Arnette Lamb

Guvernantka

Leden 1768

Měla nepříjemný pocit. Za zavřenými okny skučel chladný vítr a Julii po zádech přejel mráz. Bylo to zimou ale i strachem. Za chvíli se setká se šlechticem, který má v rukou osud její daleké cesty.

Obrovskou halou se rozléhal zvuk kroků a Julie Whiteová upřeně pozorovala černé vlasy ženy, jež šla těsně před ní. V krbu hořel oheň a celou místnost naplňoval hořkosladkou vůní rašeliny. Všude se hemžili sloužící, jejichž vesnické oblečení připomínalo kostýmy z hry, kterou Julie viděla loni ve Williamsburgu.

Melancholická vzpomínka jí připomněla domov a Julie si znovu uvědomila, jak moc se jí stýská. Rychle zamrkala, aby zapudila palčivé slzy, jež se jí draly do očí, a odhodlaně vztyčila hlavu. Vydala se na strastiplnou cestu přes moře a přes skotské hory a nemíní ztratit kuráž těsně před cílem. Právě v okamžiku, kdy se má setkat s vévodou z Ross.

Celkem dobře si ho dovedla představit. Na hlavě bude mít napudrovanou paruku zdobenou ptačím peřím a své

tučné tělo s modrou krví bude mít zahaleno do saténových šatů nechutně fialkové či zlaté barvy.

Znovu se jí vrátila dobrá nálada a v duchu se musela usmát. Hluboce se mu ukloní a on jí věnuje jeden ze svých znuděných pohledů. Pak jí blahosklonně nabídne otylou ruku v navoněné rukavičce, kterou ona bude muset políbit. A co když ne? Co kdyby si ponechala alespoň trochu své důstojnosti? Ale může pro svou pýchu riskovat, že ji vévoda nevyslyší? Ne.

Nikdy. I kdyby měla snášet sebevětší pokoření, vytrvá a nakonec získá informace, pro které si přijela.

„Jeho Milost najdete ve špižírně.” Starší žena kývla hlavou k zavřeným dveřím.

Julie zcela vyvedená z míry vyjeveně zírala na indigově modrou kliku dubových dveří. „Ve špižírně?”

„Ano. Když potřebuje klid nebo musí vyhubovat nějaké služce, vždy se zavře do špižírny.”

Překvapená Julie sáhla po klice. Opatrně zatlačila do dveří a ty se nehlučně otevřely.

Do nosu jí okamžitě pronikl ostrý zápach. Hned u vchodu ležely bedny uzených ryb a bečky s pivem. Vedle svazků koření pověšených na trámech se hlavou dolů houpali mrtví práci. Julie opatrně odsunula hliněný džbánek, který stál na polici a bránil jí ve výhledu, a nakoukla do nevelké místnosti.

Přímo před sebou uviděla dvě postavy. Překvapeně zamrkala a rychle couvla.

Z haly k ní doléhal veselý dětský smích. Nevinný zvuk se jaksi nehodil k erotickému obrazu, který právě viděla.

Zimou prokřehlé ruce se jí začaly potit a Julie cítila, jak se celá chvěje.

Rozhodně té služce nespílal. On ji sváděl! A kde zůstal její napudrovaný

vévoda? Tenhle primitivní sukničkář přece nemohl být urozeným šlechticem.

Seděl pohodlně uvelebený v širokém křesle, ruce s psacím brkem volně opřené o polstrovaná opěradla a na klíně měl ženu. Jeho rozpuštěné hnědé vlasy se matně leskly a padaly mu až na ramena.

„Mám hodně práce, Cozy,” řekl měkkým hlasem, v němž se ozýval zpěvavý přízvuk mužů z Vysočiny.

Služebná, jež měla sukni vykasanou vysoko nad kolena a blůzu vpředu rozepnutou až k pasu, se jen svůdně zavrtěla. „Já vím, že máte.” Do dlaně vzala jedno své ňadro, nadzvedla je a nabídla mu, aby ho ochutnal.

Julie se chtěla otočit a utéct, ale nemohla se ani hnout.

Upřeně zíral na svraštělou bradavku. „Koleduješ si o problémy, děvče. Copak se to dělá, odvádět svého pána od jeho povinností?”

„Ano, Vaše Milosti. Právě to bych chtěla.”

Julie se zachvěla. Dobrotivý bože, tenhle chlípník je vévoda z Ross!

Služka jednu ruku vsunula mezi jejich těla a mazlila se s jeho mužstvím. „A jaké to jsou povinnosti?” zeptala se. „Jestli Jeho Milost potřebuje rozepnout knoflík u těsných kalhot, pak bych mu mohla pomoci.”

