“

Odložila příbor. „O čem to mluvíte?“

„Je to dlouhá historie.“ Vzal do ruky nůž. „A také jedno z největších Lawsonových tajemství. Utrhl by mi hlavu, kdyby se dozvěděl, že jsem před vámi Scargillovo jméno vyslovil. Prokažte mi laskavost a dělejte, že jste ho nikdy neslyšela. Slibujete?“

„Slibuji, ale musím si vám postěžovat. Byla jsem smutná, když jsem se dozvěděla, že mi unikla příležitost pracovat s jinou pětkou, protože ji doktor Belvedere poslal dál. Byl na mě svým způsobem milý, ale byl pořád tak trochu mimo, ve svém vlastním světě. Neměla jsem nikoho, s kým bych si mohla popovídat o své práci. Občas jsem se cítila moc osamělá.“

Ellis na ni hleděl a cítil, jak se mu krev v žilách mění v led. Chybělo málo, a Isabel by pracovala s vrahem.

Vyslal tichou modlitbu k duchu zesnulého doktora Martina Belvedera. S velkou pravděpodobností šlo o čirou náhodu, že starý pán nabídl Scargilla Lawsonovi a nezaměstnal ho ve svém ústavu. Spíš měl o Scargillovi jisté pochybnosti, opravil se v duchu. V každém případě to bylo o vlásek. Svět oneironautů je velmi malý.

12

Během dvou hodin, než Ellis znovu usadil Isabel do maserati, se prudký vítr unavil. Kapky vytrvalého jemného deště přeměnily světla butiků v obchodní čtvrti Roxanna Beach na pestrobarevné korálky.

Když projížděl podél několika bloků restaurací a obchodů, snažil se vymyslet způsob, jak oddálit nevyhnutelné. Nelíbilo se mu, že by měl Isabel odvézt domů, ale už vůbec nechtěl být tak nevkusný, aby ji hned na první schůzce pozval do svého pokoje v hotelu Seacrest.

Na první schůzce. Konečně si přiznal, že večer považoval za schůzku vlastně od okamžiku, kdy se rozhodl pozvat Isabel do restaurace.

„Co vás přimělo odejít z Lawsonovy agentury?“ přerušila jeho úvahy Isabel.

Zatímco zabočoval na cestu, která vedla k jejímu domu, přemýšlel o odpovědi.

„Pracoval jsem u Lawsona deset let na plný úvazek, ale bylo to víceméně přechodné zaměstnání. Pro mě tak trochu vedlejší činnost. Vždycky mě zajímal především obchod a investice. Můj otec založil malou softwarovou firmu. Velmi dobře prosperovala. Asi mám podnikání v krvi.“

„Co se vám na světě obchodu líbí?“

Znovu musel chvíli přemýšlet. Sám si tu otázku nikdy nepoložil.

„Vzrušuje mě. když je ve hře hodně peněz,“ přiznal. „Baví mě využívat své nadání a pomocí snů pátrat po modelech a trendech v ekonomii. Baví mě zachytit vlnu a vézt se na ní dřív, než si kdokoliv všimne, že se blíží.“

„Nicméně pro Lawsona pracujete i nadále.“

„Jak jsem řekl, je to vedlejší činnost.“

„Proč to děláte?“

„Peníze od něho nejsou k zahození,“ odpověděl bezstarostně.

Prohlížela si ho z přítmí sedadla. „Vy to neděláte pro peníze.“

„Ne? A proč tedy?“

„Protože pronásledování zločinců ve snech považujete za správnou věc. Je to váš příspěvek společnosti. Způsob, jak udělat svět o něco bezpečnější.“

Kruci. Vidí ve mně něco jako hrdinu. Cítil, jak rudne, a děkoval nebesům za mrak tmy, který vyplňoval malý interiér vozu.

„Neměla byste podlehnout mylné představě,“ varoval ji. „Pracuju pro Lawsona jen párkrát do roka, protože mu jsem za mnohé vděčný a protože se mi peníze navíc můžou vždycky hodit pro další investice.“

„Máte ještě další důvody,“ namítla klidně. „Nezapomínejte, že jsem četla záznamy vašich snů.“

Její neotřesitelná jistota ho šokovala.

„Sama jste dnes u večeře řekla, že vám lidé můžou o svých snech napovídat, co je napadne, a že nemáte šanci usvědčit je ze lži.“

Pousmála se. „Kdybyste mi lhal soustavně, poznala bych to. Prozraďte mi, jak reagovala vaše rodina, když jste nastoupil k Lawsonovi?“

„Rodiče mi zemřeli, když mi bylo dvanáct.“ Hovořil zcela neutrálním tónem jako vždy, když se ho někdo zeptal na jeho minulost. „Zastřelil je šílenec, kterého popadl amok. Byli ve špatný čas na špatném místě.“

„Ellisi.“ Prudce se k němu otočila. „Co bylo dál? Kdo vás vychovával?“

„Stát Kalifornie.“

„Dali vás do dětského domova?“

„Jo.“

„Můj bože. To muselo být hrozné.“

Koutkem oka postřehl, že vztahuje ruku, aby ho pohladila. Její soucit byl poslední věc, o kterou stál.

„Nebyli tam všichni špatní,“ prohlásil mrazivě, aby pochopila, jak to myslí. „Někteří byli lepší než ostatní. Každopádně jsem zůstal v péči sociálky jenom tři roky. Nebyl jsem na tom hůř než kluci, které rodiče pošlou do internátní školy.“

„Jasně. V podstatě jste byl na elitní škole. Dejte mi chvilku, než to strávím.“ Odmlčela se. „Jak je možné, že jste tam byl jenom tři roky?“

„Když mi bylo patnáct, odešel jsem.“

„Vy jste utekl? Jak jste dokázal přežít tak malý?“

Úzkost v jejím hlase ho málem rozesmála. „Jak asi? Začal jsem podnikat. Říkal jsem vám, že jsem vždycky uměl vydělat peníze.“

Odkašlala si. „Jakému obchodu jste se mohl v patnácti věnovat? Nebo se nemám ptát?“

„Zvažoval jsem možnost zapojit se do obchodu se zakázanými omamnými látkami,“ líčil s přehnanou vážností, „ale zřejmě jsem byl vždy dobrý obchodní stratég. Položil jsem proti sobě rizika a možný zisk a došel jsem k závěru, že z dlouhodobé perspektivy nejde o výhodnou činnost.“

„Jinými slovy, po světě nechodí mnoho úspěšných drogových dealerů, kteří by překročili třicítku. Buď jsou ve vězení, nebo mrtví. A konkurenční boj bude asi taky dost nevybíravý.“

„Konkurence je jenom jedna část celého problému. Velmi obtížné je také udržet si klientelu. Nejlepší zákazníci mají sklon umřít.“

„Dobrá, byl jste příliš chytrý, než abyste prodával drogy na ulici.“ Opřela si hlavu. „Čím jste se živil?“

„Internetovým prodejem.“

Překvapeně zalapala po dechu a vzápětí se rozesmála. „Jasně. To jsem mohla tušit.“

„Zpočátku jsem nakupoval a prodával pro jiné a dostával za každou transakci provizi. Později jsem začal odebírat některé výrobky ve velkém a nabízet je na svých webových stránkách.“

„Vy jste opravdu rozený podnikatel.“

„Občas jsem se ukázal na střední škole a podařilo se mi ji dokončit. Rozhodl jsem se zkusit vysokou. Ve druhém ročníku jsem se upsal jako pokusný králík Lawsonovi a zbytek historie už znáte.“

„Víte,“ ozvala se po chvíli mlčení, „vaše rozhodnutí stát se obchodním poradcem a investorem vychází ze stejných pohnutek jako vaše práce pro Lawsona.“

„Nerozumím.“

„Vy jste snílek, a když umožňujete jiným lidem rozjet vlastní firmu, pomáháte jim, aby šli za velkým americkým snem.“

Zasmál se. „Vy se přece jen pro motivační semináře hodíte. Rozhodně umíte vidět na věcech to pozitivní.“

Založila si paže na hrudi. „Užíváte oneironautské schopnosti ve svém obchodním podnikání?“

„Velice často. Postupuju podobně jako při práci pro Lawsona. Hledám souvislosti, vodítka a řešení s tím rozdílem, že pracuju s finančními trhy, podnikateli a investory, kteří jsou do projektu zapojení. Obvykle mám dostatek informací, takže nepotřebuju cizí pomoc s interpretací. Proto jsem vám také neposlal k analýze žádný záznam z této kategorie snů.“

Po levé straně zahlédl ukazatel výjezdu na Sea Breeze Lane a neochotně zpomalil. Málem podlehl pokušení ujíždět dál do noci. Kdyby jel dostatečné rychle a razantně, možná by unikli svítání.

„Něco se vám nelíbí?“

„Ne. Nic.“

Ale ano. Nechci se s tebou dnes v noci rozloučit.

Přinutil se odbočit a projížděl ulicí opršených domků, dokud nezastavil před vchodem se žlutou svítilnou. Vypnul motor, vytáhl klíčky a strčil je clo kapsy. Nepozve ho na čaj nebo skleničku před spaním?

„Bohužel nemám deštník,“ omlouval se.

„Nevadí, déšť už není hustý.“

Rozepnul bezpečnostní pás a vystoupil. Svlékl si sako a oběhl vůz. Když se Isabel soukala ven, šikmý lem dráždivých černých šatů se jí vyhrnul a nabídl Ellisovi pohled na její stehno.

Krev v žilách mu vzkypěla. Zřetelně cítil prudkou erekci.

Nevzrušuj se, Cutlere. Pravděpodobně je to jen náhoda. Krátké sukně, malý prostor na vystoupení, sakra, takové věci se stávají. Je to jeden z důvodů, proč designéři navrhují právě taková auta.

Ale co když se mnou úmyslně flirtuje? napadlo ho. Bylo by zlé, kdybych si signál vyložil nesprávně.

Přehodil jí sako přes ramena. Nic víc než chování gentlemana, přesvědčoval se, který se snaží uchránit šaty své společnice před nepřízní počasí.

„Poběžte,“ zavelel a nevěděl, jestli jí doporučuje utéct před deštěm nebo před ním.

„Já se nerozpustím,“ ujistila ho.

Zato já se můžu roztavit, dodal v duchu.

Společně vyběhli po schůdkách ke dveřím. Isabel vylovila v kabelce klíč. Vycítil její váhání.

Pozvi mě dál. Vyslov tu magickou formulku.

„Děkuji za příjemný večer, Ellisi.“

„Potěšení bylo na mé straně.“ Vzal jí klíč z ruky a vsunul ho do zámku. „Teď mě napadá, vůbec nepřišla řeč na smlouvu.“

Ohromeně k němu vzhlédla. „Na jakou smlouvu?“

„Určitě pro mě nějakou máte k podepsání,“ vysvětloval rádoby nedbale. Odemkl a otevřel dveře. „Jestliže mi dáte vzorovou smlouvu, přes noc si ji prostuduju a zítra ráno můžeme projít případné sporné body.“

Znepokojeně se kousla do rtu. „Zatím nemám vzorovou smlouvu.“ Vešla do domu. „Ještě jsem neměla čas zabývat se právní stránkou svého podnikání. Při všem tom zmatku kolem stěhování a školení v Kyleru jsem nevěděla, kde mi hlava stojí.“

„Nic se neděje. Můžeme formality probrat zítra.“

Znovu zachytil její váhání. Jako by se chystala skočit z věže do vody a odhadovala rizika. V tom okamžiku do předsíně doťapal Sphinx, aby je pozdravil.

Isabel na kocoura pohlédla a pak s odhodlaným výrazem vztyčila hlavu.

„Neměl byste chuť na šálek čaje, než se vrátíte do hotelu?“

Zmocnilo se ho radostné vzrušení, jako by právě usedl na první sedadlo vláčku horské dráhy.

„To zní lákavě.“ Jen stěží se mu podařilo udržet zdvořile neutrální tón.

Vešel do domu dřív, než mohla pozvání odvolat. Ustoupila, odložila kabelku na stolek a vykročila směrem ke kuchyni.

Vztáhl ruce po svém saku. „Dovolíte?“

Když se jí dotkl, oba se zachvěli. Přes tenkou látku šatů cítil teplo její kůže a měkké oblé rameno.

„Nádhera,“ zašeptal.

Několik vteřin, které mu připadaly jako nejdelší v jeho životě, nehybně stáli v těsném prostoru předsíně. Ellis neodtáhl ruku ze smyslné křivky Isabelina ramene. Nebyl si jistý, že by to dokázal.

Pootočila hlavu, zadívala se na jeho prsty a potom mu s náznakem úsměvu pohlédla do očí.

Zcela jednoznačné výzvě nedokázal odolat. Jemně jí sňal brýle a odložil je na stolek vedle kabelky. Zamrkala, jako by jí nadzdvihl závoj. Zvolna, rozvážně jí stáhl sako z ramen a spustil ho vedle brýlí.

Vlastně ji nesvlékal, ale měl zvláštní pocit, že to dělá.

Něžně vzal do dlaní její krk a palci přejížděl po jemné linii její brady. Když si začal pohrávat se zlatými náušnicemi, opřela se mu zlehka dlaněmi o hruď.

„Moje milostné vztahy nikdy nedopadly šťastně,“ řekla vážně, „takže to asi není nejlepší nápad, zvlášť když uvažujeme o spolupráci na obchodním základě.“

„Mně se v nich také nikdy nedařilo.“ Probíral se prsty jejími vlasy. „Co kdybychom si řekli, že prolomíme smůlu, a toto prohlásili za začátek?“

S viditelným přemáháním odtrhla dlaně od jeho hrudi a sevřela mu zápěstí.

„Já nestojím o dobrodružství na jednu noc,“ oznámila mu klidně, ale rozhodně.

Počínáš si skvěle, ty idiote. Teď si myslí, že ti jde jenom o jednu rychlovku.

„Já taky ne.“ Přitáhl ji k sobě blíž. „Co bys řekla na to, kdybychom se dohodli, že budeme postupovat jemně a pomalu? Pro dnešek se políbíme na dobrou noc. Nic víc. Žádné sliby, žádné závazky. Jestli se jeden z nás rozhodne, že nebude míchat obchod a soukromí dohromady, nenastane zítra žádný problém.“

Po tváři se jí mihl výraz úlevy smíšené s lítostí a pobavením.

„Jak takovou úmluvu nazýváš?“

„Poukázka na jednu vzrušující jízdu zdarma.“ Jedním prstem jí pohladil spodní ret, a když se pod jeho dotekem zachvěl, všechno se v něm sevřelo touhou. „Platí pouze pro jednu noc.“

„Souhlasím.“

Políbil ji dřív, než mohla své rozhodnutí změnit. Měl v úmyslu pomalý, svůdnický, naprosto neagresivní polibek. V žádném případě nechtěl zkazit úžasnou chvíli s Tanečnicí tanga.

Vycítil její obezřetnost, ale i dychtivost a zvědavost. Poznání, že ji přitahuje, jím projelo jako elektrický výboj. Ať už mezi nimi probíhá cokoliv, je to oboustranné.

Vložil do polibku víc vášně. Odpověděla tichým zasténáním. Připadalo mu jako ten nejerotičtější zvuk, jaký kdy slyšel. Ovinula mu paže kolem krku.

Napil se zhluboka, ale žízeň neuhasil. Podařilo se mu odtrhnout od jejích úst, aby mohl přesunout rty na její hrdlo. Zachvěla se, přerývaně nadechla a zaryla mu nehty do ramene.

Z opojné vůně jejího těla a vlasů se mu zatočila hlava. Pohladil ji po zádech a přes jemnou, přiléhavou látku vychutnával ladné křivky jejího těla. Náhle se mu zjevila, jak leží vedle něho v posteli nahá. Zaúpěl.

Ztuhla. „Ellisi?“

„To nic.“ Opatrně rozepjal náušnice a vytáhl je z dírek v jejích uších. „Jenom jsem si představoval scénu, kde jsi vystupovala i ty. Několik měsíců jsem si lámal hlavu, jaké by bylo držet tě v náruči.“

Začervenala se. „Tys myslel na to, jak se líbáme?“

„Ano.“

„Proboha.“ Zabořila tvář do jeho ramene. „Asi je naprosto přirozené, že jsme byli zvědaví jeden na druhého.“

Vzal ji za bradu a přinutil, aby na něho pohlédla. „Naznačuješ, že sis tuhle chvíli představovala taky?“

Tváře jí zrudly ještě víc a oči se jí zaleskly jako v horečce. „Řadu nocí jsem rozebírala tvé sny, Ellisi. Přirozeně jsem byla zvědavá.“

Nespouštěl z ní pátravý pohled. „Jsi stejně zvědavá na všechny osoby, jejichž sny analyzuješ?“

„Ne. Ne tak jako na tebe. Přála jsem si vědět, jestli jsi ve skutečnosti alespoň zčásti takový, jakého si tě představuju podle tvých snů.“

„A dospělas k nějakému závěru?“

Vzala jeho tvář do dlaní a přejela zlehka svými rty po jeho. „Ano. Jsi přesně takový. Věděla jsem to.“

Hleděl do jejích neuvěřitelných očí a nebyl si jistý, zda se mu podaří vymanit se z kouzla, kterým ho obestřela. Přinutil se promluvit.

„My dva víme lépe než kdokoliv jiný, že snům není co věřit.“

„Ve snech je ukrytá pravda. Musíš jenom vědět, jak ji najít.“ Pobaveně zvedla obočí. „Za to jsi mě přece platil, nepamatuješ?“

Napomínal se, že by bylo velkou chybou přikládat přehnaně velkou váhu tomu, co se mezi nimi odehrává. Isabelin zájem o něho úzce souvisel se skutečností, že měl stejně jako ona zkušenosti s lucidním sněním. Svěřila se mu, že toužila seznámit se s někým, komu se zdají stejné sny. Bylo pravděpodobné nevyhnutelné, že první oneironaut pátého stupně, s nímž se setká, ji bude přitahovat, možná i vzrušovat.

Znovu ji pevně objal a políbil. Přivinula se k němu.

Řítil se po horské dráze stále rychleji a blížil se k nebezpečné zatáčce, ale náhle si uvědomil, že pro ni nechce být pokusnou osobou, s níž by ukojila svou zvědavost a dozvěděla se, jaké to je, milovat se s jiným oneironautem.

S přemáháním zvedl hlavu a Isabel od sebe zlehka odstrčil.

„Asi bude lepší, když půjdu.“ Políbil ji na nos. „Zítra si promluvíme o smlouvě, která by tě chránila.“

Odstoupila o krok a s lehkou vyzývavostí si založila ruce za zády.

„Chránila před kým? Před tebou?“

„Dáma tvých kvalit by se měla mít na pozoru před neznámými muži.“ Vzal sako, přehodil si ho přes rameno a otevřel dveře. „Dobrou noc, Isabel.“

Vyšla za ním na práh a dívala se, jak sbíhá ze schodů. Do předsíně se vrátil Sphinx. Shýbla se a vzala ho do náruče. Do noci se ozvalo hlasité předení.

„Ellisi?“

Zastavil se na posledním schodě a otočil se ke smyslné siluetě rýsující se proti mdlému světlu v předsíni.

„Ano?“ Horečně uvažoval, jak by se měl zachovat, kdyby ho zavolala zpátky. Věděl, že by neměl dost sil, aby od ní tu noc odešel podruhé.

Podrbala kocoura mezi ušima. „Jeď opatrně.“

„Pojedu,“ slíbil. „Dobře se zamkni.“

Poslechla bez protestu. Počkal, dokud neuslyšel zapadnout zámek, a teprve potom došel k maserati a vklouzl za volant.

Odjížděl od vlídného světla lampy nad Isabelinými dveřmi a bolestně si uvědomoval prázdné místo vedle sebe. Přemýšlel nad dosud nepoznanou touhou, kterou v něm polibek vyvolal. Několikrát se s Isabel vyspat by problém nevyřešilo. Ve hře bylo víc než sex, a proto byla nebezpečná. Dokázal mít pod kontrolou své sny, ale dávno se naučil, že skutečný život se podobá hře v kostky.

Dnešní poukázka byla první a poslední, kterou Tanečnice tanga dostala. Nemůže si dovolit poskytnout jí další. Přišla by ho příliš draho.

13

Isabel se zdál sen…

Spočívá na elegantní empírové pohovce čalouněné temně modrým sametem se zlatými střapci. Jediná lampa osvětluje přepychově zařízený pokoj, kde čeká na Půlnočního milence. Noční košile z krémového saténu, kterou má na sobě, je tak krátká, že jí stěží zakrývá zadeček. Špičatý výstřih jí sahá hluboko mezi ňadra.

Dveře se otevírají a host vchází. Nevidí ho zcela zřetelně, ale ví, že je to on. Už několik měsíců ho pravidelně zve do svých snů. Průběh návštěvy dobře zná, nicméně tuší, že dnes je něco jinak než obvykle, a trápí ji, že rozdíl hned nepostřehne.

Potom pochopí. Neví, co má host dnes večer na sobě.

To je ovšem chyba.

Zatím každou noc přesně věděla, v jakém oblečení za ní přijde. Byly to přece její soukromé erotické představy pátého stupně a mohla v nich určovat každý detail.

Doposud pokaždé velice pečlivě naaranžovala výstup, než vklouzla do lucidního snění. Dala si práci, aby muže, o němž se jí mělo zdát, vždy oblékla v okázale romantickém stylu: jako loupeživého šlechtice se širokým pláštěm a maskou na očích, nebo jako kavalíra ze začátku devatenáctého století do kalhot pod kolena, kabátce, nablýskaných vysokých bot a složitě uvázaného šátku. Když zatoužila po scénáři s dostaveníčkem po plese, obvykle zvolila dokonale padnoucí smoking se sněhobílou košilí a motýlkem.

Jenže marně vzpomíná, co mu předepsala pro dnešní noc. Nemůže si dokonce ani vybavit, že by ho pozvala.

Zachvátí ji panika.

Půlnoční milenec k ní kráčí přítmím. Pulz se jí zrychlí. Zatím se jí nedotkl, ale už cítí, jak jí tělo těžkne touhou.

Zvony se rozezní na poplach. Uvědomuje si, že by měla varování věnovat maximální pozornost. Okolnost, že neví, jak bude oblečený, je mimořádně důležitá.

Zvony vyzvánějí hlasitěji a naléhavěji.

Muž jde blíž a blíž. Situace, která má v sobě cosi neodvratného, ji začíná vážně znepokojovat. Možná by měla představení ukončit. Pokouší se vstát z pohovky, ale nemůže se pohnout.

Už je téměř u ní. Další krok ho už přivede do kruhu světla, který lampa vrhá na pohovku.

Konečně spatří jeho tvář a dozví se, jak je oblečený. Zaplaví ji hrůza. Nyní už s naprostou jistotou ví, že nad svým snem ztratila kontrolu…

Adrenalinová vlna ji vynesla do plného vědomí.

Zpříma se posadila na posteli. Chvěla se po celém těle, noční košili měla propocenou. Rychle oddechovala a takřka slyšela, jak jí bije srdce.

Proti slabému světlu vrženému noční lampičkou v předsíni se nad ní rýsovala Sphinxova široká hlava. Oči mu žlutě žhnuly.

„Jsem v pořádku.“ Postřehla, že je rozčilený, a zvedla ruku, aby ho pohladila.

U postele zazvonil telefon. Trhla sebou. Poznala zvuk, který ve snu slyšela jako vyzvánění na poplach. Namáhavě polkla a natáhla se přes Sphinxe. Protože neměla brýle, musela přimhouřit oči, aby přečetla velká světélkující čísla na budíku. Sedm minut po půl jedné.

Napřed jí hlavou probleskla ustrašená myšlenka, že jí volá Leila, aby jí oznámila, že se v rodině stalo nějaké neštěstí.

„Haló?“ ohlásila se chraptivě.

„Isabel?“ Volající vyslovil její jméno nezřetelně. Isabel.

Určitě to není Leila. Hlas jí byl povědomý, ale pořád byla omámená neplánovaným snem. V pozadí slyšela hlasitou rockovou muziku.

„To jsem já, Gavin Hardy. Tvůj kolega z Belvederova ústavu.“ Řval, aby přehlušil rámus. „Pamatuješ se ještě na mě?“

„Nerozumím.“ Usilovně se snažila probudit otupělé smysly. Přehodila nohy přes okraj postele. „Pro všechno na světě, proč mi voláš tak pozdě v noci? Kde jsi?“

„Tady v Roxanna Beach,“ hulákal. „Sedím v baru proti motelu, kde bydlím.“

„Jsi opilý?“

„Měl jsem pár piv. Potřeboval jsem nějak zabít čas, než se tě konečně dovolám. Kdes byla celý večer?“

„Šla jsem na večeři do restaurace a mobil jsem vypnula.“

„Aha. Volal jsem ti každou čtvrthodinu asi od sedmi do deseti. Už jsem se začínal bát, že mám špatné číslo. Nakonec jsem to vzdal a skočil se najíst, než to začnu zkoušet znovu. Holka, ani nevíš, jak jsem rád, že tě slyším.“

„Není ti nic?“

„Teď, když jsem tě konečně dohnal, jsem už blahem bez sebe.“

„Ale nebudeš řídit?“

Uchechtl se. „Typická Isabel, jak jsme ji u Belvedera všichni znali. Ty si nedáš pokoj. Ty si prostě musíš o všechny dělat starosti a udělovat dobré rady. Vydýchej se. Jak říkám, bar je přímo přes silnici proti motelu. Došel jsem do něho po svých. Neposadím se za volant, takže až se budu vracet, nesrazím nikoho ze spořádaných občanů Roxanna Beach.“

„Co tady děláš?“

„Přijel jsem za tebou. Mám pro tebe malý dárek.“ Ztišil hlas. „Ale bohužel ti ho asi budu muset naúčtovat. Moc mě to mrzí. Kdybych ti ho mohl věnovat gratis, tak to udělám, věř mi. Jsi vážně zlatíčko, Isabel.“

„Trochu měním své životní postoje,“ varovala ho.

„Pche. To bys nedokázala.“

„Gavine, snaž se neodbíhat od tématu. Proč jsi za mnou jel až sem a proč voláš tak pozdě v noci?“

Hudba se vystupňovala do mohutného crescenda a pohltila pár Gavinových slov.

„…do Las Vegas. Problém je, že tam visím několika lidem prachy. Když jsem tam byl naposled, můj nový systém na blackjacka nefungoval tak, jak jsem si představoval.“

„Skoro tě neslyším.“

„…na programu jsem vychytal mouchy a jsem si stoprocentně jistý, že to tam tentokrát rozbiju, ale musím zaplatit staré dluhy, aby mě pustili k pořádné hře. Chápeš?“

„Ne. Jak souvisejí tvoje dluhy z hazardu se mnou?“

„Potřebuju nějakou hotovost,“ vysvětloval Gavin. „Proto ti volám. Mám na prodej něco, co by pro tebe mohlo mít velkou cenu. Jsi moje poslední spása, protože mě jinak nenapadá nikdo, kdo by o ty informace stál.“

„O jaké informace?“

„O kontakt na Belvederovy tři anonymní klienty.“ Teď skoro řval.

„Mluvíš vážně?“

„Jako před porotou. Usoudil jsem, že když jsi odvedla většinu práce, za kterou Belvederovi platili, mohla bys mít zájem se s nimi spojit a oznámit jim, že jsi teď na volné noze.“

„Počkej, tys mluvil o třech klientech?“

„Jo.“

„Ale já dělala analýzy jenom pro dva. O třetím jsem nikdy neslyšela.“

„Já taky ne, a to jsem si byl jistý že znám všechna tajemství starého pána. Na toho třetího jsem přišel, až když tě Randolph vyrazil a mně poručil zničit všechna data v počítači jeho táty. Hned jsem se k tomu nedostal, protože vypečený synáček vydával v prvních dnech po nástupu do ústavu rozkazy jako šílený a já si musel stanovit priority. To je ti snad jasné.“

„Pokračuj,“ pobídla ho.

„A taky mě dost zaměstnávalo dolaďování toho systému na blackjacka. Data v počítači musela počkat. Koneckonců, nebyl žádný spěch. Stařík už byl stejně mrtvý. Teprve před pár dny jsem začal procházet soubory, které si uložil na harddisk. Jen tak ze zvědavosti jsem se v nich trochu pošťoural. Chvíli mi to trvalo, protože měl všechno zaheslované.“

„Cos zjistil?“

„Většinou samé poznámky o výzkumech a jeho teorii. Ale pár složek mělo jiné heslo. Byla to rafinovaná vychytávka. To mé zaujalo.“

„Tam jsi našel e-mailové adresy tří anonymních klientů?“

„Uhodlas. Starý pán měl pár tajemství, která ukrýval i přede mnou a před tebou. Pokusil jsem se ty tři vystopovat, ale všechno je zakódované a posichrované snad tucetkrát. Ať jsou, kdo jsou, ti tři chtějí zůstat anonymní. Vypadá to na práci opravdového profíka. Kdybych měl dost času, možná bych se na ně dostal, ale hlavu za to nedám. Stejně pro mě nejsou důležití. Co bych z nich měl? A taky si chci co nejdřív ověřit v Las Vegas novou verzi svého systému. Tak jsem se rozhodl, že zkusím, jestli bys o adresy neměla zájem ty.“

„Mluvme pěkně na rovinu. Ty mi chceš adresy prodat?“

„Tenhle bod mě fakt mrzí, Isabel. Na mou duši. Ale potřebuju peníze a nevím o nikom jiném, kdo by je ode mě koupil.“ Hlas mu přeskočil napětím. „Jsou ti k něčemu?“

„Bohužel mám momentálně taky finanční problémy, Gavine. Stav mého konta se pohybuje kolem nuly a na kreditce jsem hluboko v minusu.“

„Pomohlo by mi i pár stovek,“ žadonil Gavin. „Mohl bych zajet do některého menšího kasina, kde mé neznají, a získat tam kapitál do velké hry.“

„Mohla bych ti dát v hotovosti tak dvě stovky.“

„Doprdele. Víc nemáš? Jsem v dost zoufalé situaci, Isabel.“

Zamyslela se. „Jednoho z těch tří znám. Možná by si s tebou rád popovídal.“

„Hele, jestli si tak hrozně potrpí na utajení, třeba bych se s ním mohl nějak dohodnout.“

„Na čem?“

„No uvažuj. Možná by se rád dozvěděl, kdo jsou ti druzí dva. Nebo by mi byl ochotný zaplatit, když nikomu neprodám kontakt na něho.“

„Neuraz se, Gavine, ale nepřipadá ti to jako vydírání?“

„Ne. To je normální obchod.“

Normální obchod to rozhodně není, opravila ho v duchu, a Ellisovi se určitě nebude zamlouvat. Na druhé straně měla tušení, že by si rád s Gavinem promluvil.

„Zavolám mu a ozvu se ti,“ slíbila. „Ve kterém motelu bydlíš?“

„Breakers. Na staré výpadovce. Mám číslo osm. Hned se tam přesunu. Radši ti dám svůj mobil, protože pochybuju, že v recepci někdo bude, aby bral telefony. Je to dost blešárna. Máš tužku?“

„Vteřinku.“ Chvíli zápolila s brýlemi, než si je nasadila, a potom našla na stolku tužku. „Diktuj.“

Vychrlil své číslo. „Brnkni mi co nejdřív.“

„Pospíším si.“

„Dík, Isabel.“ Gavin úlevou skoro zpíval. „Neumíš si představit, co to pro mě znamená.“ Zavěsil.

Seděla na posteli a nepřítomně hladila Sphinxe. Když vyhodnotila situaci, sehnula se a vytáhla ze zásuvky nočního stolku telefonní seznam Roxanna Beach. Vyhledala číslo Seacrest Innu a vyťukala ho.

Zatímco čekala, až se jí ohlásí recepce, přemýšlela, proč ji sen tak rozrušil.

Nešlo ani tak o okolnost, že Půlnočním milencem byl Ellis. K rozhodnutí obsadit tuto roli neznámým klientem číslo dvě dospěla před několika měsíci a minulý týden přinesl jedinou změnu: Ke všemu, co o něm věděla, mohla nyní přiřadit i jeho tvář.

Ne, skutečným problémem bylo jeho dnešní chování. Jediný pohled, který na něho stihla vrhnout, než ji probudil Gavinův telefonát, jí prozradil, že za ní nepřišel jako hejsek nebo psanec, ani v žádném jiném převleku, který pro něho navrhla pro předchozí návštěvy. Tentokrát na sobě měl černé kalhoty, stříbřitě šedou košili a ručně šité šedočerné sako. Byl oblečený jako Ellis při večeři.

Není se proč znepokojovat. Pro boha živého, byl to jenom sen, konejšila se, ale dobře věděla, že si jen něco namlouvá.

Pravdou bylo, že dnešní sen nepatřil k těm, jež si sama zinscenovala jako příjemnou erotickou epizodu, kterou by si mohla vychutnat v mezích bezpečně kontrolovaného stavu lucidního snění. Dnešní výjev byl neplánovaný, nepromyšlený a nepředvídatelný. Mysl jí ho do spánku přinesla bez požádání.

Nemám se proč bát, opakovala si. Alespoň prozatím. Ale důvod ke znepokojení tady pravděpodobně je.

14

Když vycházel z baru, stále pršelo. Zapnul si bundu s logem oblíbeného kasina, baseballovou čapku si stáhl do očí, vrazil ruce do kapes a pochodoval před štěrkové parkoviště.

Podél vozovky, která oddělovala bar od motelu, nebyly žádné lampy. Osvětlovaly ji pouze neony nad barem a motelem. Nebyly u ní chodníky ani přechody, vládl na ní minimální provoz, tak proč si dělat hlavu s osvětlením?

Ze zasnění ho vytrhl skřípot kroků na štěrku za ním.

„Kdo to je?“ Prudce se otočil a musel se opřít o blatník zaparkované dodávky, protože nestál úplně pevně na nohou.

V panice, která se ho zmocnila, ho napřed napadlo, že na něho kasino poslalo vymahače. Na čele mu vyrazil studený pot.

Ze stínu se vynořila postava.

„Dobrý večer, Gavine.“

Žádný hromotluk z kasina. Úlevou si málem sedl na zem. „Co se děje?“ Pomalu se vzpamatovával. „Co tady probůh děláte?“

„Vy jste dostal za úkol vymazat data z harddisku Martina Belvedera?“

„A co má být? Jenom jsem dělal svou práci.“

„Zajímalo by mě, jestli jste nenašel něco zajímavého.“

Začínal být zmatený. „A kvůli tomu mě sledujete až sem?“

„Těžko mi můžete vyčítat zvědavost, když jste se ráno tak nečekaně vypařil.“

„Nevypařil jsem se,“ zavrčel Gavin. „Prostě jsem si vzal volno.“

„Kolegům jste tvrdil, že jste nemocný.“

„Tak mě práskněte. Asi budu marod dlouho.“

„Někdo z vašeho oddělení vás slyšel před odjezdem telefonovat. Měl dojem, že sháníte Isabel Wrightovou.“

„Jsme s Isabel kamarádi. Napadlo mě, že se u ní zastavím a řeknu jí nazdar, když už tady budu.“

„Vy jste byli tak dobří kamarádi? To je pro mě překvapení.“

„Koukejte, nevím, o co vám jde, ale je pozdě a já zítra brzy vstávám.“

„Na něco jste v počítači Martina Belvedera narazil, že? Jiné vysvětlení mě nenapadá.“

„Nechápu, o čem to mluvíte. Dostal jsem příkaz smazat data z harddisku.“ Cítil, že se zase začíná potit. „Nic jsem neukradl, pokud se to pokoušíte naznačit.“

„Špatně jste mě pochopil. Neobviňuju vás, že jste odcizil data ústavu. Jenom chci vědět, co jste našel a proč jste jel za Isabel. Nějaká souvislost musí existovat, proč jinak byste si dělal takovou zajížďku? Roxanna Beach přece neleží na trase do Las Vegas.“

„Jsem tady ze zcela soukromých důvodů a vám do nich nic není.“

„Gavine, zaplatím za jakékoliv informace z disku.“

Jeho rostoucí úzkost vystřídalo vzrušení. „Cože? Proč to říkáte až teď? O jaké částce se bavíme?“

„Napřed řekněte vy mně, co jste našel, potom řeknu já vám, jakou to má pro mě cenu.“

„E-mailové kontakty na tři anonymní zákazníky doktora Belvedera.“ Napjatě čekal na reakci.

„Gratuluju. O ty mám velký zájem. U sebe mám jen pár stovek, ale kdybychom někde našli bankomat, dorovnám je na tisícovku. Vím, že to není žádná závratná suma, ale víc dohromady nedám, jedině že byste počkal do rána, až otevřou banky.“

Gavin rychle počítal. Zdálky ho volala světla Las Vegas. Nic mu nebránilo prodat informace za noc dvakrát a nic ho nenutilo zmínit se o tom před jedním nebo druhým zákazníkem.

Byla to jedna z těch situací, kdy je spokojenost na všech stranách.

„Bankomat je o kousek dál. Tamhle u pumpy na rohu,“ ukázal. „Všiml jsem si ho, když jsem bral benzin.“

„Výborně. Zajedu tam a vyberu peníze. Možná bude rozumnější, když nás nikdo nezahlédne spolu. Co kdybyste se vrátil do motelu? Za pár minut jsem u vás.“

„Provedu.“

Las Vegas, už jedu.

15

Ellis si uvědomoval, že sní. Na tom nebylo nic neobvyklého. Byl přece oneironaut pátého stupně. Dokonce poznával i prostředí snu, ale něco bylo dnes jinak…

Stojí ve středu kruhové místnosti. Přes průhledný strop vidí noční oblohu nad sebou. Po obvodu vede do temných chodeb asi tucet vysokých gotických vchodů.

Z jednoho vychází Tanečnice tanga. Zoufale touží se s ní milovat. Snad ještě nikdy jako dospělý po ničem tak netoužil, ale bojí se, že Tanečnice potom odejde a zmizí mu v jedné z tajemných chodeb.

Vplouvá do místnosti, na rtech vyzývavý ženský úsměv, který jeho touhu vystupňuje až do bolesti. Zastaví se v šeru, pozvedne ruku a ohnutým ukazováčkem ho vábí k sobě.

Ani se nepohne. Ví, že když zůstane na svém místě, nevidí ho zřetelně. Je to tak lepší.

„Ty se mě bojíš?“ ptá se ho.

„Nebojím se tebe. Bojím se, že je moje touha příliš silná.“

„Proč?“

„Nevím,“ lže.

„Ale víš. Myslíš si, že od tebe odejdu.“

„Všichni odcházejí“

„Přece nedopustíš, aby ti strach zabránil se mě dotýkat.“

„Ne,“ prohlásí, ale zvedne se v něm vlna beznaděje a hněvu, protože ví, co se stane. Bude po něm požadovat víc, než si může dovolit jí dát. Bude ho chtít vidět. Bude se k němu chtít dostat co nejblíž a on nemůže tolik riskovat. Má svá pravidla, která mu nedovolují pouštět ostatní příliš blízko k sobě. Stanovil si je už dávno, když mu bylo dvanáct…

Zadrčení telefonu ho vytrhlo ze spánku.

Rychle se posadil. Snažil se ignorovat erekci i tlak v dolní části těla. Telefon zazvonil znovu. Skopl přikrývku, spustil nohy na podlahu a pohlédl na budík. Za sedm minut jedna. Zvonil hotelový telefon. Takže to nemůže být Lawson, protože ten mu vždycky volá na mobil.

Zbývala Isabel. V tuto hodinu? Tlak v rozkroku zesílil.

Chňapl po telefonu. „Cutler.“

„Ellisi,“ zaváhala, „omlouvám se, že tě ruším. Vím, že je pozdě, ale…“

„Co se děje?“ přerušil ji uprostřed věty.

„Chtěla bych ti položit čistě hypotetickou otázku.“

Znovu se ohlédl po budíku. „Je skoro jedna v noci, takže předpokládám, že tvoje otázka bude víc než hypotetická. O co jde?“

„Je to dost složité.“

„Isabel…“

„Dobře, ta otázka zní: Víš o nějakém zákonu, který by zakazoval řádnému občanovi prodávat nebo kupovat e-mailové adresy, zvláště takové, které byly vytvořeny speciálně pro vládní agenturu, která oficiálně neexistuje?“

Stihl to k jejím dveřím přesně za patnáct minut. Čekala ho na prahu. Žluté světlo se odráželo od dlouhé černé pláštěnky. Vlasy měla nedbale sepnuté na temeni.

Seběhla ze schodů, až jí pláštěnka vířila kolem kotníků, a škubnutím otevřela dvířka auta. Vklouzla na sedadlo vedle něho a vrhla na něj přísný pohled přes brýle.

„Varuju tě, Ellisi. Nedovolím ti, abys mu vyhrožoval.“

„Připoutej se.“ Zařadil rychlost a maserati vyrazilo.

„Ellisi, myslím to vážně.“ Zápolila s pásem. „Gavin není žádný kriminálník, jenom gambler.“

„Kde je?“

„V motelu Breakers. Na výpadovce kousek za městem. Před několika minutami jsem se mu pokoušela dovolat na mobil, ale nehlásil se,“ líčila znepokojeně. „Má nějaké finanční problémy s kasinem. Připadal mi vystrašený.“

„Věř mi, má proč se bát.“

„Říkala jsem ti, že chtěl jenom trochu peněz.“ Seděla zpříma, s pažemi založenými pod ňadry. „Zpětně si uvědomuju, že byla chyba volat ti teď v noci.“

„Ne, chyba byla, žes mi odmítla prozradit, kde Hardy je, dokud jsem nesouhlasil, že pro tebe zajedu, abys mohla být u rozhovoru taky.“

„Nezamlouval se mi tón, jakým jsi mluvil, když jsem ti oznámila, co se stalo.“

„Tobě se nezamlouval můj tón? To je k nevíře. Byl jsem naštvaný, že mi nechceš prozradit, kde Hardy je. Jak jsem měl podle tebe mluvit?“

„Nemohla jsem tě za ním poslat samotného,“ prohlásila vzdorně. „Bála jsem se, že bys ho k smrti vystrašil.“

„To by byl dobrý začátek.“

Přeřadil. Maserati poskočilo dopředu tak prudce, že setrvačnost vmáčkla oba do sedadel. Ellis na to byl zvyklý, Isabel sice ne, ale zdržela se poznámek, jenom se jednou rukou pevně zapřela a vrhla po něm káravý pohled.

To je zlé, pomyslel si. Hádáme se, a přitom se zkraje všechno vyvíjelo tak dobře. Měli jsme první schůzku, poprvé jsme se políbili, a teď jsem to zkazil jen kvůli své hloupé posedlosti. Nakonec usoudí, že jsem nebezpečný, nevypočitatelný šílenec.

„Nemyslíš si, že reaguješ poněkud nepřiměřeně?“

„Ne.“ Zařadil nižší stupeň a najel do zatáčky.

„Proboha, jde jenom o e-mailové adresy.“ Rozhodila rukama. „Dvě z nich dobře znáš.“

„Něco si vyjasníme. Nebojím se toho, co by mohl Hardy provést s mou nebo Lawsonovou adresou. Obě jsou výborně zabezpečené. Odborníků, kteří by dokázali vystopovat, kdo se za nimi skrývá, je podle mě tak málo, že by se dali spočítat na prstech jedné ruky. A jakmile Lawsonovi nahlásím, co se děje, přestanou obě existovat.“

„Okay. Starosti ti dělá třetí klient,“ uzavřela s nebezpečným klidem.

„Správně.“ Zatímco znovu řadil, přemýšlel, co jí asi tak právě běží hlavou.

Zůstávala dál pevně zapřená, jenom se pootočila a studovala jeho profil. „Připouštím, že jsem na číslo tři taky zvědavá. Přímo se nabízí závěr, že je za ním další oneironaut pátého stupně, pro něhož je zachování anonymity stejně důležité jako pro tebe s Lawsonem.“

„Ano, je to logické vysvětlení.“

„Chápu, že tě velice zajímá,“ pokračovala trpělivě, „ale mohl bys mi laskavě vysvětlit, proč musíš tak vyvádět?“

Přemýšlel, kolik jí toho má prozradit. O Lawsonově činnosti už hrubou představu měla, a jestliže opravdu dojde na přímou spolupráci mezi nimi, dozví se mnohem víc.

Má plné právo na odpověď.

„Třetí klient ve mně opravdu vyvolává značné znepokojení, protože existuje možnost, že jím je muž, o kterém jsem se zmínil při večeři. Vincent Scargill.“

„Nechtěl bys mi o něm povědět něco víc?“

„Kromě toho, že je pětka jako ty nebo já, je taky vrah. To je jediná informace, kterou dnes v noci potřebuješ znát.“

„Můj bože,“ vydechla, když jí došly všechny důsledky. „Oneironaut, který je zároveň asociál a vrah. To je…“

„Přesně tak. Tvoje nejhorší noční můra.“

Od rozhovoru s Gavinem se Isabel marné pokoušela potlačit stav, který by nejspíš charakterizovala jako paniku. A pár posledních minut, kdy seděla v autě vedle Ellise, jí na klidu rozhodně nepřidalo. Bylo jí, jako by se ocitla v doupěti hladového vlka. Všechny přísliby duševní i tělesné spřízněnosti, které v ní vyvolalo jeho objetí a polibek na dobrou noc, se rozplynuly a vystřídalo je známé intenzivní, nepříjemně chladné soustředění, jaké na ni čišelo ze záznamů jeho snů.

Informace, že osoba typu Vincenta Scargilla skutečně existuje a pohybuje se volně na svobodě, vše ještě zhoršila.

Chystala se zasypat Ellise dalšími otázkami, ale její pozornost upoutala blikající světla. Křiklavé neony lákající do baru s živou hudbou a do motelu Breakers byly přímo proti sobě, ale oslňující efekt vytvářely majáčky policejních vozů a sanitky, zaparkovaných šikmo na okraji cesty, aby blokovaly průjezd.

Na místě se pohybovalo několik policistů, sanitáři zasunovali do auta nosítka. Tělo i hlava oběti byly zakryté.

„Havárka,“ prohodil Ellis.

Isabel sledovala, jak se zadní dveře sanitky zavírají. Zamrazilo ji. „A hodně ošklivá.“

Ellis přibrzdil a zvolna zastavil.

Přes vozovku k nim mířil policejní důstojník s rozsvícenou baterkou. Ellis stáhl okénko.

„Pane řidiči, silnice je uzavřená kvůli vyšetřování autonehody. Neznámý řidič srazil chodce a ujel. Budete muset otočit a vrátit se.“

„Měli jsme namířeno do motelu,“ vysvětloval Ellis.

„Dobře.“ Policista ustoupil a pokynul k parkovišti.

Isabel nemohla odtrhnout oči od sanitky. „Ellisi?“

„Co je?“ Zajel s maserati na volné místo nedaleko pokoje číslo osm.

„U Gavina se nesvítí,“ zašeptala.

Zamračil se a vypnul motor. „Pravděpodobně na sebe nechce upozornit.“

„Doufejme.“ Křečovitě sevřela oběma rukama sedadlo těsně vedle kolen a dál zírala na sanitku. „Ale říkal, že přejde z baru do motelu. Nemyslíš, že…“ Zarazila se, protože nechtěla své obavy vyslovit nahlas.

Ellis se obrátil a prohlížel si místo neštěstí.

„Sakra,“ zaklel tiše. „Počkej tady.“

Tentokrát ho poslechla, i když především proto, že nechtěla slyšet zprávu, s kterou se vrátí.

Vystoupil a kráčel deštěm k nejbližšímu policistovi, který řídil provoz. Jejich rozhovor byl krátký.

Když došel zpátky k maserati, sklonil se k otevřenému okénku. Tvářil se zachmuřeně.

„Bohužel je to Gavin Hardy. Někdo ho srazil a ujel. Byl na místě mrtvý. Žádní svědkové. Oznámil jsem, žes ho znala, protože by to dřív nebo později stejně vyšlo najevo.“

Polkla. Od skupiny policistů se oddělili dva muži a blížili se k parkovišti.

„Jdou nás vyslechnout?“ zeptala se.

„Hádáš dobře.“

„Co jim řekneme?“

„Pravdu. Nic víc, nic míň. Hardy ti chtěl prodat kontakt na tvé bývalé klienty. Souhlasila jsi se schůzkou. Když jsi sem přijela, zjistilas, že zemřel při autonehodě. To je všechno, co víš.“

Policisté už byli od maserati jen pár kroků.

„Co spojení s agenturou Jacka Lawsona?“ šeptala naléhavě.

Ellis nechápavě povytáhl obočí. „Kdo je to Jack Lawson?“

„A co podezření, že jedna z adres patří nebezpečnému vrahovi?“

„Asi jsem se ti zapomněl zmínit o jedné maličkosti. Vincent Scargill je mrtvý.“

16

Druhý den odpoledne seděla Isabel s Tamsyn u stolku na terase kavárny. Déšť ustal krátce před svítáním a připravil scénu pro den, který tvořil až bolestný kontrast s Isabelinými unavenými smysly. Obloha byla příliš modrá. Slunce příliš jasné. Hladina v zátoce se třpytila jako posypaná střípky rozbitého zrcadla. A korunu všeho tvořila Tamsyn. Jako vždy překypovala zápalem a energií a okázale předváděla ve výstřihu saka rýhu mezi svými drahými ňadry.

Po dlouhé skličující noci toho na mě je moc, zhodnotila Isabel. Člověk vydrží jen určitou míru nádhery a dokonalosti. Aby se chránila, odložila obyčejné brýle a sáhla do kabelky po druhých, s tmavými dioptrickými skly. Jakmile si je nasadila, okamžitě cítila, že dokáže líp čelit přejasněnému dni i Tamsyn.

„Mrzí mě, co potkalo tvého přítele. Pro tebe muselo být hrozné přijet rovnou na místo neštěstí,“ litovala ji Tamsyn.

„Nebyli jsme doslova přátelé. Pracovali jsme spolu v ústavu.“

„Jestliže to byl jen kolega, tak proč jsi za ním jela do motelu v jednu ráno?“

Dobrá otázka, uznala Isabel.

„Postěžoval si mi, že má finanční problémy,“ zamumlala. Silou vůle se přiměla uchopit vidličku a nabodnout plátek avokáda z ovocného salátu na talíři. Avokádo obsahuje spoustu cenných živin a ona jich dnes potřebovala hodně. „Bylo mi ho líto.“

„A Ellis Cutler jel s tebou?“ vyzvídala Tamsyn přesládlým hlasem.

„Nestrávila jsem s ním noc, jestli svou otázkou míříš tam. Spal v hotelu. Zavolala jsem mu, protože jsem tak pozdě nechtěla jet za Gavinem sama.“

„Ale připadalo ti přirozené obrátit se na něho?“

„Byli jsme spolu na večeři,“ vysvětlovala Isabel upjatě. „Trochu jsme si povídali. Ano, připadalo mi přirozené požádat ho o doprovod.“

Tamsyn přikyvovala, ale odpověď ji zřejmě plně neuspokojila. „Co o nehodě říkala policie?“

„Skoro nic. Auto, které Gavina srazilo, nikdo neviděl, ale podle síly nárazu soudí, že musí být značně poškozené. Doufají, že dostanou nějaké upozornění, například od autoopravny. Zatím nic nemají.“

Vzhledem k okolnostem proběhl výslech nečekaně hladce. Isabel ohromilo, jak je možné vypovídat pravdu, a přitom si nechat mnohá tajemství pro sebe. Ellisovi i jí se podařilo zodpovědět pravdivě všechny otázky, aniž by se museli zmínit o tajné vládní agentuře nebo mrtvém muži jménem Vincent Scargill.

Ano, Gavina Hardyho jsem znala. Ano, říkal, že potřebuje peníze, aby mohl zaplatit dluhy ze hry. Ano, řekla jsem mu, že jsem ochotna se s ním sejít a projednat možnost odkoupit od něho informace týkajících se mých bývalých klientů. Ne, adresy jsem nedostala. Pan Cutler? Je mým obchodním partnerem a přítelem. Zavolala jsem mu, protože jsem nechtěla jet za Gavinem uprostřed noci sama. Jistě mě chápete. Zaměstnání? Pracuji u společnosti Kyler…

Tamsyn přehodila nohu přes nohu a natáhla se po svém šálku s latte. „Co je vlastně mezi tebou a Ellisem Cutlerem?“

„Už jsem ti říkala, že je mým novým klientem.“

„S nímž jsi šla na rande.“

„Na obchodní večeři.“

Tamsyn přezíravě mávla rukou. „Jedna instruktorka vás včera v restauraci viděla. Prý jste vypadali velice zamilovaně.“

Isabel odložila vidličku. „Proč každého tak velice zajímá, co mám s Ellisem Cutlerem?“

„Takže s ním něco máš?“

„Ne to, co si myslíš.“ Uchopila šálek. „Zatím ne. Ale řekněme, že by se mezi námi vyvinul vztah, o jakém mluvíš. Kde je problém? Předpokládala bych, že mi budeš gratulovat.“

„Jednoznačně není tvůj typ. Nemůžeš mi vyčítat, že si o tebe dělám starosti.“

„Proč?“

„Proč co?“

Isabel si lokla čaje. „Proč mě všichni přesvědčují, že Ellis není můj typ?“

Tamsyn svraštila obočí. Otázka ji viditelné zaskočila. „Prosté není a dost. Každému je to jasné.“

„Mně ne.“

„Isabel, jsem přece tvoje stará kamarádka ze školy. Tamsyn. Pamatuješ se na mě? To tys mě varovala, abych si nebrala Dixona, a pomohlas mi vycouvat z manželství, když jsem zjistila, že máš pravdu a že je opravdu násilník. Teď se ti snažím oplatit, cos pro mě udělala.“

„Neboj se, Ellis nemá násilnickou povahu.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto.“ V duchu se vrátila ke krátkému rozhovoru o Vincentovi Scargillovi, který s Ellisem vedli cestou domů. Nezabíhal do detailů, ale slíbil jí, že jí celou historii dopoví dnes. „Má možná chyby. Kdo je nemá? Ale krutost mezi ně nepatří. A ty mi nemáš co oplácet. Vděčná jsem spíš já tobě, žes mi pomohla dostat tohle místo.“

„Prosím tě, to nestojí za řeč.“

„Ale ano. Pokud ti to snad uniklo, pro ženy mého věku a kvalifikace moc pracovních příležitostí není. Kromě toho se finančně taktak držím nad vodou. Práci jsem naléhavě potřebovala a ty s Leilou jste přemluvily Farrella, aby mi dal šanci. Takže ti mám být za co vděčná.“

„Kurzy zaměřené na kreativní snění budou trhák. Jsem o tom přesvědčená. A jak jsi to myslela, když jsi říkala, že se finančně taktak držíš nad vodou? Máš dluhy?“ vyptávala se Tamsyn znepokojeně.

„Spíš potíže se splácením půjček.“

„Tomu nerozumím. Domnívala jsem se, že ti v Belvederově ústavu platili dobře. Leila a Farrell pořád opakovali, jak se jim ulevilo, když se dozvěděli, že jsi konečně finančně zabezpečená.“

Isabel si odkašlala. „Trochu jsem investovala.“

„Nesnaž se mi namluvit, žes provedla takovou hloupost, abys nakoupila špatné akcie.“

„Ne, akcie ne.“

„Dům?“ Tamsyn se ulevilo. „To bývají většinou dobře uložené peníze. Určitě se ti podaří výhodně ho prodat.“

„Dům taky ne.“

„Tak co?“

„Pokud ti to nevadí, raději bych to nerozebírala.“

Tamsyn by zaručeně nepochopila, proč jsem si pořídila drahý nábytek. Stejně jako Leila, Farrell nebo rodiče. Nikdo si přece nekoupí zařízení za několik tisíc dolarů, když nemá ani dům, ani byt, kam by ho mohl nastěhovat.

„Dobře, nech si své velké tajemství pro sebe,“ ustoupila Tamsyn. „Ale jsem z tebe stále nervóznější.“

„Proč?“

„Panenko skákavá, začala sis něco s frajerem, který jezdí v maserati.“

„A co má být?“

„Všichni kluci, s kterými jsi zatím chodila, měli obyčejná auta.“

Isabel se proti své vůli musela usmát. „Vlastně máš pravdu. Nikdy jsem o tom neuvažovala.“

Tamsyn uhladila ubrus. „Dávej si pozor. Stýkáš se s mužem, který nemá viditelný zdroj příjmů, jezdí velice drahým vozem, nosí ručně šité košile a je tak výstřední, že je ochotný ti platit za analýzu snů. Tebe nic z toho neznepokojuje?“

Isabel se zamyslela. „V poslední době si rozhodně nemůžu stěžovat na nudný život.“

„To není důvod ke vtipkování. Isabel, mluvím jako tvoje kamarádka. Pokud jde o tvůj vztah ke Cutlerovi, měla bys být opatrná.“

Isabel se zamyslela znovu, potom vzala vidličku a v návalu náhlého nadšení zaútočila na zbytek salátu.

„Pozdě,“ oznámila. „Už nemůžu couvnout.“

17

„Hardyho smrt nebyla náhoda.“ Ellis se opíral o zábradlí malého balkonu u svého hotelového pokoje a pozoroval hru slunečních paprsků na hladině. „Jsem si tím skoro jistý.“

„Skoro jistý?“ zopakoval tázavě Lawson na druhém konci linky.

„Důkazy nemám, ale muselo by jít o neuvěřitelnou souhru okolností. Kolik bys vsadil na to, že ho necelou půl hodinu po rozhovoru s Isabel srazil čirou náhodou úplně neznámý řidič?“

„Ani dolar, v tom s tebou souhlasím, ovšem říkal jsi, že byl opilý, pršelo a místo bylo mizerně osvětlené.“

„To všechno souhlasí, ale ten časový odstup od telefonátu je podezřelý.“

„V tomto bodě se s tebou nebudu hádat.“ Lawson se na pár vteřin odmlčel. „Říkals, že Hardy měl dluhy v Las Vegas?“

„Ano, ale tohle není obvyklý způsob řešení.“

„Ne, ti chlápkové by tím nic nezískali. Z mrtvého peníze nevyrazíš. Jedině že by tak chtěli zapůsobit na jiné dlužníky.“

„To by přece volili trochu nápadnější akci. O nehodě na liduprázdné ulici možná vyjde článeček v místních novinách, ale jinde žádnou pozornost nevzbudí.“

„Prosím, tak abychom v této diskuzi nepokračovali ještě dalších pět minut, řekněme, že Hardy byl zavražděný. Koho považuješ za nejpravděpodobnějšího pachatele?“

„Klienta číslo tři.“

„Kde bereš jistotu, že existoval?“

„Hardy to prozradil Isabel a neměl důvod si něco takového vymýšlet.“

„A onen neznámý klient zachovával stejné utajení jako ty a já?“

„Podle Hardyho byla adresa důkladně zakódovaná.“

„Starý pán se o dalším klientovi nikdy ani slovem nezmínil,“ zabručel Lawson. „A já si myslel, že jsme kamarádi. Sakra, spolupracovali jsme skoro dvacet let. Nechce se mi věřit, že by přede mnou něco tajil.“

„Víš stejně tak dobře jako já, že mu záleželo jenom na tom, aby sehnal finance na své výzkumy. Pokud o třetím klientovi mlčel, pak mu dotyčný musel přiměřeně zaplatit.“

„Doprdele. Další agentura. Nikdo jiný tolik peněz na rozhazování nemá.“

„Měl jsem dojem, že na ukvapené závěry jsem tady já,“ neodpustil si Ellis.

„Já se při svých závěrech na rozdíl od tebe můžu opřít o své zkušenosti. Mám za sebou několik desítek let práce ve vládním sektoru. Je to svět, kde jde o krk, a já jsem zatím přežil. Každý ví, jak je těžké přimět CIA a FBI, aby si předávaly informace, a žádná z nich se už vůbec nechce bavit s místními bezpečnostními složkami. A špatná komunikace je jenom špička ledovce. Ve hře je spousta peněz a moc.“

Tohle už Ellis slyšel nejednou. Jakmile se Lawson začínal rozohňovat, bylo těžké ho zarazit.

„Koukej, Lawsone, možná bychom…“

„Říkám ti, že jsem svého času vídal, jak federální bezpečnostní služby utrácejí víc peněz a nasazují víc agentů na pokusy zničit svého rivala než na vlastní úkol, kterým byly pověřeny. Věř mi, jestli měl ten třetí dost peněz, aby mohl zaplatit Belvederovi za analýzy i mlčení, potom jsou mu přidělovány z rozpočtu, do kterého přispívají všichni daňoví poplatníci.“

„Už jsi skončil?“

„Musím znát jeho totožnost,“ vyštěkl Lawson. „Jde po mně. Zřetelně to cítím v kostech.“

Ellis konečně uslyšel narážku, na jakou čekal.

„To není problém,“ prohodil nenuceně. „Teď právě bych mohl přijmout další zakázku. Standardní tarif. Platí?“

Lawson znovu zaklel, ale vzápětí si rezignovaně povzdechl. „Opět se projevila hamižná stránka tvé povahy.“

„Vděčím jí za slušné oblečení a rychlý vůz. Tebe přece nemusí bolet, jak jsem drahý. Nejsou to tvoje peníze.“

„Jsi na ten úkol nějak žhavý,“ poznamenal Lawson podezíravě.

„Jsem nejlepší, koho můžeš sehnat, a ty to víš. Jsem na místě činu, znám okolnosti a jsem profík.“

„Nedělej ze mě blbce, Cutlere. Pracuju s lidmi z federálních úřadů mnohem déle než ty, a jak oblafnout druhé vím líp, než ty se kdy naučíš.“

„Chceš, abych tu akci převzal, nebo ne?“

„Vím, co tím sleduješ, a vůbec se mi to nelíbí.“

„Co podle tebe sleduju?“

„Odpovím ti dvěma slovy. Vincent Scargill. Ellisi, ta tvoje pitomá obsese ovlivňuje všechno, co děláš. Jestli se jí nezbavíš, nebudeš s to logicky myslet a už vůbec ne jasně snít.“

„Já už nejsem jedním z tvých agentů, Lawsone. Nejsem povinen přijímat od tebe rozkazy.“

„Co mě to jen napadlo, poslat tě za Wrightovou?“ vybuchl Lawson.

„Napadlo tě, že bych kvůli ní mohl zapomenout na Scargilla,“ vysvětlil mu jízlivě Ellis. „A ze začátku to vycházelo, ale teď už ne.“

„Jak si včera vedla na policii?“ zeptal se Lawson po kratším odmlčení.

„Klid, nemusíš si dělat starosti. Sehrála svou roli jako dokonalý profík. Pravdivé odpověděla na všechny otázky, ale nepřidala nic, co by ti mohlo zkomplikovat život.“

„To rád slyším.“ Bylo zřejmé, že se Lawsonovi skutečné ulevilo. „Bál jsem se, že budu muset podniknout nějaká preventivní opatření.“

„Nemusíš.“

„No, aspoň jedna dobrá zpráva.“

„Tohle u tebe obdivuju snad nejvíc. Na každé situaci umíš najít něco dobrého.“ Ellis se odtrhl od zábradlí. „Žádný strach, já pro tebe vypátrám, kdo je ten třetí.“

„Dobře poslouchej, Cutlere. Zakázku můžeš dostat. Toho neznámého by ses snažil najít tak jako tak. Ale očekávám od tebe profesionální přístup. Nedopusť se žádné stupidní chyby, která by ohrozila existenci Frey-Salteru. Potřebuješ ho stejně jako všechny ostatní pětky.“

„To mi nemusíš připomínat.“

Lawsona Ellisovo ujištění naladilo trochu smířlivěji. „Promluvím si s Beth a požádám ji, aby se trochu podívala na okolnosti Hardyho smrtí. Nemá smysl, abys tím ztrácel čas. Má prostředky, jak se diskrétně dostat k potřebným informacím. A je důkladná.“

„Bez námitek.“

„Ty se mezitím soustřeď na Isabel Wrightovou. Možná ví víc, než si uvědomuje, nebo by mohla znát v ústavu někoho, kdo by tě mohl navést na klienta číslo tři.“

„Máš pravdu.“

„Dobře. Nalep se na ni a dostaň z ní co nejvíc. Lepší zdroj nemáme.“

„Zase chceš nasměrovat mou pozornost jiným směrem, ale budiž, náhodou s tebou souhlasím. Isabel je moje největší naděje.“

18

Když Tamsyn odešla přednášet, dojedla Isabel salát, odstrčila prázdný talíř a otevřela manuál pro instruktory u třetí lekce: Povzbuzujte své žáky. Svědomitě si dělala poznámky o tom, že je důležité rozpoznat u každého studenta jeho silné stránky a zaměřit se na ně, a usilovně přemýšlela, jak by mohla tuto zásadu spojit s tvůrčím sněním, když se náhle intenzita světla nepatrně změnila.

Zvedla hlavu a uviděla, že se k ní přes terasu blíží Ellis s papírovými kelímky s logem kavárny. Na sobě měl khaki košili a černé kalhoty, kožený pásek mu seděl pod pasem. Jako obvykle mu oči zakrývaly tmavé brýle. Docela ji potěšilo, že sama má také zakouřená skla. Zahrajeme si „hádej, co si skutečně myslím“, rozhodla se.

„Vyspala ses dobře?“ zeptal se a položil kelímky na stůl.

„Nic moc.“ Nadzvedla víčko jednoho kelímku a uviděla zelený čaj. Skvělé. „Co ty?“

„Maximálně dvě hodiny.“ Odtáhl židli, posadil se a otevřel svůj kelímek. „Napřed jsem všechno rozebíral ze všech stran a potom jsem zavolal Lawsonovi.“

„A co?“ Rychle zavřela manuál a schovala ho. Lawson a jeho záhadná agentura byli mnohem zajímavější než povzbuzování studentů. „Co ti řekl?“

„Připouští možnost, že Hardyho smrt byla víc než jen úžasnou shodou okolností, ale je skeptický. Ovšem vyřešení případu je důležité i pro něho.“

„Proč?“

„Za každou cenu chce odhalit totožnost Belvederova třetího klienta. Vidí v něm takovou hrozbu, že si na to najal mě.“

Jeho chladný, jakoby nezúčastněný tón ji zarazil. „Tos přece chtěl, nebo ne?“

„Svým způsobem.“

„Jak to myslíš? Stejně ses chystal tu záhadu rozluštit. Teď se můžeš opřít o Lawsona a jeho agenturu. Nemluvě o tom, že dostaneš za vynaložený čas zaplaceno.“

„Jenže situace je delikátní, jak bys ji asi označila ty.“

Jeho zarytý výraz ji znepokojil. „V jakém směru?“

„Lawson je přesvědčený, že třetí klient je nějaký hlavoun z jiné federální organizace, také zaměřené na výzkum lucidního snění, který je stejně posedlý utajením.“

Mírně svraštila obočí. „Slyšela jsem, že mezi federálními bezpečnostními službami a agenturami dochází k problémům v komunikaci a někdy dokonce ke konkurenčním válkám.“

„Lawson pracuje pro federální vládu už několik desítek let. Za tu dobu se u něho mohl vyvinout stihomam nebo aspoň chorobná podezíravost vůči jeho rivalům, skutečným i domnělým.“

„Jinými slovy o klientovi číslo tři má vlastní teorii, která se neshoduje s tvojí.“

„Nikdy by nepřistoupil na myšlenku, že třetím klientem je Scargill ani že Hardyho zabil on.“

Rozhodila paže. „Prosím, Lawson má o Gavinově vraždě vlastní teorii. A co má být? Podstatné je, že tě pověřil vyšetřováním.“

„Nedal mi tak úplně volnou ruku.“ Ellis si lokl čaje a opatrně položil kelímek zpátky na stůl. „Mám se nalepit na tebe, protože podle jeho názoru jsi naším nejlepším vodítkem.“

„Já?“ Její vzrušení poskočilo o pár stupňů.

Pozoroval ji přes tmavá skla. „V tomto bodě se Lawsonovy a moje názory shodují.“

„Vážně?“ Snažila se zůstat klidně sedět a tvářit se profesionálně. „Budu ti pomáhat při vyšetřování?“

Povytáhl obočí. „Jsi vodítko, nikoliv pomocná vyšetřovatelka.“

Její nálada klesla skoro na bod mrazu. „Aha.“

„Ovšem já bych tvou spolupráci nesmírně ocenil,“ dodal vlídně.

Buď tvrdá, přikazovala si. Tohle je tvoje velká šance. Chceš si otevřít vlastní poradnu. Teď můžeš prodat, co umíš. Máš dobrou vyjednávací pozici. Ale co když se mi vysměje, že jenom blufuju? Kdo neriskuje, nevyhrává. Odvážnému štěstí přeje, opakovala si. Jsi budoucí instruktorka Kylerovy metody. Mysli pozitivně.

„Jsem si jista, že bych mohla spolupracovat mnohem efektivněji, kdybych byla aktivně zapojena do vyšetřování,“ prohlásila pevně.

Ztuhl. „Isabel…“

„Mluvím vážně, Ellisi. Uznávám, že nemám praxi ve vyšetřování přímo v terénu, ale zato mám velké zkušenosti s lucidním sněním. A zákulisí Belvederova ústavu znám podstatně důvěrněji než ty, protože jsem tam rok pracovala. A pokud jde o starého pána, vím o něm víc, než ty o něm kdy můžeš vypátrat. Několik měsíců jsem pracovala po jeho boku. Přiznej si, že mé potřebuješ.“

„Je tady mnoho věcí, které neznáš.“

Vyzývavě zvedla bradu. „Tak mě zasvěť do situace.“

Dlouho na ni beze slova hleděl. Bylo jí jasné, že znovu zvažuje, co všechno jí může prozradit. Jeho zvyk jí začínal jít na nervy.

Vteřiny mlčení se protáhly na půl minuty.

Isabel si povzdechla, opřela se a vztáhla k Ellisovi ruku dlaní vzhůru. „Věc se má takhle: Už mě nebaví pracovat za neustálého nedostatku informaci, zvlášť když se tvoje a Lawsonovy názory na množství informací, které potřebuju znát, diametrálně rozcházejí s mými. Buď se ke mně začnete chovat jako k profesionálovi sobě rovnému, nebo si najměte jiného analytika, který je pětka jako já a je dostatečně obeznámený s případem, aby vám s vyšetřováním pomohl.“

Svraštil obočí nad černými skly. „Žádnou náhradu za tebe nenajdu, a ty to víš.“

Chladně se usmála. „Vím.“

„Zase zkoušíš nátlakovou hru, že?“

Pokrčila rameny.

„To jsem mohl čekat. Začínáš v ní být proklatě dobrá.“ Ellis se na dalších několik vteřin odmlčel. „Včera ses u výslechu držela dobře,“ přiznal.

Vycítila důležitost jeho poznámky.

„Dík,“ zamumlala.

Uplynula další chvíle napjatého ticha. Isabel si uvědomila, že zadržuje dech. Až konečně Ellis velice zvolna přikývl na znamení, že přijímá její podmínky.

„Platí.“ Natáhl nohy před sebe, položil si lokty na opěradlo křesílka a spojil konečky prstů. „Od této chvíle mi oficiálně pomáháš při vyšetřování.“

Snažila se nedat na sobě znát rozčilení. Opřela se předloktími o příručku a nasadila vážný, soustředěný výraz.

Ellis zaťukal konečky prstů o sebe. „Včera večer jsem ti řekl, že Vincent Scargill je považován za mrtvého.“

„Ale ty tomu nevěříš.“

„Ne.“

Čekala.

„Měl bych asi začít tím, že podle Lawsona a Beth se u mě vyvinula chorobná obsese,“ oznámil jí Ellis neutrálním tónem. „Věří, že trpím jistou formou posttraumatického syndromu, který natolik nepříznivě ovlivňuje mé oneironautské schopnosti, že si vytvářím smyšlenou verzi toho, co se skutečně stalo.“

„Poslouchám tě.“

Upřel pohled na zátoku. „Jak se Scargill dostal do Frey-Salteru, víš.“

„Doktor Belvedere ho objevil a přehrál Lawsonovi.“

„Bylo mu tehdy dvacet.“ Ellis zvedl koutky úst v neveselém úsměvu. „Připomínal mi mě, když mi bylo tolik co jemu. Byl jsem stejně mladý, dychtivý a rozčilený, že jsem narazil na někoho, kdo chápe, co dokážu ve snech. A taky vzrušením bez sebe, že pracuju v opravdické supertajné vládní bezpečnostní agentuře. Nemohl jsem se dočkat okamžiku, až ukážu, co ve mně je.“

„Pokračuj.“

„Scargill prošel obvyklým výcvikem a zaškolením. Asistoval zkušenějším, vyšetřoval modelové případy, učil se zacházet se zbraněmi a absolvoval kurz sebeobrany. První velký případ mu byl svěřen pár měsíců po nástupu do agentury. Jednalo se o únos, na němž pracovala jedna z filiálek Mapstone Investigations. Scargill ho pomocí lucidního snění vyřešil rychle. Oběť se podařilo zachránit a únosci byli zatčeni. Úspěch jako obvykle sklidili Bethini lidé. Tak už to chodí.“

„O Lawsonově agentuře nikdy nepadne ani zmínka?“

„Ne. Ale ve Frey-Salteru platil Scargill za vycházející hvězdu. Lawson s ním byl nadmíru spokojený.“

„A dál?“

„Scargillovi se pochopitelně postavení hvězdy zamlouvalo, jenže při dalším úkolu už tak rychle vpřed nepostupoval. Nic překvapivého, koneckonců neměl mnoho zkušeností, ale rozzuřilo ho, když Lawson povolal mě, abych pátrání převzal.“

„Mám pocit, že se dostávám do obrazu. Mladý ambiciózní nováček těžce nesl, že musel případ předat starému profíkovi.“

„Byl by mi milejší termín profík bez dalších přívlastků,“ upozornil ji Ellis.

„Promiň. Profík ano, starý ne.“

„Díky. Oceňuji tvůj takt. Bohužel ani Lawson, ani já jsme si nevšimli, jak moc chtěl Scargill šéfovi ukázat, že je nejlepším lucidním lovcem.“

„Tak říká Lawson svým agentům?“

„Ne. Lawson jim prostě říká agenti. Lucidní lovec bylo poněkud romantické pojmenováni, které dal své práci Scargill.“

„Romantické, ale jinak vcelku přiléhavé.“

„Zhruba před půlrokem dospěl Lawson k názoru, že je Scargill zralý na nový případ. Nasadil ho na další únos. V mnohém se podobal prvnímu, který Vincent tak oslnivě rozlouskl před několika měsíci. Lawson si vytvořil teorii, podle níž měl Scargill na takový typ případů mimořádné nadání.“

„Specializují se agenti na určité druhy zločinů?“ zeptala se Isabel zvědavě.

Ellis přikývl. „Někteří ano. Vypracují si cit na určitou kriminální činnost, stejně jako si zločinci osvojí určité postupy a metody. Scargill se na každý pád uvedl do lucidního snění a případ rozřešil takřka okamžitě. Nabral vítr do plachet. Během tří měsíců úspěšně uzavřel šest dalších. Dokonce nepotřeboval žádnou pomoc při analýze a interpretaci snů.“

„Takže ke mně se žádný jeho záznam snu nedostal?“ ujišťovala se Isabel.

„Ne. Jak jsem řekl, zdálo se, že má talent od přírody.“

„A tys začal mít podezření.“

„Připadalo mi to příliš krásné, aby to mohla být pravda,“ potvrdil Ellis. „Když jsem slyšel o jeho rekordním skóre, varoval jsem Lawsona, že něco není v pořádku. Nevěřil mi. Byl přesvědčený o Scargillově výjimečném nadání.“

„Cos udělal?“

„Uvedl jsem se do pátého stupně a narazil na pár stop. Prověřil jsem je sám, protože jsem věděl, že Lawsona bych nepřesvědčil, a Scargilla jsem nechtěl vyplašit.“

„Na co jsi přišel?“ dorážela na něho.

„Na indicie, které naznačovaly, že byl Scargill zapletený alespoň do několika případů, které později údajně vyřešil.“

„Kristepane.“ Polkla. „Bavíme se o závažných zločinech?“

„O únosech a vydírání. Zřejmě se na ně zaměřil.“

„Tvrdil jsi, že zločince vypátral. Tomu nerozumím. Jestliže byl sám pachatelem, kdo byl z únosu obviněný?“

„Dostáváme se k nejrafinovanější stránce jeho postupu,“ vysvětloval s potlačovaným odporem Ellis. „Protože případy byly skutečně úspěšně uzavřeny. Ovšem i zde se začal opakovat stejný vzorec. Ve čtyřech posledních podlehli všichni pachatelé smrtelným zraněním. Oficiálně spáchali sebevraždu, aby se vyhnuli soudu.“

Isabel zamrazilo. „Scargill zavraždil nevinné osoby a postaral se, aby to vypadalo, že zločiny mají na svědomí ony?“

„V tom je ten trik. Nešlo o nevinné, bezúhonné občany. Všichni se oněch zločinů opravdu dopustili. Co víc, dokonce za sebou měli pestrou kriminální minulost kombinovanou s dlouhodobými psychickými a mentálními problémy. Scargill musel mít způsob, jak vyhledávat jedince, které by mohl použít pro své záměry. Potom je jednotlivě zpracovával, využíval jejich nebezpečných sklonů a nevyrovnané povahy, až je nakonec vyhecoval, aby únos provedli.“

Zhluboka se nadechla, aby se vzpamatovala. „Takže nikoho nepřekvapilo, že se zase dali na dráhu zločinu. Pravděpodobně ani pachatele samotné.“

„Od Scargilla to byla skutečně brilantní hra.“

„Copak policii a soudu uniklo opakující se schéma, které vzbudilo tvoje podezření?“ divila se Isabel.

„Ne. Případy byly roztroušené po celých Státech. Policie v Arizoně neměla důvod konzultovat své poznatky s kolegy v Kentucky nebo Kalifornii.“

„A co Mapstone? Říkal jsi, že Lawson měl takřka všechny své případy z tohoto pramene. Ani tam si nikdo nevšiml, že je něco v nepořádku?“

„Scargill inscenoval své zločiny přímo mistrovsky. Miloval počítačové hry a dá se předpokládat, že některé nápady čerpal z nich. Přirozeně postupoval podle podobných schémat, jenže stereotypy najdeš všude, pokud víš, kde a jak je hledat. Každopádně se mu podařilo úspěšně je maskovat celé měsíce.“

„Jak všechno vyšlo najevo?“

„Asi před třemi měsíci došlo k poslednímu únosu,“ vyprávěl Ellis. „Já jsem při něm byl postřelen a Scargill údajně zemřel při explozi.“

19

„Tak tohle se ti stalo,“ zašeptala Isabel stísněně. „Já jsem naprosto bezpečně věděla, že jsi byl zraněný. Viděla jsem to ve tvých snech. Vypovídal o tom hluk horské dráhy v nástupní fázi. Užíval jsi vitaminy a stopové prvky, jak jsem ti doporučila?“

Musel se pousmát starostlivosti v jejím hlase. Ještě pořád si nezvykl, že někomu záleží na jeho zdraví. Byla to pro něho nová zkušenost.

„Za poslední měsíce jsem v prodejnách se zdravou výživou utratil celé jmění,“ ujistil ji.

„A co akupunktura? Zabrala?“

„Ano, přestože jsem napřed skoro utekl z ordinace, když jsem uviděl všechny ty tenké jehličky.“

„Jsem ráda, že jsi neutekl a že jsi z nejhoršího venku.“ Stiskla rty. Viditelně nebyla zcela spokojená, ale přemohla se a připomínky pro tuto chvíli spolkla. „Tak dál. Popiš mi poslední případ.“

„Únosce byl další typickou Scargillovou obětí. Jasný případ pro psychiatry. Jmenoval se McLean a byl jedním z bláznivých survivalistů, kteří jsou přesvědčení, že byli vyvoleni, aby založili novou společnost řídící se pravidly, která sami vynalezli, a tak spasili svět. Jeho manželka Angela prokázala tolik zdravého rozumu, že se s ním rozvedla. Když od něho odešla, byl vzteky bez sebe. Jak ho Scargill našel, mi není známo, ale určitě rychle rozpoznal, že je pro jeho plány přímo ideální. Pravděpodobné pro něho nebylo nijak těžké přesvědčit ho, aby svou bývalou unesl.“

„Co s ní dělal?“

„Odvezl ji na opuštěné místo v horách, kde on a jeho fanatičtí stoupenci vlastnili malý pozemek. O případu jsem se doslechl od kamaráda, který pracuje u Beth. Bylo mi hned jasné, že je to případ jako šitý na míru pro Scargilla. Měl všechny typické znaky.“

„A rozhodl ses podívat se na něj sám?“

„Ano. Lawsonovi jsem nic neřekl, protože jsem se bál, že by se toho Scargill nějak dobral.“

„Vyšetřoval jsi ve snu?“

„Ne. Stačila trocha běžné detektivní rutiny. McLean a jeho kumpáni inteligencí právě nevynikali. Nakoupili spoustu zbraní a munice v tak krátkém časovém rozmezí, že by je vystopoval kdokoliv.“

„Tak proč po nich nešla policie? Proč případ skončil na Lawsonově stole?“

„Protože se příbuzní unesené Angely báli na policii obrátit,“ vysvětloval. „Nezapomínej, že Scargill promýšlel každý krok partie velmi pečlivě. Zdá se, že si pokaždé najal nějakou ženu, aby těsně po únosu sehrála roli senzibila. Zavolala příbuzným oběti a sdělila jim, že měla vidění, varovala je, aby nevolali policii, a oznámila jim, že jejich jedinou nadějí je detektivní kancelář Mapstone Investigations.“

„Jak si Scargill mohl být jistý, že Beth případ předá Frey-Salteru?“

„Věděl, jaké prvky Lawson v případech hledá, a postaral se o to, aby je jím zinscenované únosy obsahovaly.“

„Vypadá to, že byl nejen bystrý, ale že se uměl i rychle zorientovat.“

Ellis znovu zaťukal prsty o sebe. „Právě to byl jeden z důvodů, proč Lawsonovi tak dlouho trvalo, než si uvědomil, že má problém. Neustále považoval Scargilla za skutečně slibného oneironauta, ale ne za někoho, komu to opravdu pálí. Bylo pro něho krušné nakonec si přiznat, že ho ten mizera oblafl. Nicméně abych mu nekřivdil, musím dodat, že měl plnou hlavu jiných problémů.“

„Jakých?“

„Jeho manželství procházelo další z mnoha krizí. Propukají pravidelně. S Beth jsou svoji už řadu let, ale dělá jim potíže žít spolu. Nejspíš proto, že jsou oba stejní. Celé měsíce jim to klape, a potom najednou bouchnou saze. Obvyklý průběh je takový, že se od něho Beth na pár týdnů odstěhuje. Časem oba vychladnou a skončí spolu v posteli, ale než se udobří, má Lawson nejen mizernou náladu, ale občas také potíže soustředit se na práci.“

„Takže Scargillovy případy se odehrávaly v době, kdy Lawson byl rozrušený kvůli neshodám s manželkou.“

„A krize byla tentokrát nezvykle hluboká,“ dodal Ellis. „Vlastně trvá dodnes. Ale Lawson si zavinil sám, že se k němu Beth ještě nevrátila. Když od něho odešla, udělal hroznou chybu.“

„Smím hádat? Byl jí nevěrný?“

„Jak to víš?“ užasl Ellis.

Pokrčila rameny. „Jasně to vyplynulo z tvého líčení.“

„Lawson byl úplně vyřízený. Bál se, že se jeho manželství rozpadlo nadobro, a zapletl se s jednou mladou zaměstnankyní. Beth se to přirozeně doneslo.“

„A rozčílila se, protože Lawson porušil jedno z nepsaných pravidel jejich soužití.“

„Tímto způsobem jsem o tom nepřemýšlel,“ přiznal Ellis, „ale přesně jsi vystihla situaci. Výsledkem bylo, že se Lawson po několik měsíců nevěnoval agentuře, jak by se slušelo, a naneštěstí právě tehdy se Scargill urval ze řetězu.“

Isabel tiše hvízdla. „Panenko skákavá, nikdy by mě nenapadlo, že se ve Frey-Salteru odehrávají taková melodramata. Ale vlastně to není velké překvapení. Lawsonova agentura může být nakrásně tajnou federální organizací, ale když nakoukneš pod pokličku, je to pracoviště jako každé jiné, kde jsou muži a ženy stěsnaní na malém prostoru a vystavení velkému tlaku. Špetka vzrušení je tam přímo naprogramována.“

„Věř mi, toho dne, kdy Beth vyčetla Lawsonovi jeho nevěru, jsem slyšel explozi až v Kalifornií.“

„Ty žiješ tady?“ užasla.

„Mám byt kousek za San Diegem.“

„A já myslela, že bydlíš někde mezi Raleighem a Durhamem, blízko výzkumné zóny.“

„Dlouhou dobu jsem tam opravdu bydlel, ale před osmi měsíci jsem se rozhodl přestěhovat se do Kalifornie.“

Nebyla vhodná doba prozrazovat, že bydliště změnil, aby jí byl blíž, protože věděl, že žije v Kalifornii. Bylo to součástí jeho velkého plánu, jak se postupně nasunout do jejího života a rozhlédnout se, jestli by se tam nenašlo místo pro něho. Jenže to bylo před Vincentem Scargillem.

„Chápu,“ zamumlala.

Posadil se zpříma a znovu se soustředil. „Tak zpátky ke Scargillovi. Ukázalo se, že jeho rutinní postup má jednu trhlinu. Aby neztratil pozici prvotřídního agenta, musel vždy počkat, až případ přistane na Lawsonově stole, a teprve potom mohl přistoupit k akci. Obvykle to netrvalo dlouho, zvlášť u únosů, ale v případě McLeana jsem před ním měl několik kroků náskok.“

„Jak se ti to povedlo?“

„Pracuju v branži už osmnáct let,“ připomněl jí suše. „Věk a zkušenosti můžou představovat jisté výhody.“

Usmála se. „Například?“

„Například přátelské vztahy s Bethinými zaměstnanci. Někteří mi jsou vděční za různé službičky. Jeden z nich mě upozornil na McLeana, protože případ odpovídal charakteristice, kterou jsem mu dal.“

„Cos udělal?“

„Zajistil jsem si pomoc dvou kamarádů od Beth, s nimiž jsem pracoval v minulosti a o nichž jsem věděl, že se na ně můžu stoprocentně spolehnout. Vydali jsme se na místo, kde McLean držel svou bývalou manželku. Kromě nich tam bylo ještě pár dalších osob. Příští vůdci nové společnosti. Připravili jsme jim menší rozptýlení.“

„Jaké?“

„Podpálili jsme skladiště za domem. Když se tam nařítili, aby oheň uhasili, vpadl jsem dovnitř, popadl Angelu a hnal pryč.“

„Celá operace proběhla tak hladce?“

„Nějaké komplikace se vyskytly.“ Jmenovitě se dvěma strážnými, kteří zůstali v domě, dodal v duchu, ale nepovažoval za nutné zabíhat do detailů. „Ale nic vážného.“

„Chudinka musela být hrůzou bez sebe.“

„Angela prokázala velkou kuráž a pohotovost,“ prohlásil s uznalým úsměvem. „Rázem jí došlo, že jsem ji přišel zachránit, a nezpanikařila. Když jsme spolu prchali z pozemku, strhl se poprask a začali po nás střílet. Byl jsem ještě na otevřeném prostoru. Tehdy jsem dostal kulku do ramene.“

Koutkem oka postřehl, že se Isabel roztřásly prsty, ale pouze přikývla, aby pokračoval.

„Upadl jsem, ale podařilo se mi hned vstát. Bethini muži mě kryli střelbou a napůl mě podpírali, napůl nesli k autu. Když jsme k němu dorazili, uslyšeli jsme výbuch. Později jsme se dozvěděli, že se z nějakého důvodu vznítila munice uložená v jedné kůlně. Většina z McLeanova spolku přežila, ale on sám a jeden z jeho nejbližších pomocníků zemřeli.“

„A co Scargill?“

Ellis pozoroval odlesky slunečního světla na hladině. „Tady právě tápu. Pár dní jsem strávil v nemocnici. Nebyl jsem v nejlepší formě. O incident se přirozeně zajímala místní policie a média. Beth s Lawsonem rozjeli vlastní vyšetřování. Víš, co se říká o příliš velkém počtu kuchařů a přesolené polévce. Představuju si, že tam vládl totální organizovaný zmatek.“

„Vypátrali Beth s Lawsonem něco?“

„Samozřejmě,“ zavrčel. „Kromě jiného zajistili důkaz, že Scargill byl na místě činu.“

„Jaký důkaz?“

„Jeho botu. Byla celá od krve. Mám podezření, že po mně střílel on.“

„Ale jeho nenašli?“

„Ne. Ovšem o pár dní později se Bethini lidé dozvěděli že muž odpovídající Scargillovu popisu se dovlekl do malé nemocnice, vzdálené asi dvě hodiny od McLeanova pozemku. Utrpěl vážné zranění hlavy a nekomunikoval Týž den zemřel.“

„Co se stalo s tělem?“

„Teď přichází snad nejzajímavější pasáž,“ upozornil ji Ellis. „V nemocniční márnici došlo k záměně těl. Údaje v počítači prozradily, že mrtvý, kterého Beth s Lawsonem považují za Scargilla, byl omylem převezen do místního pohřebního ústavu. Jeho zaměstnanci se domnívali, že si vyzvedávají jiného nebožtíka. Měli pokyn ho zpopelnit.“

Trhla sebou. „Mám dojem, že tuším, jak to skončilo.“

Zvolna pokýval hlavou. „Než se ta motanice rozpletla, zbyl z těla, které bylo identifikováno jako Scargillovo, jenom popel. Rozptýlený popel.“

Na druhé straně stolku zavládlo dlouhé ticho. Ellis ho s tichou rezignací předem očekával. Nemohl už nic dělat. Neměl důkaz, kterým by vyvrátil tvrzení, že celá historie je jenom jeho sen.

„Takže není tělo,“ shrnula Isabel.

„Ne.“

Rázně přikývla. „Okay, už chápu, proč máš o Scargillově smrti jisté pochybnosti.“

Ellis pomalu, uvážlivě sňal brýle a pohlédl na ni. Měl pocit, jako by před ní stál nahý.

„Chápeš?“ ujišťoval se.

„Naprosto.“

„Za celé tři měsíce od exploze na McLeanově pozemku se nikde nevynořilo nic, co by třeba jen naznačovalo, že je Scargill naživu. Pokud nepočítáme smrt mladé ženy jménem Katherine Ralstonová. Beth s Lawsonem ji v úvahu neberou, protože policie je přesvědčená, že ji zavraždil lupič, kterého překvapila ve svém bytě.“

„Zatčený nebyl nikdo?“

Isabelin bystrý postřeh na Ellise udělal hluboký dojem.

„Ne. Musím přiznat, že vražda Ralstonové neodpovídá obvyklému Scargillovu postupu.“

„Proč jsou si Beth a Lawson tak jistí, že je mrtvý?“

„Dokazuje to DNA ze vzorku krve odebrané v nemocnici, kde úředně zemřel. Podle lékařské zprávy byl jeho stav při příjmu na oddělení velmi vážný a žádný z doktorů, který ji později studoval, se nedivil, že svému zranění podlehl.“

„Nicméně Beth s Lawsonem věří, že zinscenoval únos Angely McLeanové?“

„Ovšem zároveň mě podezírají, že trpím posttraumatickým syndromem a utkvělou představou, podle níž Scargill incident na McLeanově pozemku naplánoval, aby se mě zbavil. Já zastávám teorii, že jsem měl zamřít já, nikoliv Scargill. Při následném vyšetřování by vyšlo najevo, že únos jsem taky připravil já.“

„Jenže jsi přežil,“ doplnila Isabel. „A Scargillovi jeho záměry nevyšly.“ Nyní odložila tmavé brýle i ona. Její oneironautské oči byly jasné a oslňující jako světlo nad zátokou. „Za těchto okolností máš plné právo na svou utkvělou představu, dokud se jednoznačně neprokáže opak.“

Cítil, že zase může volně dýchat. „Díky. Tohle jsem potřeboval slyšet.“

„My oneironauti musíme držet při sobě.“

Prohodila svou poznámku nedbale, jako by bylo samozřejmé, že je spojují pouze jejich mimořádné schopnosti. Možná by ráda uzavřela spojenectví s kterýmkoliv oneironautem. Znovu si zopakoval, že o nic víc mezi nimi dvěma možná ani nejde.

Výslovně to včera řekla, vzpomněl si. Celý život se potácela ve tmě, nikdy neměla příležitost popovídat si s jiným oneironautem pátého stupně, nemluvě o tom, že by se s ním vyspala. Byla zvědavá. Dívej se na situaci střízlivě, napomínal se.

Přes všechna varování a napomenutí, která si udílel, nedokázal zdusit rostoucí touhu. Jestliže uspokojím Isabelinu zvědavost, nedopustím se ničeho zlého, usoudil.

„Kde začneme?“ zeptala se s bezbřehým zápalem detektiva amatéra. „Nemůžu se dočkat, až se pustíme do vyšetřování.“

Potlačil zasténání. S amatéry jsou vždycky problémy. Dopouštějí se chyb. Nechávají se strhnout svým nadšením. Vrhají se do dobrodružství, která by je mohla stál život. Prioritou číslo jedna bude udržet jeho kurážnou Tanečnici tanga v bezpečí.

„Napadá mě několik míst, kde bychom mohli hledal odpovědi,“ spustil opatrně. „Mohlo by být užitečné, kdybys zavolala bývalým kolegům z ústavu a poptala se, jestli tam nekolují nějaké řeči o Hardym. Nikomu by nemělo připadat divné, že jsi zvědavá. Koneckonců, byl na cestě za tebou, když ho přejeli. Přirozeně té to znepokojilo.“

„To bych mohla,“ souhlasila zamyšleně. „Začnu od Kena Payna. Stejně jsem se mu chtěla ozvat.“

Blesklo mu hlavou, jestli s oním Kenem dřív nechodila, ale někdy je lepší se neptat. „Dobře.“

„Co dál?“

Usilovně se snažil vymyslet pro ni další bezpečný úkol. „Možná by stálo za pokus podívat se na papíry, které ti poslal Belvederův právník.“

Protáhla obličej. „V těch krabicích jsou záznamy třicetiletého výzkumu.“

„Projdeme poslední složky a budeme couvat proti času.“

„To zní logicky,“ připustila. „Vrhneme se na to hned dnes večer.“

Její elán byl nakažlivý. Musel si připomenout, že je starý profík s nebezpečnou obsesí týkající se jednoho mrtvého, který možná mrtvý nebyl.

„Fajn,“ přikývl.

Vrhla pohled na hodinky. „Musím na přednášku. Nechceš ke mně přijít na večeři? Vyřídím telefonáty a potom se společně podíváme na Belvederovy záznamy.“

Žádná intimní večeře ve dvou, odříkával si v duchu. Prostě se najíme a potom budeme studovat materiály.

„Dobrý nápad,“ pochválil.

20

„Sphinxi, svět, jak ho známe, nám opět ujíždí pod nohama,“ oznámila Isabel v pět hodin odpoledne. „Nevím, s jakými úmysly mě Ellis včera líbal, ale vsadím se, že teď má v hlavě jenom práci.“

Na Sphinxe její sdělení nijak nezapůsobilo. Ztěžka vyskočil na křeslo u okna, rozložil svou váhu na vybledlém čalounění, stočil se do velkého chlupatého klubka a pohroužil se do zenové meditace.

„Alespoň pro tuto chvíli patří celá jeho pozornost výhradně pátrání po Vincentu Scargillovi.“ Odložila těžké tašky s nákupem na granitovou desku, která oddělovala kuchyňský kout od obývacího pokoje. „Je to smutné, ale bojím se, že strávit se mnou noc plnou vášně už nefiguruje na předním místě jeho seznamu úkolů.“

Sphinx důstojně mával ohonem. Možná ho konverzace o sexuálním životě lidí nudila, ale bylo pravděpodobnější, že ho uváděla do rozpaků.

„Vtip je v tom, že jestli na něho chci udělat dojem, musím vystupovat stejně chladně a profesionálně jako on.“ Vytáhla z tašky rajčata. „Chci, aby mě bral vážně. Už žádné třepotání řasami a odhalování stehen. Když se muž soustředí na pronásledování lotra, milostné pletky ho nezajímají. Na ty dojde později. Možná. Doufejme.“

Na ulici hrdelně zavrčel silný motor maserati. Sphinx zastříhal ušima.

Isabel se rozběhl pulz jako o závad. „Kristepane, už je tady.“

Spěšně vysypala z tašky zbytek nákupu: bochníček kozího sýra, dva svazky čerstvého špenátu a zmrazené listové těsto.

Sphinx se spustil z křesla a kolébal se k předsíni. Zjevně se naučil rozeznávat zvuk Ellisova auta.

„Nesnažím se na něho zapůsobit svým kuchařským uměním,“ ujišťovala Isabel kocoura, zatímco tahala z jiné tašky láhev hříšně drahého kalifornského kabernetu. „Muž, který plní závažné poslání, si ani nevšimne, co jí. Bude to úplně prostý pokrm. Slaný koláč s rajčaty a kozím sýrem doplněný špenátovým salátem bych si dnes k večeři udělala, i kdybych nečekala mužskou návštěvu.“ Ztuhla, protože ji přepadly děsivé pochybnosti. „A sakra. Tohle přece není jídlo pro drsné chlapy! Co mě to napadlo? Měla jsem koupit lososa, ugrilovat ho a podávat s chřestem nebo možná s tmavým chlebem. Brambory! Měla jsem uvařit brambory. Muži je mají rádi. Ach bože! Já se chystám upéct koláč s kozím sýrem. To je katastrofa, Sphinxi!“

Její mírně hysterický výlev přerušilo zaklepání. Nepanikař, ženská, přikázala si. Seber se. Jsi přece profesionálka. Musíš být chladnokrevná.