Brk dopadl na podlahu. Vévoda hlasitě zasténal a zaklonil hlavu.

Polkl a na tváři se mu usadil spokojený výraz.

Služebné se podařilo rozepnout knoflík u kalhot. S pootevřenými rty se přibližovala k vévodovi a šeptala tak provokativní slůvka pozvání, že Julii se při nich kroutily palce u nohou.

Konečně se vzpamatovala. Vévoda si koneckonců může dělat se svou služebnou, co se mu líbí, ale ona u toho být nemusí. Odhodlaně vystoupila ze stínu a odkašlala si.

Služka se otočila. Dlaněmi si překryla nahá ňadra a zeptala se: „Kdo jste?”

„Jmenuji se Julie Whiteová.”

Vévoda se na ni zvědavě podíval. Prohlížel si ji chladnýma očima plantážníka, který si na trhu vybírá dalšího otroka.

Cítila, že jí vyschlo v ústech a nohy se jí začaly třást.

Dokončil svou nestoudnou inspekci a pohrdavě si od-frkl. „Co tady děláte, Julie Whiteová?”

Nenucenost v jeho hlase ji překvapila. Bylo zjevné, že mu ani v nejmenším nevadí, že ho přistihla s polonahou služebnou na klíně.

„Přijela jsem z Edinburghu a chtěla bych se ucházet o místo guvernantky.”

Zamračil se. Služebná se začala hlasitě smát.

„Tak běž přece dolů, Cozy,” chytil služku v pase a postavil ji na zem. Pak vstal a začal si zapínat kožené kalhoty.

Zahanbená Julie se otočila stranou.

Vévoda se jen zasmál. „Máte už nějaké zkušenosti, slečno Whiteová?”

Šokována jeho dotazem se na něj pohoršené podívala. „Zkušenosti?”

vyštěkla.

V očích se mu objevily veselé jiskřičky. „Ve výchově dětí, slečno.

Nebo jste myslela na něco jiného?”

Julie tam stála jako opařená. Jestli si myslí, že ji zastraší svými chlípnými narážkami, tak je na omylu. Nasadila nenucený výraz a řekla: „Samozřejmě že mám zkušenosti.”

„Uvidíme.”

Zatímco si upravoval oděv, Julie si ho mohla prohlédnout. Byl daleko vyšší a štíhlejší, než jak se jí zdál, když seděl v křesle. A rozhodně to nebyl žádný nafintěný hej-sek. Vlněnou košili krémové barvy měl rozhalenou až do pasu. Svalnatá hruď byla pokrytá hustým porostem a na krku mu visel zlatý řetízek s amuletem. Úzký pás měl přepásaný širokým koženým opaskem a jeho nohy vtěsnané do přiléhavých kožených kalhot byly až nepřirozeně dlouhé. Z

celého těla vycházela taková síla a živelná energie, až se Julie zachvěla. Zmocnila se jí bolestná touha dotknout se porostu na svalnaté hrudi a své prsty ohřát na jeho pokožce.

Když zapnul i poslední knoflík, s neočekávanou ladností se sehnul pro brk, jejž předtím odhodil na zem.

Usadil se do křesla a jeho hluboké modré oči, jejichž odstín byl temnější než moře, které přeplula, si ji začaly pozorně prohlížet.

„Whiteová,” opakoval sám pro sebe a v konečcích prstů zamyšleně otáčel psacím brkem. „A vaše křestní jméno je Julie?”

Vyslovil její jméno podle francouzské módy. První slabiku jen tak lehce vydechl a Julii se v tu chvíli zdálo, jako by ji políbil. Chtěla se podívat jinam, ale nemohla. „Ano,” odpověděla.

„Opravdu se k vám hodí. Je stejně křehké jako vy. Ale co, na jméně přece až tak nezáleží.” Křehké? „Děkuji.”

„Kdo vás za mnou poslal až sem?”

„Nevím, jak se jmenuje. Byla to štíhlá žena s tmavými vlasy a s rukama zašpiněnýma od inkoustu.”

„To bych snad mohl uhodnout. Určitě to byla Gallie. A asi vám nenabídla ani pivo a ani vás nenechala ohřát u ohně, že mám pravdu?”

Gallie. To jméno chutnalo sladkým nádechem vítězství. Žena toho jména měla na starosti kroniku rodu MacCoinnichsů! „Ne, ona…, poslala mě rovnou za vámi.”