Odhodlaně došla ke dveřím a rázně otevřela. Sphinx doťapal až ven, aby návštěvu uvítal. Ellis stál na prahu s kufříkem, který byl už od pohledu stejně italský a drahý jako maserati.

Zadíval se na Isabel. „Něco není v pořádku?“ zeptal se s posměšnou zdvořilostí.

Proč by něco nemělo být v pořádku? Stojí před ní Půlnoční milenec a ona zápasí s panikou jako puberťačka jen proto, že se mu chystá – ta hrůza! – nabídnout sýrový koláč, a ne pořádné chlapské jídlo jako třeba grilovaného lososa s brambory.

„Všechno je samozřejmě v tom nejlepším pořádku,“ ujistila ho a potěšilo ji, jak radostně to vyslovila. „Pojď dál. Otevřu víno, a zatímco budu chystat večeři, můžeme si povídat.“

Možná bude tak zaujatý pronásledováním Scargilla, že listové těsto vůbec nezaznamená.

Ellis odložil kufřík vedle křesla a rozhlédl se po malém obývacím pokoji. Předešlý večer neměl příležitost si byt prohlédnout a byl patřičně zvědavý.

Nábytek vypadal jako součást vybavení domu. Pohovka, křeslo, konferenční stolek i lampy byly vesměs bezvýrazní veteráni opotřebovaní dlouholetou službou přechodným letním hostům.

Poněkud ho překvapilo, že nikde nevidí stopy Isabelina osobního vkusu a stylu. Považoval ji za ženu, která dokáže svému okolí vtisknout pečeť své osobnosti. Tak proč ta tuctovost? Pravděpodobně zatím neměla čas na zařizování.

Neosobní dojem narušovaly pouze publikace za skly knihovny. Prolétl pohledem několik titulů a usmál se. Jak očekával, šlo o nesourodou sbírku, která sahala od seriózních prací z oblasti výzkumů snů po pseudovědecké bláboly. Výzkum snů od G. Williama Domhoffa trůnil vedle výboru Jungových esejů a příručky inzerující, že čtenáře naučí vykládat symboly, které se jim zjeví ve snu. Freudova převratná práce o psychologické analýze snů sousedila se zprávami o experimentech, které prováděl Stephen LaBerge. Legendární Dementovy studie o spánku byly vklíněny mezi Hallovu a Van de Castlovu kategorizaci snů a teoretické práce na stejné téma od Patricie Garfieldové.

V takové společnosti by si přál vidět své práce Martin Belvedere, pomyslel si. Hned vedle Freuda, Junga, Domhoffa, LaBerga a dalších. Kdoví, jestli Isabel někdy dosáhne toho, aby se jeho sen stal skutečností. Jedno bylo jisté. Starý pán udělal dobře, když svěřil výsledky svého bádání právě jí. Pokud se vůbec někdo ujme úkolu vydat posmrtně jeho dílo, pak to bude ona.

„Nalévá se víno,“ ohlásila vesele z kuchyňského koutu. „A jestli máš hlad, můžu ti nabídnout i předkrm.“

„Nemusíš mě pobízet dvakrát.“

Přešel přes pokoj a posadil se na jednu z vysokých otáčecích stoliček u pultu. Přes závažnost situace a vědomí, že by Isabel pravděpodobně připravila večeři pro každého, kdo by se objevil na jejím prahu, se ho zmocnilo hluboké zadostiučinění. Poklidný domácký výjev v něm vyvolával nepochopitelný pocit, že všechno je tak, jak má být. Jako by se mu jistá část jeho osobnosti snažila sdělit, že přesně sem patří a že nic jiného po celé ty dlouhé roky nehledal.

Ale možná bylo vysvětlení mnohem prostší. Jednoduše si už ani nepamatoval, kdy mu někdo uvařil večeři.

Isabel před něj postavila sklenici vína a vedle položila misku se sýrem a crackery doplněné olivami a proužky karotky.

Pozvedla sklenici. „Tak na nás. Na analytičku snů a jejího klienta.“

Měl v hlavě představu o mnohem intimnějším vztahu, ale usoudil, že není vhodná doba se o ní zmiňovat.

„Na nás,“ opakoval a přemýšlel, jestli o něho tak moc stojí coby o klienta, že už ji jako milenec přestal zajímat.

Sotva se Isabel napila, ozvalo se v pokoji nepříjemné drnčení.

„Promiň,“ omluvila se, odložila sklenici a obešla pult.

Otočil se na stoličce s jednou patou zapřenou o stupátko a sledoval, jak zvedá telefon.

„Haló?“ ohlásila se a vzápětí se jí po obličeji mihlo překvapení. „Doktor Belvedere? Nečekala jsem… Díky. Mám se dobře. Slyšel jste, co se stalo chudákovi Hardymu? Ano, včera v noci ho někdo srazil a ujel. Taková tragédie… Prosím? Ach tak.“

Ellis poslouchal s rostoucím znepokojením. Sakra, co se to zase děje?

„To je od vás velice laskavé, ale už jsem se pevně rozhodla,“ vysvětlovala Isabel zdvořile. Zachytila Ellisův pohled. „Nevrátím se do výzkumu… Ano. hodlám si otevřít poradnu… Prosím?“ Zamračila se a odtáhla telefon od ucha. „Pane doktore, nemusíte zvyšovat hlas.“

Řev se nesl přes celý pokoj až k Ellisovi. Nerozeznal jednotlivá slova, ale tón byl jasný. Belvedere zuřil.

„Ne, nebylo mi známo, že by mi smlouvy zakazovaly pracovat pro některého z anonymních klientů,“ prohlásila mrazivě. „Mám-li být zcela přesná, nikdy jsem žádnou smlouvu s nimi neviděla. Pokud jste schopen takovou klauzuli doložit, nechám ji posoudit právníkem…“ Opět se odmlčela. „Ne, pane doktore, takové informace nemám.“

Lehce sebou trhla a potom mobil pomalu odložila. „Praštil mi telefonem.“

„Dovol mi střílet od boku,“ požádal Ellis. „Belvedere ti nabídl, abys znovu nastoupila do ústavu.“

„Za podstatné výhodnějších platových podmínek.“ Usmála se. „Musím přiznat, že odmítnout ho bylo velice příjemné.“ Vrátila se do kuchyně a sáhla po skleničce. „Připadal mi dost vyděšený. Zřejmě právě zjistil, že anonymní klient číslo jedna platil za mé analýzy víc než slušně.“

„Co říkal o Hardyho smrti?“

„Slyšel o ní, ale nezdálo se, že by jí věnoval větší pozornost. Šlo mu jenom o to, dostat mé zpátky. Když jsem odmítla, rozzuřil se a snažil se ze mě vyrazit kontakty na klienty číslo jedna a dva.“

„Tři ne?“

„Ne.“ Rozhodně zavrtěla hlavou. „Měla jsem dojem, že ví pouze o dvou.“

„A když jsi mu neposkytla informace, které by mu pomohly se s nimi zkontaktovat, vyhrožoval, že tě bude žalovat, pokud je přetáhneš k sobě.“

„Jsem teď hodně důležitá, že?“ usmála se samolibě.

„To teda jsi,“ přisvědčil.

Trochu znejistěla. „Že jenom blufoval, když tvrdil, že dva anonymní klienti podepsali smlouvu, která mi zakazuje poskytovat jim konzultace mimo ústav?“

„Bez obav, ani Lawson, ani já jsme žádnou smlouvu nepodepsali,“ uklidňoval ji. „Nestáli jsme o lejstra, podle nichž by nás bylo možné vystopovat. A třetí klient zřejmě taky nic nepodepsal,“ uzavřel zamyšleně.

Vzala do ruky nůž a začala krájet rajčata. „Nenaznačuje lhostejnost, s jakou Randolph přešel moji otázku na Gavina, že měl s jeho smrtí něco společného?“

„Kdyby ho zabil, aniž by z něho napřed dostal kontakty na tři záhadné klienty, tak by to pořádně podělal, co?“

„Rozhodně. Po večeři zavolám Kenovi a poptám se ho na situaci v ústavu. Vždycky si potrpěl na drby.“ Obrátila se k lednici a trochu se zarazila. „Máš něco proti listovému těstu?“

„Záleží na tom, co s ním chceš podniknout.“

Zatvářila se zmateně. „Upéct z něho koláč a předložit ti ho k večeři.“

„V tom případě se už těším.“

21

V deset večer se konečně dovolala Kenovi. Měl nelíčenou radost, že ji slyší.

„Isabel! Chtěl jsem ti zatelefonovat, ale nevěděl jsem co dřív. Byl jsem u srdcaře. Poslal mě rovnou na chirurgii.“

„Co ti bylo?“

„Aneurysma aorty. Může končit smrtí, ale když se včas podchytí, dá se celkem snadno odstranit. V pondělí mě operovali, už jsem doma a cítím se skvěle.“

„Kene, moc se mi ulevilo.“

„Aneurysma bývá dědičné a můj táta i děda na ně pravděpodobně zemřeli. Často zůstane nediagnostikováno, protože se neprojevuje žádnými symptomy, a když aorta praskne, je většinou pozdě. Jako příčina smrti se pak ve zprávě objeví infarkt.“

„Ale ty jsi v pořádku?“

„Jako znovuzrozený. Je u mě Susan.“ Ken se odmlčel. „Mám ti vyřídit, že ti za všechno děkuje,“ ozval se po chvíli. „Nemusím snad dodávat, že já taky. Nikdy ti nepřestanu být vděčný, Isabel.“

„Mám radost, že všechno dobře dopadlo.“

„A co je s tebou? Od operace jsem v ústavu ještě nebyl, ale doneslo se mi, že tam vládne pořádný zmatek.“

„To si dokážu představit, ale můj problém to už není. Začínám pracovat u švagra, abych měla nějaký příjem, než se mi rozběhne vlastní poradna. Slyšels o Gavinovi?“

„Jason mi tu novinu volal dnes odpoledne. Hrůza. Co vlastně hledal v tvých odlehlých končinách?“

Ohlédla se po Ellisovi, který se hrbil nad jednou ze šesti krabic s materiály po Martinu Belvederovi a třídil je podle dat.

Když krabice po večeři otevřeli, zjistili ke svému zděšení, že poznámky, zápisy snů a deníkové záznamy v ní jsou naházeny bez jakéhokoliv systému. V advokátní kanceláři sice svědomitě schraňovali všechno, co jim doktor poslal, ale už nepovažovali za svou povinnost dokumenty uspořádat.

„Gavin se snažil sehnat trochu peněz, aby mohl vyrazit do Las Vegas, a nabídl mi důvěrné informace o klientech, které objevil v počítači starého pána,“ vysvětlovala opatrně. „Ale zemřel dřív, než jsem se dozvěděla, o co přesně jde.“

„Důvěrné informace o klientech, říkáš? To vypadá na poněkud špinavé kšeftíky. Gavin možná nebyl zlý kluk, ale bezesporu byl gambler.“

„Žil jenom pro své výpravy do Las Vegas,“ souhlasila. „Měl Jason další drby z ústavu?“

„Zmínil se o tom, že si pár kolegů oprašuje své životopisy. Uvažuju, že udělám totéž. Povídá se, že příjmy ústavu po smrti starého pána výrazně poklesly. Uzavírají se dokonce sázky, jestli Randolph bude, nebo nebude muset vyhlásit bankrot.“

Isabel zkroutila nohy pod tělem a kývla na Ellise, který se snažil, aby mu neuniklo jediné její slovo. „To zní vážně.“

„To bychom měli hlavní novinky,“ uzavřel Ken. „Ledaže by tě zajímalo, že se Randolph dal dohromady s Amelií Netleyovou.“

Isabel zpozorněla. „Nevymýšlíš si? Úspěšně to tajili, dokud jsem ještě byla v ústavu. Nikdo si ničeho nevšiml.“

„Podle Sandry to spolu určitě táhli už před smrtí starého pána.“

„Sandra to musí vědět. Sedí hned vedle ředitelské kanceláře a neunikne jí nic.“

„Jejich štěstí však není bez mráčků. Sandra přes dveře slyšela, jak se po tvém odchodu několikrát pohádali.“

„Kene, ty jsi učiněná studnice ústavních novinek.“

Ještě pár minut si povídali, pak Isabel popřála Kenovi dobrou noc a zavěsila.

Ellis přestal třídit papíry, vstal a bezděčně několikrát zakroužil pravou paží, aby si uvolnil rameno. Isabel postřehla, že přivírá oči.

„Nechceš něco proti bolesti?“ zeptala se a chystala se zvednout z pohovky.

„Nic mi není,“ odmítl stroze. „Dozvěděla ses od Payna něco užitečného?“

„Bohužel ne. Zotavuje se po operaci a v ústavu nebyl prakticky ode dne, kdy jsem odešla já. Jedinou novinkou je, že Randolph spí s jednou svou podřízenou. Doktorkou Amelií Netleyovou. Ale obávám se, že to nám moc nepomůže.“

„Koho máš na seznamu dál?“

Podívala se na list papíru ležící vedle telefonu. „Sandru Johnsonovou. Bývala sekretářkou Martina Belvedera a Randolph ji zdědil.“

Právě když se natáhla po telefonu, ozvalo se z malé komory vedle kuchyně tlumené zařinčení a tichý úder.

Ellis se otočil tak rychle, že ho viděla rozmazaně. Prudce se vrhl po kufříku a vytáhl pistoli. Než se Isabel vzpamatovala ze šoku, byl u vypínače a zhasl všechna světla.

Pokoj se ponořil do tmy.

„Ellisi…“

„Lehni si na zem,“ přikázal jí hrozivým šepotem.

„Ale…“

„Dělej.“

Vytušila, že se pohybuje směrem ke kuchyni. Všechno se odehrálo tak rychle, že byla zcela zmatená. Pak jí bleskla hlavou děsivá myšlenka.

„Nestřílej, to je jenom Sphinx,“ vyhrkla. „Chodí ven padacími dvířky. Proboha, jen mu nic neudělej.“

Chvíli bylo naprosté ticho. Potom se v komoře rozsvítilo světlo, přelilo se do kuchyně a vykreslilo Ellisovu temnou siluetu. Stál tam s pistolí u stehna namířenou na podlahu.

„Měl jsi z pekla štěstí, Sphinxi,“ vypravil ze sebe, pořád stejně tiše a hrozivě.

Kocoura zřejmě nevzrušilo, že jen o vlásek unikl smrti. Několikrát mávl na pozdrav ocasem a namířil si to k misce s jídlem.

Isabel přestala zadržovat dech.

„Promiň,“ omlouvala se. „Zapomněla jsem se zmínit, že za kuchyní jsou dvířka pro psa. Sphinx je našel, hned jak jsme se nastěhovali, a zatímco jsem vybalovala, vyklouzl ven. Bála jsem se, že utekl a že netrefí zpátky, ale za chvíli se vrátil. Tak se, prosím tě, uklidni.“

Ellis stál ještě pár vteřin nehybně. Nebyla si jistá, zda ji vůbec slyšel, ale když užuž otevírala ústa k dalšímu vysvětlování, pomalu, jakoby neochotně se k ní otočil.

„Mělas ležet na zemi,“ vytkl jí tak přísně, že ji zamrazilo.

„Co je s tebou, Ellisi? Mrzí mě, že ses polekal.“ Znovu si o něho začínala dělat starosti.

Čelisti měl pevně sevřené a oči tak přimhouřené, až jí nepříjemně připomínal Sphinxe v mizerné náladě. Vycítila, že se zlobí, ale nevěděla, jestli na ni, nebo na sebe.

„Promiň,“ zavrčel. Toporně došel zpátky do pokoje a uložil pistoli do kufříku. „V posledních třech měsících jsem poněkud předrážděný,“ dodal, když se narovnal.

Odkašlala si. „Všimla jsem si.“

„Nechtěl jsem tě vyděsit.“

„Nevyděsil jsi mě. Bála jsem se o Sphinxe a byla jsem trochu znepokojená, to je všechno.“ Kývla směrem ke kufříku. „Ale neuvědomila jsem si, že jsi ozbrojený.“

Mlčky stál a hleděl na ni s nevyzpytatelným výrazem. Připomněla si, že právě při nepatrném náznaku nebezpečí vytáhl zbraň. Hladinu adrenalinu i testosteronu měl pravděpodobně pořád vysokou. Musí mu poskytnout čas na uklidnění.

„Nic se nestalo, Ellisi,“ domlouvala mu co nejvlídněji. „Nedal by sis šálek dobrého čaje?“

Pokročil k ní. „Až ti příště přikážu, abys zalehla, tak poslechneš a zůstaneš na zemi. Jasné?“

Povzdechla si. „Ty jsi fakt cvok, nezdá se ti?“

„Prosím, jsem cvok. Včera v noci se někdo, koho jsi dobře znala, nechal zabít, pokud si vzpomínáš.“

„Nehrozí, že bych na to zapomněla.“

„My si tady nehrajeme jako někde na pískovišti.“

„To si velice jasně uvědomuju.“ Začínala soptit. „Nemusíš mi držet kázání.“

Náš rozhovor pomalu, ale jistě přerůstá v prudkou hádku, uvědomila si. Proč vlastně? Teď, když domnělé nebezpečí pominulo, si mohli oba oddechnout, vychutnávat úlevu a možná si i trochu zažertovat.

Jenže Ellis se ani trochu nebavil. Zachytila bojovné napětí, které z něho vycházelo v mohutných vlnách. Nepřekvapilo by ji, kdyby kolem něho zahlédla jiskření.

„Ne,“ zabručel. „Nemám chuť na čaj.“

Založila si paže pod ňadry. „A něco silnějšího?“

„Ne, dík.“ Prohrábl si vlasy. „Ty si myslíš, že reaguju nepřiměřeně, že?“

„Vzhledem k okolnostem bych tvou reakci označila za zcela logickou a pochopitelnou.“

„Lawson tvrdí, že moje nervozita je vedlejším účinkem posttraumatického syndromu a posedlostí Scargillem.“ Ellis si mnul dlaní tvář. „Možná ví, o čem mluví. Možná jsem zmagořil, jenom jsem si toho nevšiml.“

„Tomu nevěřím,“ prohlásila pevně. „Ani trochu.“

„Jak si tím můžeš být tak jistá?“

Spustila paže a pokročila přímo před něho. „Celý rok jsem se procházela tvými sny, Ellisi. Kdybys trpěl nebezpečnou obsesí nebo utkvělou představou, věděla bych o tom. A taky bych si určitě u tebe všimla stresového syndromu.“

Pomalu vydechl. „Ano. Ze všech lidí bys ty měla nejlíp vědět, jak na tom jsem.“

Lehce se usmála. „Ještě pořád nechceš nic k pití?“

Rozhodně zavrtěl hlavou, zvedl ruku a zlehka ji položil Isabel na šíji. Zalilo ji horko a rozžhavilo všechna její nervová zakončení až po konečky prstů. Když ji vzápětí roztřásla zima, napadlo ji, že se jí nejspíš porouchala regulace tělesné teploty.

„Zdály se mi o tobě sny,“ vypravil ze sebe Ellis drsným šepotem, jako by každé slovo bylo kouskem rudy, kterou musel vydolovat z hluboké temné sloje. „Zdálo se mi, že jsem s tebou v posteli.“

Vyschlo jí v ústech.

„Opravdu?“ vysoukala ze sebe.

Hleděl jí upřeně do očí. „Polekal jsem tě? Nejspíš teď dáváš Lawsonovi zapravdu.“

„Ne, nepolekals mě.“

„Copak jsi neslyšela, co jsem právě řekl? Snil jsem o tobě. Někteří lidé by to považovali za známku obsesivních sklonů.“

Zlehka se dotkla jeho tváře. „Studie dokazují, že významné procento snů má sexuální obsah a že sny o sexu s neznámými osobami jsou běžné jak u mužů, tak u žen.“

„Já ve snech nemám sex s neznámými osobami, ale s tebou.“ Oči mu potemněly. „A všechny sny jsou velice lucidní, samý pátý stupeň. Umíš si představit, kolikrát jsem si za minulý rok musel dát ledovou sprchu?“

„Chudáčku.“ Nevěděla, co jiného by mohla říct. Vyrazil jí dech.

Zkřivil ústa. „Přiznej, teď ze mě máš strach.“

„Ne. Na mou duši.“

„Ale nejspíš bys měla.“

„Ne, pane Cutlere, nenaháníte mi strach.“

„Tobě možná ne, ale sobě ano. Asi bych se měl vrátit do hotelu.“ Odtrhl dlaň od její šíje a pootočil se ke kufříku.

Do Isabel se dala zima.

„Ellisi.“

Ztuhl. Žár, který mu sálal z očí, rozehnal její mrazení.

„Ano?“

„Mně se o tobě taky zdávalo,“ zašeptala odhodlaně. „Sny pátého stupně se všemi náležitostmi.“

„Nikdy jsi mě neviděla,“ namítl. „Nemohlas ani tušit, jak vypadám.“

„Vždycky jsi měl tvář ve stínu, ale věděla jsem, že jsi to ty. Neměla jsem sebemenší pochybnosti.“ Usmála se. „Věděla jsem o tobě dost, abych tě poznala, když jsi nedávno vešel do posluchárny Kylerova centra. Vypadal jsi tak, jak jsem očekávala.“

Pokročil směrem k ní. Nedotkl se jí, ale jako by vytlačil veškerý vzduch z mezery mezi nimi.

„Já jsem tě taky hned poznal.“ Teprve nyní se jí dotkl. Vzal její tvář do svých teplých, silných dlaní. „Jenže jsem měl proti tobě výhodu.“

„Jakou?“

„Když se mi o tobě začalo zdát, požádal jsem Belvedera o tvou fotografii. Navykládal jsem mu báchorku, že ji potřebuju z bezpečnostních důvodů. Ne že by ho to zajímalo.“

Na chvíli oněměla. A pak se jí v hlavě vynořila vzpomínka. Zachvěla se blahem.

„Ty nádherné orchideje,“ vydechla. „Pamatuju se, že mě s nimi doktor B. vyfotil. Tvrdil, že snímek potřebuje do svých materiálů.“ Zajíkla se. Její euforii vystřídaly nejhorší obavy, protože si vzpomněla na všechny nepodařené účesy, které v posledním roce vystřídala. „Nedokážu si vybavit, kterou fází jsem právě procházela. Jak jsem byla učesaná? Měla jsem hlavu samou kudrlinku? Prosím tě, neříkej mi, že jsem byla jako ovce.“

Pobaveně se usmál. „Ne, ale zní to zajímavě.“

„A taky doufám, že jsem právě neměla blonďaté období. Nebyl to úspěšný pokus.“

Zavrtěl hlavou. „Tvoje vlasy vypadaly zhruba jako dnes. Mělas je stažené do uzlu.“

„Jasně, ten týden jsem si dala přestávku v experimentování.“ Přejela si po vlasech a trhla sebou. „Tohle je můj standardní účes. Říkám mu dokonalá profesionálka.“

„Když jsi takhle učesaná, nevypadáš jako dokonala profesionálka, ale jako svůdná a sexy tanečnice tanga.“

„Vážně?“ Nikdy o ní nikdo neřekl, že je sexy, nemluvě o tom, že by ji přirovnal ke svůdné tanečnici tanga. „Nikdy jsem se tango neučila.“

„Já taky ne. Ale něco mi říká, že bychom se ho mohli naučit spolu.“

„Ach, Ellisi…“

Jednou rukou jí zaklonil hlavu, aby mu nastavila hrdlo. Přísahala by, že zaslechla první dramatické, tajemné tóny bandoneonu, nástroje navždy spojeného s nejvášnivějším tancem na světě.

Když ji Ellis políbil na rameno, měla pocit, že ji sežehnou plameny. Zachvěla se, ovinula mu paže kolem krku a přimkla se k němu.

Našel ústy citlivé místečko pod uchem a laskal ho jazykem a zuby, až jí vášeň pulzovala celým tělem. Sunula stehno vzhůru po jeho noze, vzrušená silnými kostmi a mocnými svaly i vibracemi, které jimi probíhaly.

Než ji konečně políbil na ústa, podlamovala se pod ní kolena, jako by pro ně intenzita jejích pocitů byla příliš těžká. Každičký nerv měla vydrážděný a ta část její bytosti, která dlouho dřímala, se plně probudila. Bez ohledu na to, co se stane, kam ji zavede tato chvíle, musela zjistit, co jí přinese nové svítání.

„Isabel.“ Sevřel ji v pažích a přitiskl k sobě po celé délce těla. „Tak hrozně po tobě toužím, až mě to bolí. Věděl jsem, že to bude přesně takové.“

Ohromila ji mohutnost jeho erekce. Na jeho vášni nebylo nic polovičatého nebo vlažného. Líčil jí své sny téměř celý rok, ale na rozdíl od ostatních mužů, s nimiž chodila, v ní dnes večer nespatřoval chápavou kamarádku nebo starší sestru. Viděl v ní tanečnici tanga a v jeho náruči se tak sama cítila: smělá, svůdná, žhavá, oslnivá a neodolatelně ženská.

Každý si zaslouží, aby se mu alespoň jednou za život splnil jeho sen.

Políbila ho, jak ho toužila líbat během svých půlnočních představ. S rozmyslem se ho snažila dráždit a provokovat, zkoušela a vychutnávala dosud nepoznané.

Náhle měla rozepnutou halenku. Nevšimla si, že si Ellis hraje s knoflíčky, dokud ji nezačal svlékat.

Kus tyrkysové látky se jí rozlil u nohou jako tropické jezírko.

Ellis objel palcem linii jejích ramen, jako by ho fascinovaly jejich křivky a úhly. Potom se sklonil a políbil ji těsně nad klíční kost.

„Máš úchvatná ramena,“ zašeptal.

„Loni jsem chodila do fitcentra,“ vyhrkla bez rozmyšlení a vzápětí zrudla. Výborně. Opravdu sexy poznámka, zlobila se na sebe.

„Každý cent byl dobrou investicí,“ ujistil ji smrtelně vážně, než ji políbil na hrdlo.

Litovala, že nevěděla předem, k čemu dojde. Byla by si nachystala jednu z dráždivých nočních košilek, které si brala vždy, když o něm snila. To už je zkrátka problém skutečného života. Nemůžete předvídat, co vám přinese.

„Možná má Lawson pravdu.“ Ellisův hlas byl zastřený touhou. „Možná začínám trpět obsesí. Teď právě dokážu myslet jenom na to, jaké to bude, až do tebe vniknu.“

Rozepnula mu košili a vsunula pod ni ruce, aby mu mohla hladit svaly na hrudi. „To je v pořádku, protože já taky nedokážu myslet na nic jiného.“

Svlékl jí podprsenku a vzal do dlaní její ňadra. Když přejel palci po bradavkách, všechno se v ní sevřelo.

Podařilo se jí stáhnout z něho košili, ale zarazila se, když na pravém rameni nahmatala drsný povrch. Jizvy, uhodla. A pořádné. Zděsila se, přestože o jeho zranění věděla. Chybělo málo, a mohl zemřít.

„Sem tě střelil Scargill, že?“ zašeptala.

Zaváhal. „Bojím se, že to nevypadá hezky. Doktoři mi nabízeli plastickou operaci, až se uzdravím, ale neozval jsem se jim. Pokud to bude možné, nechci už vidět interiér žádné nemocnice.“

Co nejněžněji ho hladila. „Mně nevadí, jak to vypadá, jenom bych ti nerada způsobila bolest.“

„Nezpůsobíš.“ Zvedl hlavu. „Jenže mi ta zatracená paže neslouží jako dřív. Nemůžu tě vzít do náruče a odnést do ložnice. Musel bych si tě přehodit přes zdravé rameno a to by vypadalo mírně komicky.“

Hrdelně se zasmála. „Víš co? Můžu tam dojít.“

„Máš štěstí,“ zamumlal jí procítěně do vlasů. „Já se stěží držím na nohou.“

Zřejmě však na tom nebyl tak zle, protože ji vzal kolem pasu a vedl po chodbě. Chvíli trvalo, než dorazili do cíle, protože se každých pár kroků zastavil a přimáčkl ji ke zdi, aby ji mohl líbat a zbavit dalšího kousku oděvu. Když se konečně ocitli v přítmí ložnice, měla na sobě pouze kalhotky.

Vklouzla pod přikrývku a čekala na něho. Rval ze sebe šaty netrpělivými, úspornými pohyby. Došel k ní, zastavil se a hleděl na ni, jako by byla pohádkovou bytostí a ne skutečnou ženou. Uvědomila si, že ji zalévá měsíční světlo.

„Jsi krásná.“

Nevypravila ze sebe ani hlásku, pouze se rozechvěle usmála a vztáhla k němu paže. Vydal ze sebe chraptivý žádostivý zvuk a lehl si k ní.

A potom se celý svět rozplynul. Zůstala jen žhavá stravující vášeň.

Ellis ji zlíbal od hlavy až po špičky prstů na nohou. Když dospěl k vnitřní straně stehen, zalapala po dechu, přimkla se k němu, zabořila mu prsty do vlasů a svíjela se pod ním jako šílená bolestí.

Její sexuální zkušenosti byly omezené, v posledním roce takřka nulové. Intimní styk jí nijak zvlášť nescházel a měla pro to jednoduché vysvětlení. Pohlavní akt jí nikdy nepřinášel skutečnou rozkoš. Její snové fantazie ji uspokojovaly mnohem lépe.

Tuto noc ji však strhávaly pocity, jaké dosud okusila snad pouze ve snech a ani v nich nebyly tak intenzivní.

Když vzala Ellisův úd do dlaní, zasténal, převalil se na ni a opřel si čelo o její. Přísahala by, že se zachvěl. Záda měl mokrá potem. Vsunul ruku mezi jejich těla, a když nahmatal, že je pevně stažená, lehce ji prsty rozevřel. Šla mu vstříc a pozvedla pánev. Laskal ji, až dosáhla vyvrcholení. Byla tak uvolněná a zároveň vzrušená, že ani nevykřikla. Křečovitě se prohnula a zaťala mu nehty do zad.

Vstoupil do ní dřív, než třas v jejím těle pominul. Vnikal stále hlouběji a působil jí rozkoš přecházející do slastné bolesti. Zasténala.

Zarazil se. Když pozvedl hlavu a pohlédl na ni, dopadlo mu na tvář měsíční světlo a zdůraznilo jeho rysy. Loupeživý rytíř, upír, zhýralec. Měl všechny podoby milenců z jejích snů.

„Bolí tě to?“ zeptal se zadýchaně.

„Ano. Ne. Pokračuj.“

Objala ho nohama a sevřela mezi stehny. Zachroptěl a vmáčkl ji do matrace.

V okamžiku vyvrcholení sebou divoce zmítal. V jeho mužském, až živočišně samčím výkřiku rozpoznala uspokojení, vytržení i radostné překvapení.

O chvíli později vyšel z koupelny, lehl si zase do postele a přitáhl Isabel k sobě. Podložil si hlavu rukou a zadíval se do stropu.

„Asi bychom si měli promluvit,“ nadhodil.

Zmocnila se jí panika. Rozhovory jsou nebezpečné. Rozhovory nastupují, když věci nejsou takové, jaké by měly být. Nestála o nic, co by zkazilo noc tak dokonalou, že překonala i sny.

„Teď ne.“ Přejela mu konečky prstů po hrudi. „Není třeba. Budeme spát.“

„Víš určitě, že si nechceš povídat?“

„Stoprocentně.“

„Tím lépe, asi bych se nezmohl na příliš souvislou řeč,“ přiznal ospalým hlasem. Ovinul kolem ní obé paže a při tiskl ji k sobě. „Nechoď nikam, slyšíš?“

Divná žádost, pomyslela si.

„Nikam nepůjdu.“

Zřejmě ho její slib uspokojil. Cítila, jak se uvolnil, a uhodla, že usnul.

Chvíli trvalo, než i ji přemohla dřímota. Něco jí bránilo zavřít oči. Bála se, aby ráno po probuzení nezjistila, že se jí všechno jenom zdálo.

22

„Dělám si starosti o Isabel,“ postěžovala si Leila. Odstrčila od sebe noviny a sáhla po sklenici džusu.

Na druhé straně stolu vzhlédl Farrell od účetních výkazů, které studoval. Uvědomila si, že přestože je v posledních dnech zamlklý a jakoby duchem nepřítomný, věnuje jí pozornost.

„Kvůli tomu, že znala muže, co ho přejeli na staré výpadovce, nebo že se stýká s Cutlerem?“

„Z obou důvodů. Ale hlavně kvůli Cutlerovi.“

Odložila džus, aniž by se napila, vzala do ruky lžíci a nepřítomně míchala müsli. Posledních pár měsíců neměla chuť k jídlu. Zhubla skoro o tři kilogramy. Dospěla k názoru, že buď trpí nějakou hroznou chorobou nebo depresí vyvolanou obavami, že se jí Farrell chystá oznámit svůj úmysl rozvést se s ní. Nebyla si jistá, se kterou novinou by se vyrovnávala hůř.

Farrell si lokl kávy a krátce se zamyslel. „Cutler není její obvyklý typ, že?“

„Ne, a právě to mě znepokojuje. Ty jeho žvásty, že až si Isabel otevře soukromou poradnu, bude jejím klientem. Nevypadá na stoupence New Age nebo na někoho, kdo bere vážně paranormální jevy. Na takové nesmysly je příliš tvrdý a inteligentní.“ Odmlčela se a hledala správná slova. „Popravdě řečeno, vypadá nebezpečně a mně celá situace připadá podivná.“

Farrell se ani nesnažil skrývat pobavení. „Musíš přiznat, že na tvé sestře bylo vždycky něco podivného Možná se prostě podivíni přitahují.“

Zničehonic v ní vzkypěla zlost. „Isabel není žádna podivínka. Je jenom trochu jiná.“

„Promiň.“ Farrell zvedl ruce, jako by se vzdával. „Odvolávám, co jsem právě řekl. Jenom jsem se pokusil vnést do našeho rozhovoru kapku humoru.“

Leila se zhluboka nadechla. S Farrellem byli vždycky hrdí na to, jak dobře spolu dokáží komunikovat. Donedávna se téměř vůbec nehádali, ale v poslední době stačilo málo, aby se na něho utrhla.

„Isabel byla vždycky naladěná na jinou strunu,“ začala opatrně. „Odmalička byla fixovaná na sny, ale to z ní ještě nedělá cvoka.“

„Já vím. Omluvil jsem se.“

„Požádám někoho z personalistů, aby o Cutlerovi něco zjistil. Jako si prověřujeme uchazeče o práci. Když nic jiného, chci mít aspoň jistotu, že má čistý rejstřík.“

Farrell pokrčil rameny a strčil papíry do aktovky. „Jak myslíš. Já bych typoval, že nic nenajdou.“

„Proč to říkáš?“

„Mám prostě takový pocit. Jestli za sebou Cutler nechal pár mrtvol, pak je zaručeně zahrabal dost hluboko, aby o ně nikdo při zběžné prověrce nezakopl.“

Lžíce v Leilině ruce se roztřásla. „Farrelli, ty si vážně myslíš, že mohl někoho zabít? Nebo jenom žertuješ?“

Naklonil hlavu na stranu a chvíli nad její otázkou přemýšlel. Leile se udělalo nevolno. I když to mezi nimi právě trochu skřípalo, Farrellovu odhadu v tomto směru důvěřovala. Jeho otálení s odpovědí nevěstilo nic dobrého.

„Možné to je,“ připustil, „ale na tvém místě bych si s tím nedělal hlavu.“

„Pro boha živého, jak si s tím nemám dělat hlavu?“

„Jestli se Cutler někoho zbavil, pak k tomu musel mít velice pádné důvody.“

„Jak můžeš něco takového vůbec vypustit z úst?“

„Měla bys své sestře trochu víc důvěřovat.“ Vstal od stolu. „Přes svou výstřednost není hloupá a má odhad na lidi. Pokud je přesvědčená, že je Cutler v podstatě slušný chlap, tak slušný pravděpodobně bude.“

„Na její odhad nemůžeme spoléhat. Je do něho poblázněná, takže možná ignoruje varovné signály. A jestli je Cutler tak inteligentní, jak si o něm myslíš, pak pro něho bude snadné ji oklamat.“

„Radím ti, miláčku, aby ses tím zbytečně nezabývala.“ Obešel stůl a nepřítomně ji políbil na čelo. „Protože jak jsem Cutlera pozoroval, i kdybys dělala cokoliv, v bezpečné vzdálenosti od Isabel ho stejně neudržíš.“ Vykročil ke dveřím. „Uvidíme se v kanceláři.“

Křečovitě sevřela v dlani ubrousek. „Máš dnes nějak naspěch.“

„Ve tři čtvrtě na osm mám jednání s marketingovým oddělením.“

„Chápu.“

Zarazil se. „Děje se něco?“

„Ne, nic.“

Stiskl rty. „Ty se pořád zlobíš kvůli rozhovoru, který jsme spolu měli minulý týden?“

„Přestaň tomu říkat rozhovor,“ okřikla ho. „Tady nejsme na motivačním kurzu, Farrelli. Nemusíme předstírat, že hádka je příklad otevřené výměny názorů. Pohádali jsme se. A pořádně. A máš pravdu, pořád se zlobím.“

Do tváří se mu nahrnula krev. Na ruce, v níž držel aktovku, mu zbělely klouby. „Vysvětlil jsem ti, že zatím nejsem ochoten hovořit o dětech. Firma prochází choulostivou fází růstu. Měla bys chápat, Leilo, že se musím soustředit na práci.“

„Prosím tě, Farrelli, buď upřímný. Zamlčuješ mi něco, co bych měla vědět?“

Zrudl ještě víc. „Promluvíme si o tom někdy jindy. Musím už běžet.“

Zlost, beznaděj a obavy se spojily do ďábelské smě sice. „Tebe zajímá víc budoucnost firmy než našeho manželství. Proč to nepřiznáš?“

Vybuchl. „Protože to není pravda, krucinál.“ Podíval se na hodinky. „Koukej, už jsem ti vysvětlil, že teď nemám čas na dlouhé diskuze. Dnes mě čeká jedno zasedání za druhým. Ale možná bychom si spolu mohli zajít na oběd.“

Oběd! On si se mnou domlouvá jednání jako s nějakým klientem.

„Nejsem si jistá, jestli dnes půjdu do práce,“ odsekla.

Zatvářil se napřed ohromeně, potom znepokojeně. „Ty jsi nemocná?“

„Ne. Jenom mě dnes tvoje firma příliš nezajímá.“

„Není to moje, ale naše firma.“

„Vážně?“

„Víš dobře, že ano.“

„Ovšem nevím jistě, jestli o svou půlku ještě stojím.“

Farrell stál proti ní nehybně jako socha. Výraz v jeho obličeji ji vyváděl z míry. Neuměla ho dešifrovat. Měl by se tvářit rozzuřeně nebo nechápavě, ale přísahala by, že v jeho očích vidí bolest a strach. Ale to přece nedávalo smysl. Proč by měl být smutný a čeho by se měl bát? Jemu se přece splnilo všechno, o čem snil, to její sny se stále odsouvaly na neurčito.

Farrell se s viditelným úsilím ovládl. „Jsi rozčilená. Promluvíme si později.“

„Nedělej si násilí. Ty už ses přece rozhodl.“

„Jak jsem řekl, probereme to jindy.“

Otočil se na podpatku a s aktovkou v ruce rázně odešel.

Leila seděla u stolu, lapená do sítě ze zlosti i výčitek svědomí, dokud za ním nebouchly dveře. Co se to s ní děje? Farrella miluje a ještě před několika týdny věřila, že i on miluje ji. Když se před čtyřmi roky brali, připadala jí budoucnost zářivá, ale teď jako by se všechno hroutilo.

Ve velkém domě zavládlo ticho. Prostor kolem ní byl hrozivé prázdný. Vzpomínala na dětství, na všechny případy, kdy otec zavolal z jakéhosi vzdáleného města, aby jí oznámil, že se nestihne vrátit včas, aby mohl jít na její školní vystoupení.

Nevadí, tati, lhávala, já chápu, že za to nemůžeš.

S Farrellem tomu mělo být jinak. Touto dobou už měli mít děti. Jenže děti, které si plánovala, existovaly jenom v jejích snech. Vídala je téměř noc co noc.

Z očí jí vyhrkly slzy. Odložila lžíci a vyškubla z krabíce hrst kapesníčků.

23

Isabel utíkala ke dveřím a cítila, že ji Ellis pozoruje ze svého místa u jídelního pultu.

Zaspala a teď nevěděla, co dřív. Taktak se stihli osprchovat a obléknout. Nevýhodou bylo, že nemohla připravit rafinovanou snídani, kterou hodlala Ellisovi předložit, naopak výhodou, že neměli čas na rozhovor, kterého se bála.

Byla uprostřed cesty ke spásným dveřím, které znamenaly únik, když ji Ellis zastavil.

„Proč si nechceš popovídat o včerejší noci?“ zeptal se takřka konverzačním tónem.

Před očima jí proběhly všechny sny, kdy spolu tančili tango. Smutek, který na ni padl, ji přitlačil k zemi. Zvolna se otočila. V prstech nervózně žmoulala svazek klíčů. Teď jí oznámí, že si jí váží jako skvělé kamarádky a vynikající analytičky, a jen tak mimochodem dodá, že by asi bylo lepší nemíchat obchod a soukromí dohromady.

„Mám celé dopoledne přednášky,“ vymlouvala se a v duchu se přikrčila, když ve svém hlase postřehla podrážděnost. „A tys prohlašoval, že se pustíš do Belvederových poznámek.“

Odložil čaj na pult, sklouzl ze stoličky a vykročil k ní.

„Vždycky jsem se domníval, že ženy rády rozebírají partnerské vztahy.“

K čemu by byl dobrý odklad? Stejně se nic nezmění. Strávila jednu noc s mužem svých snů. Spousta žen nemůže říct ani to.

Dodala si odvahu. „Okay, tak ať to máme za sebou. Chystáš se mi říct, že bys byl rád, kdybychom byli dobří přátelé?“

„Nejde o naše přátelství, ale o tuto noc.“

„Myslíš si o mně, že jsem skvělá kamarádka?“

„Já se svými kamarádkami nespím.“

„Připomínám ti laskavou tetičku?“

„Nemám tetičky, ani laskavé, ani žádné jiné. Isabel, já se pokouším mluvit o této noci.“

„Víš jistě, že ses dnes ráno neprobudil s rozhodnutím, že by bylo lepší vrátit se k čistě obchodnímu vztahu? Možná si čas od času zajít na skleničku, abys mi mohl vylíčit své sny?“

„Uniklo mi něco?“

Vztáhla ruku. „Poslední otázka. Považuješ mě za svou osobní poradkyni nebo jasnovidku?“

Neodpověděl, alespoň ne slovy. Udělal další dva kroky, sevřel jí ramena a pevně ji k sobě přitiskl.

Líbal ji tak lačně, že ji málem udusil. Náhle pochopila, proč dívka může omdlít tváří v tvář osudu horšímu než smrt. Jenže ona byla Tanečnicí tanga a ty neomdlévají. Tančí. Svádějí.

Podařilo se jí obejmout ho jednou rukou kolem krku a vracet mu polibek se stejnou vášní. Když ji po chvilce pustil, už zase dýchala, i když velice rychle.

„Abychom si to shrnuli,“ vypravil ze sebe přerývaně. „Nejsi pro mě ani kamarádka, ani laskavá tetička, ani poradkyně nebo jasnovidka. Jsi pro mě milenka. Jasné?“

„Jasné.“ Polkla a spěšně si narovnala brýle. „V tom případě si můžeme promluvit o dnešní noci. Tedy pokud opravdu chceš.“

Pomalu se usmál. „Když o tom tak přemýšlím, může rozhovor chvíli počkat. Právě jsi mi odpověděla na řadu otázek. Jdi se školit. Uvidíme se později.“

„Fajn.“ Popadla kabelku a bez dalšího spěchala k autu.

Ellis nebyl jediný, kdo právě dostal odpověď na pár otázek. Ať už mezi nimi bylo cokoliv, rozhodně v ní viděl něco úplně jiného než všichni ostatní muži, které zatím potkala.

Krátce po desáté mu zazvonil mobil. Ellis se podíval na displej, zaškaredil se a ohlásil se beze špetky nadšení.

„Co chceš?“

„Dozvědět se, co ksakru děláš?“ zavrčel Lawson. „Pěkně dlouho ses neozval.“

„Je hezké slyšet, že se po mně někomu stýská.“ Ellis odložil stranou nepublikovanou studii, o níž Martin Belvedere doufal, že mu zajistí nesmrtelnost, až vyjde v některém uznávaném vědeckém časopisu, a rozvalil se pohodlně v křesle.

„Jsem nervózní, když včas nepodáváš hlášení o případu. Víš, že jsem rád v obraze.“

„Neozval jsem se, protože nemám o čem referovat,“ vysvětloval Ellis trpělivě. „U tebe je něco nového?“

Sphinx, stočený do klubíčka na druhém křesle u stolku, se zavrtěl, protáhl a upřel na něho nehybný pohled.

„Vůbec nic. Nechal jsem Bethiny experty pročesat všechny internetové stránky o výzkumu snů, jestli se nedostanou na jinou agenturu, která možná využívá nastrčenou skupinu pro získávání informaci. Zatím nic. Samá voda.“

Ellis z druhé strany slyšel monotónní ťuk-ťuk, které vydávaly kuličky na Lawsonově stole.

„Když je řeč o Beth,“ začal, „vypátrala něco o nehodě, při níž zemřel Hardy?“

„Mluvil jsem s ní před pár minutami. Místní policie nenašla ani auto, natož řidiče. Víš sám, jak je těžké pachatele chytit, když nemáš svědka.“

„A co tajemný Belvederův třetí klient?“

„Taky nic,“ přiznal Lawson naštvaně. „Ať je to kdokoliv, umí se schovávat stejně dobře jako já. Proto jsem tak skálopevně přesvědčený, že taky dělá pro vládu nebo jiný federální orgán. Možná pro CIA. Ta si v minulosti dost často pohrávala s paranormálními jevy. Jen si vzpomeň, jak chvíli zkoušeli program sledování na dálku. Dokážu si docela dobře představit, že se pustili i do výzkumu snů.“

Ellis spustil nohy z konferenčního stolku. „Zajímavé.“

„Co? Že je ten třetí z CIA?“

„Ale ne. Že je stejně dobrý jako ty v zametání stop.“

„Všechno, co umím, mě naučila Beth.“

„A tys to naučil mě.“

„Kam tím míříš?“

„Lawsone, nejsem jediný, kohos učil.“

„Ty už máš zase v hlavě Scargilla,“ zaúpěl Lawson.

„Učil se rychle. Sám jsi to říkal. Navíc byl machr na počítače. Pamatuješ se, jak pořád seděl u nějaké hry? O internetu toho věděl víc než my dva dohromady. A pravděpodobně i víc než Beth. Čím je kdo mladší, tím lepší je na nové technologie. Tak to zkrátka je. Zeptej se kteréhokoliv rodiče.“

„Vždyť já vím,“ připustil Lawson rezignovaně.

Ellis znovu uslyšel protivné ťuk-ťuk a potlačil nutkání zaskřípat hlasitě zuby.

„Tak co je s tebou?“ dotíral na něho Lawson znovu. „Co vlastně děláš v Kalifornii?“

Ellis sklouzl pohledem po kupě starých záznamů a poznámek, které třídil a rovnal na koberci podle dat. Usoudil, že bude lepší, když se zatím o šesti krabicích s Belvederovými výzkumy nezmíní. Jakmile by se Lawson dozvěděl, že existují, nedal by pokoj, dokud by je neměl na stole.

„Trochu se hrabu v papírech,“ odpověděl vyhýbavě.

„V papírech?“ Zdálo se, že se Lawsonovi ulevilo. „Zavolej, kdybys narazil na něco užitečného.“

„Spolehni se.“

Ellis ukončil hovor, strčil mobil do kapsy a podíval se na Sphinxe.

„Nasedl jsem na horskou dráhu,“ oznámil mu, „a je příliš pozdě, abych z ní vystoupil.“

Nejde jenom o úžasný sexuální zážitek, uvažoval, i když byl opravdu nádherný. Byl však dost starý, aby věděl, že úžasný sex je jenom úžasný sex. Začíná a končí v ložnici nebo na jiném vhodném místě.

Včerejší noc neznamenala jenom úžasný sex. Včerejší noc strávil s ženou, která vcházela do jeho snů.

24

Ian Jarrow se rozhlédl po terase a změřil si hloučky instruktorů v červených kylerovských sáčkách, dychtivých studentů a velký manuál, který ležel na stole před Isabel. Přezíravě zavrtěl hlavou.

„Pořád nemůžu uvěřit tomu, že hodláš pracovat na takovém místě.“

Také Isabel rychle přejela pohledem stolky kolem. Ulevilo se jí, že nikdo nesedí tak blízko, aby zaslechl Ianův komentář, ale podrážděnost ji nepřešla. Farrell se hodně nadřel, než Kylerovo vzdělávací centrum vybudoval. Byl to jeho sen a podařilo se mu ho uskutečnit. Nikdo nemá právo vysmívat se snu někoho jiného.

„Kylerova metoda je nesmírně efektivní technika, která se osvědčila u mnoha lidí,“ poučila Iana zostra. „Že ty na motivační teorii nevěříš, ještě zdaleka neznamená, že je bezcenná.“

„Podívej, nikdo dnes nemůže mít větší motivaci než já,“ ujistil ji. „Proč si myslíš, že jsem ráno sedl do vozu a jel za tebou takovou dálku až sem?“

„Směšné, že se na to ptáš ty mě.“ Ukousla si kousek sýrového sendviče s okurkovým dresinkem. „Právě si tím lámu hlavu.“

Čekal na ni, když krátce před polednem vyšla z posluchárny. Pochodoval po hale sem tam a co chvíli se podíval na hodinky. V první chvíli byla příjemně překvapená, že vidí známou tvář, ale vzápětí ji zarazil jeho nervózní, netrpělivý výraz.

„Vím, že ti včera večer telefonoval Randolph Belvedere,“ začal Ian. „A že ti navrhl, aby ses vrátila do ústavu.“

„To od něho bylo moc laskavé,“ připustila.

„Houby laskavé. Zoufale tě chce dostat zpátky. Zavolal mi, jen co domluvil s tebou, dal mi adresu, kde tě můžu zastihnout, a víceméně mi přikázal, abych sem hned vyrazil a přesvědčil tě.“

„To mě mrzí, Iane,“ ujišťovala ho téměř zkroušeně, „ale Randolphovi jsem vysvětlila, že se za žádných okolností nevrátím. Není mi jasné, jak přišel na nápad, že na mě máš takový vliv, abys mě přivedl zpátky.“

Věnoval jí posměšný pohled. „Moc dobře víš, proč poslal právě mě. Zřejmě mu někdo donesl, že jsme spolu jistou dobu chodili a že jsme stále přátelé. Doufal, že na mě dáš.“

„Špatně posoudil náš vztah.“

Znovu se zakousla do sendviče. Byl výborný. Překvapilo ji, jak je hladová. Asi proto, že jsem se nestihla nasnídat, usoudila. Ta dlouhá kyselá okurka vypadá taky lákavě.

Ian se zamračil. Svému šunkovému sendviči nevěnoval pozornost. „Jsme přece přátelé, Izzy.“

„Ale jistě,“ přisvědčila rychle. „Určitě jsme přátelé. Mimochodem, slyšels o Gavinovi?“

„O správci sítě? Jo.“ Ian nasadil zasmušilý výraz. „V ústavu se povídá, že ho nějaký bezohledný řidič srazil a ujel. Prý tady někde.“

„Ano, na okraji města.“

„Co dělal v Roxanna Beach?“

„Přijel za mnou. Sháněl peníze, aby mohl do Las Vegas.“

„Máš pravdu, všichni tvrdili, že byl gambler.“

„Evidentně měl silnou závislost.“ Ukousla si další sousto.

„Tak.“ Ian se znovu rozhlédl. „Čím je pro tebe Roxanna Beach tak přitažlivá?“

„Našla jsem tady novou práci a mám velké plány.“

„Ty chceš vážně pracovat u svého švagra?“

„Jenom pro začátek, než se mi rozběhne vlastní poradenská firma.“

„V jakém oboru?“

„Budu dělat totéž co u starého pána, ale jako soukromá analytička.“

„Tak proč se nevrátíš do ústavu?“

„Z mnoha důvodů.“ Začervenala se a odložila sendvič. „Když to chceš vědět, mám přítele.“

Dělalo jí dobře vyslovit to nahlas.

Ian užasl. „Jak bys mohla mít někoho nového? Jsi tady jenom pár dní. Nemělas čas se s nikým seznámit.“

Vzala do prstů okurku, labužnicky si prohlédla široký kulatý konec a zahryzla se do něho. „Je to můj zákazník.“

„Izzy, to je šílenství.“

„Po odchodu z ústavu se můj život poněkud změnil.“

Zamračil se. „Takhle ses nikdy nechovala. To snad ani nejsi ty.“

„Mám pro tebe novinku, Iane. Jsem to já.“

„Jenže tebe práce v ústavu bavila. Bylas tam šťastná. Je to ideální prostředí pro tebe. Už jsem se zmínil o tom, že jestli se vrátíš, hodlá ti Belvedere kromě zvýšení platu přidělit osobní asistentku?“

„To je od něho milé,“ zahuhlala s plnou pusou. „Ale už jsem se rozhodla, že chci být vlastní paní.“

Ian přimhouřil oči. „Je za tím ten chlap, s kterým teď chodíš. Co je vlastně zač?“

Usmála se, okurku falického tvaru u rtů. „Všichni mi opakují, že není můj obvyklý typ.“

„Asi by ses měla pokusit ten vztah posoudit s odstupem a nezaujatě,“ radil jí vážně.

„Posoudila jsem ho a došla jsem k několika závěrům. Nikdo pořádně neví, kdo je přesně můj typ. Tak dlouho jsem chodila s muži, kteří nebyli můj typ, až všichni usoudili, že jsou můj typ. Chápeš, jak to myslím?“

„Ne.“

„Pro všechny moje bývalé partnery bylo snadné hovořit se mnou o svých problémech a životech, vést se mnou vážné, otevřené rozhovory, svěřovat se mi se svými nejniternějšími pocity a já jsem si namlouvala, že náš vztah musí být dobrý, protože spolu tak dobře komunikujeme. Víš, jak velký důraz teď všichni přikládají dobré komunikaci.“

„Sakra, tohle jsem s tebou probírat nepřijel.“

„Škoda, protože já to rozebírat chci.“

Zdálo se, že Iana fascinuje a děsí způsob, jakým okusovala okurku.

„O co vlastně jde, Izzy? Ty ses s ním vyspala? To je ono, že? Tvůj nový klient tě dostal do postele. Můžeš mu vyřídit mé gratulace, ale na tvém místě bych význam několika orgasmů nepřeceňoval.“

Nedotkla se jí ani tak hrubá slova jako uražená mužská ješitnost a obvinění, které čišelo z jeho hlasu.

„Ty rozhodně nemáš právo mě soudit, Iane,“ odsekla. „Kdo mě vzal jednoho dne na večeři a řekl mi, že náš vztah nemá budoucnost a že by bylo lepší, kdyby si každý z nás našel jiného partnera?“

„Nemá to být, doufám, pokus hodit všechno na mě? Kdykoliv jsem navrhl, abychom si spolu někam vyjeli nebo abys přespala u mě, vyrukovala jsi se spoustou výmluv a tvrdilas, že máš moc práce a musíš zůstat do noci v ústavu.“

„Naznačuješ, že jsme se rozešli mou vinou?“

„A ne snad? Kdo udržoval tělesný i citový odstup? Kdo změnil všechno, co mezi námi mohlo vzniknout, na příjemně bezpečné platonické přátelství? Ty. Protože ti to tak vyhovovalo.“

Nemohl by ji ohromit víc, ani kdyby vytáhl kouzelnickou hůlku a nechal z ní vyšlehnout blesk. V hlavě se jí rozsvítilo tak prudce, že málem upustila zbytek okurky.

„No tohle.“ Snažila se vydolovat v mozku něco duchaplnějšího. „No tohle.“

„Co je?“ zeptal se Ian rozmrzele. „Tváříš se fakt divně. Řekl jsem něco tak hrozného?“

„Ne.“ Věnovala mu zářivý úsměv. „Musím ti poděkovat.“

„Za co?“

Vyskočila, oběhla stůl a vřele ho objala. Ani se nepohnul. Rychle ho zase pustila, vrátila se na své místo a posadila se. Nadšení z ní přímo čišelo.

„Co se děje?“ zahučel.

„Nevím, jak ti mám vyjádřit svou vděčnost, Iane. Díky tobě jsem… jak bych to řekla? Ano, prozřela.“

Jeho nervozita viditelně rostla. „O čem to mluvíš?“

„To je ono.“ Máchla okurkou. „Tohle mi chybělo, když jsem hledala vysvětlení svých problémů.“

„Proboha, Izzy…“

„Myslela jsem, že jsem ho našla, ale scházel mi jeden dílek skládačky. Tys mi ho právě poskytl a najednou je všechno jasné.“

„Vážně?“

„Máš naprostou pravdu. Měla jsem si ten vadný vzorec chování uvědomit sama.“ Potřásla hlavou, jako by ji pobavila vlastní neschopnost objektivního pohledu. „Zřejmé je to jeden z případů, kdy člověk dokáže porozumět všem s výjimkou sebe.“

„Jaký vzorec chování?“ Ian byl ve střehu.

„Pokaždé byla chyba na mé straně.“ Zamířila na něho okurkou. „Díky tvé poznámce mi došlo, že všechny mé pokusy o vytvoření harmonického partnerského vztahu byly předem odsouzené k neúspěchu, protože jsem v samém začátku nevědomky zdusila možnost romantiky, něžné náklonnosti a vášně, o skutečné lásce nemluvě.“

Ian si odkašlal. Zíral kamsi nad Isabelino pravé rameno. „Ovšem…“

„Nyní chápu, že jsem si vytvořila stereotyp, kterým jsem muže úmyslně povzbuzovala, aby se mnou hovořili o svých problémech.“ Zakousla se do okurky, až z ní vystříkla šťáva. „Výsledkem bylo, že instinktivně přibrzdili a přehodili výhybku na jinou kolej.“

„Aha.“

Sklouzl pohledem z okurky na bod za jejím ramenem a znovu ho jako zhypnotizovaný upřel na zelený pahýl.

„Pochop, jakmile se mi začali svěřovat se svými problémy, přestali ve mně vidět potencionální milenku. Stala jsem se pro ně kamarádkou nebo terapeutkou. Sama jsem je zmanipulovala dřív, než se mezi námi mohl rozvinout jiný vztah.“

Ianovi se po tváři mihl výraz štvance. Odtrhl pohled od okurky a zadíval se za Isabelinu židli. „Možná bychom si o tom měli promluvit jindy.“

„Promiň, ale potřebuju si to ujasnit teď.“

Opřel se oběma dlaněmi o stůl a začal se zvedat. „Asi bych měl jít…“

Naléhavě mávla ohryzanou naloženou zeleninou. „Posaď se. Kvůli mně. Je to pro mě důležité.“

Poslechl.

„Nerada bych ti připomínala, kolik jsem toho vyslechla o tvých problémech, když jsme spolu chodili. To nejmenší, co pro mě můžeš udělat, je pěkně sedět, zatímco já ti budu líčit, jak jsem dospěla k prozření. Víš, jak to s prozřením chodí. Když se dostaví, musíš se o ně s někým podělit.“

„Nepřijel jsem za tebou, abychom bavili o nás dvou,“ namítl Ian důrazně. Byl stále rozčilenější. „Měli jsme diskutovat o tvém návratu do ústavu.“

„Později.“ Na stůl dopadly další kapky nálevu. Popadla ubrousek a otřela si koutky úst. „Mimochodem, nebavím se o našem vztahu. Ten skončil, pokud jsi zapomněl. Mluvíme jenom o mně. Jak jsem ti vyložila, neúmyslně jsem zmanipulovala všechny své partnery, včetně tebe, takže vztah nemohl mít dlouhého trvání.“

Ianův pohled divoce přeskakoval z okurky na prostor za židlí a zpátky.

„Pořád mi uniká pointa,“ přiznal.

„Pointa je v tom, že pokud se někdo postaral, aby vztah zůstal v bezpečné zóně, tak jsem to byla já. Nikdy mi nehrozilo, že bych se mohla skutečně zamilovat, protože jsem si to podvědomě nepřála.“

„Velmi zajímavé,“ připustil chabě Ian, „ale…“

„Tuším, co chceš říct.“ Zvedla okurku, aby ho přerušila. „Chystáš se mě zeptat, proč se mi líbilo hrát při zdi. Co mě vedlo k tomu, že jsem udělala, co jsem mohla, aby se každý můj vztah rozpadl dřív, než mohl přerůst v něco hlubšího a intimnějšího.“

„No…“

„Odpověď teď díky tobě znám.“

„Výborně.“ Ian znovu vstal. „Jsem moc rád, že jsem ti mohl pomoct, ale vážně jsem nepřijel kvůli tvým soukromým problémům.“

„Opravdu si nechceš poslechnout, proč jsem je měla?“

„Na mou duši nechci.“ Statečně se přemáhal, aby se nepodíval ani na okurku, ani za její záda. „Musím vyrazit. Do ústavu je to daleko.“

„Kvůli mně nemusíte utíkat,“ ujistil Iana Ellis.

„Ellisi!“ Isabel se otočila na židli a usmála se na něho. „Nevěděla jsem, že jsi tady. Seznamte se. Ian Jarrow, můj bývalý kolega z ústavu. Ellis Cutler, můj nový klient.“

Nebylo nutné, aby dodávala, že Ellis je také jejím novým milencem. Z Ianova nervózního výrazu pochopila, že si to domyslel.

„Těší mě.“ Ellis pokývl a černá skla jeho brýlí vyslala zlověstné záblesky odraženého světla.

„Jsem rád, že jsem vás poznal.“ Ian couval, jako by se bál, že Ellis kouše. „Ozvu se ti, Izzy.“

„Měj se, Iane. Mrzí mě, že jsi přijel zbytečně.“ Znovu se lačně zakousla do okurky. „Pozdravuj všechny v ústavu.“

„Vyřídím.“ Ian se otočil a prchal pryč.

Isabel vzhlédla k Ellisovi. „Co tady děláš?“

Sledoval, jak dojídá okurku. „Napadlo mě, že si trochu odpočinu od Belvederových materiálů a naobědvám se s tebou, ale jak vidím, ty už jsi po jídle.“

Zadívala se na prázdný talíř a zbytky nakládané zeleniny. „To nic, mám pořád hlad.“

„Miluju ženy se zdravou chutí k jídlu.“ Ohlédl se po Ianovi. „Poslal ho za tebou Belvedere, aby se tě pokusil přivézt zpátky do ústavu?“

„Ano.“ Olízla si prsty. „Odmítla jsem a začala mu vysvětlovat, proč všechny moje dosavadní pokusy navázal s nějakým mužem, včetně jeho, kvalitní vztah, dopadly tak bídně.“

„Nesmírně zajímavé téma rozhovoru.“

„Ian si zřejmě myslel pravý opak.“ Zamračila se na dveře do haly, za nimiž Ian zmizel. „Tys ho vyplašil, Ellisi.“

„Neobviňuj z jeho překotného odchodu mě.“ Ellis se usadil na židli, kterou uvolnil Ian, odstrčil talíř s nedotčeným jídlem a usmál se na ni. „Odehnalas ho ty.“

„Protože jsem se s ním pokoušela rozebírat své dosavadní neúspěchy?“

„Pochybuju. Jeho útěk spíš souvisí se způsobem, jakým jsi pojídala okurku.“

Oba se zadívali na šťavnatou, vlhkou, na konci pěkně kulatou okurku, která zůstala na lanově talíři.

Isabel cítila, jak se jí do tváří hrne krev. Odkašlala si.

„Vypadá tak trochu jako…“ Zmlkla.

Ellis pochmurně přikývl. „Taky sis toho všimla? A snědlas ji do posledního sousta. Někteří muži by z toho mohli znervóznět.“

„Ale ty ne,“ konstatovala spokojeně.

25

Telefon zazvonil krátce po páté odpoledne. Isabel právě odcházela z poslední přednášky a přemýšlela nad večeří. Jídlo hraje v mém životě důležitou roli, napadlo ji, když kráčela přes parkoviště k autu.

„Haló!“ ohlásila se.

„Paní Wrightová? Tady Tom z veřejné úschovny.“

Znepokojeně přitiskla jednou rukou mobil k uchu a druhou šátrala po klíčích. „Něco není v pořádku? Za první dva měsíce jsem zaplatila v hotovosti, jak jste požadovali.“

Na druhém konci bylo chviličku ticho.

„Nechci vás zbytečně strašit, protože si myslím, že o nic nejde, ale právě jsem šel kolem vaší kóje a všiml jsem si, že na ní chybí zámek. Nezapomněla jste zamknout, když jste tady byla naposled?“

„Zaručeně ne. Víte jistě, že mluvíte o mé kóji?“

„Číslo G-15. Tady čtu, že patří vám.“

„Ano, je moje.“

„Vevnitř je spousta beden, asi s nábytkem. Nevypadá, že by něco chybělo, ale…“

„To se mi nechce líbit. Když jsem odcházela, určitě jsem zkontrolovala, že jsem na roletu zámek dala. Hned tam jedu. Budu u vás do deseti nebo patnácti minut. Hlídejte u mé kóje, dokud nedorazím.“

„Spolehněte se, ale jak jsem řekl, nezdá se mi, že by se něco ztratilo. Pravděpodobně jste jenom zapomněla zamknout.“

„Už jsem vám řekla, že nezapomněla. Počkejte na mě.“

Ukončila hovor, hodila příručku na sedadlo, posadila se za volant, strčila klíček do zapalování a vyrazila z parkoviště. Když odbočovala na výpadovku, vyťukala jednou rukou Ellisovo číslo. Ohlásil se po prvním zazvonění.

„Musím se cestou domů zastavit v úschovně,“ oznámila mu. „Volali, že jsou nějaké problémy s mou kójí.“

„Jaké problémy?“

„Hlídač tvrdí, že na ní chybí zámek. Domnívá se, že je všechno v pořádku, jenže já bezpečně vím, že jsem zamykala, když jsem naposled odcházela.“

„Zajedu tam,“ nabídl se okamžitě.

„Nemusíš, je to dost daleko. Úschovna je na téhle straně města. Zabralo by ti to aspoň dvacet minut a já…“

„Uvidíme se tam,“ trval na svém a přerušil hovor dřív, než stihla něco namítnout.

Dojela k rozlehlému areálu úschovny a zaparkovala hned u vjezdu. Na prostranství stála dvě další auta, otlučená dodávka a staré osobní auto.

Vystoupila a rázně kráčela po štěrku ke kanceláři. Za pultem nikdo nebyl. Malá cedulka hlásala, že se hlídač vrátí za pět minut.

Rozčílilo ji, že musí čekat, ale vzápětí si uvědomila, že mu víceméně přikázala, aby dohlédl na její věci, dokud nepřijede. Zamířila po cestičce ke své kóji.

„Vy jste paní Wrightová?“ Z mezery mezi dvěma dlouhými bloky na ni zamával šlachovitý muž s úzkým obličejem, částečně zastíněným štítkem šedé čepice. Na sobě měl šedou pracovní halenu s logem úschovny, která mu byla příliš široká, v ruce držel malou sportovní kabelu.

„Ano. Vy budete asi Tom.“

„Jo. Všechno je v pořádku.“

„Chci si kóji prohlédnout sama.“

„Říkám vám, že tam nic nechybí.“

„A co zámek?“

„Byl to omyl. Popletl jsem si čísla, to je všechno.“

„Když už jsem tady, přesvědčím se.“

Prošla kolem něho. Pod lodičkami na nízkých podpatcích jí skřípal štěrk.

„Jak je libo,“ zavrčel Tom a vlekl se za ní.

„Jestli se něco ztratilo, tak…“

Zastavila se před kójí připomínající garáž. Roleta byla stažená téměř k podlaze, ale těžký visací zámek, který si sama koupila, byl pryč.

„Někdo se ke mně vloupal.“ Shýbla se, uchopila držadlo a zvedala roletu. „Jestli se něco ztratilo, tak vaši firmu budu žalovat a přísahám, že vás to přijde draho.“

Jakmile vytáhla roletu do výše ramen, už nevydržela snášet napětí a proklouzla dovnitř.

V rozlehlém prostoru vládlo šero, ale spadl jí kámen ze srdce, když rozeznala obrysy velkých krabic a beden narovnaných uvnitř.

Sáhla po vypínači a rozsvítila.

První věc, kterou uviděla, byla nahá mužská noha vyčnívající za obalem, v němž se ukrývala pohovka.

„Někdo je uvnitř!“ vykřikla zděšeně. „Mám dojem, že je zraněný.“

Odhodila kabelku na zem a rozběhla se k ležícímu muži. Měl na sobě jenom boxerky, špinavé tričko a ponožky. Kolem jeho hlavy se rozlévala temná kaluž krve. Když k němu dolezla a dotkla se ho, zasténal.

„Zavolejte záchranku,“ přikázala.

Koutkem oka postřehla, že Tom sahá do kabely, ale nevytáhl z ní mobil.

Náhle pochopila, proč je muž na zemi jenom ve spodním prádle. Jeho uniformu na sobě měl hubený muž před kójí.

Prudce se vymrštila vzhůru. S hrůzou si uvědomila, že je v kóji uvězněná. Představovala snadný cíl a utéct nebylo kam. Se zpožděním zalezla za nejbližší bednu, i když jí bylo jasné, že tenké latě představují chabou ochranu před kulkou.

Než se připravila na to, že ve skladišti zemře uprostřed svého drahocenného nábytku, došlo jí, že falešný Tom nevytáhl z tašky pistoli. Přes bednu na něho sice neviděla, ale zaslechla cvaknutí zapalovače.

„Dobrotivý bože,“ vydechla.

Do koje vlétl podlouhlý předmět a narazil na zeď za krabicemi. Tlumenou ránu následovalo řinčení skla a zlověstné zasyčení. Na hromadě krabic vyšlehly plameny. Molotovův koktejl, blesklo jí hlavou.

Roleta zarachotila. Isabel pochopila, že ji Tom stahuje dolů. Zřejmě měl v úmyslu zamknout je i s hlídačem uvnitř.

Panika ji vyhnala z úkrytu za bednou. Už nemyslela na pistoli, kterou by mohl mít. Raději být zastřelena než uhořet.

Vyrazila k rychle se tenčícímu pruhu denního světla. Prostor se děsivou rychlostí plnil kouřem. Čip na stropě spustil požární poplach a pronikavá siréna ještě zvýšila Isabelino rozčilení a zmatek. Matně se rozpomněla, že kouř stoupá vždy vzhůru, padla na kolena a lezla po betonu. Její ruka se dotkla kabelky. Instinktivně sevřela dlouhá ucha.

Muži venku se mezitím téměř podařilo stáhnout roletu. Střemhlav se vrhla vpřed a klouzala po betonu. Mezi roletou a podlahou zbývalo už jen asi pět centimetrů. I kdyby se jí podařilo spodní okraj zachytit, bylo nepravděpodobné, že by roletu vytáhla nahoru. Na straně muže, který se ji snažil zavřít, byla větší tělesná síla i zemská přitažlivost.

Už zbývaly jen dva centimetry světla.

Byla tak blízko, že by mohla do škvíry vsunout prsty, ale hrozilo, že by jí je roleta rozdrtila. Nenapadlo ji nic jiného než vsunout pod okraj ucho kabelky. Vzápětí prakticky přestalo do kóje pronikat denní světlo.

Slyšela, jak se Tom potýká se zámkem.

„Doprdele,“ klel.

Věděla, co ho přivádí k bezmocnému vzteku. Nemohl provléknout zámek okem, protože ucho kabelky nedovolilo roletě dosednout až na zem. V rozrušení a spěchu si zřejmě nevšiml, že není zcela stažená.

Alarm nepřestával ječet. Krabice na druhém konci kóje olizovaly plameny. Kouř houstl. Isabel ze sebe strhla sako, přidržovala si ho před obličejem a dýchala přes látku.

„Seru na to.“

Zaslechla, jak o beton zazvonil kov, a uhodla, že muž ztratil trpělivost a vztekle zámkem mrštil o zem.

Dalším zvukem, který k ní pronikl, byly jeho kroky. Rychle se vzdalovaly.

Nemohla si dovolit déle čekat. Klekla si, vsunula ruce do mezery a vší silou zabrala. Roleta povolila a vylétla vzhůru. Kouř se zavlnil a tlačil se ven. Toma nebylo nikde vidět. Naštěstí asi přes hvízdání sirény neslyšel rachocení rolety.

Nasála do plic poměrně čistý vzduch a rychle se vrátila k nehybnému muži v kóji. Sevřela oběma rukama jeho zápěstí a škubla.

Po dvě nebo tři příšerné vteřiny se bála, že se jí nepodaří vytáhnout ho z kóje, ale ukázalo se, že beton je poměrně hladký. Jakmile mužem pohnula, mohla ho vléct dál jako těžké sáňky.

Cosi zamumlal, zavrtěl se a otevřel oči.

„Hoří!“ zakřičela. Už ho dostala skoro ven. „Musíme honem pryč.“

Zasténal a klekl si. Vzala ho kolem ramen a pomohla mu na nohy. Málem se zlomila pod jeho vahou, ale podařilo se jim dopotácet se do bezpečí štěrkové cesty. Tepovou frekvenci mám na maximu, napadlo ji. O důvod víc, proč být ráda, že jsem chodila do fitcentra. Můj cvičitel by na mě byl hrdý.

Zničehonic, jako by vyrostl ze země, před ní stál Ellis. „Podržím ho,“ nabídl se a podepřel zraněného muže. „Zavolal jsem policii. Jsou na cestě.“ V dálce zahoukaly sirény.

Zhluboka se nadechla svěžího vzduchu. „Ještě nikdy v životě jsem neměla takovou radost, že někoho vidím.“

„Vypadá to, žes měla situaci pod kontrolou.“ Usadil hlídače na zem. „Přesně jak jsem řekl Lawsonovi. Nervy ze železa.“

Chystala se ho zeptat, proč mluvil o jejích nervech s Lawsonem, ale zarazila se, když zahlédla bezvládnou postavu muže, který se ji a hlídače pokusil zamknout v hořící kóji.

„To je on,“ vyhrkla chraptivě. „Ten chlap nás chtěl usmažit. Jak jsi to věděl?“

„Řítil se pryč, když já jsem se řítil sem. Nějak se mi nezdál. Zeptal jsem se ho na tebe. Ani nezpomalil.“ Ellis pokrčil rameny. „Tak jsem ho pro jistotu složil. Vždycky se mu můžu dodatečně omluvit.“

„Žádný strach,“ ujistila ho. „Nebudeš se muset omlouvat.“

Sirény už byly blízko, ale Isabel věděla, že hasiči nedorazí včas, aby z plamenů zachránili její hříšně drahý a hříšně nepojištěný nábytek.

26

Ellis z výšky stoličky u kuchyňského pultu sledoval výjev, který se odehrával v obývacím pokoji. Leila, Farrell a Tamsyn se semkli kolem Isabel, která seděla na pohovce se Sphinxem na klíně.

„Jsem v pořádku,“ ujišťovala je snad posté. „Na mou duši. Dokonce ani nemám žádné popáleniny. A ten chudák hlídač, pravý Tom, taky ne.“

Isabelina sestra, švagr a kamarádka vpadli dovnitř pár minut poté, co se dozvěděli o událostech v úschovně, a dali jasně najevo, že přišli, aby se postarali o její pohodlí a bezpečí, a že Ellis do jejich úzkého kruhu nepatří. Během několika vteřin po jejich příchodu byl čistě odklizen stranou.

Nikdo z nich nevěděl a nejspíš je ani nezajímalo, že mu po zádech stále běhá mráz a že se mu hlavou s hlasitým vřískotem honí živé příšerné obrazy toho, k čemu málem došlo v kóji.

Díval se na Isabel, jak nepřítomně hladí Sphinxe a líčí, co se stalo. Byl zvyklý, že je vylučován ze společnosti ostatních. Sám si přece zařídil život tak, aby mohl udržovat odstup od situací plných emocí a důvěrností.

Je lepší stát mimo a ponechat si status nezúčastěné osoby, přesvědčoval sám sebe, ale právě když si říkal, že si nic jiného nepřeje, uvědomil si. že lže. Bylo pozdě, aby předstíral, že by mohl vyrazit za sluncem, jakmile všechno skončí.

„Díkybohu, že ten hlídač nebyl žádný obr.“ Leila se při té představě zachvěla. „Mohlo by se stát, že bys ho nedostala ven.“

Tamsyn zavrtěla hlavou. „Slyšela jsem, že když člověku stoupne adrenalin, dokáže neuvěřitelné věci.“

„Nicméně jsou jisté limity,“ poznamenal zachmuřeně Farrell. „Ten chlapík může děkovat své šťastné hvězdě, že má Isabel takovou kondici.“

Ellis trochu překvapilo, že nikdo z nich Isabel nevyčítá riziko, které podstoupila, když se vrátila do kóje, aby Toma zachránila. Studoval po řadě jejich tváře a pochopil proč. Všichni Isabelinu jednání rozuměli, protože by se za podobných okolností pokusili o totéž.

Jsou to slušní lidé, usoudil. Možná o mně nemají vysoké mínění, ale já bych jim všem poklepal na rameno.

„A co ten padouch, který založil požár a potom se pokusil tebe s hlídačem zamknout vevnitř?“ vyptávala se Tamsyn se znepokojeným výrazem na hezké tváři.

„Díky Ellisovi je ve vazbě,“ odpověděla Isabel. „Policista, který případ vyšetřuje, nám řekl, že ještě nepromluvil, ale je si jistý, že bude vypovídat.“

Farrell Ellisovi uznale pokývl, nenápadně se oddělil od skupinky a došel k pultu.

„Rád bych si s vámi venku nerušené promluvil,“ řekl tiše.

Ellis přikývl a vstal. Tušil, co bude následovat.

Vyšli na terasu a mlčky se opřeli o zábradlí. Ellis si nasadil brýle.

„Rád bych věděl, o co tady jde,“ začal konečně Farrell. „Moje manželka si o vás dnes ráno obstarala informace. Všechno nasvědčuje tomu, že jste řádný obchodník. Jenže já vám na to neskočím.“

„Měl jsem z vás takový pocit.“

Farrell k Ellisovi otočil hlavu. „Isabel nikdy nevedla to, čemu se říká normální život, ale také nikdy neměla podobné problémy jako teď. Hledal jsem rozumné vysvětlení, ale napadl jste mě jenom vy.“

„Já vím.“

„Pane Cutlere, kdo jste a proč se točíte kolem Isabel?“

Ellis zaváhal, ale pouze pár vteřin. Předem se rozmyslel, jak s Farrellem jednat.

„Máte tužku?“ zeptal se mírně.

Farrellova ruka automaticky zajela do náprsní kapsy pro zlaté pero. „Proč?“

„Dám vám jedno telefonní číslo. Je to soukromá linka jisté ženy. Jmenuje se Beth Mapstonová a vede velkou detektivní kancelář, která má pobočky v mnoha státech, včetně Kalifornie. Můžete si ověřit její totožnost a důvěryhodnost. Odpoví vám na všechny otázky týkající se mé osoby.“

Farrell svraštil obočí. „Jste něco jako vyšetřovatel?“

„Ano.“ Opřel se o sloupek a založil paže na hrudi. „Pracoval jsem na plný úvazek, ale teď jsem na volné noze. Mou hlavní činností je obchodní poradenství.“

Farrell zvolna vytáhl pero. „Zabýváte se nějakým případem tady v Roxanna Beach?“

„Ano.“

„Souvisí nějak s Isabel?“

„Pomáhá mi.“

„Blbost. Isabel o vyšetřování zločinů neví vůbec nic.“

„Něco vám prozradím. Isabel poslední rok poskytovala poradenské služby mně i dalším agentům. V terénu ovšem pracuje poprvé.“

„Svatý Josefe!“ Farrell si mnul spánky. „Nebavíme se, doufám, o analýze snů?“

„Ale ano.“

Farrell se ani nenamáhal skrýt své pochybnosti. „Chcete mi snad namluvit, že existují seriózní vyšetřovatelé, kteří k řešení zločinů využívají takové pitomosti, jako je lucidní snění?“

„Vím, že je to pro mnohé neuvěřitelné, ale…“

„Něčemu z toho věřím,“ přerušil ho Farrell, „ale ne všemu. Nejsem úplný idiot, Cutlere. Pohybuju se v obchodní sféře dost dlouho, vím, jak se točí peníze, a neušlo mi, že jich dost spolknou i různé podobně pochybné podniky. Vezměme si třeba Belvederův ústav. Zajímalo mě, z čeho ho financoval. Nikdy jsem nepochopil, proč zaměstnával Isabel a proč jí tak slušně platil, když neměla odborné vzdělání ani zkušenosti z výzkumu spánku. A vy mi teď tvrdíte, že pracujete pro detektivní kancelář, jejíž agenti používají věštecké sny jako vyšetřovací techniku.“

Ellis přikývl. „Lucidní sny, abychom byli přesní.“

Farrell střelil pohledem po maserati, potom si změřil Ellise od hlavy k patě, od kožených bot přes temně šedé kalhoty po temně zelenou košili. „Ta firma platí svým agentům dost, aby si mohli dovolit drahá auta a ručně šité košile. Vy nevypadáte jako obyčejný čmuchal, Cutlere.“

Ellis se usmál. Farrell se mu líbil stále víc.

„A Mapstonová si Isabel najímá, aby analyzovala sny jejích agentů?“

„Uhodl jste.“

„Znám jenom jeden zdroj, který má tolik peněz, že si může dovolit financovat tajný výzkum snů a královsky platit lidem za to, že řeší zločiny ve spánku,“ dokončil Farrell.

„Co můžu dodat?“ Ellis klidně pokrčil rameny. „Jde to z vašich daní.“

Než mohl Farrell odpovědět, pronikl k nim z domu Leilin hlas.

„Nepojištěný!“ skučela hlasitě. „Chceš říct, že nemáš uzavřenou žádnou pojistku? V tom skladišti musel být nábytek za pěkných pár tisíc.“

„Když jsem přišla o práci v ústavu, musela jsem omezit výdaje,“ zamumlala Isabel. „Za fitcentrum, pojištění…“

„Jak jsi mohla provést něco tak stupidního?“ útočila na ni Leila.

Ellis se odtrhl od sloupku na terase, otevřel domovní dveře a vešel dovnitř.

V obývacím pokoji Isabel pevně svírala Sphinxe v náruči a krčila se před výčitkami své sestry a kamarádky. Kocour měl uši přilepené k lebce na znamení, že mu takový projev rozbouřených citů není vhod.

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ oznámila Tamsyn každému, kdo byl v doslechu. „Jak můžeš být tak hloupá, že napřed uložíš v úschovně nábytek, který představuje menší jmění, a potom vypovíš pojistku?“

„Už jsem vám vysvětlovala, že jsem na ni neměla.“

Leila vyskočila z křesla. „Ale především, pro všechno na světě, proč jsi ho vlastně kupovala?“

„Ano,“ přidala se Tamsyn. „Jaký má smysl kupovat drahý nábytek, když nemáš dům, kterým by sis ho zařídila?“

Isabel zatvrzele mlčela.

Ellis už slyšel dost. Vykročil a narušil zónu vyhrazenou nejbližším osobám. Posadil se vedle Isabel a ochranitelsky ji objal.

„Nábytek byl pro dům, o kterém sní,“ vysvětlil. „Že mám pravdu, Isabel?“

„Ano,“ špitla.

A potom se poprvé od dramatických událostí v kóji rozplakala. Ellis jí položil dlaň na hlavu a přitiskl si její tvář k hrudí.

Zatímco mu Isabel stále vzlykala v náruči, měřil si Leilu, Tamsyn a Farrella. Mlčky očima jeden druhého pobízeli, aby ho ze zóny vytlačili, ale nikdo z nich se ani nepohnul.

Za hodinu už byla zase klidná. Ležela svinutá do klubíčka na pohovce a popíjela víno, které jí nalil Ellis. Do nohou ji příjemně hřálo Sphinxovo teplé mohutné tělo.

„Díky, žes mě jich zbavil.“

„Rádo se stalo,“ ozval se Ellis z kuchyně, kde připravoval večeři. „Taky jsem stál o špetku soukromí.“

„Myslí to dobře, ale jejich kázání o chybných finančních rozhodnutích mám za jeden den víc než dost.“

Ellis dal na vymaštěnou pánev čtyři krajíčky chleba. „Buď spravedlivá. Dnes jsi jim nahnala pořádný strach. Potřebovali nějak odventilovat šok a starosti. Nepojištěný nábytek byl ideální hromosvod.“

Viditelně na ni svým tolerantním přístupem zapůsobil. „Máš pro ně velké pochopení.“

„Ani ne.“ Potřel krajíčky hořčicí. „Jsem na tom podobně jako oni. Taky jsem umíral strachy o tebe. Málem jsem řval a kopal do zdi.“

„Ale jenom málem.“

„Protože mi dělá starosti spousta jiných věcí. Možná se k nim vrátím, až uzavřu tenhle případ.“

Otáčela sklenicí s vínem mezi prsty a sledovala hru světla v temně rudém nápoji. „Obávám se, že jsem posedlá nábytkem.“

„Nezapomínej, že mluvíš s chlapem, kterému je vyčítáno, že trpí obsesí. Osobně na posedlosti nevidím vůbec nic špatného. Především když jde o něco skutečně důležitého.“

Zachytila jeho pohled. „Nábytek pro mě byl velice důležitý. Koupila jsem si ho před pár měsíci. Jednoho dne jsem vešla do obchodu, uviděla ho a prostě ho musela mít. Abych ho zaplatila, vybrala jsem všechny peníze z. konta a na kreditní kartě se zadlužila až po uši.“

Položil na toasty plátky čedaru. „To vysvětluje tvoje momentální finanční problémy.“

Zamračila se. „Co o nich víš?“

„Vedu vyšetřování, pokud jsi zapomněla.“

„Počkej vteřinku, chceš tím říct, že ses šťoural v mých osobních financích?“

„Běžná rutina,“ ujistil ji až příliš nedbale.

„To mi nenamluvíš. Pravděpodobnější je, že jste se s Lawsonem báli, abych neprodala všechno, co jsem se dozvěděla o vaší činnosti, za nejvyšší nabídku, když jsem bez místa.“

„O té možnosti jsem se Lawsonovi nezmínil. Věděl jsem, že by znervózněl.“

„A co ty?“

„Já? Já jsem si nedělal žádné starosti.“ Otočil se po ní a pousmál se. „Jenže já tě znám mnohem líp než on.“

Pátravě si ho měřila. „Takže ti nikdy ani nepřišlo na mysl, že bych se mohla pokusit zpeněžit vaše tajemství, abych splatila své dluhy?“

Zavrtěl hlavou a dál se věnoval toastům. „Mysli si o mně, že jsem naivní prosťáček, ale bylo pro mě naprosto nepředstavitelné, že by mě mohla prodat žena, která mi radí číst zamilované románky a nejíst červené maso.“

„Dobrá úvaha.“ Lokla si vína a pomalu sklenici odložila. „Jak jsi to věděl?“

„Že sníš o vlastním domě?“ Sáhl po obracečce. „Nebylo tak těžké dát si dvě a dvě dohromady.“

„Existuje jenom v mých snech,“ přiznala, „ale už jsem v nich navrhla a zařídila každou místnost. Nábytek by se tam perfektně hodil.“

Přendal toasty na talíře. „Jednou ho budeš mít. A najdeš do něho i správný nábytek.“

„Myslíš?“

„Určitě.“

Vzal talíře s toasty a odnesl je ke stolku.

Spustila nohy na zem a posadila se zpříma. „Voní to slibně.“

„Jsem rád, že se ti vrací chuť k jídlu.“

Sáhla po jednom toastu a zakousla se do něho. „Ta hořčice je geniální nápad. Kde ses to naučil?“

V očích se mu mihl stín. „Tak mi je dělala maminka, když jsem byl malý. Občas jsem jí pomáhal. Je to vrchol mého kuchařského umění.“

Kousek odtrhla a nabídla ho kocourovi. „Můžeš je mně a Sphinxovi připravit, kdykoliv budeš mít náladu.“

Sledoval ji, jak jí, a smutek na jeho tváři se rozplynul.

„Platí,“ přikývl.

Telefon zazvonil, právě když dojedli. Zvedl ho Ellis. Isabel napjatě poslouchala a vyrozuměla, že se mu novinky vůbec nelíbí.

„To byl detektiv Conrad z místní policie, který byl pověřený vyšetřováním požáru.“

„To jsem pochopila.“ Oprášila si z prstů drobečky.

„Muž, kterého v úschovně zadrželi, se jmenuje Alben Gibbs. Jeho právník ho dostal z vazby do patnácti minut po zadržení. Před hodinou ho našli v jeho karavanu Zemřel na předávkování drogami.“

Vyschlo jí v ústech. „Kristepane.“

„Bydlel v kempu kousek za městem.“ Ellis si položil dlaně na stehna. „Nejspíš byl štěstím bez sebe, že ho pustili, a tak jel domů a stříkl si extra silnou dávku.“

Studovala jeho tvář. „Poněkud pohodlné vysvětlení. Co si myslíš ty?“

„Že to od samého začátku vypadalo na Scargilla. Najde zkrachovalé existence, zmanipuluje je, aby za něho odvedli špinavou práci, a pak se jich zbaví.“

„Jakou teorii zastává Conrad?“

„Přirozeně chce případ hladce vyřešit. Ukázalo se, že Gibbs nemá čistý rejstřík. Asi před třemi roky na objednávku založil požár. Detektiv se domnívá, že si ho někdo najal i dnes, ale že nemělo hořet ve tvojí kóji.“

„A kdo si podle něho Gibbse najal?“

Ellis pokrčil rameny. „Pravděpodobně zákazník, který se chtěl zbavit inkriminujících důkazů uložených v jiné kóji. Ale kvůli tobě a Tomovi plán nevyšel. Tom si všiml chybějícího zámku a zavolal ti. Věci se daly do pohybu, Gibbs propadl panice, Toma omráčil a schoval. Než mohl utéct, objevila ses na místě ty a vyptávala se, co se děje. A tak se pokusil zbavit i tebe.“

„A proč by si měl Gibbs vybrat právě mou kóji?“

„V tomto bodu si není Conrad zcela jistý, ale předpokládá, že byla blízko té, kterou měl Gibbs zničit. Asi počítal s tím, že pokud začne hořet u tebe, bude to vypadat jako nešťastná náhoda a nikoho nenapadne, že byl požár založen s úmyslem zničit důkazy.“

„To zní logicky.“ Opřela si kotníky o stolek a začala hladit Sphinxe, což byla zřejmě v poslední době její oblíbená činnost. „Tak to bychom měli Conradovu teorii. A teď se můžeme vrátit k našemu vlastnímu paranoidnímu, žalostně scestnému pohledu na případ. Proč by Scargill Gibbsovi poručil, aby zničil můj nábytek?“

„To bych taky zatraceně rád věděl,“ přiznal Ellis a vstal. Přešel k oknu a zadíval se ven. „Ale rozhodně se domnívám, že šlo o nábytek, ne o tebe. Bylas tam jenom proto, že ti zavolal Tom. Možná to měl být vzkaz pro mě.“

„Scargill ti tak naznačoval, že pokud nepřestaneš, mohl by jít po mně?“

„Možná.“

„Hm.“ Prohlížela si prsty u nohou. „Tak proč mě prostě nezabil? Nebo rovnou tebe?“

„Vysvětlení se jmenuje Jack Lawson.“

„Jasně. Ve hře je těžká vládní váha.“

„Přesně tak. Zatím si myslí, že mám vážné psychické problémy. Že to se mnou jde od událostí před několika měsíci pomalu, ale jistě z kopce a že to má neblahý vliv na mé sny. Pořád ještě věří, že je Scargill mrtvý.“

„Ovšem kdyby změnil názor…“

Ellis zatáhl závěsy a otočil se k ní. „Kdyby mě nebo tebe v průběhu vyšetřování zabili, pak by možná přiznal, že jsem měl celou dobu pravdu já, a nedal by si pokoj, dokud by nepřišel všemu na kloub. A má dost prostředků, aby Scargilla z jeho úkrytu vykouřil, ať už zalezl kamkoliv.“

„Chápu.“ Polkla. „Předpokládám, že Scargill to ví.“

„Moc dobře.“ Ellis se znovu otočil k oknu a jednou rukou se opřel o rám. „Gibbsova smrt znovu vyvolala otázku, která mně vrtá hlavou už dlouho.“

„Jakou?“

„Vždycky jsem přemýšlel, jak Scargill shání všechny chudáky, které potom zneužije. A jak je možné, že je umí tak dobře zmanipulovat. Krucinál, jestli je stále naživu, tak je mu všehovšudy dvaadvacet. Takové triky se nenaučíš, dokud nemáš něco za sebou.“

Zamyšleně bubnovala prsty o pohovku. „Těžko hádat, jak je vytipuje, ale pokud jde o motivaci, umím si představit, že všichni rádi udělají, cokoliv po nich bude chtít, pokud jim slušně zaplatí.“

„Možná chlápek jako Gibbs, který potřebuje peníze na drogy. Ale jiní ne. Například McLean, fanatik, který unesl svou manželku a věznil ji na odlehlém místě v horách. U několika dalších únosců jsem taky neměl dojem, že jsou pro ně peníze mimořádně důležité. Byli příliš ztraceni ve svých šalebných světech a věcem tak přízemním, jako jsou peníze, věnovali pramalou pozornost. Nikdo z nich nepožadoval výkupné. Všichni měli pro únos jiné důvody.“

Opřela si hlavu o pohovku. „Kam míříš, Ellisi?“

„Třeba mi v charakteristikách osob, které si vybírá, něco uniká. Potřebuju se na ně podívat z jiného úhlu.“

„Jakého?“

„Stejně jako si prohlížím potenciální investory a začínající podnikatele, než se rozhodnu, jestli budu jejich projekt financovat. Musím se přesvědčit, jestli mi neunikly nějaké souvislosti.“

Došel si pro kufřík a vytáhl z něj notebook.

„Já zatím projdu pár Belvederových zpráv,“ navrhla Isabel. „Znám jeho způsob práce. Mohla bych postřehnout něco, čeho sis ty nevšiml.“

„Dobrý nápad.“ Posadil se ke kuchyňskému pultu a zapnul notebook. „Začíná se mě zmocňovat nepříjemný pocit, jaký míváš, když víš, že jsi při lucidním snění přehlédla něco důležitého.“

27

O půl druhé hodiny později zaklapla Isabel složku, kterou studovala, a pohodila ji na konferenční stolek. Zabořila se do pohovky, sňala brýle a nepřítomně hladila těžké teplé kočičí tělo na klíně. Sphinx spokojeně předl.

„Šikovná podnikatelská dušička by mohla vydělat jmění, kdyby práce starého pána prodávala jako lék proti nespavosti,“ prohlásila. „Tak velice si přál, aby ho vědecký svět bral vážně, že psal tím nejnudnějším, nejúnavnějším a nejakademičtějším stylem, jaký si vůbec umím představit.“

„Měl jsem stejný dojem, když jsem se jeho materiály probíral,“ souhlasil Ellis nepřítomně, s pohledem upřeným na monitor.

„Našels něco?“ zeptala se.

„Snad. Řekl jsem ti, že všichni únosci byli aspoň jednou trestaní?“

„Ano.“

„Nejméně tři z nich strávili jistou dobu v jakémsi Brackletonově nápravném zařízení někde na Středozápadě. Právě se snažím zjistit, jestli v záznamech nejsou další. Chvíli to potrvá.“

„Ale Scargill přece využíval osoby, které žily na různých místech. Nepocházely ze stejné oblasti, dokonce ani státu.“

„To je pravda. Ale není nic neobvyklého, že přeplněný nebo špatně financovaný vězeňský systém předá odsouzené do jiného státu, aby si odsloužili trest tam.“ Stiskl několik kláves. „Je možné, že všichni prošli stejným zařízením.“

„Ti tři tam byli současně?“

„Ne.“ Nespokojeně mlaskl. „Všichni tam seděli poměrně nedávno, ale ani dva z nich v přesně stejné době. Bohužel je vyloučené, aby se tam potkali. Bylo by to až příliš snadné. Ovšem jestliže je spojuje pobyt ve stejné věznici, možná se mi podaří najít i další souvislosti.“

Isabel ho pozorovala. Držení těla prozrazovalo naprosté soustředění. Bylo už dost hodin a zatím se nechystal vrátit na noc do hotelu. Hodlal snad přespat u ní? Pokud ano, nezmínil se o tom. Byla si jista, že by si takovou poznámku zapamatovala.