Odložil brk na stůl a řekl: „Pak bychom se mohli trochu občerstvit.”

Nabídl jí rámě a galantně ji vedl ke dveřím. „A vy mi můžete říct, jak jste v Edinburghu přišla k tam neobvyklému přízvuku.”

Julie se na něho polekaně podívala. Jeho oči ji pozorně zkoumaly, jako by něco tušil. Ale jak by mohl bohatý a urozený vévoda z Ross něco vědět o skutečném důvodu její cesty do Skotska? Usmála se na něj a řekla: „V Edinburghu? Myslíte si, že jsem ze Skotska?”

Uvolnil něžné sevření svého rámě a rukou ukázal směrem k úzké chodbě, jež vedla do vstupní haly, kudy nemohli jít vedle sebe.

„No…, vlastně ani ne. Ale odkud tedy jste, Julie?”

Vždy, když vyslovil její jméno, Julie cítila, jak jí poskočí srdce. „Z

Virginie, sire,” řekla pravdivě.

„Z Ameriky.” Překvapeně se na ni podíval. „To je slunné místo, nemýlím-li se. Nebude vám u nás poněkud chladno?”

„Sire, přeplula jsem přes chladný oceán. Trocha čerstvého vzduchu na vašem hradě mi rozhodně nemůže ublížit.”

Pachy ze špižírny pomalu ustupovaly a nahrazovala je čistá vůně teplého vosku a mýdla. Jeho mýdla. „Proč jste přijela do Skotska?”

Teď, když se na ni nedíval, mu mohla sdělit příběh, který si vymyslela. Náhle se však něžně dotkl jejího ramene. Lež jí uvízla v hrdle.

„Tudy.”

Rychle ze sebe setřásla nepříjemný pocit viny. „Abych pracovala pro šlechtu.”

„Ach. Jste tedy ambiciózní.”

„Ne. Ne tak docela. Jen prostě chci, aby všichni dostali stejnou šanci.” A to byla vlastně pravda. „U nás doma dávají vždy přednost guvernantkám z Anglie.”

„Takže vy jste guvernantka z dovozu,” řekl s úsměvem. „Žena, která ráda cestuje.”

Na zádech cítila pohled jeho očí a náhle si uvědomila, jak příšerně musí vypadat po dlouhé cestě strávené v nepohodlném kočáře.

„Jsem stejně tak dobrá jako guvernantky z Anglie.”

„A daleko roztomilejší. Celá se chvějete. Je vám snad zima?”

Na starostlivost od takového sukničkáře nebyla vůbec připravená.

Vyčerpaná po dlouhé cestě jen přikývla.

„Nemusíte se bát, že bych po vás skočil a snažil se vás zahřát ve své posteli, děvče. Byl bych nerad, abyste získala zkreslenou představu o mravech místních šlechty.”

Julie zakopla a v tu chvíli do ní vévoda zezadu narazil. Chytil ji za ramena a přitiskl se k ní. Cítila jeho pevné svaly, jeho horkost.

„Tady to ale nebude příliš pohodlné, děvče. Lepší by to bylo ve špižírně.”

Rychle ze sebe setřásla jeho ruce a pokračovala v chůzi. „Nejsem prudérní, Vaše Milosti. Co děláte se svými služkami, a kde jste se rozhodl, že to budete dělat, to jen vaše věc.”

„Pravda,” řekl odměřeně. „Ale v něčem se pletete. To Cozy přišla za mnou, ne já za ní. Kdybyste byla skutečně zkušená, Juhe Whiteová, poznala byste to sama.”

Takže on je vlastně tou obětí? Chudák malá. Ale ona je tady ze zcela jiného důvodu, než aby se zabývala jeho pokleslou morálkou.

„Omlouvám se vám.”

„To rád slyším, děvče. Nerad bych si pokazil svou dobrou pověst.”

„Ale v Edinburghu mi říkali…” Julie se otočila a významně se na něho podívala.

V očích mu tančily nezbedné jiskřičky. „Co vám říkali? Pokračujte.”

Julie nemohla uvěřit vlastním uším. Neblaze známý šlechtic si dělá legraci ze své pochybné pověsti! Zdá se, že je na to dokonce pyšný.

„Vám nevadí, co o vás říkají?”

Zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál.

„Jste zvláštní muž, sire.”

„Ne, děvče. Nejsem vůbec zvláštní. Jen je mi jedno, co si o mě vyprávějí bohatí šlechtici bez kouska fantazie.”

Julie se začervenala, poněvadž připomínku o jeho uvolněném chování si původně chtěla nechat jen pro sebe.