Lenošivě dál hladila Sphinxe. „Tahle pracuješ vždycky? Nacpeš si do hlavy všechny informace o zločinu, navodíš si stav lucidního snění a snažíš se proniknout do jádra problému?“

„Jo.“ Ťukl na enter, vstal a důvěrným způsobem zakroutil ramenem. „Na účinnější metodu jsem nepřišel. Co ty?“

„Mám stejný postup. Proto bylo tak frustrující pracovat pro tajemné klienty doktora Belvedera.“ Nasadila zničený výraz. „Nikdy se mi nepodařilo získat všechny informace, které jsem potřebovala pro opravdu kvalitní analýzu. Někdy jsem musela improvizovat.“

„Tvůj výkon je brilantní, i když neznáš celý kontext,“ pochválil ji. „Nedivím se Lawsonovi, že tě chce získat pro Frey-Salter.“

Usmála se. „K tomu nedojde. Myslíš, že se mnou podepíše zákaznickou smlouvu, až zjistí, že úmysl otevřít si vlastní poradnu je z mé strany smrtelně vážný?“

„Nic jiného mu nezbude,“ ujistil ji Ellis škodolibě. „Můžeš si diktovat podmínky. Radím ti, abys mu účtovala nejvyšší sazby. Beth to dělá taky.“

Drbala Sphinxe za ušima. Předl hlasitěji a měla pocit, že se kočičí tělo v jejím klíně rozehřálo a ztěžklo. „Ráda ho poslouchám.“

Ellis si kocoura pozorně prohlížel. „Myslíš, že mají kočky sny?“

„Kdo ví? Pokud přistoupíme na tradiční freudiánský výklad, že sny jsou formou naplnění tužeb nebo způsobem, jak prožít představy, které v bdělém stavu potlačujeme, nepřipadá mi to pravděpodobné. Koneckonců, kočky si dělají, co chtějí. Nemají problémy s potlačenými představami.“

„Prosté jednají na základě svých vnitřních kočičích pohnutek,“ doplnil ji Ellis.

Přikývla. „Podobnou úvahu bych uplatnila u klasické jungiánské teorie. Jung tvrdil, že sny jsou produktem kolektivního nevědomí vytvářejícího různé archetypy a metafory.“

Ellis neodtrhával pohled od kocoura. „Neumím si představit kočku, která by se zatěžovala archetypy a metaforami.“

„Potom tady přirozeně máme moderní neuropsychology. Někteří se domnívají, že zvířata mají sny, zatímco jiní jsou přesvědčení, že snění je kognitivní funkce, která se rozvíjí souběžně s rozvojem a zvětšováním mozku. Poukazují na skutečnost, že je málo důkazů svědčících o tom, že sny se zdají novorozencům, a tvrdí, že velmi malé děti mají jen nevýrazné sny. Podle nich se sny stávají dramatičtějšími a souvislejšími teprve věkem. Tato myšlenka vede ke spekulaci, že mozkům zvířat schází pro snění kognitivní schopnosti.“ Láskyplně Sphinxe pohladila. „Alespoň pro to, co si pod pojmem snění představujeme my.“

„Takže sny jsou čistě lidská záležitost?“ prohodil Ellis.

Sphinx dotčeně mávl ohonem, ale nenamáhal se otevřít oči.

„Možná.“ Isabel ho pro změnu podrbala u kořene ocasu. „A je tady i další skupina neuropsychologů, kteří horlivě razí aktivačně syntetickou hypotézu. Podle ní jsou sny pouhými výsledky náhodných signálů vysílaných ve spánku z nejprimitivnější části mozkového kmene. Úkolem mozku je organizovat veškeré podněty, dokonce i ve spánku, a tak se snaží spojit podstatné body nesmyslných signálů do souvislých, byť i podivných nebo bizarních obrazů.“

Ellis rozhodně zavrtěl hlavou. „Tak tuhle teorii já neberu.“

Zahihňala se. „Já taky ne.“

„Sečteno a podtrženo, pořád nevíme, jestli se zvířatům sny zdají, nebo nezdají.“

„Ne. My toho dokonce spoustu nevíme ani o povaze lidských snů.“ Nakrčila nos. „Vezmi si například oneironauty.“

„Zvláštní, že to říkáš.“ Ellis zhasl lampu u pohovky. „Já vím o jednom, kterého bych si právě teď moc rád vzal.“

V místnosti to zajiskřilo. Isabel zatajila dech. Ruka, kterou hladila Sphinxe, jí ztuhla. Svět jako by se zpomalil a nabyl důvěrně známou snovou podobu.

„Chtěli jsme pracovat,“ vypravila ze sebe.

„Oba potřebujeme přestávku.“ Ellis zvedl Sphinxe z jejího klína a postavil ho na zem. „Jdi se projít, bráško.“

Kocour po něm střelil nepřátelským pohledem, vztyčil ocas a odpochodoval ke kuchyni.

Isabel se tělem rozlévalo horko.

Ellis si k ní přisedl, sňal jí brýle a položil je na zprávu, kterou prostudovala jako poslední. Párkrát zamrkala, zaostřila a pohladila ho po tváři.

Pomalu, s rozmyslem ji políbil, přinutil pootevřít ústa a přejel jí špičkou jazyka po spodním rtu. Tiše zasténala, objala ho a natočila se tak, aby se oběma ňadry přitiskla k jeho hrudi.

Stáhl jí pulovr přes hlavu a rozepnul podprsenku. Neobratně zápasila s knoflíčky jeho košile. Prsty se jí třásly.

Padl po zádech na pohovku a strhl Isabel s sebou. Jednu nohu nechal na podlaze, druhou ohnul v koleně a uvěznil ji mezi svými stehny. Zalehla ho po celé délce těla. Náhle byla zcela nahá.

„Vyprávěj mi své sny,“ zašeptal s ústy na jejím hrdle. „Ty, v nichž jsme se milovali.“

Stěží dýchala. „Co chceš slyšet?“

Sklouzl jí dlaní po páteři až k hýždím. „Chci vědět, co jsem s tebou v tvých snech dělal.“

Horkou vlnu, která ji zalila od hlavy k patě, nevyvolala vášeň. Ještě nikdy v životě se tak nestyděla.

Chce, abych mu líčila detaily svých erotických představ.

Tušila, že ho nezajímají kostýmy, do kterých ho oblékala. Hlavou jí zavířily útržky snů. Nenacházela slova. Nedokázala by o žádné scéně hovořit nahlas.

„Dotýkal jsem se tě takhle?“ Obkreslil linii mezi oběma půlkami.

Hlava jí padla na jeho hruď. „Ellisi.“

„Nebo tohle?“ Zajel prsty hlouběji. „Stačí, když mi budeš šeptat odpovědí do ucha.“

„Mmm.“ Musí existovat svůdnější, rafinovanější odpověď, jaká by se hodila pro Tanečnici tanga, ale Isabel bohužel rychle ztrácela schopnost souvisle myslet, natož pak mluvit.

„A co tohle?“ Pronikl jedním prstem dovnitř a něžně ji dráždil. „Ellisi.“

„Mám to brát jako ano?“

Přes kalhoty cítila jeho mohutnou erekci. Sáhla dolů, rozepnula zip a vzala jeho úd do dlaně. Dech se mu výrazně zrychlil.

Přitiskla rty k jeho uchu. „Jednoznačné ano.“

„Povídej dál,“ vyzval ji chraptivě. „Jak sis všimla, reaguju na povzbuzování velmi kladně.“

„Nemohla jsem si nevšimnout.“ Stiskla ho pevněji. „To je příjemné.“

„A co říkáš teď?“

„Ano.“

„A teď?“

„Ano, ano.“

A potom mu vyprávěla o svých snech.

O něco později jí on popsal svoje.

28

Ellis se vynořil z koupelny a vešel do obývacího pokoje, kde Isabel stále ležela na pohovce s žinylkovým přehozem přes zadeček. Zívla, otevřela oči a sledovala ho mezi řasami. „To už je ráno?“

„Zdaleka ne.“ Dopnul si kalhoty. „Čtvrt na dvanáct.“

„Tím lépe, protože jsem vyčerpaná.“

„Já se taky právě necítím na maraton.“ Připomněl si, že na něho čeká práce, ale bylo těžké překonat příjemnou tíhu, která se mu usadila v těle. „Dovol mi malou poznámku. O svých nočních představách jsem si vždycky myslel, že obsahují jisté náročné gymnastické prvky, ale ve srovnání s tvými jsou pouhou procházkou v parku.“

„Haha.“ Samolibě se usmála, zaujala pohodlnější pozici a stáhla si přehoz přes nahé tělo. „Pár tvých jsem právě vyzkoušela a mám dojem, že minimálně týden bych nezvládla ani lehkou procházku.“

Prohlížel si ji od elegantně klenutých chodidel po rozcuchané vlasy. Byla tak neuvěřitelně sexy, když před ním ležela, stále ještě malátná po milování. Ve vzduchu se mísily vůně jejich vášní. Cítil, že se mu vrací erekce.

Sklonil se a poklepal jí na rameno. „Pozitivní je, že jsme oba pětky a měli bychom být schopni vysnít řadu zajímavých pozic a technik.“

„Zatím znáš chabou polovinu,“ upozornila ho s předstíranou stydlivostí. „Ještě jsem tě ani nezačala oblékat.“

Rozesmál se. „Ty mě chceš příště napřed obléct?“

„Počkej, až uvidíš kostýmy, které jsem ti navrhla.“

„Kostýmy?“ Probudila v něm zvědavost.

„To nic.“ Vstala, svázala si přehoz nad ňadry, zlehka políbila Ellise na ústa a loudala se do koupelny. „Ve vhodnou chvíli ti všechno vysvětlím.“

„Dobře. Jsem přizpůsobivý.“ Kochal se pohledem na její boky, kterými cestou do předsíně svůdně pohupovala. „Pokud ovšem k modelům, které jsi vymyslela, nepatří kožená pouzdra pro mužské orgány nebo různé prostřihy. Nemám rád ani jedno ani druhé.“

Vrhla po něm pohled plný dráždivé nevinnosti a smyslných příslibů. „Nech se překvapit,“ poradila mu a zmizela v chodbě.

Usmál se a vychutnával důvěrnost, která pro něho byla něčím novým. Nejspíš by ho mělo znepokojovat, že v něm klíčí majetnické sklony, ale teď se jimi nechtěl zabývat.

Přešel k blikajícímu monitoru a přelétl pohledem údaje, které během jejich milostných hrátek našel speciální vyhledávač.

Brackletonovo nápravné zařízení se objevilo ještě třikrát. Tep se mu zrychlil vzrušením.

Slyšel, jak se otevírají dveře od koupelny. „A máme to,“ oznámil přes rameno. „Gibbs, McLean a další prošli stejnou věznicí. Nebyli tam spolu, ale nemůže jít o pouhou náhodu.“

Isabel si zavazovala pásek u županu. „Co z toho vyvozuješ?“

„Zatím nevím, ale ukazuje to na souvislost, jakou jsem zoufale potřeboval.“ Svezl se na židli a začal bušit do kláves. „Škoda že jsme to nevěděli dřív.“

„Co dál?“

„Prověřím všechno, co má něco společného s Brackletonem, a doufám, že narazím na užitečnou stopu.“

Zívla do dlaně. „A já mezitím projdu zbytek Belvederových poznámek.“

O hodinu a půl později vzala z kupy poslední desky. Sphinx, uvelebený znovu v jejím klíně, zastříhal ušima.

V deskách bylo pět listů papíru zaplněných krouceným pavoučím rukopisem Martina Belvedera. Na jedné stránce ji udeřil do očí výraz zranění hlavy.

„Ellisi?“

„No?“ Neodtrhl pohled od monitoru.

„Neříkals mi, že Scargilla krátce po výbuchu přijali do nemocnice s těžkým zraněním hlavy?“

Nyní zpozorněl a bleskurychle se otočil na židli.

„Říkal. Proč?“

Zvedla papír, který právě začala pročítat. „Tohle vypadá na poznámky o případu oneironauta, který ztratil schopnost lucidního snění pátého stupně. Po úrazu hlavy.“

Ellis seskočil ze stoličky a byl u Isabel dřív, než domluvila. „Je tam nějaké datum?“

Prolétla další stránky. „Ne. Možná proto skončily desky až na dně krabice.“

„Můžeš mi kousek přečíst? Určitě rozluštíš Belvederovy hieroglyfy podstatně rychleji než já.“

„…osoba si stěžuje, že před zraněním mívala pravidelně lucidní sny. Po úrazu je popisuje jako útržkovité, nekontrolovatelné a velmi tíživé. Použití výrazu ‚nekontrolovatelné‘ naznačuje, že osoba byla před zraněním zvyklá své sny ve značném rozsahu řídit…“

Přeskočila několik dalších vět a pokračovala:

„…požádal o osobní konzultaci. Přinesl k posouzení záznamy pěti posledních snů…“

„Dobře, už víme, že jde o muže,“ poznamenal Ellis vzrušeně. „Pokud je to Scargill, pak to vypadá, že zranění hlavy, které utrpěl, mu narušilo schopnost lucidního snění. Musel být zoufalý, když požádal o pomoc Belvedera.“

„Za kým jiným měl jít? Nezapomínej, že ho znal osobně. Starý pán ho vytipoval a jako první rozpoznal jeho možnosti.“

Ellis pochodoval po místnosti a nepřítomně si mnul zraněné rameno. „Předpokládám, že tě Belvedere k žádnému případu úrazu hlavy nepřizval?“

„Ne. Něco tak nezvyklého bych si určitě zapamatovala.“

Přikývl. „Možná pochopil, že je Scargill nebezpečný, a nechtěl tě vystavit ohrožení.“

„Jestli viděl v Scargillovi hrozbu, proč se neobrátil na Lawsona?“

„Starý doktor B. byl vyhlášený excentrik a tajnůstkář, který si všechno nechával pro sebe. Kromě toho, jak jsi mi ho sama popsala, pro něho byly důležité jenom jeho výzkumy. Scargill pro něho představoval zajímavý objekt.“

„V tomhle ohledu ti rozhodně nemůžu odporovat.“

Vrátila se k poznámkám a začala nahlas číst:

„…záznamy snů vypovídají o trvalém strachu z pronásledování a neschopnosti pronásledovateli uniknout. Přirozeně se jedná o běžný námět vyskytující se v mnoha snech, ale v tomto případě se objevuje několik výrazně odlišných prvků. Nejnápadnějším je obraz obrovské červené tsunami…“

Zarazila se uprostřed věty. „Počkej, na sen s tsunami se pamatuju. Doktor B. mi předal část záznamu a zeptal se mě, jestli mám nějakou teorii, co by mohla vlna znamenat.“

Ellis se zastavil a vrazil ruce do kapes. „A dál?“

„Přirozeně jsem chtěla znát kontext,“ odpověděla s nádechem sarkasmu. „Neposkytl mi takřka nic, z čeho bych mohla vyjít, pouze přiznal, že jde o oneironauta, který má problém dosáhnout pátého stupně. Usoudila jsem, že záznam snů pochází od někoho z okruhu klienta číslo jedna.“

„Jednoho z Lawsonových mužů.“

„Vzpomínám si, že jsem se ptala, jestli není možné, že ve snu jde spíš o blokaci než pronásledování. Vyslovila jsem domněnku, že tsunami je obraz, který si oneironautova mysl vytvořila, aby mu zabránila dostat se na pátý stupeň.“ Mávla rukou. „Jenže bez širšího kontextu jsem důkladnější analýzu vypracovat nemohla.“

„Vsadím se, že muž s poraněnou hlavou je Scargill a že je taky anonymním klientem číslo tři. Všechno do sebe zapadá.“

Notebook zapípal.

Ellis byl dvěma dlouhými kroky u pultu a zadíval se na monitor. Spokojenost z něho doslova tryskala.

„Holka zlatá, tak dnes v noci jsme se konečně hnuli z místa,“ zašeptal.

Sešoupla těžké kocouří tělo na pohovku a vyskočila. „Cos zjistil?“

„Šest mužů zapletených do zločinů, které Scargill zinscenoval, nejenže sedělo v Brackletonu, ale všichni dokonce za příslib předčasného propuštění souhlasili s účastí na experimentu, který v ústavu probíhal.“

Isabel se naklonila, aby si mohla přečíst slova na monitoru. „Projekt využíval kombinaci technik vedoucích ke změně jednání a meditací. Pokusné osoby si při něm měly osvojit návyky, které jim pomůžou zvládnout stresové situace v běžném životě.“

Ellis pevně sevřel jednou rukou pult. Jeho tvář vyjadřovala napětí a odhodlání. „Ale pořád ještě nic neukazuje, že Scargill měl s brackletonským ústavem nebo s tímhle projektem něco společného.“

Isabel si založila ruce v bok. „Takže dalším krokem bude vypátrat něco víc o onom projektu.“

Po čtvrthodině surfování spustil Ellis znechuceně prsty z klávesnice.

„Slepá ulička. Projekt byl před rokem a půl oficiálně ukončen pro nedostatek financí. Zbytek záznamů je pryč.“

„Říká se, že jakmile něco vyvěsíš na internet, nemůže to zmizet definitivně,“ namítla Isabel.

„Možná ne, ale já se k těm údajům nedostanu. Znám své hranice. Jsem zatraceně dobrý oneironaut a slušný kapitálový investor, ale žádný internetový génius. Potřebujeme některého z Bethiných expertů a výdaje mi musí schválit Lawson.“ Podíval se na hodinky. „V Severní Karolíně teď mají tři ráno. Zavolám mu a podám mu hlášení.“

„Víš jistě, že ti pomůže?“ zapochybovala. „Neříkals, že je silně proti tvému vyšetřování?“

„Je,“ připustil nevzrušeně Ellis, „ale dluží mi menší laskavost. Za pár hodin mu brnknu.“

„Takže se trochu prospíme?“

„Ty se trochu prospíš,“ opravil ji. Vzal ji kolem krku a políbil. „Já budu ve spánku usilovně pracovat.“

29

Vešel do pokoje pro hosty, zavřel za sebou dveře a zhasl. Do stavu lucidního snění se mu vždycky snáze přecházelo ve tmě. Nejspíš proto, že si tuto schopnost osvojil za nekonečných, skličujících nocí po smrti rodičů. Oneironautský talent, který se u něho v té době rychle rozvíjel, mu poskytoval útočiště. Naučil se vytvářet sny, v nichž mohl přechodně zapomenout na svou osamělost a úzkost.

Posadil se na kraj postele, zul se a lehl si na záda. Pár minut soustředěně myslel na nejrůznější zlomky informací, které doposud nashromáždil, a snažil se oprostit od předchozích hypotéz a závěrů. Předpokladem úspěšného řešení případu pomocí lucidního snění byl ničím nezatížený pohled z nového úhlu. Mysl nesměla být ve spánku spoutána stejnými pravidly logiky jako v bdělém stavu.

Lawson byl přesvědčený, že k pátému stupni lucidního snění je zapotřebí talent pro autohypnózu. Beth se zase domnívala, že jde o jistou formu aktivní meditace. Martin Belvedere dospěl k závěru, že se jedná o nadpřirozené schopnosti.

Ať měl pravdu kdokoliv z nich, Ellis ovládal velmi dobře umění dostat se na rozhraní mezi světy bdělosti a snění, kde mohl řídit a kontrolovat průběh snu a zároveň zůstat otevřený podnětům z podvědomí, což bylo v bdělém stavu zcela vyloučené.

Když cítil, že je připraven, zavřel oči a nasedl na horskou dráhu.

Vozík se dává do pohybu. Zvolna, nezadržitelně stoupá do závratné výše a vynáší ho na samý vrchol dráhy. Je jediným pasažérem. Zvuk navíjejícího se řetězu působí jako monotónní bubnování, které ho stahuje do hlubin snění.

Cvak, cvak, cvak…

Vláček dospěl do nejvyššího bodu. Sedí na prvním sedadle, takže se mu naskýtá ničím nerušený pohled do bezedné propasti. Na okamžik tam zastaví a hledí na koleje, které se spirálovitě propadají do tmy.

Vozík přepadá dolů. Svět se rozplynul a on se vrhá do světa svých snů.

Isabel se svinula do klubíčka v rohu pohovky, přikryla si bosé nohy okrajem županu a naslouchala tichu v pokoji pro hosty. Zhasla všechna světla s výjimkou lampičky na stolku. Za pár minut na ni padla ospalost, ale mozek jí pracoval na plné obrátky.

Z kuchyně se vynořil Sphinx, důstojně přešel přes pokoj, vyškrábal se na pohovku a položil si svou těžkou hlavu Isabel do dlaně.

„Ahoj, kluku,“ pozdravila ho šeptem.

Přitiskl se k jejímu boku a zavřel oči. Když ho poškrábala za ušima, nahodil motor. Předl tak mohutné, že zřetelně zachytila vibrace v jeho těle.

„Naše životy se po smrti starého pána změnily, viď? Zaručeně tě nikdy ani nenapadlo, že bys mohl přijít o své teplé místečko v ústavu. Já jsem si taky myslela, že si tam pobudu. Proto jsem si nakoupila nábytek a začala se poohlížet po domě. Tak už to na světě chodí.“

Kocour zastříhal ušima, ale oči neotevřel.

Dál ho nepřítomně hladila a vzpomínala, jak ji probudil té noci, kdy doktor Belvedere zemřel. Dovolila myšlenkám volně se zatoulat až k otřesu, který zažila, když otevřela dveře a našla bezvládné tělo.

Otevřela dveře…

Vztáhla ruku a zhasla poslední svítidlo v pokoji. Žárovky v lampě nad vchodem žhnuly, ale mezerami v závěsu pronikalo jen přízračně rozmazané světlo. V průběhu posledních hodin se musela mlha nad mořem převalil i na pevninu a zahalit dům do svých cárů.

Tehdy otevřela dveře kanceláře a našla tělo…

Zdržela se v duchu u toho okamžiku a pak z náhlého popudu zavřela oči a přivolala kočár, kterým se vždy nechávala odvézt do snů.

Jako vždy čeká nad schody. Dlouhá sukně večerních šatů i pelerína se lehce nadouvají ve větru. Je půlnoc a do tmy září pouze okna prázdného sídla za jejími zády.

Kočár slyší dřív, než ho spatří. Klapot kopyt a drkotání kol po kamenném dláždění jsou stále hlasitější a vytvářejí důvěrně známý rytmus.

Elegantní černá zlacená ekvipáž se z noci vynoří jen jako temný stín. Na kozlíku nesedí kočí, ale koně znají cestu.

Povoz zastaví před schodištěm. Schází dolů a počítá schod za schodem. Padesát, čtyřicet devět, čtyřicet osm, čtyřicet sedm…

Když dospěje na poslední, dveře kočáru se otevřou. Nastoupí. Dveře za ní zapadnou. Kočár se dává do pohybu a odváží ji do snů.

Vozíky se řítí dolů, prolétnou úžlabím, prudce zabočí a vpadnou do první scény. Snaží se postřehnout každičký detail, protože si uvědomuje, že jeho mysl ve snu poskládala dohromady obrazy a údaje, které do ní před chvílí uložil.

Ze zkušenosti ví, že ve snu mají události i věci jinou váhu než v bdělém stavu. Nepatrná podrobnost, bezvýznamná za denního světla, zde může nabýt velkého významu.

Jak vozíky prolétají snovou krajinou, pozorně si ji prohlíží. Vidí Lawsona sedět za jeho velkým, takřka prezidentským stolem. Pleš se mu leskne ve světle lampy. Sahá po telefonu.

„Hned se ti budu věnovat,“ říká. „Musím zavolat Beth.“

Vozíky se mihnou kolem výjevu, opíší pár smyček a unášejí ho dál.

Znovu Lawson. Právě zavěsil telefon. „Beth říká, že osobně prověřila údaje v počítači nemocnice. Tělo omylem vydané pohřebákům patřilo Scargillovi. Nechala provést test DNA na základě vzorku krve, kterou mu pří příjmu odebrali. Příčinou smrti bylo zranění hlavy. Zřejmě na něho při explozi dopadl trám nebo jiný těžký předmět…“

Vozíky nechají výjev za sebou, opíšou další kličku a padají dolů mezi změť kolejí. Adrenalin v krvi mu stoupá.

Kočár zabočí do úzké uličky. Po obou stranách se tyčí temné kamenné domy. V některých oknech se svítí. Zachytí obrysy lidí, kteří se pohybují uvnitř. Jedna postava se otočí a dívá se na ni. Poznává Gavina Hardyho. Má na sobě své oblíbené lasvegaské tričko.

Vidí, že sedí u karetního stolku. Někdo je po jeho boku, známá postava s orlím nosem, jasně modrýma očima a divokou bílou hřívou.

„Ahoj, Isabel,“ mává na ni vesele Gavin. „Konečně jsem zase v Las Vegas. Koukej, kdo je tu se mnou. Starý pán osobně. Jenže ten mizera mě nevidí. Tak co je jinak nového? Má zatraceně šťastnou ruku, a když si mě nevšímá, třeba bych mu mohl nějakou kartu vyfouknout.“

Kočár míjí další okno. Nahlédne do místnosti a spatří Martina Belvedera zhrouceného na stole. Dveře do kanceláře jsou zavřené. Právě když jede kolem, se otevřou. Nestojí v nich ona, ale Randolph, Usmívá se.

„Po otcově smrti nastanou v ústavu velké změny,“ oznamuje. „Už žádné citronové jogurty.“

Dál ve snu hledí do místnosti a uvědomuje si, že se dívá do zdánlivě bezedné studnice noci.

Slyší cinkání postrojů a kovové cvakání podkov o dláždění. Kočár se dává znovu do pohybu, ale než scéna odpluje, zahlédne za Randolphem pohyb. Není na místě činu sám. Předkloní se, aby druhou osobu lépe rozeznala, ale tma v chodbě je příliš hustá.

Kdesi v dálce volá Půlnoční milenec její jméno. Vytrhne ji z transu…

„Isabel…“

Probrala se ze snění tak prudce, že vyrušila Sphinxe. Podrážděně máchl ocasem.

„Ellisi?“ Posadila se a setřásla ze sebe omamné zbytky lucidního snu.

„Omlouvám se, srdíčko.“ Pohyboval se ve tmě a šátral po lampě, aby mohl rozsvítit. „Netušil jsem, že spíš.“

„To nic.“ Spustila nohy na podlahu a zastrčila si vlasy za uši. „Měla jsem sen.“

„Vážně? Normální, nebo ten náš?“ vyptával se zvědavě.

„Lucidní. V hlavních rolích vystupovali Gavin Hardy a Martin Belvedere. A co ty? Byl jsi úspěšný?“

„Ano, ale jestli mám pravdu, pak je problém ještě zapeklitější, než jsem si původně myslel.“ Usadil se do houpacího křesla. Byl viditelně rozčilený, ale ovládal se. Pohled měl chladný a ostrý. „Vydal jsem se do snu hledat obrazy Scargilla a mužů z experimentu v Brackletonu, které využíval. Jenže ve scénách, které se mi stále vracely, nevystupoval ani on, ani vězňové.“

„Cos viděl?“

„Lawsona. Seděl za stolem s telefonem v ruce. Buď mluvil s Beth, nebo se jí chystal volat.“

„Pokračuj.“

„Sděluje jí všechno. Zůstává jeho spolupracovnicí, i když teď právě mají partnerské problémy. Bez ní nemůže vést žádné vyšetřování.“

„Brzdi, jsi na mě moc rychlý.“

Ellis si bezděčné masíroval levou dlaní pravé rameno. „Pokud Scargill opravdu zinscenoval vlastní smrt, jak se domnívám, pak musel před velkým finále rozlousknout jeden opravdu tvrdý oříšek.“

„Jaký?“

Ellis spustil ruku a pokrčil rameny. „Potřeboval vědět, jestli Lawson uvěří v jeho smrt, nebo ne. Aby se mohl cítit bezpečný, musel najít způsob, jak mít přehled o dění ve Frey-Salteru i potom, až zdánlivě zemře.“

Domyslela jeho vysvětlení do důsledků. Šla z nich hrůza.

„Myslíš, že má u Lawsona komplice?“ vypravila ze sebe nervózně. „Někoho, kdo mu donáší?“

„Je to docela reálná možnost. Využívá ostatní, když je potřebuje, ale nechce, aby znali příliš mnoho.“

„A jak podle tebe mohl zajistit, aby se dozvěděl, že mu Lawson na jeho plán skočil?“

„Jistý si nejsem, ale nemůžu se zbavit dojmu, že vzkaz v mém snu naznačoval prastarou metodu. Napíchl Lawsonův supermoderní, superchráněný hi-tech telefon.“

Na pár vteřin ztratila řeč. „Ale to by znamenalo, že kdykoliv jsi s Lawsonem mluvil…“

S kamennou tváří přikývl. „A kdykoliv Lawson mluvil s Beth, ho Scargill mohl odposlouchávat.“

Zastrčila si dlaně do rukávů. „Vyznal se v počítačích natolik, aby to svedl? A co příležitost? Mohl jen tak napochodovat k Lawsonovi do kanceláře a hrát si s jeho telefonem?“

„Popravdě řečeno, pochybuju, že Scargill byl takový machr. Zaručeně byl mistr na počítačové hry, ale nikdy jsem si nevšiml, že by se intenzivně zajímal o software, který Lawson využíval pro výzkum a analýzy snů. A Lawson o něm nikdy nehovořil jako o technickém géniovi.“

„Takže z toho plyne?“

Ellis stiskl rty. „Že u Lawsona byl někdo, kdo dokázal napíchnout chráněný telefon, měl k tomu příležitost a možná měl i motiv.“

„Jaký motiv?“

„Lásku.“

Isabel okamžitě pochopila a zalila ji hrůza. „Katherine Ralstonová.“

„Přesně tak. Domnívám se, že ji využil i k tomu, aby v nemocnici vyměnila úmrtní záznamy. A potom ji zavraždil.“

Zachvěla se. „Máš zcela jistě pravdu. To je opravdu velký problém.“

„Ovšem mám i jednu dobrou zprávičku,“ ozval se Ellis po krátkém mlčení.

„A jakou?“

„V posledních dnech jsem byl při rozhovorech s Lawsonem hodně opatrný, protože jsem nechtěl, aby si myslel, že jsem se z údajné posedlosti Scargillem zbláznil úplně. Neví o podezření, které ve mně vyvolal požár tvojí kóje, a neměl jsem zatím příležitost informovat ho o experimentu v Brackletonu.“

„Jenže ses mu svěřil, že Gavinovu smrt nepovažuješ za normální nehodu,“ připomněla mu.

„Ovšem on mi nařídil, abych se do toho nepletl, že Beth bude sledovat policejní vyšetřování, a po čase mi oznámil, že se nenašel jediný důkaz, který by svědčil o tom, že Gavina někdo srazil úmyslně.“

Zhluboka se nadechla. „Okay. Předpokládejme, že Scargill má v Lawsonově telefonu štěnici, ale že stoprocentně ví pouze to, že tě sem Lawson vyslal, abys mě přetáhl do Frey-Salteru.“

„Je to chabá útěcha, ale pořád lepší než nic. Jedno je zatraceně jisté. Nemůžu riskovat a podávat Lawsonovi hlášení, dokud ho nedostanu z jeho kanceláře. Totéž platí o Beth. Jsou jedna duše a jedno tělo.“

„Ale zjevné ne v posteli.“

„Rozešli se jen dočasně. Dříve nebo později se dají zase dohromady.“

Položila dlaň na Sphinxovu širokou hlavu. „Nicméně tentokrát potrvá delší dobu, než se Beth k Lawsonovi vrátí, protože mu nemůže odpustit, že jí byl před několika měsíci nevěrný.“

„Prosté porušil základní pravidlo jejich vztahu.“

Snažila se nedat na sobě znát, co si myslí. „Řekls to, jako kdybys ty sám takové pravidlo nikdy nepodepsal.“

„Já bych v první řadě do tak nenormálního vztahu, jako je ten jejich, nikdy nešel, natož abych pro něj vymýšlel pravidla.“

Usmála se. „Život je někdy složitý. Možná zacházím příliš daleko, ale jak moc Beth zuřila, když se dozvěděla o Lawsonově nevěře?“

„Hrozně. Byla nepříčetná vzteky.“

„Tak nepříčetná, že by se mu chtěla pomstít?“ nadhodila.

Ellis se napřed zatvářil pobaveně, jako by otázce zcela nerozuměl. Vzápětí zvážněl.

„Naznačuješ, že by se Beth mohla se Scargillem spřáhnout, aby se Lawsonovi pomstila?“ zeptal se, jako by se potřeboval ujistit, že správně pochopil, kam Isabel míří.

„Jen tak mě to napadlo.“

Hodnou chvíli eventualitu zvažoval ze všech stran, ale nakonec zavrtěl hlavou. „Ne. I když pomineme jejich dlouholetý, byt mírně ujetý vztah, potřebují se jako profesionálové. Musí těsně spolupracovat, přestože spolu teď nespí. Funguje to tak přes třicet let. A navíc, Beth je možná vzteklá, ale ne mstivá. Neumím si představit, že by byla schopna takové křivárny jen proto, že jí tak hloupě zahnul.“

„Ty je znáš. Já ne,“

Seděl zpříma s prsty mezi stehny. „Nicméně je to zajímavá úvaha. Měla mě taky napadnout, ale nestalo se Máš dobrý postřeh.“

Pochvala ji potěšila. „Dík. Vím, že se musím ještě hodně učit, ale určitě jsem za rok, kdy jsem pracovala pro Lawsona a pro tebe, z vyšetřování zločinů hodně pochytila.“

„Myslíš, že máš detektivní nadání?“

„Pevně doufám. Je to podstatně lépe placená profese než třeba operátorka horké linky.“ Přitáhla si župan pevněji k tělu. „Teď je řada na mně. Chceš si poslechnout můj sen?“

Opřel se. „Spusť.“

„Připouštím, že nemám zkušenosti s navozováním vyšetřovacích snů, ale prošla jsem řadou tvých, a usoudila jsem, že za pokus nic nedám. A o jedné osobě z případu toho vím mnohem víc než ty.“

„Mluvíš o Gavinu Hardym?“

„Ne. Dnes jsem si nechala zdát o Martinu Belvederovi.“

Ellis sevřel opěrky křesla a čekal, co přijde.

S rukou na Sphinxově hlavě mu oznámila: „Možná byl zavražděný.“

Ani se nepohnul. Viděla na něm, že její hypotézu posuzuje, a byla napjatá, jestli ji odbude mávnutím ruky.

„Z čeho vycházíš?“ zeptal se.

„Ze dvou věcí. První je Sphinx.“

Sklouzl pohledem na kocoura. „Pokračuj.“

„Dveře Belvederovy pracovny byly zavřené, když jsem ho nalezla mrtvého, ale Sphinx byl na chodbě.“

„Počkej, nenašlas ho celého roztřeseného před svou pracovnou?“ rozpomínal se.

„Ano. Mohl volně pobíhat po ústavu, ale zásadné se snaží šetřit energii. Svou vlastní.“

„Taky jsem nenabyl dojem, že by holdoval náročnému pohybu.“

„Rozhodně ne, i když si často vyrazil na výlet za mnou. Rád se odpoledne vyhříval na sluníčku na mém parapetu, ale jinak trávil většinu času u Belvedera v kanceláři.“

Povzdechla si. „Obávám se, že starý pán ho měl raději než kteréhokoliv člověka, vlastního syna nevyjímaje. Ovšem podstatné je, že by nikdy nezavřel dveře, když se Sphinx někde toulal.“

„Ani kdyby u sebe někoho měl a nechtěl, aby rozhovor kdokoliv vyslechl?“ nadhodil Ellis.

Zaváhala. „V tom případě možná ano, ale jakmile by návštěva odešla, nechal by dveře zase otevřené.“

„Pokud nedostal infarkt dřív, než došel ke dveřím.“

„Jistě. A je tu ještě jeden důvod, proč se domnívám, že byl zavražděný. V odpadkovém koši vedle stolu nebyl kelímek od jogurtu.“

„Čím je tak důležitý?“

„Doktor B. za mnou přišel kolem půlnoci popovídat si o snu, který jsem právě analyzovala. Přinesl si citronový jogurt. Právě ho otevřel. Zbožňoval ho. Ale když jsem ho později našla, nebyl v koši prázdný kelímek. Ani lžička. Nezaregistrovala jsem to, protože jsem byla v šoku z jeho smrti. Rozčileně jsem volala sanitku a pokoušela se ho oživit. Až dnes se mi vrátil obraz prázdného koše ve formě bezedné studny.“

„Co myslíš, že se s kelímkem stalo?“

Nadechla se. „Vzkaz ve snu jsem si vyložila tak, že někdo pravděpodobně vstříkl do jogurtu jed, který doktora zabil, a později se vrátil, aby odstranil důkazy.“

Chvíli seděli mlčky.

„Léky,“ přerušil ticho Ellis.

„Ano.“ Zachvěla se. „Doktor Belvedere zemřel na infarkt, ale pitva nebyla provedena. Co když někdo použil lék, který vyvolal zástavu srdce? Existuje řada přípravků, které mají při chybném dávkování takový účinek. Ovšem průměrný člověk by pravděpodobně nevěděl, jak s jejich pomocí spáchat vraždu.“

„My nemáme co do činění s průměrným vrahem.“ Ellis stáhl koutky dolů. „Scargill se mohl ve Frey-Salteru dostat k silným přípravkům, které se tam ověřovaly, a zároveň se dozvědět, jak s nimi zacházet.“

Zachytila jeho pohled. „Ve snu ležel starý pán zhroucený na stole přesně tak, jak jsem ho našla. Dveře se otevřely, ale místo mě vešel Randolph.“

„Který toho o lécích na spaní ví zaručeně dost,“ doplnil Ellis.

V duchu znovu probírala svůj sen. „Mám dojem, že s ním byl ještě někdo, ale neviděla jsem ho jasně.“

„Tvoje mysl se zřejmě snažila zapojit do snu i Scargill a, který do případu také patří, ale protože nevíš, jak vypadá, nemohl být jeho obličej zřetelný.“

„To zní logicky,“ připustila. Vysvětlení ji zcela neuspokojovalo, ale nezapomínala, že už sice analyzovala řadu snů z míst zločinu, ale poprvé si sama nějaký navodila. Scházely jí zkušenosti. Rozehnala pochybnosti, protože nic jiného momentálně dělat nemohla. „Co dál?“

„Zítra se vypravím do ústavu. Trochu se tam porozhlédnu a povyptávám.“

„Mohla bych jet s tebou,“ nabízela se horlivě. „Vyznám se tam.“

„Ne. Chci se tam pohybovat, aniž by někdo věděl, kdo jsem a co tam dělám. Navíc máš zítra svou první přednášku o tvůrčím snění a seznamovací večírek pro účastníky semináře Kylerovy metody.“

Zasténala. „Na obojí jsem dočista zapomněla. Asi bych tam neměla chybět, jinak by Farrell pořádně vyváděl.“

Ellis se podíval na hodinky. „Potřebuju se vyspat. Vrátím se do hotelu, na chvilku se natáhnu a brzy ráno vyrazím.“

Chvíli si dodávala odvahu. „Můžeš spát tady, jestli chceš.“

Věnoval jí svůj sexy úsměv. „Chci.“

30

Isabel trvala na tom, že mu před odjezdem připraví snídani. Seděl u kuchyňského pultu a pochutnával si na každém soustu. Chvíli se divil, proč jsou míchaná vajíčka, žitný chléb a sójové klobásky tak dobré, než mu došlo, že je do kategorie vybraných lahůdek pozvedla Isabelina společnost.

Nejsem zvyklý snídat se svými partnerkami, uvědomil si, zatímco žvýkal chléb a pozoroval Isabel, jak krmí Sphinxe. Kdysi dávno si stanovil pravidlo, že nikdy u žádné nezůstane až do rána. Zdržet se na snídani byl krok, který nechtěl nikdy učinit, stejně jako nikdy neodkládal černé brýle. Tušil, že by ho žena mohla v denním světle vidět jinak, možná by zahlédla tu stránku jeho osobnosti, kterou se snažil ukrývat. Možná by se i ona jevila jinak jemu. Co kdyby byl v pokušení opustit bezpečnou zónu?

Jenže s Isabelou už vkročil na neprozkoumanou půdu. Díval se na ni a lámal si hlavu, co si o snídani ve dvou myslí ona. Teď však na takovou otázku rozhodně nebyla příhodná doba.

„Cestou tě vysadím u centra,“ nabídl se. „Měl bych být zpátky, než skončí večírek. Zase tě vyzvednu.“

Přestala si dolévat čaj. „Jenže to bych zůstala bez auta a budu se muset zajet převléknout na večírek,“ namítla.

„Sbal si tašku a vezmi si ji s sebou.“ Nabral na vidličku trochu vajíček.

„Ellisi…“

„Miláčku, já se o tebe dnes nechci bát. Budu klidnější, když budu vědět, že jsi mezi lidmi, které znáš.“

Ohromeně na něho pohlédla a potom se zamyslela. „Včera jsi tvrdil, že mi žádné nebezpečí nehrozí, protože kdyby se mi cokoliv stalo, začal by Lawson znovu vyšetřovat Scargillovu smrt,“ připomněla mu.

Sevřel se mu žaludek, ale podařilo se mu udržet klidný výraz. „Je to moje pracovní teorie a jsem přesvědčený, že je správná, ale nechci nic riskovat. Beth a Lawson jsou momentálně mimo hru, protože jim nesmím volat. Ochranu bych ti mohl zajistit až zítra nebo pozítří. Tak dlouho nemůžu nechat vyšetřování ležet. Slib mi, že zůstaneš v Kylerově centru, dokud se nevrátím.“

Isabelina tvář sice neprozrazovala valné nadšení, ale přikývla. „Slibuju.“ Zamířila do ložnice. „Sbalím si převlečení na večer.“

Když šla kolem něho, uchopil ji za zápěstí. „Díky.“

Zjihla. „A ty mi zase slib, že budeš opatrný.“

Snídat s milenkou není jediná nová zkušenost, kterou jsem poznal až vedle Isabel, napadlo ho. Nové je také mít někoho, kdo si o mě dělá starosti.

„Slibuju.“

Když o chvilku později vjížděli do města, nad silnicí stále visela mlha, která se přivalila v noci od moře.

„Potřebuju si vzít z pokoje pár věcí,“ oznámil Ellis Isabel. „Hotel mám při cestě. Skočím si nahoru a pak tě odvezu do centra.“

„Jasně.“

Parkoviště před hotelem Seacrest bylo skoro prázdné. Zastavil s maserati kousek od vchodu, vystoupil a natáhl se pro kufřík.

Když obcházel zepředu auto, napadlo ho, jestli Isabel nebude nepříjemné, když ji s ním lidé uvidí tak brzy ráno. I tomu nejtupějšímu vrátnému bude jasné, že spolu strávili noc, ale než se jí stihl zeptat, jestli na něho nechce počkat ve voze, rozepnula si bezpečnostní pás a otevřela dveře. Nezdá se, že by ji trápilo, co si o ní pomyslí hotelový personál, usoudil a z nějakého důvodu ho to potěšilo.

Vzal ji za ruku a společně vešli do hotelové haly.

Recepční, podle jmenovky na saku Jared, k nim se zájmem vzhlédl, když procházeli skleněnými dveřmi, ale Isabel pouze zdvořile pozdravil pokývnutím hlavy a obrátil se k Ellisovi.

„Dobré ráno, pane Cutlere,“ pozdravil zvesela. „Pozdě v noci přijel váš obchodní partner. Dal jsem mu pokoj proti vašemu, jak si přál.“

Ellis vycítil Isabelino napětí a lehce jí stiskl loket, aby ji varoval.

„Díky, to od vás bylo laskavé.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl Jared.

Ellis vedl Isabel ke schodišti. Byla rozčilená, ale vydržela mlčet do prvního patra.

„Jaký obchodní partner?“ zeptala se.

„Určitě ne Scargill.“

„Jak to víš?“

„Protože je příliš mazaný, aby se na mě osobně vyptával v tak malém hotelu. A už vůbec nemluvě o tom. že by se vydával za mého obchodního partnera.“

„Poslal za sebe některého bývalého vězně?“

„Nemyslím. Tipoval bych na amatéra, jako jsi ty.“ Otevřel kufřík a vytáhl z něj pistoli. „Ale my staří profíci neradi riskujeme.“

Vytřeštěnýma očima zírala na zbraň, ale neřekla nic.

„Zůstaň tady, dokud se nepřesvědčím,“ přikázal jí.

Došel ke dveřím proti svému pokoji, s pistolí u stehna se postavil tak, aby nebyl vidět v kukátku, a rázně zaklepal.

„Snídaně,“ ohlásil.

Zaslechl kroky a věděl, že se muž v pokoji dívá na chodbu. Pak zarachotil bezpečnostní řetěz.

Dveře se otevřely.

„Ale já jsem si nic neobjednal…,“ začal Dave Ralston. Když uviděl Ellise, ohromením otevřel pusu.

„Jen klid,“ chlácholil ho Ellis a vpadl do pokoje dřív, než se Dave vůbec mohl vzpamatovat z šoku. „Pozornost podniku.“

Dave civěl na pistoli. Brada se mu roztřásla strachy, ale pak v něm zvítězila zlost a vzdor.

„Chcete mě zabít jako mou sestru?“ zaútočil na Ellise.

„Takové otázky nemám rád.“ Ellis uložil pistoli zpátky do kufříku. „Neexistuje na ně dobrá odpověď.“

31

První Isabelinou reakcí byla nezměrná úleva. Ellis měl pravdu, mužem v pokoji nebyl ani Scargill, ani žádný z bývalých trestanců. Potom spatřila zlost a nejistotu v Davově tváři a zjihla. Nejraději by ho přitiskla k srdci a pochovala jako malé dítě.

„Ellis mi řekl o Katherinině smrti, Dave,“ oslovila ho. „Je mi to moc líto.“

Strnule seděl v křesle u stolku. Když před chvílí vešla do pokoje, měla dojem, že má v úmyslu zachovávat formální postoj, ale jakmile vyslovila jméno jeho mrtvé sestry, trhl sebou a nepřátelsky si změřil Ellise, který se opíral o stěnu.

Ellis mu pohled vrátil přes neproniknutelný štít tmavých skel.

„Ano, já vím, že podezíráte Ellise.“ Isabel přistoupila k desce, na níž stál kávovar, vzala konvici a napustila do ní vodu z kohoutku nad malým dřezem. Nutně potřebovala kávu. Vybavení, které nabízel hotelový pokoj, se jí nelíbilo, ale chtěla zmírnit napětí a ze zkušenosti věděla, že nejrychlejší způsob, jak dosáhnout uvolnění, je nabídnout jídlo nebo pití. „Ale ujišťuji vás, že on ji nezabil.“

„Jak to víte?“ vybuchl.

Alespoň s ní mluví. To byl pokrok. „Protože ho dobře znám. Určitě lépe než vy. Ellis není typ, který by zabíjel chladnokrevně, a už vůbec ne ženy.“

„Jak si tím můžete být jistá?“ dorážel na ni.

Ohlédla se po Ellisovi. Nepokusil se zapojit do rozhovoru. Měla pocit, že se spokojil s rolí pozorovatele a nechá s Davem jednat ji. Pro něho jsme párek amatérů, ale každý přece musí jednou začít, dodávala si sebevědomí.

Zatímco připravovala kávu, zvažovala další postup.

„Ellis je oneironaut pátého stupně,“ oznámila Davovi. „Předpokládám, že víte, co to znamená.“

Uhnul pohledem. „Katherine mi povídala, že ve Frey-Salteru probíhala spousta divných pokusů a analýz snů. O pátém stupni taky něco říkala.“

„Aha.“ Zapnula kávovar.

„Znamená to něco?“ zabručel Dave.

„Ani ne. Jenom se mi potvrdila má předtucha, že s vámi sestra mluvila o své práci.“

„Byli jsme dvojčata,“ připomněl jí.

„Jistě. Chtěla jsem říct, že já pracuju pro stejnou agenturu. Jako poradkyně.“

„Vážně?“ Tvářil se pochybovačně. „A v čem jim radíte?“

„Specializuju se na interpretaci lucidních snů, které mají osoby jako například Ellis. Pravděpodobné jsem v minulém roce analyzovala i sny vaší sestry. Jistě to nevím, protože na záznamech, které jsem dostávala z Frey-Salteru, nikdy nebylo uvedeno jméno.“

„Co vy vlastně jste? Senzibilka?“

„Zabývám se poradenstvím,“ opakovala trpělivě. „Podstatné je, že jsem rozebírala velký počet Ellisových snů, a proto ho znám natolik dobře, abych vás mohla ujistit, že kdyby před časem někoho chladnokrevně zabil, určitě bych to ze záznamů jeho snů vyčetla.“

„Blbost,“ zavrčel pohrdlivě. „Proč by vám měl vykecat sen, který by ho usvědčoval?“

Poslouchala, jak káva odkapává do konvice.

„Jestliže v určitém časovém rozpětí provedete analýzu většího počtu lucidních snů jedné osoby, nutně poznáte její povahu a sklony.“

„Ale?“ Dave vyslal k Ellisovi další podezíravý pohled. „A co když si dává bacha na to, co do záznamů napíše?“

„Pokud by Ellis své sny takříkajíc cenzuroval, aby z nich odstranil jakékoliv náznaky násilného činu, poznala bych, že něco nesouhlasí.“ Pokrčila rameny. „Připouštím, že bych možná neuhodla, co přesně vynechal, ale určitě by mi neušlo, že se pokouší něco skrývat.“

„To jste tak dobrá?“

Usmála se. „Jsem taky oneironaut pátého stupně. Věřte mi, Dave, Ellis vaši sestru nezabil, naopak se pokouší vypátrat jejího vraha.“

Dave zarytě mlčel, ale bylo vidět, že se jí podařilo nahlodat jeho podezření.

Konvice byla plná. Vytáhla ji z kávovaru a nalila nápoj do dvou šálků s logem hotelu.

„Zkusme se na to podívat z jiného úhlu,“ navrhla, když nesla kávu Davovi. „Proč si myslíte, že Katherinu zabil Ellis?“

Automaticky si od ní vzal hrnek, ale ruka se mu tak třásla, že se málem polil.

„Mohla zjistit, že vynáší z Frey-Salteru tajné informace a prodává je. Možná zabil i jejího milence.“

V pokoji se rozhostilo ohromené ticho. Isabel čekala, jestli se Ellis neohradí, ale dál mlčel a tvářil se ještě znuděněji, bylo-li to vůbec možné.

Při jednání s příslušníky mužského pohlaví je občas zapotřebí přímo nadlidské trpělivosti, připomněla si v duchu a takřka násilím vrazila druhý šálek do ruky Ellisovi. Zamračil se, ale nechal si ho.

Otočila se k Davovi. „Ellis nezabil ani ji, ani jeho.“

„Co vám Katherine prozradila o svém příteli?“ ozval se náhle Ellis.

„Jmenoval se Vincent Scargill,“ odpověděl Dave neochotně. Ellis přikývl.

„To souhlasí.“

„Udržovali svůj poměr v tajnosti. Prý se bála, že by ji Lawson vyhodil, kdyby na to přišel. Tvrdila, že v takových případech přijde o místo vždycky žena. Ve Frey-Salteru se to už stalo, když se sám velký Lawson zapletl se svou zaměstnankyní. Jakmile se s ní rozešel, přinutil ji, aby přešla jinam.“

Ellis se ušklíbl. „Souhlasím, že Katherine mohla mít po této epizodě jisté obavy, ale nevěřím, že by Lawson z Frey-Salteru vyhodil nějakou pětku. Má jich málo.“ Napil se a pomalu spustil ruku se šálkem. „Dave, poslechněte si mou verzi. Jsem přesvědčený, že Scargill nezemřel, ale postaral se, aby si to všichni mysleli. Potom se tajně ozval Katherine a přemluvil ji, aby napíchla Lawsonův telefon. Když to udělala, umlčel ji.“

Dave přeskakoval pohledem z Ellise na Isabel. Pochopila, že konečně začal poslouchat a přemýšlet o tom, co mu říkají.

„Proč by Katherine měla riskovat a dávat Lawsonovi do telefonu štěnici? Byl to její šéf a práce ji bavila.“

„Práce ji bavila, ale Scargilla milovala,“ upozornil Dava Ellis. „Předpokládám, že jí namluvil nějakou báchorku. Mohl třeba tvrdit, že jsem lotr a že potřebuje důkaz, který by předložil Lawsonovi. Požádal ji o pomoc.“

Dave prudce položil šálek na stůl. „To všechno jste si mohl jenom vymyslet. Chci jasné důkazy, že mluvíte pravdu.“

Ellis zaváhal. „V bytě vaší sestry jsem něco našel. Ukážu vám to.“

Sklonil se ke kufříku. Dave vylekaně sevřel opěradla křesla a chystal se vyskočit.

„Nic se neděje,“ uklidňovala ho Isabel. „Nevytáhne pistoli.“

„A co teda?“ Dave nespouštěl z kufříku oči.

„Tohle.“ Ellis vyndal z velké obálky časopis. „Ležel v jejím obývacím pokoji. Něco se mi na něm nezdálo, ale nevěděl jsem přesně co, jenom jsem cítil, že tam nezapadá. Nepřišel jsem na to ani při lucidním snu.“ Vrhl ironický pohled po Isabel. „Asi mi scházel kontext. Ovšem moje podezření, že je časopis nějak důležitý, ještě zesílilo.“

„Tohle jste ukradl u ní v bytě?“ Dave vytrhl časopis Ellisovi z ruky, obrátil ho a pár vteřin nevěřícně zíral na titulní fotografii.

Isabel mu pohlédla přes rameno, a když uviděla snímek kobry, otřásla se. „Brr. Had.“

Dave zvedl oči k Ellisovi. „Kde přesně jste to našel?“ zeptal se takřka zoufale.

Než mu Ellis odpověděl, odložil k Isabelinu překvapení tmavé brýle.

„Na podlaze. Kousek od místa, kde ležela Katherine. Zarazilo mě, že to byl jediný výtisk tohoto časopisu. Nebyla na něm přelepka předplatitele, a tak jsem usoudil, že si ho koupila na stánku. Zajímala ji zoologie? Nikde v bytě jsem nenašel přírodovědecké knihy nebo časopisy.“

„Doprdele,“ vypravil ze sebe Dave. Nedokázal odtrhnout pohled od kobry, jako by ho hypnotizovala. „Doprdele,“ opakoval přiškrceným hlasem.

Ellis ho pozorně sledoval. „Odpovězte mi, Dave. Co vás tak zaujalo? Časopis, nebo had?“

„Ta kobra.“ Davovo ohromení pozvolna přerůstalo v zlost. „Je to symbol jeho avatara.“

„Můžete mi to vysvětlit?“

Dave opatrně, jako by se bál, že ho had uštkne, odložil časopis na stolek. „Katherine hrála na internetu fantasy hru, do jaké se můžou současné zapojit tisíce osob.“

„Pokračujte,“ pobízel ho Ellis.

„Probíhala v různých městech a hráči měli různou moc a schopnosti. Soutěžili o vládu v jednotlivých čtvrtích. Každý měl svého avatara.“

„Avatar je zosobnění hráče v kybersvětě?“ zeptala se Isabel.

„Tak něco.“ Dave stále zíral na kobru. „Hráči propůjčují svým avatarům povahu, vlastnosti nebo třeba zlozvyky, jaké se jim zlíbí. Vybírají taky symboly a obrazce pro jejich praporce a standarty. Víte, jako měli středověcí rytíři.“

„Ty hry lidem umožňují dát průchod potlačované stránce jejich osobnosti,“ poznamenala Isabel znepokojené.

„Asi jo,“ přisvědčil Dave. „Měla to být strategická hra, ale dost hráčů se do ní nechá úplně vtáhnout. Jako by se pohybovali ve světě, který vytvořili. Připomíná to nekonečný lucidní sen.“

Isabel si všimla, že Ellis nesouhlasně zvedl obočí, ale zdržel se poznámek. Obrátila se k Davovi.

„Četla jsem o syndromu počítačových her. Někteří je nehrají, aby vyhráli, ale aby měli nějaký život. Přes svého avatara navazují vztahy s jinými hráči.“

Dave ztěžka polkl. „Někteří je fakt prožívají. Katherine jí úplně propadla asi před třemi měsíci.“

„Po Scargillově smrti,“ upřesnil Ellis.

Dave přikývl. „Domlouval jsem jí, že to přehání, ale nedala si říct. Scargillovi hru ukázala, když spolu chodili. Taky se do ní zapojil. Byla to jedna z věcí, co podnikali spolu. Mám dojem, že pokračovat ve hře pro ni byl způsob, jak si udržet vzpomínku na něho. Pár týdnů před svou smrtí…“ Hlas se mu zlomil.

„Co se stalo, Dave?“ zeptala se Isabel.

„Najednou byla veselejší. Skoro jako dřív. Měl jsem radost, že se dostává z deprese. Napadlo mě, že si možná našla někoho jiného.“

Ellis zpozorněl. „Zeptal jste se jí?“

„Samozřejmě. Řekla, že nového kluka nemá, ale že je na tom mnohem líp. Do telefonu mi nechtěla prozradit nic bližšího, ale slíbila, že se všechno dozvím, až se uvidíme.“ Zvolna vydechl. „Už nikdy jsem ji neviděl. O dva týdny později ji zabili.“

Isabel ho zlehka pohladila po rameni. Chvíli nikdo z nich nepromluvil, až konečně Ellis natáhl ruku a vzal časopis ze stolku.

„Díky, Dave. Potvrdil jste mi některé z mých domněnek a poskytl mi užitečné informace. Teď vám řeknu, co vím a co si myslím, že vím.“

Davovi poskakoval ohryzek na krku, ale ovládal se. „Poslouchám.“

„Některé z informací, které vám sdělím, jsou vlastně tajné,“ upozornil ho Ellis. „Alespoň Lawson je za takové považuje. Jenže vy už teď o Frey-Salteru víte víc, než byste správně měl, takže si z toho nebudu dělat hlavu. V každém případě máte právo být informován o tom, co se děje.“

„Chtěl jste říct o tom, co vy si myslíte, že se děje,“ opravil ho Dave.

Ellis zkřivil rty. „Ovšem. Co si myslím já. A já to vidím následovně.“

Stručně shrnul Davovi události a fakta. Pokud mohla Isabel soudit, nevynechal nic.

„Všichni až na mě jsou přesvědčení, že Scargill zemřel,“ uzavřel. „Domnívají se, že trpím obsesí a že pronásleduju mrtvého, ale podle mé hypotézy je pořád naživu.“ Ukázal na kobru. „A vy jste mi právě poskytl další důkaz pro mou verzi případu.“

Dave byl viditelně v šoku. Těžce dopadl do křesla. „Pořád nerozumím, jak by mohl ten časopis něco dokazovat. Katherine si ho pravděpodobně koupila jako památku na Scargilla, protože symbolizoval něco, co je spojovalo.“

„To je možná důvod, proč ho koupila, ale ne, proč jsem ho našel na podlaze. Nezapomínejte, Dave, že ležel kousek od Katheriny. Vsadím se, že ho stihla popadnout těsně přeci tím, než byla zastřelena. Když ji zasáhla kulka, pustila ho, a proto na něm nebyla krev.“

„Copak by si Scargill nevšiml vlastního avatara?“

„Časopis ležel titulní stránkou dolů, když jsem ho našel,“ vysvětloval Ellis. „Předpokládám, že Scargill fotografii vůbec nezahlédl.“

Dave časopis studoval, jako by se snažil přečíst polozapomenutou řeč, kterou by mohl dešifrovat, pokud by se plně soustředil. „Policie říká, že byt vypadal, jako kdyby v něm řádili lupiči.“

„Pokud je má teorie správná, obrátil ho Scargill vzhůru nohama, aby vzbudil dojem, že Katherinu zastřelil lupič, kterého překvapila při činu. Nezapomínejte na jeho vášeň pro počítačové hry. Jenže když teď víme, co časopis pro Katherinu symbolizoval, můžeme usuzovat, proč ho držela v okamžiku, kdy byla zastřelena.“

Davovi se oči rozzářily pýchou na vlastní důvtip. „Snažila se označit svého vraha.“

„Myslím si totéž,“ potvrdil Ellis.

Dave si sevřel hlavu v dlaních. „Nechala mi tam vodítko. Věděla, že jsem jediný, kdo mu porozumí. Šel jsem s našimi pro její věci, ale byt už byl uklizený.“

„Netrapte se, Dave,“ poklepala ho Isabel po zádech. „I kdybyste časopis uviděl krátce po její smrti a pochopil jeho význam, silně pochybuju, že by vám policie věnovala pozornost.“

„Protože Scargill je oficiálně mrtvý a zpopelněný,“ připomněl mu Ellis.

Dave k němu zvedl ztrhanou tvář. „To je šílené.“

„Není, pokud přistoupíte na mou teorii, že Scargill žije. Potom do sebe všechno zapadá.“

Během zamyšleného ticha, které následovalo, dopili oba muži kávu. Ellis odložil prázdný šálek.

„Jak jste mě našel, Dave?“

Mladík sebou trhl. „Cože?“ zeptal se nepřítomně.

„Jak jste mě vypátral?“ opakoval Ellis. „Sice jsem se nesnažil vyloženě ukrývat, ale není moc lidí, kteří by věděli, že jsem tady v Roxanna Beach.“

„Jo tak.“ Pokrčil rameny. „Vystopoval jsem vás po internetu. Nebylo to moc těžké. Když pracujete pro Frey-Salter, jste možná supertajný agent, ale po zbytek času vystupujete jako řádný obchodník. Máte kreditní karty, řidičák, a aby vás nikdo nepřehlédl, jezdíte v maserati. Nebyl problém vás najít, zvlášť když jste se neschovával, jak jste sám řekl.“

Ellis se usmál. Vysvětlení ho viditelně potěšilo. „Jste na počítače stejně dobrý jako Katherine?“

„Pravděpodobně. Proč?“

„Protože jsem se snažil něco najít na internetu a narazil jsem na zeď. Svým obvyklým zdrojům důvěřovat nemůžu. Potřebuju pomoc.“

„Pořád ještě jste mě úplně nepřesvědčil, že jste dobrý chlap,“ zavrčel Dave. Střelil pátravým pohledem po Isabel. „Ale uznávám, že fotka kobry v Katherinině pokoji ukazuje na Scargilla.“

Ellis se podíval na hodinky. „Mám dost naspěch. Pomůžete mi najít vraha své sestry, nebo ne?“

„Odpověď přece znáte.“

32

Někdy uprostřed první přednášky kurzu kreativního snění Isabel věděla, že se nezadržitelně řítí do katastrofy. Pět minut po začátku zavládla v učebně atmosféra naprosté nudy. Jeden muž v první řadě usnul, většina z dalších posluchačů se každých pár minut dívala na hodinky. Tamsyn, která lekci sledovala z poslední řady, se tvářila stále ustaraněji.

Prosím, tak se nehodím na instruktorku Kylerovy metody. Další omyl při hledání ideálního povolání. Nic nového.

Skutečnost, že se polovina jejích myšlenek točila kolem Ellise a jeho pátrání v ústavu, jí příliš nepomáhala soustředit se na přednášku.

Vrhla pohled na hodiny. Ještě pětatřicet minut. Dala by cokoliv, kdyby mohla odejít ze stupínku, ale věděla, že jí nezbývá nic jiného než táhnout instruktorskou káru dál.

„Lidé si obvykle vybaví pouze sny, které měli těsně před probuzením, a velmi často ani ty ne. Výzkumy však prokázaly, že většina z nás má sny v průběhu celé noci. Můžete se o tom snadno přesvědčit, jestliže někoho opakovaně probudíte a zeptáte se ho, co se mu zdálo. Věřte mi, bude vám vypravovat své sny. Možná toho budete muset vyslechnout víc, než vám bude milé.“

Nikdo se jejímu pokusu o vtip nezasmál.

Posluchač ve třetí řadě zvedl ruku. Všimla si ho už dřív, částečně proto, že byl jako jeden z mála přítomných mužů vousatý. Bradku měl pečlivě zastřiženou, aby zdůrazňovala zajímavý úhel lícních kostí a dolní čelisti. Druhým důvodem, proč ji zaujal, byla nelíčená pozornost, s níž jako takřka jediný přednášku sledoval.

„Ano?“ zvolala zvesela. Byla mu tak neskonale vděčná za projevený zájem, že by nejraději přeskočila první dvě řady a dala mu pusu. „Máte nějaký dotaz, pane?“

„Přemítal jsem o tom,“ pronesl příjemným zvučným hlasem, „proč si ze svých snů pamatujeme tak málo.“

„Teorie se liší, ale někteří badatelé vcelku logicky tvrdí, že ve spánku je naše pozornost nízká. Na své sny se nesoustředíme, pokud nejsou mimořádně živé nebo neobsahují silný citový náboj.“ Pozvedla sešit. „Což mě přivádí k prvnímu kroku v procesu, kterým můžete ve snu čerpat ze studnice své kreativity.“ Učinila dramatickou pauzu, jak se naučila v instruktorském školení. „Dělejte si poznámky. Mějte u postele vždy připravený papír a tužku. Nebo zkuste diktafon. Kdykoliv se uprostřed noci probudíte, napište všechno, co si ze svých snů pamatujete. Cílem je vytvořit jakýsi registr snů.“

Energicky se ohnala ukazovátkem ve snaze upoutat pozornost posluchačů v posledních řadách, kteří se mezi sebou bavili. Špička hůlky se mihla nad deskou a smetla pečlivě narovnané poznámky na zem.

Všichni, včetně Isabel, zírali na rozházené lístečky.

„Promiňte.“ Shýbala se a překotně papírky sbírala.

Rozhovor v posledních řadách přestával být tlumený.

Narovnala se a položila lístky na řečnický pultík, opřela se o něj a rozhlédla se po posluchačstvu, z něhož se teď bavila dobrá polovina. Zazvonil mobil a jeho majitel, snad aby všechno ještě zhoršil, se volajícímu ohlásil.

To nemůže být pravda, říkala si. To se mi jenom zdá. Zažila jsem sice horší sny, třeba z místa zločinu, ale tenhle se jim zatraceně přibližuje.

Silou vůle se vzchopila. Ještě třicet minut.

„Druhým krokem,“ vypravila ze sebe přes zaťaté zuby, „je prostudovat na konci každého týdne registr snů. Budete hledat náměty a obrazy, které se vracejí, ale radím vám neplýtvat časem na tradiční výklad, který se opírá o symboly. V dávných dobách výzkumu snů panovala domněnka, že každý prvek ve snu znamená vlastně něco úplně jiného, než čím se jeví. Jestli se vám zdálo o zavřených dveřích, pak jste se dozvěděli, že máte strach ze změny. Sen o zrcadle, v němž jste nenašli svůj obraz, znamenal, že se bojíte toho, jak vás vidí druzí. A tak dále.“

Muž s pečlivě zastřiženou bradkou opět zvedl ruku. „Co je na tomto přístupu nesprávného? Vždy jsem slýchal, že symboly jsou ve snu důležité.“

Vzadu Tamsyn nenápadně zavrtěla dlaní i hlavou. Vysvětlení těchto symbolů není obtížné, pomyslela si Isabel. Tamsyn chce, abych se u tohoto tématu nezdržovala a vrátila se k registru snů. Jenže nemohla přehlížet jedinou osobu v místnosti, která ji skutečně poslouchala. Usmála se na muže s bradkou.

„Idea, že naše sny obsahují klíčové symboly, které je třeba interpretovat, je prastará a vyskytuje se v nejrůznějších kulturách,“ drmolila, aby byla s vysvětlením co nejrychleji hotová. „Ve dvacátém století ji silně podpořil Jung, Freud a jiní, kteří k výzkumu snů přistupovali psychologicky.“

Další ruka vylétla vzhůru. Předstírala, že ji nevidí.

„Je krajně riskantní přikládat symbolům ve snech příliš velký význam, a to z prostého důvodu. Interpretací jednotlivých symbolů je tolik jako lidí, kteří se je pokoušejí interpretovat,“ pokračovala. „Zatímco někteří spatřují v zavřených dveřích, o nichž jsem se zmínila, symbol strachu ze změny, jiní by je vykládali jako rozumovou bariéru, která stojí mezi naší zcivilizovanou povahou a našimi nejhlubšími, nejprimitivnějšími myšlenkami a potlačenými tužbami.“

Žena, která se hlásila, nevydržela.

„Ale ty dveře přece musí něco znamenat,“ vykřikla nespokojeně.

Isabel rozhodila paže. „Mohou to být jednoduše dveře bez jakéhokoliv zvláštního významu. Možná ty, kterých jste si koutkem oka všimla, když jste šla po ulici. To je základní problém se symboly. Jestliže se je pokusíte využít k výkladu snů, doporučuji, abyste se nespoléhali na snáře nebo teorie univerzálních archetypů, ale přemýšleli o předmětech a událostech z vašich snů v kontextu vašeho života.“

Tamsyn se sesunula na židli, viditelně smířená s katastrofou.

„Jakého kontextu?“ dožadoval se vysvětlení muž s bradkou.

Isabel se obrátila k němu. „Mám na mysli to, co právě prožíváte. Stojíte před nějakým závažným rozhodnutím? Pokud ano, pak dveře možná znamenají strach ze změny nebo z nutnosti se rozhodnout. Ale rozhodujte se v bdělém stavu. Nehledejte řešení ve snech. Řešení, která se v nich jeví rozumná a správná, jsou ve skutečnosti dosti náhodná a mohou se v reálném světě ukázat zcela nesprávná. Mysl ve snu a mysl v bdělém stavu jsou dvě mysli, a to doslova.“

„Domnívala jsem se, že se dozvíme, jak ze snů čerpat tvořivé podněty,“ zakňučela žena v páté řadě.

Zazvonil další telefon. Muž v desáté řadě ho nenuceně vylovil z kapsy.

Vzadu si Tamsyn zakryla tvář dlaněmi.

Ať ten zlý sen skončí, modlila se Isabel, ale věděla, že není úniku. Dokonce si ani nemohla namlouvat, že se probudí a zjistí, že se jí všechno jen zdálo. Byla v pasti.

Ellis přistrčil přes pult dvacetidolarovku. Kyprá bodrá majitelka bistra ji nechala zmizet v kapse zástěry. Dovolila mu, aby jí říkal Daisy.

„Já jenom vím, že doktor měl své pravidelné zvyky.“ Trochu se předklonila a nabídla mu pohled na mohutné poprsí. „Byl tady na večeři a objednal si totéž, co pokaždé. Specialitu podniku. Ve čtvrtek si ji dával vždycky. Krocana a šťouchané brambory. To bylo jeho zamilované jídlo.“

„Nevypadl nemocně?“

„Mně připadal zdravý.“ Daisy pokrčila vycpávkami. „Ale to je u infarktu normální, ne? Jednu minutu se cítíte dobře, a ve druhé je po vás.“

„Ne vždy,“ upozornil ji. „V mnoha případech infarkt ohlašují různé symptomy. Nevolnost. Dýchavičnost. Bolest na hrudi.“

„Jestli ho něco z toho trápilo, tak to na sobě nenechal znát. Spořádal všechno do posledního sousta. Starý pan doktor měl vždycky dobrou chuť k jídlu. Byl to jeden z mých nejlepších zákazníků.“

„Víte, kam ten večer od vás šel?“ Ellis si svědomitě dělal poznámky do notesu.

„Samozřejmě. Vrátil se rovnou do své kanceláře v ústavu. Tam ho přece našli, ne? Ležel mrtvý na stole.“

„Ano,“ potvrdil Ellis.

„On skoro nikdy nechodil domů. Trpěl hroznou nespavostí, víte?“ poučovala ho Daisy. „Jednou si mi stěžoval, že se pořádně nevyspal už čtyřicet let. Chudáček.“

„Chápu.“ Ellis dopil odpornou kávu a vstal. Měl jsem si přinést sáček zeleného čaje, litoval. Zjevně jsem se na něm stal za posledních pár měsíců závislý. „Děkuji za informace.“

Daisy ho ještě nepustila. „Můžu se zeptat, proč vás zajímá, co doktor ten večer jedl?“

„Rekonstruují poslední hodiny jeho života.“

„A proč?“

„Kvůli pojistce. Můj šéf mi poručil, abych prověřil, jestli nešlo o sebevraždu. V takovém případě se peníze nevyplácejí.“

„Všechny pojišťovny jsou odporné,“ ulevila si. „Vždycky se snaží vyhnout placení. Něco vám řeknu. Pan doktor by si nikdy sám na život nesáhl. A už vůbec ne tu noc.“

Ellis se snažil nedat najevo zvědavost. „Jak si tím můžete být tak jistá?“

„Protože byl hrozně zažraný do něčeho, co právě zkoumal.“

„Mluvil s vámi o tom projektu?“

„Se mnou ne, ale párkrát se tady sešel s vysokým chlápkem, který vypadal, jako by před pár měsíci projel mlátičkou. Měl obličej samou jizvu. Tady a tady.“ Ukázala si na čelo a bradu. „Vlasy měl dlouhé a nechával si narůst vousy, aby jizvy nebylo vidět.“

Ellis dál předstíral jen vlažný zájem. „Tušíte, o čem spolu mluvili?“

„Ani trochu. Seděli v koutě a šeptali si. Ale viděla jsem na nich, že jde o něco důležitého. A doktor byl moc vzrušený. Nemyslíte, že kdyby chtěl spáchat sebevraždu, počkal by, až ten výzkum skončí?“

Ellis strčil notes do kapsy. „Logický závěr,“ uznal.

Po době, která Isabel připadala jako celá věčnost, přednáška přece jen skončila. Zatímco se posluchači hrnuli ven, spěchala Tamsyn ke stupínku.

Isabel se zničeně opřela o pultík. „Nemusíš mi nic říkat. Vím, že to bylo hrozné.“

„Hrozné ne,“ opravila ji kamarádka s přehnaně pečlivou výslovností. „Byl to velice zajímavý proslov.“

„Jeden chudák vpředu usnul. Všichni ostatní se tvářili, jako by přemýšleli, co si dají k obědu, nebo si četli esemesky.“

„Okay, bylo tam i pár nezáživných pasáží, ale ty můžeme odstranit.“

„Oceňuju tvůj pozitivní přístup, ale měly bychom pohlédnout skutečnosti do tváře. Nemám tvůj talent pro tento typ práce. Od tebe a od Leily bylo laskavé, že jste mi nabídly příležitost, ale je jasné, že se na instruktorku Kylerovy metody nehodím.“

„Dokážeš to, Isabel,“ povzbuzovala ji Tamsyn zcela v duchu Kylerovy metody. „Před další hodinou si projdeme základní body tvé přednášky.“

„Ne, díky.“ Isabel posbírala poznámky. „Půjdu rovnou za Farrellem a oznámím mu, že končím. Něco mi našeptává, že bude nadšený.“

Randolph Belvedere měl pocit, jako by právě zjistil, že je majitelem losu, na který připadla hlavní výhra. Snažil se skrýt naději, která se v něm prudce rozhořela.

„Řekl jste, že můj otec uzavřel životní pojistku?“ Složil ruce na stole v gestu, které mělo vyjadřovat klid a zároveň před nebezpečným pojišťovacím vyšetřovatelem zamaskovat, jak se mu třesou prsty.

Muž, který seděl u stolu proti němu, se představil jako Charles Ward. Když ho paní Johnsonová před pár minutami uvedla do ředitelské kanceláře, Randolphovou první myšlenkou bylo, že vůbec nevypadá jako pojišťovák. Jeho drahý oblek neměl tradiční konzervativní, poněkud hranatý střih, jakému dává přednost většina amerických obchodníků, ale vyznačoval se až evropsky štíhlou linií.

Randolpha však neznepokojovaly ani tak šaty, které vypadaly na italské, ale Ward sám. Vypadal na mafiána.

„Jsem pověřený oznámit vám jenom tolik, že prověřuju okolnosti smrti doktora Martina Belvedera.“ Ward dal jasně na srozuměnou, že nehodlá poskytnout víc informací. „Pakliže moje zjištění budou uspokojivá, bude vás kontaktovat někdo jiný, aby s vámi probral podrobnosti pojistky.“

„Ovšem.“ Randolph přitiskl vší silou pravou ruku na levou. „Můžete mi sdělit, jak byla pojistka vysoká?“

„Spokojme se s faktem, že já jsem dosti drahý.“ Ward se tajemně usmál. „Pojišťovací ústav mě nevysílá prověřit nárok na vyplacení pojistky, pokud částka není natolik velká, aby se mu vyplatilo mě najmout.“

„Chápu.“ Randolphovi vyschlo v ústech. Musel několikrát polknout, aby mohl zase promluvit. „Tedy, co jste přišel ověřit?“

„Příčinu smrti.“

První Randolphovou reakcí byl úžas. „O té nemůže být sporu. Otec zemřel na infarkt.“

„Nepochybuji, že tomu tak opravdu bylo,“ poznamenal Ward nenucené, „ale protože je v sázce značná suma, chce mít pojišťovna naprostou jistotu.“

„Jaká jiná možnost přichází podle vás v úvahu?“

„Sebevražda.“

„Zbláznil jste se?“ neudržel se Randolph. „Můj otec by si nikdy sám život nevzal.“

„To tvrdí příbuzní velmi často. Je až neuvěřitelné, jak málo lidí si povšimne u svých nejbližších sebevražedných úmyslů.“

Randolph rozhodně zavrtěl hlavou. „Otec žil pro své výzkumy. Musím sice připustit, že nepatřil ve svém oboru ke špičce, ovšem to neznamená, že by svou práci nemiloval. Opakuji, že by si sám život nevzal.“

„V ústavu probíhá výzkum spánku,“ zdůraznil Ward. „Předpokládám, že váš otec měl přístup k různým hypnotikům, z nichž některá byla teprve ve fázi ověřování.“

Randolph zaskřípal zuby. „Ujišťuji vás, že otec by na sobě nikdy pokusy neprováděl.“

„Pravděpodobně jste ho znal lépe než kdokoliv jiný.“ Ward pokrčil rameny. „Nicméně pojišťovna mě pověřila, abych položil několik otázek osobám, které se v ústavu zdržovaly v noc jeho smrti. Čistě rutinní záležitost. Čím dříve vyplním hlášení, tím dříve bude vyplacena pojistka. Nějaké námitky?“

„Samozřejmě žádné. Ihned se postarám, aby moje sekretářka vyrozuměla personál. Můžete hovořit, s kým uznáte za vhodné. Brzy se přesvědčíte, že jsem mluvil pravdu. Můj otec sebevraždu nespáchal.“

Ward vstal a uchopil drahý kufřík. „Mám takové tušení, že se nemýlíte.“

33

„Mám pro tebe dobrou zprávu, Farrelli. Splní se ti aspoň jeden sen.“ Isabel za sebou zavřela dveře kanceláře a posadila se do koženého křesla. „Odcházím.“

Farrell překvapeně vzhlédl od papírů rozložených po stole. „Proč?“

„Protože pro tuhle práci nemám nadání. Ani špetku. Jdu ze své první přednášky a můžu ti říct, že jenom zázrakem se polovině posluchačů podařilo neusnout.“

„Aha.“ Farrell se opřel. „Leila nebude mít radost, až to uslyší,“ poznamenal zamyšleně.

„Ovšem jak víš, moje rodina nikdy neschvalovala povolání, které jsem si zvolila.“

„Protože jsi vlastně zatím nikdy pořádné povolání neměla.“

„O mně by to prozatím stačilo,“ rozhodla. „Pojďme se pro změnu bavit o tobě.“

„Neměj strach, čas strávený na instruktorském školení ti proplatíme.“

„Moje finanční situace mě netrápí. Vlastně trápí, ale o to teď nejde. Větší starosti si dělám o tebe a Leilu. Říkala jsem si, že bych se do toho neměla plést.“ Povzdechla si. „Jenže si nemůžu pomoct. Copak, pohádali jste se?“

Ztuhl. „O čem to mluvíš?“

„Nedělej se, Farrelli, od samého začátku mi bylo jasné, žes mě zaměstnal jenom na nátlak Leily s Tamsyn.“

Sevřel rty. „Přiznávám, že jsem ideou semináře o kreativním snění nebyl nadšený. Na Kylerovu metodu příliš zaváněl New Age a metafyzikou.“

„Bylo za tím něco víc. Celou dobu, co jsem tady, se mi snažíš vyhýbat. Když na sebe narazíme, tváříš se, že máš naléhavé jednání. A k dovršení všeho je moje sestra nešťastná. Tak co se děje, Farrelli?“

„Mluv potichu.“ Farrell se ohlédl po zavřených dveřích. „Nechci, aby tě Leila slyšela. Pokoušíme se působit pozitivním, profesionálním dojmem. Poslední věc, kterou tady potřebuju, jsou výstupy v mé kanceláři.“

„Tak poslouchej, jestli mi neprozradíš, co se děje, ztropím ti ve tvé ředitelské kanceláři ukázkovou rodinnou scénu. A to teď hned.“

Podezíravě si ji měřil. „Ty bys toho byla schopná, že?“

Napřímila se v ramenou. „To si piš.“

„Máš pravdu. Neměla by ses plést do věcí, které se tě netýkají.“

„Mám Leilu ráda. A tebe taky. Jsme rodina. Co mám podle tebe dělat?“

„Samozřejmě se pokusit všechno urovnat.“ Vstal a přešel k oknu. „To ty přece děláš vždycky. Snažíš se radit druhým.“

Trpkost v jeho slovech ji zarazila.

„Farrelli?“ oslovila ho tiše. „Snad nejsi vážně nemocný? Pokud ano, pak bys měl vědět, že tě Leila miluje a chtěla by ti pomáhat, stejně jako v opačném případě ty jí.“

„Nejsem nemocný.“

„Díkybohu.“ Trochu se jí ulevilo. „Pořád nechápu, co tě trápí. Musí to být něco hrozného, když máš strach si o tom s Leilou promluvit.“

Zachmuřeně hleděl z okna na elegantní linie Kylerova střediska. „Všechno se hroutí, Isabel.“

„Co se hroutí?“

„Všechno, co jsem za poslední čtyři roky vybudoval. Sen, který jsem měl a který jste mě ty s Leilou přiměly uskutečnit, se pro mě stal noční můrou.“

„Můžeš tu noční můru definovat?“ požádala ho znepokojeně.

„Proinvestoval jsem příliš mnoho peněz. Během tří měsíců mě čekají velké splátky a nemám žádné rezervy. Kyler se řítí k bankrotu. Sedím v rozjetém vlaku a nevím, jak ho zastavit.“

„Takže jenom pracovní problémy?“

Otočil se na podpatku a nechápavě na ni zíral. „Jak to myslíš, jenom pracovní?“

„Bála jsem se, že jde o něco opravdu vážného.“

„Pro tvou informaci: je to velice vážné. Ale od tebe můžu sotva očekávat, že to pochopíš. Ty se přece nehoníš za úspěchem, tvoje představa investice je nakoupit nábytek za tisíce dolarů, najmout si kóji, uložit ho tam a vypovědět pojistku. Tvým dlouhodobým cílem je otevřít si poradnu pro sny. Naprosto chápu, že tě taková maličkost jako bankrot nemůže rozhodit.“

Odkašlala si. „Tohle nehodlám komentovat, protože, no, protože máš svým způsobem pravdu. Ale neřešíme tady ani mou finanční tíseň, ani podnikatelský záměr. Je mi to líto, Farrelli, ale domnívám se, že problémy s firmou nejsou zdaleka tak důležité jako vaše manželství, a garantuju ti, že Leila má stejný názor. Proč ses jí nesvěřil?“

„Copak to nechápeš? Očekává se ode mě, že budu po všech stránkách dokonalý. Já jsem přece ten skvělý mladík, kterého Leile otec okamžitě schválil.“ Zabodl si palec do hrudi. „Já jsem ten báječný chlapík, který v televizi lidi přesvědčuje, že když se budou řídit jeho metodou, budou stejně úspěšní jako on.“

„Přece nevěříš, že si tě Leila vzala jen kvůli tvým úspěchům? Nebo proto, že ses zamlouval otci?“

Farrell si prohrábl vlasy. „Já vím, že to nebyl jediný důvod, proč se za mě provdala, ale jsem si zatraceně jistý, že by jí kluk, který kope kanály, nestál za druhý pohled.“

„To od tebe není fér. Má tě ráda, Farrelli. Miluje tě takového, jaký jsi – hodný, slušný kluk s velkými sny. Prosím, některé ti tak docela nevycházejí. A co má být? Na tom nejpodstatnějším se nic nemění.“

„Kdyby to bylo tak jednoduché, jak říkáš, Isabel.“

Vstala. „Poslouchej mě, švagříčku. Moje sestra propadá depresi, protože se bojí, že firma je pro tebe důležitější než děti, které by s tebou chtěla mít. Věř mi, až uslyší, že za tvým podivným chováním jsou finanční problémy, nesmírně se jí uleví.“

Farrell váhal. Z jeho postoje stále vyzařovala beznaděj. „Jak to můžeš vědět?“

„Znám svou sestru.“ Vykročila ke dveřím. „Ale pamatuj si, že i ona má své sny a že ve všech vystupuje milující manžel, který se plně věnuje své rodině. Možná nedokážeš uskutečnit všechny své sny, ale jí bys tenhle vyplnit mohl, nemyslíš?“

Vyšla na chodbu a co nejtišeji za sebou zavřela dveře.

34

Bruce Hopton položil na stůl tlustou knihu docházky a otevřel ji. „Tohle je stránka z noci, kdy starý pán zemřel. Potřebujete ještě něco, pane Warde?“

„Jednu maličkost.“ Ellis si odložil kufřík na podlahu a vytáhl notes. „Rád bych mluvil s někým, kdo mi může něco říct o každém zaměstnanci, který v ústavu tu noc byl.“

Hopton se celou vahou svého mohutného těla opřel o pult a upřeně hleděl na Ellise. „Já jsem měl službu. A znám tady každého.“

„Takže nemusíme nikoho hledat,“ konstatoval Ellis spokojeně.

Trvalo jim patnáct minut, než prošli podpisy osob z osudné noci. Jak Bruce slíbil, znal všechny.

Zhruba uprostřed seznamu zabodl Ellis prst do Isabelina jména.

„Slečna Wrightová často pracovala v noci,“ vysvětloval Bruce. „Všem nám tady chybí. Byla moc milá.“ Odmlčel se. „Slyšel jste někdy o stavu, kterému se říká spánková paralýza?“

„Slyšel.“ Ellis zvedl hlavu od knihy. Náhlý obrat rozhovoru vzbudil jeho zvědavost. „Je to pocit, který se lidí občas zmocňuje při přechodu ze spánku do bdělého stavu. Mají dojem, že ochrnuli, a opravdu se nemůžou hýbat, protože mozek ještě nevypnul mechanismus, který jim brání vykonávat pohyby během snu.“

Bruce vážně přikyvoval. „Slečna Wrightová mi to taky tak vysvětlovala. Říkala, že ten mechanismus nás chrání před pádem z postele nebo ještě něčím horším, ale že se občas nevypne včas a vy se pak probudíte ještě celý ztuhlý. Nemůžete se hýbat. Nemůžete ani mluvit. To, co se vám zdálo, se spojí s paralýzou a vy máte halucinace. Hrůza.“

Ellis nechápal, kam Bruce míří. „Někteří badatelé se domnívají, že spánková paralýza může být vysvětlením pro případy, kdy lidé vypovídají, že je unesli mimozemšťané. Obvykle tvrdí, že byli jako ochromení. Jiné kultury mají pro podobné zkušenosti jiná metafyzická nebo nadpřirozená vysvětlení.“

„Můj vnuk dostával spánkovou paralýzu i dvakrát do týdne,“ svěřoval se Bruce. „Měl hrozné halucinace a noční děsy. Nakonec byl tak vystresovaný, že večer odmítal jít do postele. Snažil se zůstat celou noc vzhůru. Rodiče ho zkraje podezírali, že si jenom vymýšlí a zlobí. Později se začali bát, jestli netrpí nějakou duševní chorobou, chápete?“

Ellis se usmál. „A vy jste o vnukovi a jeho snech vyprávěl slečně Wrightové a ona vám vyložila, co je to spánková paralýza.“

„Uhodl jste. Promluvila si i s vnukem. Uklidnila ho, že je normální. Dceři se zeťákem dala adresu doktora, který je na poruchy spánku specialista. Ukázalo se, že klukovi paralýzu tak často spouštěly léky, které užíval. Jakmile je vysadil, byl klid.“ Bruce si mnul zátylek. „Bůhví jak dlouho by se trápil, nebýt slečny Wrightové.“

„Hlavně že všechno dobře dopadlo.“ Zásluhou Isabel, doplnil v duchu Ellis. To je celá ona. Dávat věci do pořádku. Sjel k dalšímu jménu. „A kdo je tohle?“

„Doktorka Raineyová. Je v ústavu odjakživa. Pracuje ve spánkové laboratoři, takže tady tráví hodně nocí.“ Svraštil obočí. „To je divné.“

„Co se vám nelíbí?“

„Zrovna ten týden byla mimo město. Pamatuju se, jak říkala, že jede za synem a snachou do Mendocina. Asi se vrátila dřív a rozhodla se, že zaskočí do práce.“

Ellis pocítil důvěrně známé adrenalinové zašimrání, ale nedal na sobě nic znát.

„Rád bych si s ní co nejdřív promluvil.“

„Žádný problém. Belvedere vydal pokyn, že se můžete vyptávat, koho chcete.“ Bruce se podíval na hodiny na zdi. „Dnes jsem ji tady zahlídl. Bude jistě nahoře ve své pracovně.“

Doktorka Raineyová byla malá podsaditá šedesátnice. Vyrušení nesla dost nelibě.

„To musí být omyl,“ štěkla nervózně a změřila si Ellise přes okraj svých brýlí na čtení. „Nebyla jsem vůbec ve městě. Vrátila jsem se až další den. Vzpomínám si, jaký to byl pro mě šok, když jsem uslyšela, že chudák Martin zemřel.“

Ellis otevřel knihu docházky. „Je to váš podpis, paní doktorko?“

Studovala čmáranici. „Ne, není. Já sice škrábu, ale tak hrozně ne.“ Sňala brýle a prohlédla si Ellise důkladněji. „Tomu nerozumím. Co to má znamenat?“

„Někdo se onu noc do knihy zapsal jako vy.“

„Proč by to dělal?“

„Dobrá otázka.“ Ellis se otočil k Brucovi. „Bylo by těžké podepsat se jako někdo jiný?“

„Vůbec ne,“ přiznal muž nešťastně. „U vchodu je sice stálá služba, ale kniha prostě leží na pultu a nikdo se nenamáhá, aby kontroloval, jak se kdo zapisuje. Jedině návštěvy nebo noví zaměstnanci se musí legitimovat.“

„Jinými slovy, starý zaměstnanec by se mohl snadno zapsat jako někdo jiný.“

Bruce se poškrábal na pleši. Tvářil se stále ztrápeněji. „Asi jo. Když ochranka dotyčného zná, nemá důvod hlídat, pod jakým jménem se do knihy zapisuje. Prostě předpokládáme, že tam píše svoje. Proč by se měl zapisovat jako někdo jiný?“ opakoval stále dokola.

Příhodná nedbalost, která poskytuje možnost úspěšně zapírat v případě, že by se někdy vyšetřovalo, kdo v ústavu osudnou noc byl, usoudil Ellis.

Brzy nato vyšel z budovy a našikmo se posadil do maserati. Dvířka nechal otevřená, jednu nohu měl na podlaze vozu, druhou na zemi.

Bylo krátce před druhou odpoledne. Potřeboval se najíst. A taky potřeboval mluvit s Isabel. Z obou nutností byl rozhovor s Isabel naléhavější.

Vytáhl mobil a vyťukal její číslo. Ozvala se po prvním zazvonění.

„Haló?“

„Gratuluju. Právě jsi úspěšně složila zkoušku a bylas povýšena z amatérského slídila na profíka. Mělas pravdu. Vypadá to, že Martina Belvedera někdo zavraždil.“

„Kristepane,“ vyhrkla zděšeně, přestože s hypotézou vraždy přišla jako první. „Cos zjistil?“

„Kromě jiného jsem si potvrdil, že se nejméně dvakrát sešel osobně se Scargillem nebo někým, kdo odpovídá jeho popisu.“

„Starý pán ve svých poznámkách uvádí dvě schůzky,“ poznamenala zamyšleně.

„Dál jsem narazil na nesrovnalost v knize docházky právě v noc, kdy Belvedere zemřel. Někdo se zapsal pod cizím jménem.“

„Počkej. Ten někdo musel být zaměstnanec, kterého ochranka znala. Takže Scargill odpadá.“

„Správně.“

„Za koho se vydával?“

„Za doktorku Raineyovou.“

„Raineyovou? Takže to musela být žena.“ Zaváhala. „Vlastně ne. Ochranka nikdy nekontroluje osoby, které zná. Jako doktorka Raineyová se klidně mohl podepsat i muž.“

„Nicméně skutečností zůstává, že to nebyl Scargill.“

„Říkáš to zklamaně.“

„Vypadá to, že zase někoho zneužil.“ Ellis položil jednu ruku na volant. „Vyšetřování bude složité.“

„A pochybuju, že jeho nový pomocník nebo pomocnice seděl v Brackletonu a prošel převýchovným programem, který tam zkoušeli.“

Sledoval osoby, které přecházely přes parkoviště. „Proč ne?“

„Ústav si uchazeče o místo nechává prověřit. Sice ne příliš důkladné, ale na okolnost, že byl někdo odsouzený, by agentura určitě přišla. Pravděpodobně by uvedla i dobu, kdy si trest odpykával.“

„Jestliže někdo dokázal změnit nemocniční záznamy o úmrtí, poradil by si snadno i s údaji o trestech.“

„Dobrý postřeh,“ uznala. „Výsledkem je, že starého pána pravděpodobně zavraždil zaměstnanec ústavu, který byl onu noc v budově.“

„Ano.“

„A já jsem byla na stejné chodbě,“ zašeptala ztrápeně, jako by si vyčítala, že Belvederově vraždě nezabránila. Znepokojilo ho to.

„Přestaň, Isabel,“ domlouval jí. „A ať tě ani nenapadne sem jezdit. Nebyla bys tady nic platná.“

Mlčela.

Rád by ji utěšil, ale byla daleko a tlačil ho čas. Podíval se do svých poznámek.

„Když nic jiného, získali jsme seznam podezřelých. Máme z čeho vyjít.“

„Právě jsem si uvědomila, že jsem, čistě technicky vzato, taky na seznamu.“

„Nebavíme se čistě technicky,“ upozornil ji. „Mám silné pochybnosti, že by se nám podařilo vraždu prokázat, i kdybychom nechali exhumovat tělo.“

„Protože použitý přípravek by při laboratorním testu nenašli?“

„Bohužel. Jejich možnosti jsou omezené.“

„Co máš v plánu dál?“

Znovu se podíval do notesu. „Promluvím si s členem ochranky, který měl tu noc službu. Dick Peterson. Znáš ho?“

„Samozřejmě. Vzpomínám si, že byl jedním z těch, které jsem volala, když jsem našla tělo. Máš štěstí. Dick zná v ústavu každého a má skvělou vizuální paměť.“

Zaťukal notesem o volant. „Dám ti vědět, co bude vypovídat. U tebe je všechno v pořádku?“

„Upřímně řečeno ne. Ráno jsem Farrellovi oznámila, že končím. Bezprostředně po své první přednášce. Byla to katastrofa.“

„Tím se netrap, miláčku. Jednoduše si budeš za konzultace víc účtovat. Já a Lawson si to můžeme dovolit.“

„Tobě se to mluví, ale já zatím nemám podepsanou smlouvu ani s jedním z vás. A to nebyla zdaleka ta nejhorší novina.“

„Máš další?“

„Farrell se mi důvěrně svěřil, že do tří měsíců může zbankrotovat.“

„A hrome,“ ulevil se. „To pro něho bude rána, s kterou se těžko dokáže vyrovnat. Do své firmy zjevně dal celé srdce.“

„No právě.“ Odkašlala si. „Sedím tady a přemýšlím o jeho situaci.“

„Hm.“ Listoval poznámkami a v duchu sestavoval seznam otázek, které Dickovi položí.

„Třeba bys mu mohl pomoct.“

„Komu?“ Hned mu to nedošlo. „Myslíš svého švagra?“

„Přesně tím se živíš, nebo snad ne? Poskytuješ konzultace podnikatelům a investorům. Ukazuješ jim, jak dosahovat zisk.“

„V mém druhém životě.“ Zavřel notes. „Koukej, Isabel, momentálně mám spoustu jiné práce.“

„Já vím. Ale až skončíš se Scargillem, možná bys mohl Farrellovi poradit.“

Musel se usmát. „Ty si prostě nemůžeš pomoct a musíš se stále pokoušet dávat věci do pořádku.“

„Lidi říkají, že je to můj nejprotivnější zlozvyk.“

„Naštěstí máš řadu jiných, opravdu zajímavých vlastností, které více než vyvažují tvůj sklon rozdávat dobré rady.“ Vtáhl do auta i druhou nohu, zavřel dveře a nastartoval. „Uvidíme se za pár hodin.“

„Dobře. Jeď opatrně. Mlha se dnes úplně nerozplyne a podle předpovědi večer zhoustne.“

Starost, kterou o něho projevila, na něho zapůsobila jako obvykle. Vyvolala v něm stejně hřejivý pocit, jako když mu radila číst zamilované románky, jít na akupunkturu a přestat jíst červené maso.

„Víš co, Isabel,“ začal, když vyjížděl z parkoviště, „až tohle skončí, budeme si muset promluvit o nás dvou.“

„Pozdě. Už jsem se do tebe zamilovala.“

Ukončila hovor dřív, než se mohl vzpamatovat z šoku.

35

Farrell vpadl do haly. Potil se a v hlavě měl zmatek. Od okamžiku, kdy Isabel odešla z jeho kanceláře, přemýšlel, co by měl říct Leile, ale z víru emocí, obav a pochybností, který se divoce točil tam, kde by měl mít mozek, se nevynořilo nic brilantního, ba ani průměrně inteligentního.

Ve velkém domě vládlo ticho. Vzpomněl si, jak ho zarazilo, když před chvílí vtrhl do Leiliny kanceláře a ona tam nebyla. Vůbec si nevšiml, že odešla.