„Nemáte se za co stydět, děvče. Mám rád ženy, které se nebojí říct svůj názor. Ale mluvíte vůbec skotsky?”

Julie se zarazila. „Jestli myslíte gaelsky, tak ne, nemluvím.”

„Skotsky,” zamrčel. „Náš jazyk se jmenuje skotština. Ale to je teď

jedno.” Zastavil se a roztáhl ruce v bezradném gestu. „Rád jsem vás poznal, ale bohužel vás nemohu přijmout.”

Julii na chvíli přestalo bít srdce. To jí přece nemůže udělat. Ne, dokud si nepromluví se ženou jménem Gallie. Ne, když je tak blízko. Prudce se otočila a přímo před očima se jí houpal jantarový kámen ve tvaru jelena, jenž mu visel na krku. „Chcete říct, že mě nemůžete přijmout, poněvadž nemluvím gaelsky?”

„Skotsky,” opravil ji.

S něčím takovým nepočítala. Zamyšleně pokyvovala hlavou a jen tak mimoděk opakovala: „Skotsky.”

Usmál se na ni. „Jak potom chcete mluvit s mými dětmi a učit je novým věcem?”

„Ale proč bychom nemohli mluvit anglicky? Jsem opravdu dobrá a brzy se naučím třeba i skotsky.” Pak se zarazila. „Přece mluví…

ech…, aspoň trochu anglicky, ne?”

Překřížil ruce na prsou. „Ano. Mluví královskou angličtinou a trochu i francouzsky,” šibalsky se usmál. „Ale vůbec nechápu, proč

by se měli učit vaši virginskou angličtinu, slečno Whiteová.”

Jeho škádlení se Julii líbilo. „V Americe, Vaše Milosti, mluvíme americkou angličtinou.”

„Zajisté. A teď půjdeme tudy.”

Po několika krocích došli k hořícímu krbu, vedle něhož stála Gallie.

Žena se uklonila. „Vaše Milosti.”

Ačkoliv byla o několik palců menší než Julie, dokázala se nést s patřičnou elegancí a hrdostí. Umyla si ruce a převlékla se do čisté zástěry šafránové barvy. Julie pozorovala její černé oči překypující energií a uvažovala, kolik jí asi může být let.

Nejdůležitější však bylo to, že Gallie zná odpovědi na Juliiny otázky. Ani sám král George ji nemůže zastavit. Najde muže, který

zradil její sestru a nechal ji zemřít.

Vévoda přisunul pohodlné křeslo blíže ke krbu a nabídl jí, aby se posadila. „Tady vám bude tepleji.”

Julie poděkovala a natáhla ruce k sálajícímu ohni.

„Dones našemu hostu pivo, Gallie,” řekl. „A pro mě trochu whisky.”

Gallie se ušklíbla. „A co mám dělat s tím chlápkem, co ho přivedla s sebou? Mám ho ponořit do vařící vody?”

Vévoda se překvapeně podíval na Julii. „To je váš muž?”

„Můj muž?” opakovala Julie.

„Váš manžel,” řekl to tak pomalu a zřetelně, jako by byla duševně chorá.

Gallie spráskla rukama. „Vy jste vdaná?” vypískla jako mladá dívka.

„Svatá Ninian, slyšíš to, Lachlane? Vdaná guvernantka.”

„Haud yer wheesht, Gallie.”

„Ne!” vykřikla Julie. Věděla, že bude muset často lhát, ale tentokrát mohla říct pravdu. „Gallie asi mluví o Cog-bumovi Pittovi. Přijel se mnou z Virginie.” Ale skutečný důvod, proč ji doprovázel, si nechá jen pro sebe.

Vévoda se usadil na vysokou židli, která se podobala trůnu. „Je to váš sluha?”

„Stěží bych si mohla dovolit platit služebnictvo, Vaše Milosti.”

Zamyšleně si ji prohlížel. „Tak proč potom přijel s vámi. Je to váš

milenec?”

Julie cítila, jak celá hoří. „Nemám žádného milence. Copak je možné, abych se vydala na tak dalekou cestu sama?*’ Její pobouření se stupňovalo. „Jsem tady, abych se ucházela o místo guvernantky a vůbec se mi nelíbí vaše narážky, že bych si snad s sebou přivezla mi… přítele. Nebo že bych snad nějakého mohla mít.”

Zmateně si ji prohlížel. „Jak jsem to mohl vědět? Pod těmi pomačkanými šaty může být docela dobře ukrytá třeba i vévodkyně.”