To jí nebylo podobné. Ve dnech, kdy se konal večírek, byla pokaždé celé odpoledne ve středisku. Společenské události byly důležité. Udávaly tón a pomáhaly navazovat neformální vztahy mezi účastníky kurzů a instruktory. Leila vždy dohlížela na přípravu, od občerstvení po květinovou výzdobu. Při večírku se pak ujala role hostitelky.

Jenže dnes odešla domů dřív. A dokonce mu to ani neohlásila. Z nějakého důvodu mu tím připravila skoro stejný šok jako byl rozhovor s Isabel. Možná se opravdu nechal příliš pohltit hrozící finanční katastrofou.

Pomalu přešel přes elegantní dlažbu v hale do obývacího pokoje s prosklenou stěnou, za níž se válela mlha nad zátokou, a snažil se v tichu zachytit zvuky, které by prozrazovaly Leilinu přítomnost.

Objevila se ve dveřích do kuchyně. „Ty jsi doma? Stalo se něco?“ V očích jí probleskl úlek. „Není ti dobře?“

Hleděl na ni. Měla na sobě hezké květované šaty a sandály. Vlasy měla ještě vlhké po sprše.

„Kyler pro mě rozhodně není důležitější,“ vyrazil ze sebe první souvislou větu, kterou dokázal dát dohromady. „Jak tě mohlo něco takového napadnout?“

Oči se jí rozšířily a potom si povzdechla. „Vidím, žes mluvil s Isabel.“

Vykročil k ní. „Přišla dnes ke mně do kanceláře a řekla mi, že jako instruktorka končí.“

Leila sebou trhla. „Odchází? Tak brzy?“

„Ano.“ Zastavil se kousek před ní a snažil se jí číst v očích. „A potom mi řekla o tvých obavách, že mi na firmě záleží víc než na tobě.“

Ovinula si paže kolem těla. „Trávíš v centru tolik času. Skoro vůbec nejsi doma.“

Mnul si čelo. Rozhodl se, že když už řekl A, musí říct i B. „Leilo, Kyler možná do tří měsíců zbankrotuje.“

Ohromeně na něho zírala. „Farrelli…“

„Prošvihl jsem okamžik, kdy jsme byli na vrcholu. Přijdeme o všechno. Už několik měsíců sleduju, jak se blíží konec, a proto jsem se zoufale snažil ho odvrátit.“ Vrazil ruce do kapes. „Ale žádné řešení neexistuje.“

„Je to naše společná firma. Jsme partneři. Proč jsi mi o těch potížích už dřív nic neřekl?“ vyčetla mu rozzlobeně a uraženě.

„Protože jsem si byl jistý, že si sbalíš kufry a odejdeš ode mě, jakmile si uvědomíš, že sis vzala budižkničemu,“ přiznal. „Možná jsem strkal hlavu do písku, možná jsem hrál o čas a snažil se kritický den co nejvíce oddalovat.“

Spustila paže, pokročila k němu a vzala ho za klopy od saka. „Jak jsi mohl věřit, že bych tě opustila kvůli obchodnímu neúspěchu?“

Sevřel jí ruce. „Zlatíčko, když jsme se brali, věděl jsem, co ode mě očekáváš. Obdivuješ svého otce a on mě schválil. Pravděpodobně sis myslela, že jsem v mnoha směrech jako on. A on o mně měl podobné představy, ale zaručuju ti, že za tři měsíce se jeho city vůči mně promění.“

„Poslouchej mě, Farrelli. Vzala jsem si tě, protože tě miluju a protože jsem i přes tvou úspěšnost vycítila, že pod povrchem jako táta nejsi.“

Vyrazila mu dech. „O čem to mluvíš?“

„Otec měl po celou dobu, kdy byl ženatý s mou matkou, poměry s jinými ženami,“ prohlásila zcela vyrovnaně. „Nikdy nebyl doma. Nešel se podívat na jediné školní představení nebo koncert a dokonce několikrát chyběl na oslavě narozenin, protože se věnoval svým veledůležitým obchodům, byl na cestách nebo jednal s politiky a lobbisty. Nikdy jsme s tátou nejeli na prázdniny. Po rozvodu se znovu dvakrát oženil, pokaždé s ženou mladší než já. Opravdu si myslíš, že bych se chtěla provdat za takového muže?“

Obrovské břímě, které ho v posledních měsících tížilo, z něho spadlo tak rychle, až měl dojem, že by mohl létat.

„To mě nenapadlo,“ vykoktal zmateně.

„Bohužel.“ Pustila klopy a přejela mu konečky prstů po tváři. „Zřejmě jsem udělala chybu, že jsem ti nic nevysvětlila. Prostě jsem předpokládala, že je ti to jasné.“

Přitáhl ji k sobě. „Možná bychom se měli oba zapsat na seminář o komunikaci.“

Dojatě se usmála. „Ach, Farrelli.“ Položila mu ruce na ramena. „Já jsem měla o náš vztah tak hrozný strach. Byla jsem zoufalá.“

„Já taky,“ zašeptal jí do vlasů. „Ale už je to pryč. Dokážu cokoliv, jen když vím, že jsi se mnou.“

„A vždycky budu,“ doplnila.

Dlouho se k sobě tiskli, až se Leila zavrtěla Farrellovi v náruči.

„Asi bychom se měli vrátit do centra,“ navrhla neochotně. „Je večírek. Bude třeba dohlédnout na milion detailů. Určitě něco neklapne. Jako vždycky.“

„Tamsyn a ostatní si poradí.“

„Ale…“

Vzal její tvář do dlaní a usmál se jí do očí. „My dva máme jiné priority.“

„Například?“

„Co kdybychom začali pracovat na rodině, kterou plánujeme?“

Rozzářila se. „Máš pravdu. To je mnohem důležitější než každotýdenní večírek.“

Zvedl ji a na rukou odnesl do ložnice.

36

Na chodbě před kanceláří čekal na Isabel vousatý muž z třetí řady.

„Ron Chapman.“ Přátelsky se na ni usmál. „Účastník týdenního semináře. Chci vám jenom říct, že mě nesmírně zaujala vaše přenáška o kreativním snění.“

Isabelina nálada, která po právě utrpěném debaklu klesla hluboko pod nulu, vylétla raketovou rychlostí vzhůru. Nic se nevyrovná kladné odezvě.

„Děkuji. Ovšem obávám se, že většina posluchačů ji považovala na příšerně nudnou.“

„Nedělejte si ze mě legraci. Je vidět, že svému oboru rozumíte.“

„Jistou dobou jsem pracovala ve výzkumu snů,“ vysvětlila mu s autoritativní skromností uznávaného odborníka, „nicméně musím přiznat, že učit jiné čerpat ze snů kreativní inspirací je tvrdý oříšek.“

„Dopoledne jste byla skvělá. Už se těším na vaši další přednášku.“ Podíval se na hodinky. „Ouvej. Asi přijdu pozdě na hodinu o správném využívání času. To se neuvedu právě nejlíp, že?“

Rozesmála se. „Ale určitě se hodně dozvíte.“

„Taky věřím. Uvidíme se na večírku.“

„Budu tam.“

Právě když míjel dámské toalety, vyšla z nich Tamsyn. Věnovala mu jeden ze svých radostných úsměvů.

„Dobrý den, pane Chapmane.“

Zastavil se. „Prosím, říkejte mi Ron. Postřehl jsem, že tady v Kylerově středisku se všichni oslovují křestními jmény.“

„Máte pravdu.“ Ukázala na svou jmenovku. „Já jsem Tamsyn. Pracuju tady.“

„Těší mě, Tamsyn.“

Isabel téměř viděla, jak mezi nimi přeskočila jiskřička. Zrození vzájemné náklonnosti v přímém přenosu, pomyslela si.

Tamsyn počkala, až Ron zmizí za rohem, a kývla na Isabel.

„Hm. Milý, vážně moc milý.“

Isabel káravě vytáhla obočí. „Vsadím se, že v interních předpisech je bod, který zakazuje důvěrné styky s posluchači.“

„Samozřejmě.“ Tamsyn si zamnula ruce. „Ale žádný, který by zakazoval stýkat se s absolventem kurzu. Tobě se nelíbí?“

„Kdo? Chapman? Ale ano, je sympatický.“

Tamsyn se zamyšleně rozhlížela po chodbě. „Vlastně bych řekla, že je to tvůj typ. Zdvořilý, vzdělaný, na pohled tak trochu vědec, dobře vychovaný.“

„Tak tohle si myslíš? Že je můj typ, protože působí dojmem inteligenta s dobrým vystupováním?“

„No, možná vypadá jako tvůj typ, protože v sobě nemá nic znepokojivého,“ připustila Tamsyn.

„Vida, teď jsme se dostaly k jádru věci.“ Isabel vrhla na kamarádku pohled přes obroučky. „Předpokládám, že Ellis tě znepokojuje.“

„Svým způsobem.“ Tamsyn si odkašlala. „Je zajímavý, ale jakoby nebezpečný.“

„A právě v tomto bodu se naše názory na Ellise rozcházejí,“ upozornila ji Isabel. „Mně taky připadá zajímavý, ale ani trochu nebezpečný.“

Tamsyn potřásla nevěřícně hlavou. „Počkej, chceš mi namluvit, že z něho ani trochu nejde strach?“

Isabel našpulila rty a chvíli přemýšlela. „Za jistých okolností by asi dokázal některé lidi vyděsit až k smrti.“

„Ale tebe ne?“

„Mě ne.“

„Já to vzdávám.“ Tamsyn bezmocně rozhodila paže. „Ty ses do něho zamilovala, že?“

„Ano. Dokonce dřív, než jsem ho poznala. Můžeš klidně prohlásit, že je to muž mých snů.“

„Taky začínám mít ten dojem,“ přikývla Tamsyn. „Co víc můžu dodat, než že ti popřeju hodně štěstí.“ Vrhla pohled na hodinky. „Musím běžet. Před chvíli přijela cateringová služba a floristka a nikdo neví, kde jsou Leila s Farrellem. Oba se někam vypařili. Někdo se musí ujmout organizačních záležitostí.“

Isabel se zasmála. „Neznám nikoho, kdo by to zvládl líp než ty.“

Tamsyn odběhla. Isabel hleděla za tou baterií sršící energií a elánem a dumala, jestli vzájemná přitažlivost mezi Tamsyn a Ronem přeroste v něco víc.

Milostné vztahy navazované na pracovištích jsou tak prchavé a nevypočitatelné, přemýšlela, když vstupovala do kanceláře. Vyvolávají rozvraty a můžou působit bolest. A ona sama porušuje nepsané pravidlo, když spí se svým jediným klientem.

Opřela se o roh stolu a chvíli přemýšlela o problému takových vztahů. Jsou krajně riskantní. Přinášejí lidem trápení. A připravují je o zdravý rozum.

Někteří lidé pak touží po pomstě.

37

O hodinu později poděkoval Ellis Dickovi Petersonovi za pomoc, nasedl do maserati a zajel na nedaleké parkoviště. V žilách se mu bouřil adrenalin. Zastavil, otevřel dveře, aby se nadýchal čerstvého vzduchu, a zavolal Dava.

„Už něco máte?“ zeptal se.

„Konečné jsem se prohrabal k informaci, kterou jste po mně chtěl. O převýchovném programu v Brackletonu,“ hlásil Dave s hrdostí a vzrušením v hlase. „Měl jste pravdu. Vypadá to, že se někdo snažil odstranit všechny záznamy, jenže to je fuška, jakmile se něco dostane na internet. Lidé, co ten program vedli, dávali na své stránky všechno, dokud je nezrušili.“

„Máte jména odborníků, kteří na projektu pracovali?“

„Jasně. Byli akorát tři. Sledoval jsem je dál, abych zjistil, kde jsou teď.“

„Všichni jsou někde zaměstnaní?“

„Jenom dva. Přešli na univerzity a přednášejí sociologii se zaměřením na kriminální chování. Třetí jako by se vypařil. Dělám na tom dál.“

„Neztrácejte čas,“ poradil mu Ellis nevzrušeně. „Třetí osoba si změnila identitu a pracuje v Belvederově ústavu.“

„Předpokládám, že nestřílíte jen tak od boku?“

„Ne. Všechno do sebe zapadá. Trvalo dlouho, než se mi rozbřesklo, protože jsem byl posedlý Scargillem, jak mi vyčítal Lawson. Zaměřil jsem se na něho a domyslel si, že na hrubou práci využívá pár chudáků z převýchovného programu. Nedošlo mi, že akci neřídí.“

„Ale podílí se na ní,“ zdůraznil Dave.

„Jistě, ale nepracuje sám. Dostává se mu vydatné pomoci, od samého začátku.“

Isabel se odvrátila od okna své malé kanceláře. Nedokázala ze sebe setřást pocit něčeho neodvratného. Vytáhla telefon a vyťukala Ellisovo číslo. Ozval se okamžitě.

„Právě jsem ti chtěl volat,“ oznámil jí chladným, nebezpečným hlasem. „Kde jsi?“

„U sebe v kanceláři. Proč?“

„Vypadni z ní. Nepřeju si, abys byla sama. Ani ve své kanceláři ne. Courej se po chodbě, posaď se do kavárny, prostě buď někde, kde je hodně lidí. Právě vyrážím z Los Angeles. Budu u tebe asi za dvě hodiny. Možná dřív, jestli mlha nebude moc hustá.“

Po zádech jí přejel mráz. „Našel jsi Scargilla?“

„Ne, ale zjistil jsem, kdo byl jeho komplic.“

„Proto jsem ti volala. Pamatuješ se, jak jsem ti vyprávěla, že v mém snu stál někdo za Randolphem, ale že jsem mu neviděla do tváře. Mám dojem, že vím, kdo…“

Zmlkla, protože se otevřely dveře.

Do kanceláře vešla Amelia Netleyová. Měla na sobě pracovní plášť s logem květinářské firmy. Přes rudé vlasy si uvázala šátek.

V ruce držela pistoli.

„Zdravím vás, Isabel.“ Věnovala jí velmi široký, neupřímný úsměv. „Předpokládám, že mluvíte s Cutlerem. Dejte mi ho.“

Isabel váhala. Byla jako zkamenělá, ve ztuhlých prstech jen stěží udržela mobil.

„Dejte mi ho.“ Amelii se podivně zablesklo v očích.

„Poslechni ji,“ radil jí tiše Ellis. „Nic se neděje. Nezapomínej, že tě potřebuje.“

Isabel telefon hodila. Amelia ho obratně zachytila volnou rukou. Zatímco hovořila s Ellisem, ostražitě ji sledovala.

„Dobrý den, Ellisi. Určité se na mě pamatujete. Znáte mě jako doktorku Maureen Sageovou. Pracovala jsem ve Frey-Salteru. Neumíte si představit, jaký to pro mě byl šok, když jsem vás dnes ráno zahlédla na chodbě ústavu. Měla jsem z pekla štěstí, že jsem si vás všimla jako první a mohla jsem se vám vyhnout. Ovšem uvědomila jsem si, že mi nezbývá nic jiného než jednat rychle.“

Následovala krátká, napjatá přestávka. Isabel neslyšela, co Ellis říká Amelii, ale jasně viděla, že se jí to nelíbí.

„To jsou planá žvásty a vy to víte stejně dobře jako já,“ vybuchla vztekle. „Až to skončí, bude Lawson nadobro vyřízený. Slyšíte, co říkám? Vy-ří-ze-ný.“

Po jejím hysterickém zaječení se rozhostilo nervy drásající ticho. Žádná z žen se nehýbala. Isabel si byla téměř jista, že Ellis na druhém konci nepromluvil ani slovo.

Amelia získala duševní rovnováhu zpátky stejně rychle, jako ji pozbyla. Tvář se jí vyhladila do obvyklé půvabné masky, která tak ostře kontrastovala s pistolí v její ruce.

Tak tomu říkám střídání nálad, pomyslela si Isabel.

„A teď, jestli chcete, aby vaše rozkošná oneironautka zůstala naživu,“ oslovila Ellise s obvyklým klidem, „uděláte, co vám poručím. Vím přesně, kde jste, protože jsem vám dnes, než jsem odjela z ústavu, dala na vaše drahocenné maserati GPS čidlo. Sleduju každý pohyb auta. Zaručeně byste ho našel, kdybyste měl dost času, jenže čas je jedna z věcí, které nemáte, Cutlere. Vyrazte směrem na Roxanna Beach. Jestli za dvě hodiny nebudete na místě, které vám označím, vaše šťouralka bude do pěti minut mrtvá.“

38

Když Ellis vjel na dálnici, nechal maserati, ať si dělá, co chce. A je to tady, říkal si. Vždycky jsem byl zvědavý, jaký asi bude můj nejhorší sen. Teď to vím.

Měl v úmyslu vracet se do Roxanna Beach stejnou trasou, po jaké jel dopoledne do ústavu. Byla to kombinace hlavních silnic a starých cest, které se vyhýbaly centrům měst a jiným oblastem se silným provozem.

Přinutil se soustředit na řízení a na promýšlení plánu. Dokud nedorazí na místo, Isabel nic nehrozí. Amelia nebude riskovat a nezabije ji, pokud nebude mít v rukou jeho. Teprve si začínal sestavovat dohromady dílky skládačky, která by mu sdělila, proč se Amelia odhodlala k tak nebezpečnému kroku, jako byl únos Isabel z Kylerova střediska, ale celkový obraz dostával zřetelné obrysy. Měl si jich všimnout už před několika měsíci.

Vyťukal Davovo číslo.

„Co se děje?“ zeptal se mladík.

„Dostala Isabel.“

„Unesla ji z Kylerova střediska?“ ujišťoval se Dave užasle.

„Amelia Netleyová, alias Maureen Sageová, jde do každého rizika.“

„Proč sbalila Isabel?“

„Propustí ji živou a zdravou výměnou za mě.“

„Vy jí věříte?“

„Ne, ale to je jiná věc. To vyřídím později. Teď řeším problém, že mi dala dvouhodinovou lhůtu, abych se dostal do Roxanna Beach. Přesně tolik, abych to stihl povolenou rychlostí, pokud nebude příliš hustá mlha.“

„Nebudete si snad dělat celou cestu hlavu z povolené rychlosti.“

„Je tu jistá komplikace. Někam na auto mi schovala GPS čip.“

„To je průšvih. Na mobilu vás může sledovat metr po metru.“

„Já vím, co je to GPS,“ poznamenal Ellis mrzutě.

„Promiňte. Jenom jsem chtěl říct, že by nemělo smysl hrát si na formuli jedna, abyste nahnal trochu času. Jestli dorazíte do Roxanna Beach o něco dřív, bude to vědět. Sakra, každou minutu vidí, kde jste. Dokonce pozná, když zastavíte, abyste natankoval.“

„Jak jsem řekl, je tu jistá komplikace.“

„A co Scargill? Nějaká stopa?“

„Mám takové tušení, že je totálně nadopovaný drogou CZ-149, s níž se dělaly pokusy ve Frey-Salteru.“

„To mi zní povědomě,“ přiznal Dave. „Mám dojem, že se o ní zmiňovala Katherine.“

„Práce na vývoji CZ-149 probíhaly pod vedením doktorky Maureen Sageové, alias Amelie Netleyové. Je to odbornice na psychofarmaka. Přípravek byl pravděpodobně založen na látce, kterou podávala vězňům v Brackletonu. Lawson dal souhlas s několika testy, ale potom experiment zastavil kvůli vedlejším účinkům. Později Sageovou propustil. Poměr měl právě s ní. Zaručeně neměla radost, že odchází, dokonce bych se vsadil, že musela být pořádně naštvaná.“

„Jaké byly vedlejší účinky CZ-149?“ zeptal se Dave znepokojeně.

„Osobně jsem tu drogu nikdy nezkoušel. Ze všeho nejdřív jsem se u Lawsona naučil nikdy mu nedělat pokusného králíka. Ale slyšel jsem, že po CZ-149 mají oneironauti, především pětky, problém rozpoznat hranice mezi lucidními sny a realitou.“

„To může být pěkně husté.“

„Bylo mi řečeno, že pomatení může trvat i několik hodin. Čím silnější dávka, tím větší narušení mysli. Nepřekvapilo by mě, kdyby Amelia Scargilla ovládala právě CZ-149. Možná si tak zoufale přeje, aby se mu vrátila schopnost lucidního snění, kterou ztratil po úrazu, že si od ní nechá to svinstvo píchat.“

„Co máte v plánu? Zavoláte policajty?“

„To nemůžu riskovat. Amelia by Isabel bez váhání zabila, jakmile by měla podezření, že se neřídím přesně jejími pokyny. Kdybych se dostal do Roxanna Beach před stanovenou lhůtou, možná by se mi podařilo něco podniknout dřív, než by si uvědomila, že jsem skoro na místě. Ale budu potřebovat vaši pomoc.“

„Nemusíte mi říkat dvakrát. Co chcete, abych udělal?“

Ellis mu to vysvětlil.

„Páni,“ vydechl nábožné Dave. „Já budu řídit maserati?“

39

„Já vím, co znamená tsunami ve vašich snech,“ prohlásila Isabela klidně. Seděla na podlaze v koutě starého polorozpadlého kiosku, nohy zkroucené pod tělem, ruce svázané za zády.

Amelia ji pistolí přiměla nastoupit do květinářské dodávky. Neměla příležitost volat o pomoc nebo upoutat něčí pozornost, protože auto stálo v málo využívané části parkoviště za hlavní budovou.

Byla zde i další komplikace v podobě ošuntělého muže v černé pletené čepici, černém svetru a černých kapsáčích. Podle nervózních tiků a lehce nepříčetného výrazu Isabel usoudila, že jde o dalšího účastníka převýchovného experimentu v Brackletonově nápravném zařízení. Jmenoval se Yolland a zřejmě byl přesvědčený, že plní misi, jejímž úkolem je zkřížit plány zákeřného agenta pracujícího pro nadnárodní korporaci, která znečišťuje životní prostředí.

S blížícím se večerem mlha stále houstla. Yolland opatrně projížděl zatáčkami až k opuštěnému lunaparku na útesu za Roxanna Beach.

Amelia vedla Isabel k brance ve vysokém drátěném plotu. Jakmile jí prošly, strkala ji dál k strašidelným, nezřetelným obrysům polorozpadlých stánků a rezivějících atrakcí.

Bylo po páté hodině. Okenice na přední stěně jednoho kiosku byly pootevřené a propouštěly dovnitř tolik šedivého denního světla, aby Isabel mohla v rohu rozpoznat strojek na cukrovou vatu.

Ve stánku na ně čekal vysoký, asi dvacetiletý mladík s úzkým obličejem, bradkou a uštvaným výrazem v očích. Vincent Scargill působil ještě nervóznějším a nevyrovnanějším dojmem než Yolland. Nebo má horečku, napadlo Isabel. Nad obočím se mu leskly kapičky potu.

„Stejně pořád tvrdím, že ji nepotřebujeme,“ zavrčel a přejel si rukávem po čele.

„Je pro nás zárukou, aby Cutler dál spolupracoval.“ Amelia se podívala na displej mobilu, kde sledovala pohyb Ellisova auta. „Má slušný čas. Mohl by tady být za hodinu a půl. Půjdu se přesvědčit, jestli je Yolland na svém stanovišti, a udělám pár posledních opatření.“

„Jaká opatření?“ Scargill si setřel z čela nový pot. „Má to být jednoduchý obchod. Říkala jste, že jakmile vám Cutler předá novou verzi CZ-149, vypadneme odsud.“

„Nerozčilujte se,“ uklidňovala ho Amelia. „Doladím pár detailů. Vy se hlavně postarejte, aby náš poklad neutekl, zatímco budu pryč. Je to jediné zboží, které můžeme vyměnit za drogu.“

„Klídek,“ zahuhlal Scargill a upřel na Isabel pohled člověka, kterému docházejí poslední síly. „Nikam nezdrhne.“

Sotva Amelia odešla, předhodila mu Isabel svou jedinou návnadu.

Vysvětlím vám význam vašich snů.

Scargill přecházel sem tam podél pultu, hubený, vytáhlý, shrbený stín v přítmí stánku. Nejde jenom o horečku nebo nevolnost, uvědomila si. Je na pokraji beznaděje. Připomínal feťáka, který už dlouho neměl svou drogu. Ruka s pistolí mu bezvládně visela podél těla.

„Co mi můžete říct k mým snům s tsunami?“ vypravil ze sebe chraptivě.

„Víte, kdo jsem?“

„Jasně.“ Netrpělivě máchl pistolí. „Doktorka mi řekla, že jste bývalá Belvederova analytička snů.“

„Ano, pracovala jsem u něho a ukázal mi záznamy některých vašich snů. Chtěl, abych se na ně podívala.“ Odmlčela se. „Amelia vám určitě taky prozradila, že jsem expert na výklad lucidních snů.“

„Expert.“ Zkřivil rty. „To vy jste Belvederovi tvrdila, že červená tsunami představuje blokádu? Že je symbolem mé neschopnosti dosáhnout stavu lucidního snění? Pěkně děkuju. To si jako myslíte, že jsem na to nepřišel sám? Hergot, já moc dobře vím, že mám blok. Po Belvederovi jsem chtěl, aby mi řekl, jak z něho pryč. CZ-149 nezabírá.“

„Neustále všem opakuju, že nejlepší práci odvedu, pokud znám kontext. Potřebuju vědět o osobách, kterým se sny zdály, něco víc, abych mohla zaručit správnou interpretaci. Jenže doktor Belvedere mi o vás ani o vaší situaci neprozradil nic.“ Odmlčela se, aby získala jeho plnou pozornost, a teprve pak pokračovala. „Teď přirozeně kontext v hrubých rysech znám, takže analýza bude přesnější, nicméně by mi pomohlo, kdybyste mi upřesnil pár detailů.“

„Kruci, co ještě chcete vědět?“ Znovu si osušil pot na tváři. „Číslo mé zdravotní pojistky?“

„Nemýlím se, když předpokládám, že při navození stavu lucidního snění využíváte nějakou vodní cestu?“

„Jo,“ připustil. „Obvykle si představuju, že se potápím, ale teď na mě při každém pokusu čeká ta prokletá tsunami a zalije mě.“

„Vyrozuměla jsem, že jste utrpěl úraz hlavy, který ovlivňuje vaše snění.“

Znovu vztekle zaklel. „Zranění se zahojilo. Hlavu bych měl mít zase v naprostém pořádku. Tak proč se mi nezdají stejné sny jako dřív?“

„Nespěchejte na mě, ještě mi chybí pár detailů. Z vašeho rozhovoru s Amelií jsem nabyla dojem, jako byste očekával, že vám Ellis může obstarat novou a vylepšenou verzi přípravku navozujícího sny. Je to tak?“

„Je.“ Ruka s pistolí se mu nebezpečně třásla.

„Dobře víte, že Amelia je lhářka a vrah,“ pokračovala Isabel klidně. „Že nemůžete věřit ničemu, co se vám snaží namluvit.“

„To není pravda. Paní doktorka se mi snaží pomoct.“

„Já mám spíš podezření, že vás dopuje.“

„To je kravina.“

„Podle jejích plánů nemá nikdo z nás – vy, Ellis, já ani Yolland – přežít tuto noc.“

„Držte hubu,“ zasyčel Scargill. „Zakazuju vám tak o ní mluvit. Nic nevíte. Tehdy v kůlně mi zachránila život.“

„Jenom proto, že vás potřebovala pro své další záměry. To je pro ni typické. Manipuluje ostatními, aby dělali, co potřebuje ona.“

„Už jsem vám jednou zakázal o ní takhle mluvit.“ Scargill začal znovu neklidně přecházet sem tam. „Radši mi vyložte můj sen.“

„Dělám, co můžu.“ Zhluboka se nadechla. „Pořád si doplňuju souvislosti. Prozraďte mi, když jste se radil s doktorem Belvederem, informoval jste ho, že pravidelně berete CZ-149?“

„Ne.“

„To jednoznačně vysvětluje, proč jsme ani on, ani já nemohli najít správný klíč k vašemu snu s tsunami.“

Scargill se otočil a výhružně k ní pokročil. Ani přítmí nedokázalo zakrýt jeho beznaděj a obavy. „Do háje, vyložte mi ho konečně!“

„Dobře.“

Mlha byla tak hustá, že Amelia přes ni neviděla ani na parkoviště za drátěným plotem. Šedivá deka pohltila denní světlo ještě dřív, než zapadlo slunce. S tak nepříznivým počasím nepočítala. Ale stejně jsem neměla na vybranou, zuřila v duchu. Jakmile zahlédla na chodbě před Belvederovou kanceláří Ellise, bylo jí jasné, že musí jednat. A rychle.

Jak na mě mohl přijít, ptala se sama sebe v duchu snad posté. Marně přemýšlela, kde se dopustila chyby. Učit se z vlastních chyb byla její zásada. Povýšila ji na vědeckou disciplínu a nikdo jí nemohl upřít, že má vynikající vědecké myšlení. Přímo brilantní. Oba její rodiče byli badatelé v oboru genetiky a umínili si, že jejich dítě musí být dokonalé. Velice brzy rozeznali její nadání a všemožně se snažili ho rozvíjet.

Posílali ji na nejlepší školy a najímali jí vynikající soukromé učitele. Ve všech předmětech a disciplínách od ní vyžadovali úspěch a dokonalost a ona se snažila jejich očekávání za každou cenu naplnit. Obětovala vše – hračky, kamarádky, milostné vztahy, jen aby dosáhla metu. kterou pro ni vytyčili rodiče. Dali jí přece od samého začátku na srozuměnou, že jiné než dokonalé a úspěšné dítě by nemohli milovat.

Zcela logicky byla časem nucena matku i otce zabít. Skutečně neměla na vybranou. Ukázalo se, že nikdo nemůže být neustále a za všech okolností perfektní. Na cestě za úspěchem se nikdo nevyhne občasnému zaškobrtnutí. V den své promoce se rozhodla, že nebude dál snášet chladné opovržení a zklamání, s jakými rodiče přijímali její příležitostná selhání.

Zbavila se jich, ale přestože byli již delší čas mrtví, nadále slyšela jejich kruté výtky, kdykoliv se jí něco nepovedlo.

„Yollande?“ Zastavila se u branky.

„Jsem na ty bídáky nachystaný,“ odpověděl jí z pokladny po jedné straně vchodu. „Myslí si, že můžou ničit životní prostředí a že jim to projde. Ale přísahám, že dnes večer dostanou za vyučenou.“

Potlačila znechucené zaúpění. Zásoba bývalých trestanců z Brackletonu bude do rána o jednu položku tenčí a jí se uleví. Pracovat s těmi ubožáky bylo vždycky těžké, ale jejímu záměru posloužili. Znovu si připomněla, jaké měla štěstí, že dva z nich, Albert Gibbs a Yolland, náhodou žili v Los Angeles, takže je mohla takřka okamžitě nasadit do akce.

„Jste skutečný hrdina, Yollande,“ chválila ho. „Málokdo by měl dost odvahy k takovému činu. Nálože jsou připravené?“

„Všechny. Stačí je odpálit.“

„Nezapomeňte, že musíte počkat na můj signál.“

„Spolehněte se.“

„Tak proč se nedostanu přes tsunami?“ dorážel na Isabel Scargill znepokojeně.

„Nemyslím, že se vám bude moje analýza líbit, ale věřím, že bude správná, protože s interpretací snů osob, na kterých Lawson zkoušel CZ-149, mám jisté zkušenosti. Takže chcete slyšet, co znamená červená tsunami, která vám brání dosáhnout stavu lucidního snění?“

„Chci.“

„Je to vaše snící mysl, která vám naznačuje, že přístupovou cestu do snění blokuje jed, který vám koluje v krvi. Proto je voda červená. Červená je barva krve.“

Roztřásl se ještě silněji. „Jaký jed? O čem to mluvíte?“

„O CZ-149. Nemá povzbuzující účinek na sny pátého stupně, naopak je ruší. Vsadím se, že vám Amelia dává pravidelně pořádně silné dávky, aby vám zabránila dosáhnout stavu lucidního snění.“

„To nemá logiku. Proč by to dělala?“

„Aby vámi mohla lépe manipulovat. Podle mých informací má droga na oneironauty hypnotizující efekt. Jsou po ní zranitelnější a snáze podléhají cizím vlivům. Kdyby vám dovolila zase normálně snít a dokonce jasně uvažovat, pak byste si uvědomil, že je něco v nepořádku, a začal jí klást nepříjemné otázky. To nemůže dopustit.“

„Vymýšlíte si. To nemůže být pravda. Proč by mě napřed zachránila a pak mi bránila snít?“

„Pokud se nemýlím, a já jsem si téměř stoprocentně jistá, že se nemýlím, pak sleduje dva cíle,“ vysvětlovala Isabel. „Za prvé chce mít vlastní výzkumný ústav. To se jí více méně podařilo. Druhým cílem je zničit Lawsona a jeho agenturu. Dnes k tomu chce využít nás všechny vás, mě, Ellise i chudáka Yollanda. A co víc, postará se, abychom byli do rána mrtví, protože si nemůže dovolit nechat někoho naživu.“

„Jste úplně vedle,“ vyštěkl Scargill. „Chce jenom Lawsonovi dokázat, že Cutler je podvodník. Lawson tomu podrazákovi pořád důvěřuje. Odmítá vzít na vědomí fakta. Cutler ho přesvědčil, že padouch jsem já. Že jsem unesl a zabil několik osob. Proto hraju mrtvého. Musel jsem se stáhnout, dokud nedostaneme Cutlera a nebudeme mít důkazy, které předložíme Lawsonovi.“

„Lhala vám, Vincente. Snažila jsem se vám objasnit, proč to dělá. Lže. A je velice flexibilní.“ Isabel se odmlčela, aby si mohla utřídit myšlenky, protože si dobře uvědomila, že má jedinou příležitost, kdy ho může přesvědčit. „Vezměme to od začátku. Napřed se pokusila svést Lawsona a získat tak kontrolu nad ním i nad Frey-Salterem. Její plán ztroskotal, když se s ní Lawson rozešel a poslal ji pryč.“

„Ale…“

„Amelia nemá nikdy o nápady nouzi, a tak bleskurychle vypracovala novou strategii. Rozhodla se, že se místo vládního výzkumného střediska zmocní soukromého ústavu a bude Lawsonovi konkurovat. Jenže věděla, že k úspěchu potřebuje několik oneironautů pátého stupně. Jak sám dobře víte, není snadné je nalézt, a tak jednoho Lawsonovi ukradla.“

Scargill se ztěžka opřel o pult a snažil se držet zpříma.

„To jako mě?“ zeptal se nevěřícně.

„Jistě. Zmanipulovala vás, abyste uvěřil, že jste sám vyřešil všechny případy únosů, potom povzbuzovala vaše ego a hrála na vaši pýchu a soutěživost. Když usoudila, že dozrál čas, přesvědčila vás, abyste od Lawsona odešel, protože vás údajně nedokázal ocenit.“

„A abych pracoval pro ni?“ dodal pochybovačně.

„Nejen vy. Jakmile ji Lawson vyrazil, zaměřila se na Belvederův ústav pro výzkum spánku. Měla dost informací o zaměstnancích, aby mohla předpokládat, že když se ho zmocní, získá i další pětku.“

„Vás?“

„Mě. S námi dvěma plus svými schopnostmi by rázem byla Lawsonovým největším konkurentem a mohla by ho i srazit na kolena. Pak by se stala nejvýznamnějším badatelem na poli lucidního snění. Kdoví čeho všeho by mohla dosáhnout? Jenže zde byl jeden závažný problém.“

„Cutler.“ Scargill se pokusil narovnat schoulená ramena. „Doktorka říkala, že na mě žárlil.“

„Nežárlil, ale také neskočil na vaše údajné skvělé vyšetřovatelské výkony. Amelia o jeho podezření věděla a po roce, kdy vedle něho pracovala u Lawsona, jí také bylo jasné, že se hned tak nevzdá. Pochopila, že se ho musí zbavit dřív, než odhalí, že zinscenovala únosy a zavraždila několik lidí.“

„Ne,“ vyjekl Scargill. „Kristepane, to snad ne.“

„Nebylo to snadné. Lawson a Ellis jsou starými kamarády. Kdyby se Ellisovi cokoliv stalo, Lawson by zaručeně okamžitě zahájil vyšetřování. Jediným řešením bylo nechat Ellise zahynout při plnění povinností.“

„Jestli mluvíte o výbuchu na pozemku těch potřeštěných survivalistů…“

„Všechno naplánovala tak, aby vzbudila v Ellisovi podezření, že jde o další falešný únos. Věděla, že se pokusí zasáhnout,“ přerušila ho Isabel. „Podle jejího plánu měl zemřít při přestřelce, i kdyby musela stisknout spoušť sama. Kdo by mohl dodatečně něco zjistit?“

Scargillem lomcoval třas. Choulil se a křečovitě svíral pistoli. „Já to nechápu. Doprdele, mně to nemyslí. Něco se mnou je. Třeští mi hlava. Já nedokážu logicky uvažovat.“

„Jenže se začaly množit komplikace. Když vybuchl sklad s municí, pokusila se zastřelit Ellise, ale zasáhla ho jenom do ramene. Vy, její hlavní zbraň, jste utrpěl vážné zranění.“

„Ta exploze.“ Scargill si mnul volnou rukou spánky.

„Amelia vás odvlekla k autu a odvezla před nemocnici. Později změnila data v počítači, aby se zdálo, že jste zemřel, a unesla vás do Kalifornie s důkladnou zásobou CZ-149, aby vás mohla ovládat. Svedla Randolpha Belvedera a zabila jeho otce.“

„Tak dost.“ Pozvedl pistoli. „Už nechci nic slyšet. Snažíte se mě zblbnout.“

Nemám co ztratit, usoudila Isabel. Jediné, co mohla dělat, bylo mluvit stále dál a doufat, že něco z toho pronikne do Scargillovy mysli, otupělé CZ-149.

„Amelia víceméně dosáhla svého druhého cíle. Přes Randolpha získala kontrolu nad Belvederovým ústavem,“ pokračovala. „Ovšem Randolph jí udělal čáru přes rozpočet, když mi dal výpověď. To je totiž její největší problém. Umí sice brilantně uvažovat, ale stejně se vždy přepočítá, protože nerozumí ostatním lidem a jejich pohnutkám. Předpokládá, že všechny žene stejná ctižádost jako ji. A v tom se mýlí. Pravděpodobně ji to dovádí k šílenství.“

Scargill ji pozoroval s podivným výrazem ve tváři. „Jenom jestli nejste cvok vy.“

„I to je možné.“

Amelia zkontrolovala situaci na displeji. Malá tečka představující maserati zpomalovala. Zlostně zmáčkla tlačítko pro opakované volání.

„Měl byste šlápnout na plyn, Cutlere. Zbývá vám jenom hodina a dvacet minut. Jestliže se budete loudat jako teď, přijedete pozdě a víte, co to znamená.“

„Mlha je stále hustší,“ vysvětloval nevzrušeně. „Nevidím před sebe ani na dva metry. Jedu po vedlejších silnicích, abych se vyhnul silnému provozu, ale to občas znamená křižovatku se stopkou. K jedné se právě blížím a před chvilkou mě minula policejní hlídka. Musím zastavit. Nemůžu si dovolit, aby mě zdržovali s pokutou.“

„Rozhodnutí je samozřejmě na vás,“ zašvitořila sladce, zatímco sledovala, jak se kurzor na displeji zastavil, „ale trest za zpoždění znáte.“

„Budu tam včas.“ Ellis ukončil hovor.

Nenáviděla ho. Kde bere tu sebejistotu, že se k ní chová tak hrubě? Nikdo jí neprojevoval úctu, jakou by si zasloužila. Užuž se chystala mu znovu zavolat, když si všimla, že se bod zase pohybuje, dokonce rychleji než předtím. To bylo dobré znamení. Cutler začínal mít nahnáno. Tak se jí to líbilo. Pocítila velké uspokojení.

Ovšem mnohem větší uspokojení se dostaví, až bude sledovat Lawsonův pád.

Ellis zaparkoval mezi stromy, vzal si batoh a zbytek cesty došel pěšky. Do vypršení lhůty mu zbývalo třicet minut. Bylo ještě světlo, ale lunapark zahalila neproniknutelná mlha. Nebylo slyšet nic kromě pravidelného hukotu příboje. Přízračně se nesl šedou clonou, jako by přicházel ze všech stran. Při troše štěstí překryje všechny zvuky, které bude muset způsobit Ellis.

Přiblížil se k areálu odzadu, aby byl co nejdál od hlavního vchodu, vybral si místo chráněné zdí bývalých záchodků a začal štípačkami přestřihávat drátěné pletivo.

Amelia překontrolovala pozici bodu na displeji a stiskla tlačítko.

„Co zase chcete?“ zeptal se Ellis nevrle.

Znovu v ní vzkypěla zlost. „Zahráváte si. Jste nejmíň třicet minut od města. Na vašem místě bych nebyla tak klidná.“

„Říkal jsem vám, že mlha…“

Tentokrát ukončila hovor dřív než on. Stisknutí tlačítka ji naplnilo divokou, pomstychtivou rozkoší.

Rozhodla jsem se správně, usoudila. Všichni byli nenapravitelní. Posledních několik měsíců jí potvrdilo, že se Scargillova vrozená povaha nezmění. Pořád toužil být hrdinou, druhým Ellisem Cutlerem. To jí ještě ke všemu scházelo. S někým tak deformovaným nemohla pracovat.

V Isabel Wrightové se taky zmýlila. Ukázalo se, že to není submisivní bezradná chudinka, která udělá, co se jí poručí.

Pokud jde o Cutlera, věděla, že nepřestane dělat problémy, dokud nebude mrtvý.

Jediným řešením bylo zbavit se všech tří a začít od nuly. Díky zdrojům Belvederova ústavu se jí podaří nalézt vlastní oneironautské talenty.

Jestli všechno poběží podle jejích plánů, dnes v noci se nejen zbaví svých omylů, ale rozdmýchá ohýnek, který nakonec sežehne celé mocné impérium Jacka Lawsona.

Na opačné straně parku se Ellis přesvědčil, že má na mobilu stále nastavené vibrace místo vyzvánění, vložil ho do kapsy bundy, a kráčel tajemnou scenérií. Neforemné obrysy dávno ztichlých atrakcí vystupovaly z mlhy jako pozůstatky po návštěvě mimozemšťanů.

Byl si naprosto jistý, že když mu Amelia volala, byla někde nad útesem. Zřetelně slyšel na pozadí příboj. Navíc její hlas vycházel jenom z telefonu, přestože dával pozor, jestli ho nezachytí i odjinud. Znamenalo to, že nemůže být v jeho bezprostřední blízkosti. Musel hovořit potichu a zakrývat mobil silnou látkou batohu.

Pěkně popořádku, připomínal si, když míjel starou autodráhu. Amelia pravděpodobně někam postavila hlídku, buď Scargilla nebo jinou oběť z převýchovného programu. Ať už je to kdokoliv, určitě ho najde u hlavního vchodu do lunaparku.

Yolland zaslechl kroky na dlažbě za pokladnou. Okamžitě byl ve střehu a automaticky sáhl po nejbližším granátu. Vzápětí si uvědomil, že se osoba pohybuje uvnitř areálu.

Scargill, napadlo ho. Doktorka poslala toho feťáka, aby ho zkontroloval. Úlek vystřídala zlost. Copak o něm neví, že je profík? Nepotřebuje, aby ho někdo hlídal. A už vůbec ne nějaký zdopovaný blbeček.

Vyklonil se z pokladní budky.

„Vyřiď paní doktorce, že jsem ti řekl, aby ses staral o své věci a já se postarám o ty svoje…“ Zmlkl, protože Scargilla v husté mlze neviděl. „Kde jsi?“

Měl dojem, že za sebou zaslechl tichý šramot, ale než zareagoval, bylo pozdě.

Ucítil tupou bolest v zátylku a pak se propadl do bezedné studny tmy.

Ellis hlídače svázal, dal mu roubík a nechal ho v budce. Zbývalo mu dvacet minut. Rád by věděl, jestli Amelia znovu zavolá. Pokud ano, nemohl by riskovat a ohlásit se jí, protože ona nebo Scargill jsou možná blízko. Mohli by ho slyšet a pochopili by, že je v areálu.

Kradl se zezadu podél řady opuštěných stánků a napjatě poslouchal, jestli neuslyší rozhovor, který by ho navedl. Znal Isabel. Pokud nemá v ústech roubík, bude Scargillovi i Amelii rozdávat dobré rady.

Ze žádného stánku, který míjel, se však nic neozývalo. Ticho ho děsilo víc než cokoliv, co zatím prožil.

Na konci řady kiosků s občerstvením zahnul za roh a strnul uprostřed kroku, když si všiml, že zadní dveře jednoho z nich jsou pootevřené a pohupují se v pantech. Napínal zrak a měl dojem, že se uvnitř pohnul stín.

Ve stánku někdo byl.

Zbývalo mu patnáct minut. Vypnul mobil v kapse a rozkopl zadní dveře dokořán.

„Ani hnout, Scargille.“

Mladík stál zády k němu u přední stěny. Když uslyšel Ellisův hlas, poskočil a potom ztuhl.

Ellis vešel a jediným pohledem přejel vnitřek kiosku. Pokoušela se o něj beznaděj. Jeho nejhorší obavy se naplnily. Scargill byl sám. Po Isabel nebylo nikde ani stopy.

„Takže se vám povedl další z vašich triků,“ vypravil ze sebe Scargill bezbarvým hlasem. „Proč mě to vůbec překvapuje? Ale je to stejně fuk. Prohrajete, brácho.“

„Odložte zbraň a odstupte od ní.“

„Prosím. Jak je libo.“ Scargill poslechl.

Když pistole zarachotila na pultu, Ellis si uvědomil, že se Scargill třese po celém těle.

„Kde je?“ zeptal se. Místo bylo tak bezútěšně ponuré, že už na ničem nezáleželo. Věděl, že by dokázal bez váhání zabít. Toužil zabít.

Něco z jeho pocitů se mu muselo odrazit na obličeji, protože Scargill na něho zíral nešťastně i ustrašeně. Až na druhý pokus se mu podařilo promluvit.

„Neberte si to tak, Cutlere.“

Ellis pozvedl o pár centimetrů pistoli. „Kde je?“

„Tady,“ odpověděla mu Amelia.

Zničehonic stála venku za pultem. Ellisovi došlo, že se musela ukrývat v protějším stánku. A přivedla Isabel. Jednou rukou jí svírala předloktí, druhou jí tiskla pistoli ke spánku.

„Nevím, jak jste to dokázal, Cutlere. Podle GPS byste měl být ještě dobrou čtvrthodinu odsud. Jenže když se mi před pár minutami nepovedlo přivést Yollanda k vědomí, napadlo mě, že jste v areálu. Vy jste byl vždycky nevypočitatelný.“

Ellisovi se ulevilo. Isabel žila. Ruce měla svázané za zády, ale byla obdivuhodně vyrovnaná a především živá.

„Ahoj, Ellisi,“ pozdravila ho. „Věděla jsem, že to stihneš.“

„Držte hubu,“ okřikla ji Amelia. Neodtrhla pistoli od jejího spánku. „Odhoďte zbraň,“ přikázala Ellisovi s krutým úsměvem.

„Bude lepší, když ji poslechnete,“ poradil mu Scargill. Třesoucí se rukou uchopil pistoli, kterou před chvílí odložil na pult, a namířil na něho.

Ellis hleděl upřeně na Amelii. „Vy Isabel zabijete v každém případě, že?“ Pokrčil rameny. „Možná ve stejném okamžiku odstřelím já vás.“

Amelii jeho úvaha vyrazila dech. „Vincent vás odpráskne dřív, než uděláte jediný pohyb.“

„Nevystřelí na něho,“ prohlásila Isabel, aniž by odtrhla pohled z Ellisovy tváře.

Amelia se zasmála. „Jasně že vystřelí. Ví, že mé potřebuje. Mám pravdu, Vincente? Jsem jediná, kdo vám může dávat CZ-149.“

„Scargill je rychlý,“ připustil Ellis. „Možná mě zabije, ale vy budete mrtvá ještě dřív, takže vám to může být jedno. Vaší jedinou šancí je odložit zbraň.“

Scargill se drsně, nevesele zasmál. „Jsme docela komický trojúhelník.“

„Vypadá to tak,“ souhlasil Ellis. Mírně zvýšil hlas. „Asi se dobře pobavíme.“

„Ne.“ Amelia o krok ustoupila. Tvář měla zkřivenou zlostí a zoufalým úsilím vymyslet únik z pasti, v níž se ocitla. Strhla Isabel k sobě. „Ne, Cutlere, tohle mi neprovedete. Nedopustím, abyste vyhrál teď, když jsem se dostala tak daleko. Odejdu a Isabel si vezmu s sebou. Ani hnout. Slyšíte? Jediný pohyb, a je po ní.“

Amelia-Maureen se velice brzy přestane ovládat, odhadoval Ellis.

Cvak, cvak, cvak.

Parkem se rozlehl tlumený rachot těžkého zrezivělého řetězu zvedajícího vozíky horské dráhy. Zároveň v mlze zablikaly spirálky žlutých a bílých světýlek. Většina žárovek byla dávno spálená nebo rozbitá, ale zůstalo jich dost, aby vrhly na starou konstrukci hrůzostrašnou zář.

„Co to je?“ zavřískla nechápavé Amelia. Viditelně ztratila nervy. Prudce otočila hlavu, aby se podívala na nečekané zjevení za sebou. Skřípot a světlo, které jako by ani nebyly z tohoto světa, ji na chvíli zcela zmátly.

K zemi, Isabel, poroučel Ellis v duchu. K zemi.

Už se dala do pohybu, jako by mu četla myšlenky. Využila příležitost, padla k zemi jako špalek a zmizela za pultem. Amelia ji instinktivně pustila.

„Tohle vám neprojde. Cutlere!“ Otočila se a namířila na něho pistoli.

Stiskl spoušť zároveň se Scargillem. Výstřely zaduněly do noci a přehlušily i rachot horské dráhy. Amelia se bezhlesně svezla na zem.

Ellis se ohlédl po Scargillovi.

„Klídek,“ vykoktal mladík, velice opatrně odložil zbraň na pult a otřel si čelo. „Díky. Nebyl jsem si jistý, jestli jste Isabel uvěřil, když před minutou říkala, že vás nezabiju.“

Ellis spustil ruku s pistolí. „Amelia jí nevěřila, ale já ano.“

Isabel se pracně zvedla. „Jste v pořádku?“

„Oba dva.“ Ellis se opřel zdravou rukou o pult a přeskočil ho, aby se dostal k ní.

Zatímco jí uvolňoval pouta, Scargill se řídil jeho příkladem, ale mnohem pomaleji a neohrabaněji. Přelezl pult, opřel se o něj a hleděl na nepřirozeně nehybné tělo u svých nohou. Roztřásl se.

Z přítmí mezi lochneskou a kolotočem se vynořil Farrell.

„Dopadlo to dobře?“ zeptal se, zatímco si vylekaně prohlížel jejich tváře. „Slyšel jsem, jak mi dáváš povel, abych zapnul horskou dráhu, ale potom se ozvaly dva výstřely.“

„Farrelli,“ zašeptala Isabel.

„Perfektní načasování,“ ujistil ho Ellis a zamával mu mobilem.

Cvakání ustalo.

Ellis naslouchal tichu. Zatajil dech v radostném očekávání jako vždy, když vozíky dospěly na první vrchol a teď tam visí a čekají, až je gravitace nemilosrdně strhne dolů.

Isabel se mu vrhla do náruče. Pevně ji k sobě přitiskl.

Stará kola vozíků zaskřípěla na zrezivělých kolejích. Vláček se přehoupl přes vrchol. Nebo to možná bylo moje srdce, napadlo Ellise. Vyrazilo na svobodu z temného místa hluboko v mém nitru, kde jsem ho po dlouhé roky držel v bezpečí.

Vláček se s omamným svistotem řítil závratnou rychlostí po prvním oblouku dolů. Ellise zaplavilo důvěrně známé vzrušení.

Isabel mu ovinula paže kolem krku.

Teď už nemůžeš vystoupit.

40

Isabel vyčerpaně klesla do polštářů. „Pořád nemůžu uvěřit, že pod mou střechou dnes spí hned tři muži. Pokud jde o společenský život, je to rozhodně můj osobní rekord.“

Ellis vyšel z koupelny s ručníkem uvázaným kolem štíhlého pasu a s vlhkými vlasy.

„Ale jenom jeden spí v tvé posteli,“ připomněl jí.

Hleděla na něj s úsměvem na rtech, blažená, že stojí živý a zdravý v její ložnici.

„Máš naprostou pravdu,“ souhlasila.

„Mohl jsem hodit Dava s Vincentem do motelu,“ poznamenal, když rozvazoval ručník.

„Ne, bylo toho na ně moc. Dave se ještě nevyrovnal s traumatem vyvolaným sestřinou smrtí, které dnešní události znovu posílily, a chudák Vincent je stále pod vlivem CZ-149. Nedokázala bych je poslat samotné do neosobního hotelu. Kromě toho potřebovali oba tebe.“

„Mě?“ Odhrnul přikrývku a vklouzl do postele vedle Isabel. „Já jsem jim všehovšudy poradil, jak mají vypovídat na policii, a když jsme je přivezli sem. Nalil jsem do nich pár piv.“

„Povídal sis s nimi.“ Obrátila se na bok a opřela se o loket. „Nechal jsi je vymluvit. To pro ně bylo důležité. Ať se ti to líbí, nebo ne, jsi pro ně vzor.“

„Ne,“ zaúpěl. Natáhl se na záda a dal si jednu ruku pod hlavu. „Na roli vzoru nemám ani výcvik, ani jiné předpoklady.“

„Au contraire.“ Usmála se, sklonila k němu a políbila ho na ústa. „Jsi přímo rozený vzor. Nedivím se, že té Lawson pořád tahá do Frey-Salteru na školení nových posil.“

„Uf.“ Podíval se na hodinky, které měl ještě pořád na ruce, posadil se a odkopl přikrývku. „Když je řeč o Lawsonovi, asi bude lepší vypnout můj i tvůj mobil. Znám ho. Jakmile udělá nejnutnější bezpečnostní opatření, aby chránil Frey-Salter, zavolá mi a bude mít spoustu otázek. Vůbec bychom se nevyspali.“

Oficiální verze případu, na níž se Ellis s Lawsonem shodli po telefonu, když všichni čekali v lunaparku na příjezd policie, byla prostá a působila věrohodně:

Doktorka Amelia Netleyová nastoupila do Frey-Salteru pod jménem Maureen Sageová. Zřejmě se věnovala průmyslové špionáži a pro konkurenční firmu ukradla prostředky na spaní, které byly ve stadiu ověřování. Existuje také důvodné podezření, že zabila Katherinu Ralstonovou, která pravděpodobně její trestnou činnost odhalila. Po vraždě Maureen zmizela a jako Amelia Netleyová se vynořila v Belvederově ústavu pro výzkum spánku. Ellis a Vincent Scargill, agenti detektivní kanceláře Mapstone Investigations, byli pověřeni, aby získali důkazy svědčící proti ní. Isabel jim při pátrání asistovala. Dnes večer z obavy, že se kolem ní stahuje smyčka, Amelia Isabel unesla s úmyslem vyměnit ji za letenku a záruku volného opuštění země. Ellis a Vincent, za pomoci Dava a Farrella, zorganizovali záchranou akci.

„Myslíš, že místní policie spolkne báchorku, kterou jste s Lawsonem dali dohromady?“ zeptala se Isabel, zatímco Ellis vypínal telefony.

„Určitě. Je to pro ně nejpohodlnější způsob, jak se té nepříjemné patálie zbavit.“

Nakrčila nos. „Nemůže být nic snadnějšího než hodit veškerou zodpovědnost na Mapstone Investigations s jejími temnými vazbami na federální bezpečnostní složky.“

„Vystihlas to přesně.“

„Myslíš, že se Lawsonovi podaří udržet svou agenturu stranou policejného vyšetřování?“

„Lawson úspěšné ukrývá před veřejností sebe i skutečnou činnost Frey-Salteru už přes třicet let. Událost v lunaparku je pro něho jen bezvýznamná epizoda. Mohlo to dopadnout mnohem hůř, jak sám dobře ví.“

Zhasl a zalezl zpátky do postele.

Isabel nedokázala potlačit další slabý záchvat zimnice, vyvolané přestálým nebezpečím. Pod přikrývkou pokrčila kolena až k bradě a ovinula je pažemi.

„Ellisi?“

„Ano?“ Přitáhl ji k sobě. „Co se děje? Ty se třeseš?“

„Je mi stejně, jako když jsme našli Gavina Hardyho. Jsem vyčerpaná, ale tak rozčilená, že nemůžu vypnout.“

„Nejsi sama.“

„Ovšem Dave s Vincentem zřejmě nevědí, co to je rozrušení. Vsadím se, že usnuli dřív, než jsem zhasla v předsíni.“

„Jsou mladí,“ povzdechl si Ellis. „V jejich věku dokážou spát jako dřeva za jakýchkoliv okolností. Dej jim pár let a leccos se změní.“

Položila si hlavu do jeho podpažní jamky. „Ty nejsi o moc starší než oni.“

„Občas mám dojem, že je mi aspoň sto let.“ Sklouzl rukou k jejímu stehnu a hladil je. „Nicméně jsem objevil jednu věc, která ve mně vzbuzuje dojem, že je mi zase třiadvacet.“ Zlehka ji kousl do ucha. „Dokonce bych řekl, že jsem na tom ve třiadvaceti tak dobře nebyl.“

„Vážně?“ Zabořila prsty do porostu na jeho hrudi. „A co to je?“

„Ty.“ Sevřel ji pevněji. „Probouzíš ve mně pocity, o nichž jsem zapomněl, že bych je vůbec mohl mít. U nichž jsem si nebyl jistý, že o ně stojím. Miluju tě, Tanečnice.“

„Ellisi.“

Zalila ji radost zářivější a třpytivější než nejvzácnější šperky a odplavila poslední zbytky chladu, který v ní zanechal večer plný násilí a krutosti. Vztáhla ruce a vzala do dlaní jeho výraznou tvář. „Zamilovala jsem se do tebe už před několika měsíci, hned když jsem začala analyzovat tvé sny. Ale copak jsem ti to mohla říct?“

„Doufal jsem, že rady, které jsi ke zprávám připojovala, naznačují, že ke mně něco cítíš. Proč myslíš, že jsem se přestěhoval do Kalifornie?“

„Kvůli mně?“ užasla.

Trochu rozpačitě se usmál. „Měl jsem v hlavě dlouhodobý plán, jak se s tebou seznámit, jak zjistit, jestli pro tebe znamenám totéž, co ty pro mě. Chtěl jsem se dozvědět, jestli bych mohl být součástí tvého života.“

Dojatě poslouchala. „Ty ses mi chtěl dvořit?“

Odkašlal si. „Nikdy jsem o svém úmyslu neuvažoval jako o dvoření. Ne tak docela.“

„Samozřejmě že ne.“ Odbyla jeho vysvětlení mávnutím ruky. „Používal jsi spíš termín intimní poměr, že?“

„Něco takového mě napadlo,“ připustil.

„Usoudil jsi, že krátkodobý vztah, založený jenom na sexu, pro tebe nepředstavuje vážné nebezpečí,“ pokračovala. „Dlouho ses takovému riziku vyhýbal. Věnoval jsi tomu nemalé úsilí, protože jsi kdysi dávno poznal, jak bolí, když člověk někoho ztratí. Kdo ve dvanácti prožije takové trauma, je nutně velice opatrný.“

Dlouze na ni v přítmí hleděl. „Kdo miluje, ten riskuje.“

„Správně,“ souhlasila. „Ale my dva přece umíme riskovat, viď?“

„Ano.“ Zdálo se, že ho svou jednoduchou poznámkou ohromila. Ovinul jí paži kolem boku ještě pevněji. „Jak jsem řekl, měl jsem jistý plán. Ale do cesty se mi postavily překážky.“

„Já vím. Tvoje rameno.“ Prsty objela jizvu. „Hodně jsi zkusil…“

„Rameno bylo tím nejmenším problémem.“ Měsíční světlo se mu zalesklo na lícních kostech a vrhlo na zbytek tváře temný stín. „Největší představoval Lawson a jeho přesvědčení, že jsem si vypěstoval fixní ideu a jsem posedlý pronásledováním mrtvého muže. Začal jsem se bát, jestli náhodou nemá pravdu, jestli jsem neztratil nervy. Pak tě vyhodili z ústavu, přestěhovala ses do Roxanna Beach a všechno bylo jinak.“

Prohnula se v pase nad jeho rukou a vychutnávala jeho vůni. „Čekala jsem na tebe, abys věděl.“

„Já na tebe čekal celý život.“

Převalil se na ni a líbal ji, dokud se nepřestala třást prožitou hrůzou a nerozechvěla se vášní.

Ucítila, že se Ellis uvolnil, jako by v něm orgasmus stiskl nějaký vnitřní vypínač. Měla radost, že vášnivé milování je pro něho ideálním prostředkem, po němž může usnout. Bohužel na ni takový účinek nemělo.

Zavřela oči a čekala, až ji také přemůže ospalost.

Spánek ne a ne přijít.

Otevřela oči.

„Hm?“ Ellis ji k sobě přivinul, aby se přestala vrtět. „Co je?“

„Nemůžu spát. Vím, že je za dveřmi. Slyším, jak dýchá.“

„Kdo? Vincent? Dave? Zapomeň na ně. Jsou v pohodě.“

„Ale ne. Nemluvím o nich. Pusť mě. Vstanu. Neodejde. Nesnesla bych představu, jak tam sedí. A on to ví.“

Ellis neochotně uvolnil sevření. Odhodila přikrývku, vstala, došla ke dveřím a otevřela je.

Na prahu seděl Sphinx. Zvedl se, důstojně vpochodoval do ložnice, vyskočil na postel, stočil se Ellisovi u nohou do klubíčka a usnul.

Isabel si znovu lehla.

„Teď už je všechno v pořádku?“ ujišťoval se Ellis. Usmála se do tmy a slastně se k němu přivinula. Bylo tak příjemné ležet mu v náruči, zabalená do tepla jeho těla.

„Jako když se ti splní sen,“ zamumlala.

41

„Včera večer jsem v autě Maureen Sageové, alias Amelie Netleyové, našel zápisník, kam si zaznamenávala své sny.“ Ellis trůnil na jedné z vysokých stoliček u jídelního pultu s hrnkem čerstvě uvařeného zeleného čaje v dlani. „Dnes ráno jsem měl chvilku času a pár jsem si jich přečetl. Vyplývá z nich, že byla taky oneironaut pátého stupně, ale tajila to, protože se domnívala, že tak bude ve výhodě.“

„To byla celá ona,“ zabručel Vincent. „Pořád vymýšlela na ostatní nějaké fígle a podrazy.“

Ellis přikývl. „Amelia-Maureen trpěla fixní ideou, že lucidní snění je prostředkem k získání mimořádné moci. Vzala si do hlavy, že ovládne Lawsonův vládou dotovaný program výzkumu snů. Nastoupila k němu, a jakmile si všimla, že jeho vztah s Beth prochází další krizí, okamžitě využila příležitosti. Na jistý čas se jí podařilo ho okouzlit díky znalostem psychofarmak. Svedla ho, ale nakonec její experiment s CZ-149 zrušil a rozešel se s ní.“

V kuchyňce bylo nezvykle plno. Isabel poslouchala Ellisovo líčení jenom na půl ucha, většina její pozornosti patřila míchaným vajíčkům, toastům a sójovým klobáskám, kterými chtěla nasytit tři dospělé lidské samce a jednu chlupatou kočkovitou šelmu stejného pohlaví.

Zpočátku to vypadalo jako nic, uvažovala, když rozbíjela do misky poslední z tuctu vajec.

Rychle vám něco ukuchtím. Než vypijete džus a čaj, bude snídaně na stole. Je to pro mě hračka. Za čtvrthodinky jsem hotová.

Dave, Ellis a Vincent do sebe teprve lili plný džbán pomerančového džusu a Isabel už bylo jasné, že na sebe dobrovolně vzala těžší úkol, než tušila, když se nabídla, že jim připraví snídani. Ještě že koupila celé plato vajec a velký bochník chleba, protože předpokládala, že bude muset nakrmit Ellise.

Muži zabírali neúměrně mnoho místa. Nedokázali jen tak sedět nebo stát u jídelního pultu. Ne, raději kolem něho chodili, opírali se o něj, div si na něj nelehli. Čtvrtý příslušník silného pohlaví, Sphinx, sledoval to hemžení ze své pozorovatelny na okenním parapetu. Nezdálo se, že by ho znepokojovalo. Isabel věděla, že se prostě rozhodl vetřelce tolerovat.

Ulevilo se jí, když se Vincentův zdravotní stav přes noc o něco zlepšil. Byl sice stále bledý a mátožný, jeho tělo viditelně bojovalo s vysazením CZ-149 a trpěl abstinenčními příznaky, ale už se aspoň netřásl. Dave byl zamlklý a smutný, ale také klidnější, jako by se začínal s Katherininou smrtí vyrovnávat.

„Podle jejích zápisů,“ pokračoval Ellis, „nedokázala Amelia-Maureen pochopit, proč Lawson jejich vztah ukončil. Byla přece o řadu let mladší a mnohem hezčí než Beth. Navíc byla vysoce inteligentní a s Lawsonem ji spojoval i zájem o stejný druh výzkumu. Z jejího pohledu tvořili dokonalý pár. Prosté nedokázala spolknout, že o ni nestál.“

„Začala mě zpracovávat hned potom, co jí dal Lawson kopačky,“ dodal Vincent. „Naplánovala únosy, a protože věděla, jak to chodí u Lawsona i Beth, postarala se, abych případy dostal já. Současně se kolem mě začala nenápadně točit a píchat mi CZ-149.“

Ellis vytáhl obočí. „A vy jste postupně uvěřil, že jste opravdu tak dobrý, jak si o vás všichni myslí.“

„A spoustě dalších věcí, které mi napovídala,“ přiznal Vincent rozpačitě. „Jenže jí velice rychle došlo, že jí stojíte v cestě vy, Ellisi. Podezíral jste ji, že narafičila únosy, které jsem já tak bravurně vyřešil, a navíc na vás Lawson dal.“

Dave vypil několika doušky skoro půl litru džusu a obrátil se na Vincenta. „Takže ti napovídala, že Ellis je nebezpečný a zákeřný jako slon samotář a že ho můžeš zastavit jenom ty, protože Lawson odmítá vidět pravdu.“

„Jako bych neměl na práci nic jiného než si hrát na slona samotáře,“ zabručel Ellis.

„Nezapomínejte, že mi pravidelně píchala pořádné dávky toho svinstva,“ připomněl jim Vincent ztrápeně. „Tvrdila mi, že CZ-149 dobře snáším a že po něm…“ Zrudl a odmlčel se.

„Že po něm budete lepší oneironaut než já?“ Ellis se napil čaje a odložil hrnek. „Jediné, co vám umožní se mi vyrovnat, jsou zkušenosti.“

„Vždyť já vím, jenže tehdy mi to přišlo jako vynikající nápad,“ zahučel mladík.

„Nic si z toho nedělejte, Vincente. Ellis mi řekl, že jste moc dobrý,“ utěšovala ho Isabel. „Jednou z vás taky bude legenda Frey-Salteru.“

Zdálo se, že mu ta představa dodala sebedůvěru. Ellis ho pobaveně sledoval.

Isabel nasypala hrst čerstvě nasekané pažitky do obrovské kupy našlehaných vajec. „Zdá se, že Amelia-Maureen prahla po tom, po čem prahne každý solidní vědec, totiž po neomezených finančních prostředcích a po naprosto svobodném bádání bez cizích zásahů. A byla odhodlaná podniknout cokoliv, jen aby svého cíle dosáhla.“

„Její poznámky naznačují, že částečnou inspirací pro ni byl projekt, na němž pracovala v Brackletonu,“ pokračoval Ellis. „Při prvních experimentech na chovancích používala primitivní verzi CZ-149. Zjistila, že pokusné osoby může do značné míry ovlivňovat, pokud jim vsugerovává podněty, když jsou pod vlivem drogy. Ověřila si také. že látka nejlépe zabírá na osoby se sklony k lucidnímu snění. Ve věznici nikdy nenarazila na žádnou pětku, ale přišlo jí pod ruku několik trojek a čtyřek. Právě pokusy s nimi ji upozornily na možnosti, které nabízí CZ-149.“

„Jak se dozvěděla o Lawsonově agentuře?“ zeptala se Isabel.

„Ze začátku o ní neměla ani tušení, ale pohybovala se ve světě výzkumu snů a určitě měla informace o Frey-Salteru. Když byl ukončen projekt v Brackletonu, hledala místo a Lawson po ní skočil. Jakmile byla prověřena a podepsala závazek mlčenlivosti, došlo jí, kde je vlastně zaměstnaná. Musela být radostí bez sebe.“

„Zřejmě měla dojem, že našla práci, o jaké vždycky snila,“ poznamenala Isabel.

„Jenže sen se rozplynul, když se s ní Lawson rozešel.“ dodal Ellis suše. „Jakmile ji poslal Belvederovi, rozhodla se, že se zmocní ústavu. A tehdy ji také napadlo, jak by mohla využít svých pokusných králíků z Brackletonu.“

„Chudáci,“ povzdechla si Isabel. „Všichni byli citově i psychicky labilní. Neměli proti ní šanci.“

„Proč tak usilovně tajila svou pravou totožnost, když pracovala v Belvederově ústavu?“

„Ze dvou důvodů,“ odpověděla Davovi Isabel. „Tím prvním byl Ellis. Uhodla, že bude dál pátrat po Vincentovi, a bylo jí jasné, že jestli obrátí dostatečné množství kamínků, může pod jedním najít vodítko, které ho nasměruje k jisté Sageové.“

„Takže nechala Maureen Sageovou zmizet a vytvořila si novou identitu.“ Vincent se ušklíbl. „Na počítače byla fakt machr.“

„Rozhodně uměla dost, aby prošla poměrně povrchními prověrkami, jaké se prováděly v ústavu.“ Isabel slila další čaj. „Důkladně prověření museli být jenom ti, kdo pracovali na Lawsonových utajovaných projektech. Jmenovitě doktor Belvedere a já.“

Dave sevřel hrnek v obou dlaních a zvědavě na ni pohlédl. „Říkala jste, že Amelia měla dva důvody, proč si obstarat novou totožnost. Jaký byl ten druhý?“

„Chtěla zatajit své schopnosti, aspoň ze začátku, protože věděla, že ústav je závislý na Lawsonovi,“ vysvětlovala Isabel. „Bála se, že by přítok financí přiškrtil, pokud by zjistil, že má v úmyslu mu konkurovat.“

„A přesné to by udělal,“ potvrdil Ellis. „Lawson se ke konkurentům a rivalům, ať už z vládní nebo nevládní sféry, nechová právě přátelsky.“

Isabel přikývla. „Neštítila se ničeho, svedla Randolpha a dokonce zabila jeho otce. A teď si představte, jak se zhrozila, když jeho prvním ředitelským činem bylo dát mi výpověď. Věděla, že jakmile nebudu v ústavu já, Lawson rychle ztratí zájem ho financovat.“

„Jenže si musela dávat pozor, co všechno může Randolphovi prozradit,“ navázal na Isabel Ellis. „Stejně jako Lawson nestála o to, aby prohlédl propojení mezi ústavem a skutečnou činností Frey-Salteru. Přála si zůstat ve stínu. Za nic na světě nechtěla, aby Lawson vypátral, že si jeho bývalá milenka změnila jméno a chystá se manipulovat s osobou, která je jednou z jeho nejúčinnějších zbraní. S Isabel.“

„Ale?“ ohradila se Isabel dotčeně. „Jak přišla na to, že se mnou může snadno manipulovat?“

„Byl to její velký omyl,“ ujistil ji. „Vlastně zavinil její pád, protože jakmile ses přestěhovala do Roxanna Beach, nic jí nevycházelo podle plánu.“

„To můžu potvrdit,“ vložil se do rozhovoru Vincent. „Než přišla na způsob, jak vás dostat zpátky do ústavu, zmizel Gavin Hardy. Domyslela si, že vyšťoural něco zajímavého v Belvederově počítači. Nebylo těžké usoudit, že jde s velkou pravděpodobností o data anonymních klientů.“

Isabel se ušklíbla. „Musela běsnit, když se dozvěděla, že jedním z nich jste byl vy.“

„Taky že jo.“ Vincent si lokl džusu. „Udělal jsem hroznou chybu a řekl jí, že jsem šel osobně za doktorem Belvederem. Asi jsem to vyžvanil po jedné z extra silných dávek CZ-149. Každopádně byla nejen vzteky bez sebe, ale taky se bála, abyste nezjistili, že existovali ne dva, ale tři anonymní klienti. A že tím třetím jsem byl já.“ Pohlédl na Ellise. „Jak jste řekl, svět oneironautů, především pětek, je velice malý.“

„Měla zatraceně dobrý důvod dělat si starosti,“ souhlasila Isabel. „Ellis opravdu došel k závěru, že třetím klientem jste vy.“

Vincent zničeně vydechl a napil se pro změnu čaje. „Nedošlo mi, že Hardyho zabila. Nikdy se mi nepřiznala.“

„Samozřejmě že ne.“ Isabel naložila na tác další komínek toastů a dala ho do trouby, aby je udržela teplé. „Nemohla potřebovat, abyste o ní věděl, že zavraždila několik osob, protože jí bylo jasné, že jste v podstatě hodný kluk.“

Vincent se začal tvářit míň pohřebně. Obrátil se na Ellise. „Předpokládám, že neexistuje CZ-149 nové generace?“

„Ne. Lawson program s konečnou platností zastavil.“

„Co k tomu můžu dodat?“ Vincent trhl rameny. „Doktorce jsem věřil. Byl jsem naprosto na dně.“

„Tak na dně, že jste se tajně obrátil na doktora Belvedera,“ poznamenala Isabel, zatímco kladla před každého muže talíř s míchanými vajíčky, sójovými klobáskami a toasty. „Skoro bych se vsadila, že vám nebyl s to pomoct.“

„Ani náhodou.“ Vincent při pohledu na opulentní snídani ožil. „Jak jsem řekl včera večer, akorát mi vysvětlil, že červená tsunami je symbol nějaké blokády. Což mi došlo taky.“

Dave ochutnal míchanici. „O co vlastně včera šlo? Kromě toho, že se vás tří chtěla zbavit?“

„Záznamy jejích snů dokazují, že Amelia-Maureen se uměla skvěle přizpůsobit novým okolnostem.“ Ellis si ukousl kus toastu. „Pohotově změnila plán. Včera chtěla v lunaparku navodit dojem, že jsme se s Vincentem oba zbláznili. Vybrala si zábavní park, protože věděla, že si při přechodu do stavu lucidního snění představuju, jak jedu na horské dráze. Ve Frey-Salteru to nebylo žádným tajemstvím. Zvolila úmyslně prostředí, které mohlo Lawsona přesvědčit, že jsem se stal obětí své vlastní pomatené obsese.“

„Měla v úmyslu zinscenovat vše tak, aby každý, včetně Lawsona a jeho rivalů, uvěřil, že jste jeden druhého zabili, podpálili starý areál a mě s nevinným Yollandem, který se tam náhodou připletl, vzali na onen svět s sebou,“ uzavřela Isabel.

„Kdyby jí plán vyšel, možná by Lawsonovi jeho impérium nezničila úplně, ale zaručeně by mu uštědřila tvrdou ránu,“ zdůraznil Vincent. „Přišel by o tři ze svých nejlepších oneironautů – Ellise, Isabel a mě.“

„O čtyři, ne tři,“ opravil ho přiškrceným hlasem Dave. „Nezapomínejte, že už předtím zabila mou sestru. Katherine byla taky pětka.“

Rozhostilo se krátké, stísněné ticho.

Vincent se obrátil k Davovi. „Je mi hrozně líto, že je Katherine mrtvá,“ vypravil ze sebe. „Měl jsem ji fakt rád. Přísahám, neměl jsem ani tušení, že Amelia zneužila mého atavara, vydávala se za mě, přesvědčila ji, aby napíchla Lawsonovi telefon, a pak ji chladnokrevně zavraždila.“

„Katherine nechala vzkaz, ale špatně jsme si ho s Ellisem vyložili,“ poznamenal Dave. „Napřed jsme se domnívali, že označila za vraha tebe.“

„Je to jediná vražda, o níž víme, že ji Amelia-Maureen spáchala osobně,“ pokračoval Ellis. „Podle jejích vlastních záznamů nemohla v Raleighu ani okolí najít žádného vězně, který prošel experimentem v Brackletonu, a dopravit tam někoho odjinud pro ni byla nepřijatelná ztráta času.“

„A tak Katherinu zastřelila sama,“ zašeptal Dave.

„V posledním okamžiku svého života dokázala Katherine uvažovat bleskurychle a logicky. Jako dokonale vycvičená agentka, jakou opravdu byla,“ prohlásil Ellis s neskrývaným obdivem. „Neměla nám jak sdělit jméno svého vraha, ale dobře věděla, že jestli budeme hledat Vincenta, narazíme nutně na Amelii-Maureen. A tak ukázala na vás.“

„A nemýlila se,“ dodala Isabel.

Ellis nyní hovořil především k Davovi. „Katherine se stane ve Frey-Salteru legendou.“

Mladík několikrát zamrkal. Oči se mu zrádně leskly. Pokýval hlavou, ale nepromluvil.

Isabel mu dolila čaj a zamyšleně postavila konvici na stůl. „Radila vám někdy, abyste se ucházel o místo ve Frey-Salteru, Dave?“

Všichni k ní udiveně vzhlédli, pouze Dave porozuměl. Usmál se.

„Samozřejmě. Myslela si, že by se mi ta práce mohla líbit. Pravděpodobně měla pravdu, jenže já si nepotrpím na různé předpisy, pravidla a další buzerace, které patří k zaměstnání ve vládních organizacích.“

Ellis spustil ruku s vidličkou na talíř. „Chcete říct, že jste taky oneironaut a dokonce snad pátého stupně?“

„Hm.“ Dave si ukrojil kousek sójové klobásky a podezíravě ho zkoumal.

„Jak jsi to věděla?“ vyhrkl Ellis.

„Když se Dave zmínil, že byli s Katherinou dvojčata, usoudila jsem, že s největší pravděpodobností museli mít tuto schopnost oba.“

Ellis se rozesmál. „Lawson vám naslibuje hory doly, aby vás přetáhl k sobě.“

„Budu o tom přemýšlet,“ připustil Dave.

Vincent se natáhl po dalším toastu. „Já vím, že momentálně nejsem právě nejlepší verbíř, ale pravda je, že mě bavilo tam pracovat a s pravidly a předpisy to není tak hrozné, protože Lawson řídí agenturu po svém.“ Zaváhal s toastem kousek před ústy. „Ale asi si teď budu muset hledat jinou práci.“

„Určitě ne,“ odporovala mu Isabel s pevným přesvědčením. „Lawson vás okamžitě vezme zpátky.“

„Proč by to dělal?“ Vincent si vzal lahvičku analgetik, které mu dala, a vysypal si na dlaň dvě pilulky. „Nejspíš mě má za totálního idiota, když jsem naletěl Amelii.“

„Nejste idiot. Jenom jste se chtěl prosadit proti vůdčímu samci stáda.“

Vincent s Davem se otočili po Ellisovi.

„Ano, proti němu,“ potvrdila Isabel. „Je to velmi rozšířený syndrom u mladíků, kteří příliš rychle dospěli.“

„Vážně?“ Vincent spolkl prášky. „To rád slyším, protože já si o sobě teď zpětně taky myslím, že jsem byl idiot.“

„Byl,“ dal mu zapravdu Ellis, „ale nebojte se, z toho vyrostete.“

Vincent se netvářil právě přesvědčeně. „Lawson na mě musí být pořádně naštvaný.“

„Taky že je. Zaručeně vás seřve, ovšem coby starý mazák vám můžu dát dobrou radu, jak na něho: Pořád mějte na paměti, že máte v rukávu eso, a v nutném případě ho nikdy neváhejte vytáhnout.“

Vincent svraštil obočí. „Já mám nějaké eso?“

„Pokud jde o Maureen Sageovou, alias Amelii, zachoval se jako ještě větší idiot,“ připomněl mu Ellis. „A nemůže nic uvést na svou omluvu. Je dost starý, aby věděl, že si s vlastními zaměstnankyněmi nemá začínat.“

„No jasně,“ rozzářil se mladík. „Dík.“

„Rádo se stalo. Mám to u vás. Tak to chodí.“

Vincent zaraženě přikývl. „Chápu.“

„Mám pár dalších otázek,“ vzala si zase slovo Isabel. „První je na Ellise. Vyrozuměla jsem, že jste si včera večer s Davem prohodili auta. Jak jste to provedli?“

„Dave nasedl do chevroletu, kterého měl z půjčovny, a řítil se jako šílenec, dokud mě nedojel. Nalhal jsem Amelii, že musím zastavit na stopce. Tehdy jsme si přesedli. On pokračoval mírným tempem v maserati a já jsem si vzal jeho chevrolet.“

„A řítil se jako šílenec k Roxanna Beach,“ dodal Dave. „Měl u sebe mobil, takže kdykoliv mu Amelia zavolala, mohl se jí ozvat. Upřímně řečeno, nejde mi do hlavy, jak vymáčkl z té půjčené rachotiny takovou rychlost.“

„Po okreskách a v mlze jsem nepotřeboval jet dvěstěpadesátkou.“

Dave s Vincentem napjatě čekali, co řekne dál.

„Tak kolik jste jel?“ dorážel na něho Vincent.

Ellis pokrčil rameny. „Sto sedmdesát na rovných úsecích úplně stačilo.“

„Byla přece mlha,“ vyjekla zděšeně Isabel. „Jak jsi mohl něco vidět?“

„Už jsem tudy jel. Vysvětloval jsem ti přece, že vždycky dávám pozor na cestu. Kromě toho nebyl prakticky žádný provoz.“

Třeštila na něho oči. „Nebyl. Kvůli mlze.“

„Ano, hodně mi pomohla,“ uznal.

„Musím přiznat, že z chlapa, který nikdy nepotřebuje zastavit, aby se zeptal na cestu, na mě jde hrůza. Ale dál. Co štípačky? Kdes je vzal?“

„Přivezl je Farrell. Zavolal jsem mu, jakmile jsem se domluvil s Davem. Počkal na mě kousek před lunaparkem. Vzal jsem si od něho kleště a řekl mu, aby vešel do areálu hlavní branou, až mu dám znamení, že je čistý vzduch. To on zjistil, že v areálu je pořád proud. Tehdy nás taky napadlo, že by mohl nějakou atrakci spustit, aby odvedl Ameliinu pozornost.“

„Skvělý nápad,“ pochválila Isabel. „A netušíš, proč nechala podpálit můj nábytek?“

„Podle jejích zápisků se před ní v ústavu někdo zmínil o tom, co pro tebe ten nábytek znamená a že ho máš v úschovně. Taky se doslechla, že ses přestěhovala do Roxanna Beach. Pochopila, že tě musel stát spoustu peněz, a napadlo ji, že jestli utrpíš citelnou finanční ztrátu, bude se ti hůř odmítat nabídka, aby ses za mnohem vyšší plat vrátila na své staré místo v ústavu.“

Isabel tiše zaúpěla, ale přikázala si, aby to nechala plavat. Shýbla se a seškrábla trochu vajíček do Sphinxovy misky. „Druhou otázku mám na Vincenta.“ Vzhlédla k němu. „Čím jsem vás včera večer, když jsme byli sami v kiosku a povídali si o snu s tsunami, přesvědčila, že jste věřil víc mně než Amelii-Maureen? Vím o sobě, že mám upřímný obličej a že dokážu být v případě nutnosti značně výmluvná, ale nemůžu se zbavit dojmu, že na vás nezapůsobily jenom logické argumenty a sladký úsměv.“

Vincent sledoval Sphinxe, který seskočil z parapetu a kráčel přes kuchyni, aby se podíval do své misky.

„Mám dojem, že rozhodl ten kocour.“

„Sphinx?“ Prudce se napřímila. „Co ten s tím má společného?“

Všichni pozorovali, jak se kocour pouští s chutí do vajíčkové snídaně.

„Doktorka mi líčila, jak jste zachránila starého kocoura Martina Belvedera, když Randolph přikázal, aby ho dali do útulku. Nechápala, jak jste mohla udělat takovou pitomost. Byla to jedna z věcí, proč si myslela, že se dáte snadno zmanipulovat.“

„Těší mě, že jsem udělala tak hluboký profesionální dojem,“ zamumlala Isabel.

„Když jsme se včera spolu bavili a já jsem zápasil s účinky poslední dávky CZ-149, z nějakého důvodu jsem pořád myslel na kočku, kterou jste zachránila.“ Vincent zmlkl, jako by tím bylo vysvětleno vše, a začal se znovu věnovat jídlu, ale Isabel ještě nebyla spokojená.

„Pořád mi to nedochází. Proč vás to přimělo věřit mně, a ne jí?“

„Možná jsem byl zfetovaný po většinu času, co jsem s ní strávil,“ odpověděl s plnou pusou, „ale to neznamená, že mi vůbec nedošlo, co je zač. Bylo mi jasné, že by na vašem místě Sphinxe nechala utratit.“

Ellis se usmál. „Hádám dobře, že vy máte kočky rád?“

„Jo. Mám je rád.“

42

„Dobrá zpráva je, že Ellis je v pořádku.“ Jack Lawson se rozvalil v rozvrzaném křesle a opřel se kotníky o hranu poškrábaného stolu. „Ukázalo se, že přece jen netrpěl obsesí z nějakého deformovaného lucidního snu.“

„Měl pravdu, když tvrdil, že Scargill žije,“ souhlasila Beth na druhé straně linky. „Mám z toho radost. Vincenta jsem měla vždycky ráda, ale ještě lepší by bylo, kdybys postřehl aspoň o něco dřív, že je za tím Maureen Sageová, alias Amelia Netleyová.“

„Poslouchej, zlato…“

„Říkala jsem ti, že z té ženské koukají jenom trable.“

„Já vím, že jsem na tebe měl dát,“ hrál Lawson zkroušeného, protože to byla jeho jediná naděje.

„A co špatná zpráva?“ vyslýchala ho Beth.

„Dnes žádná není. Mám dobrou a ještě lepší zprávu.“

„A ta ještě lepší zní?“

„Získal jsem novou oneironautskou posilu.“ Lawson se podíval z okna, kde Dave poslouchal, co mu vykládá Vincent, který ho prováděl po Frey-Salteru. „Katherinin bratr je taky pětka a vypadá to, že se rozhodl být agentem na plný úvazek. Ellis o něm tvrdí, že je rozený talent.“

„Ellis ho určitě odhadl správně. Gratuluju.“ Zdálo se, že jde její blahopřání od srdce.

„Ovšem je tady i pár míň skvělých novinek.“

„Já to tušila. Spusť.“

„Ellis mi právě oznámil, že budu muset uhradit vysoce kvalitní nábytek, který shořel během vyšetřování,“ stěžoval si Jack. „Máš představu, kolik dnes takový nábytek stojí?“

„Fůru peněz,“ ujistila ho.

„Přesně toho jsem se bál.“

„A další ne právě skvělá novinka?“

„Moje nová analytička lucidních snů naléhá, abych udržel v běhu Belvederův ústav. Isabel nechce být zodpovědná za to, že všichni zaměstnanci přijdou o práci. Přišla s plánem, abych ho od Randolpha odkoupil. Je to opravdická osina v zadnici, protože to znamená vytvořit další firmu, která by fungovala jako zástěrka při koupi a potom i řízení podniku. To bude taky drahé.“

„Přestaň skuhrat. Je to pro tebe pakatel. K čemu budeš ústav využívat, když tam není Isabel?“

„Uvažuju o tom, že by tam mohly probíhat různé programy na výzkum spánku.“

„A všechny by jenom maskovaly tvůj hon na další oneironauty pátého stupně, co?“

„To přece dělám už teď, holka.“

„A daří se ti.“

Zjevně měla dobrou náladu. Lepší příležitost se mu hned tak nenaskytne. Sundal nohy ze stolu, trochu se předklonil a podvědomě zatáhl břicho.

„Co kdybychom si spolu zašli na večeři, abychom dobré zprávy trochu oslavili?“ navrhl. „Třeba do té nové pizzerie? A dali si bublinky? Samozřejmě tě zvu.“

„A dáš to do nákladů,“ doplnila Beth.

„Jestli ti to vadí, budu platit soukromou kartou,“ vyhrkl.

„Ty mě překvapuješ.“

„Tak co?“ zatajil dech.

Beth na druhém konci dlouho mlčela.

„Večeře není nejhorší nápad,“ připustila jakoby zdráhavě, „jenže já bych dnes raději jedla doma.“

Takže ho konečně vzala na milost.

Věděl, že se kření jako idiot, ale vůbec mu to nevadilo.

„Přinesu šampus.“

43

Ellis otevřel dveře kanceláře, vešel a zavřel za sebou. Farrell vzhlédl od papírů před sebou. Když uviděl Ellise, pečlivě odložil zlaté pero a opřel se v křesle. Ellis na něm zřetelně viděl, že se připravuje na nejhorší.

„Takže?“ zeptal se Farrell.

Ellis pohodil na stůl složku. „Podle mého odborného názoru máte sice problémy, ale propast ještě není smrtelně hluboká. Ještě se z ní můžete sám vyhrabat. Příliš rychlým růstem a expandováním jste se dostal do typické spirály. Musíte přibrzdit a restrukturalizovat dluhy, ale situace se dá ještě pořád zvládnout.“

Farrell na něho zíral, jako by byl připravený, že uslyší něco úplně jiného. „To myslíte vážně?“

„Naprosto.“ Ellis se posadil do jednoho z černých kožených křesel. „Pokud jde o restrukturalizaci, znám pár vhodných osob.“

Farrell se zavrtěl. „Smím doufat, že dotyčné osoby nesedí ani nikdy neseděly v jistých státních zařízeních?“

„Jsou to slušní investoři.“ Ellis rozhodil paže. „Proč každý hned předpokládá, že jsem buď policajt, nebo mám styky s kriminálními živly?“

„To je mi taky záhadou. Možná za to můžou vaše tmavé brýle. Z lidí, co je nosí i uvnitř, jsou ostatní nervózní.“

„Vida, to mě nikdy nenapadlo.“ Ellis sňal brýle a strčil je do kapsy košile. „Je to lepší?“

Farrell ho pár vteřin studoval. „Ne.“

„Nechme brýle brýlemi a vraťme se k vašim problémům. Největší rozhodnutí, které na vás čeká, je vyřešit, z čeho vyjít. Moje rada je držet se filozofie Kylerovy metody. Soustředit se na podstatné. Přestat se snažit poskytovat všechno všem a rozpomenout se na první zásadu Kylerovy metody: Jestli se poženete za každým trendem, který potkáte, budete se nakonec honit za vlastním ocasem.“

Farrell upřeně hleděl na složku, kterou na stůl pohodil Ellis. „Máte představu, jaké to je, když vám někdo cituje vaši vlastní radu?“

Ellis se usmál. „Je to dobrá rada.“

Farrell zvolna vydechl. „Opravdu si myslíte, že můžu firmu zachránit?“

„Jistě. Jenom jste na malou chvíli ztratil správný směr. Toť vše.“

„Máte na mysli třeba rozšíření nabídky o kurzy tvůrčího snění?“

„Dobrý příklad.“

„Nemůžu si vaše služby dovolit.“ Farrell si mnul spánky. „Jak pravděpodobně sám víte.“

„Berte to jako protislužbu,“ navrhl Ellis. „Dlužím vám ji za pomoc, kterou jste mi poskytl tehdy v lunaparku.“

„Isabel je moje švagrová.“ Farrell zkřivil ústa. „Co jiného jsem mohl dělat?“

„Mohl jste mít spoustu otázek, na které bych já neměl čas odpovědět.“

„Otázky vždycky potřebují čas,“ souhlasil Farrell. „Tehdy v noci nebyl.“

„To vážně nebyl. Ale ne každý by to pochopil.“

„Důvěřoval jsem vám, protože jsem věděl, že vám důvěřuje Isabel,“ vysvětlil Farrell.

„Dík.“

Farrell chvíli seděl s pohledem upřeným do modré plochy zálivu. „Víte, já jsem nechtěl mít úspěch jenom s Kylerovou metodou. Já jsem chtěl mít úspěch ve všem. Kdykoliv jsem pomyslel na Leilu, toužil jsem být závratně úspěšný. Překonat jejího otce. Domníval jsem se, že si to přeje ona. Teprve Isabel mi otevřela oči.“

„Jak to udělala?“

„Upozornila mě, že Leila touží po něčem zcela jiném.“

Ellis přemýšlel o Farrellových slovech. „Isabel umí uhádnout přání jiných lidí.“

Farrell si ho dlouze změřil. „Což mě přivádí k další otázce.“

„A ta zní?“

„Jaké jsou vaše záměry s Isabel? Leila je pořád trochu nervózní, protože se bojí, že ji hodláte nějakým způsobem zneužít.“

Ellis se vzepřel o područky a vstal. „Vyřiďte Leile, že s Isabel zamýšlíme větší společnou investici.“

„To není dobrý nápad,“ varoval ho Farrell. „Pokud se vám to nedoneslo, Isabel dala výpověď. Nemá peníze. S Leilou se sice pokusíme splatit nábytek, který jí shořel, ale sami momentálně nemáme na rozhazování. A bezpečně vím, že rodiče o pomoc Isabel nepožádá.“

Ellis už byl u dveří. „Nepotřebuje finanční podporu od rodiny. Má dva nové klienty. A jeden z nich má pořádně vysoký rozpočet.“

„Opět vstupují do hry moje daně?“

Ellis se usmál. „Máme v úmyslu koupit si dům a do něho nábytek. Představujeme si něco v koloniálním stylu.“

„Znamená to, že se budete brát?“

Ellis otevřel dveře. „Uhodl jste.“

„Já osobně nemám námitky.“ Farrell zvedl ukazováček. „Nicméně někteří lidé – mám na mysli Isabeliny příbuzné – budou považovat za svou povinnost upozornit na skutečnosti, že se znáte velice krátkou dobu.“

Na chodbě se objevila Isabel. Nahlédla do kanceláře a usmála se na Farrella.

„Právě jsem mluvila s Leilou a Tamsyn,“ hlásila. „Řeknu ti totéž co jim. Nedělej si starosti, s Ellisem se tajně stýkáme už několik měsíců.“

„Cože? A kde?“ vyptával se Farrell pochybovačně.

Isabel vzala Ellise kolem pasu a políbila ho. Oči mu zazářily, a když jí polibek vracel, dal si na čas.

Když se od sebe odtrhli, mrkla Isabel spiklenecky na Farrella.

„V našich snech.“

44

O dva měsíce později si Ellis vedl Isabel na parket slavnostního sálu Kylerova vzdělávacího střediska k prvnímu manželskému tanci.

Mezi svatebními hosty to zašumělo. Všechny oči se upíraly na novomanžele. Ellis vypadá ve smokingu úžasně, říkala si Isabel hrdě a šťastně. Ale to jsem přece věděla předem. Sama jsem ho tak oblékala ve svých snech.

„Úžasně vám to sluší, paní Cutlerová,“ šeptal jí. „Nenacházím slov, kterými bych vyjádřil, jak vás miluji. Prostě vás miluji a budu vás milovat po zbytek života.“

„Jste nejhezčí muž na světě, pane Cutlere, a já vás miluji z celého srdce.“ Vesele se rozesmála. Ještě nikdy nebyla tak šťastná. „Nicméně musím přiznat, že jsem byla lehce zklamaná, když jsem zjistila, že jste si na obřad nenasadil své tmavé brýle.“

„Žádný strach, mám je po ruce.“ Ušklíbl se. „Možná je budu v noci potřebovat, jestli budete stále tak oslnivě krásná.“

Hudebníci spustili tradiční valčík a Ellis začal s Isabel kroužit po parketu. Široká saténová sukně za ní vlála a leskla se ve světle svíček.

Koutkem oka zahlédla Jacka s Beth. Povídali si s Tamsyn a Ronem Chapmanem. Vincent s Davem stáli v hloučku zaměstnanců Belvederova ústavu pro výzkum spánku. Z druhé strany místnosti se na ni usmívali Leila s Farrellem. Sestře se oči třpytily zatím utajovaným těhotenstvím.

„Když si pomyslím, že všechno vlastně začal Lawson, když tě poslal, abys mě přivedl do Frey-Salteru,“ zamumlala Isabel.

„Pro mě to byla jenom záminka. Nápad lákat té zpátky do výzkumu jsem nikdy nepovažoval za dobrý.“

„Tvoje přemlouvání mi připadalo dosti vlažné, mám-li se vyjádřit mírně.“

„Jsi Tanečnice tanga,“ šeptal jí. „Vysedávat mezi čtyřmi stěnami není pro tebe. Jsi zrozena pro život plný vzrušení.“ Sevřel ji v pase pevněji. „Po mém boku.“

„Pamatuješ, jak jsem jednou snídala na terase a Ian Jarrow se mě pokoušel nalákat nazpět do ústavu?“

„Nehrozí, že bych na to někdy zapomněl.“ Přimhouřil oči. „Měl jsem po čertech velký strach, že by tě mohl dostat zpátky do své postele i do tvé staré kanceláře.“

„Nikdy jsem v jeho posteli nebyla. Právě to jsme rozebírali, když ses objevil. Ian mi vysvětloval, že náš vztah ztroskotal mojí, ne jeho vinou. Vyčítal mně, že jsem se pořád vymlouvala, jen aby mezi námi k ničemu nedošlo.“ Naklonila hlavu na stranu a usmála se. „A měl pravdu.“

„Nebyl tvůj typ?“ hádal Ellis.

„Ne. Už tehdy jsem jasně věděla, že čekám na muže ze svých snů.“