Julie se hlasitě rozesmála. „Mají snad vévodkyně něco společného s milenci?”

Gallie se zachichotala. „Mají. A náš vévoda má s oběma špatné zkušenosti.” Pak spráskla ruce a podívala se k nebi. „Ach, Lachlane, Američané jsou neobyčejně bohatí. Přivezla si s sebou i svého vlastního muže.”

„Haund yer wheesht!” znovu zařval.

Ale Gallie se ho nelekla. „Měl bys ji raději rychle přijmout. Dřív než

ti s tím fajnovým chlápkem uteče.”

„A drž jazyk za zuby, Gallie MacKenziová. Nebudu ti to opakovat.

Dones pití a běž si po své práci.”

MacKenziová. Gallie byla MacKenziová. Jak se tedy dostala přímo do středu rodu MacCoinnichů? Julie do sebe lačně vstřebávala teplo a rozhlížela se po neobvyklé místnosti.

Ve srovnání s polorozpadlým sirotčincem, v kterém Julie vyrostla, se jí hrad Kinbairn zdál přímo pohádkový. Zdi byly ozdobeny bitevními sekyrami a širokými meči. Mezi zbraněmi visely obrazy v pozlacených rámech, z nichž se povýšeně usmívali šlechtické paničky a jejich zamračení a nadutí manželé.

„Už je vám tepleji?”

Polekaně se na něho podívala. Seděl ve vyřezávaném křesle, nohy natažené a pohodlně překřížené jednu přes druhou a ruce položené přesně v těch místech, kde ho ještě před chvílí hladila služebná.

Julie cítila, jak se červená nad vlastními myšlenkami. „Vlastně až

příliš,” zamumlala.

„Nevybrala jste si právě nejvhodnější dobu na cestování. Měla jste počkat do jara. Počasí je pak daleko laskavější.”

Nemohla čekat až do jara, ale neměla v úmyslu mu to vysvětlovat.

Zapletena do složité pavučiny lží a polopravd se snažila mluvit pravdu, co jen bylo v jejích silách. „Už jsem vám řekla, že hledám místo guvernantky a nechtělo se mi čekat v Edinburghu, až se udělá lepší počasí.”

Jeho ruce se pohnuly a z klína se přemístily na opěradlo židle.

„Proč jste si vybrala právě Vysočinu? Krásná dívka jako jste vy by se daleko lépe cítila v některém z domů v Edinburghu nebo dokonce na královském dvoře.”

Raději se naklonila blíže k ohni. „Byl jste první nabídka, kterou jsem dostala.” Lež lehce klouzala mezi rty.

„Víte, je to divné. Takhle se vydat do Skotska. Ve Virginii se vám nelíbilo?”

„Ne, to ne.”

„Před někým utíkáte?”

„Samozřejmě že ne. Ještě nikdy jsem před nikým a před ničím neutekla.”

„Prostě mi to připadá zvláštní. Jste první guvernantka z Ameriky, která u nás žádá o práci. Proč?”

Julie jen pokrčila rameny. „Možná některý z mých předků byl Skot a mě to teď podvědomě táhne zpátky.”

„Nevypadáte na Skotku,” prohodil. „Snad na Švédku. S těmi hebkými vlasy a s očima plaché laně. Ale na Skotku rozhodně ne.”

„Nevím, kým byli mí předci, sire.”

„Jste sirotek?” zeptal se.

Pyšně zvedla hlavu. „Ano. Ale jestli mě snad chcete litovat, sire, tak si můžete ušetřit zbytečnou práci. Jsem se svým životem docela spokojená.” Tvrdou prací a vlastní pílí jsem si v životě vydobyla místo, na které jsem právem hrdá. „Miluji svou práci. Mám ráda děti a ony zase mě.”

V očích se mu mihl záblesk obdivu. „A jak jste se vlastně stala guvernantkou?”

„Jako dítě jsem chodila pomáhat jednomu učiteli Latiny v Richmondu. Čistila jsem boty, drhla podlahu a utírala prach z knih.

A on mě občas učil číst a psát. Když mi bylo dvanáct, zemřel.”

„A kolik je vám teď, Julie Whiteová?”

Proč jí po zádech přeběhne mráz vždy, když vysloví její jméno?

„Dvaadvacet, Vaše Milosti.”

„Vypadáte…, no” — pohledem sklouzl k její hrudi — „vyspělejší.”

Kvůli jejím ňadrům? Když se na sebe podívala kritickým pohledem, neviděla na sobě nic přitažlivého. Byla bezvýrazná, nezajímavá, staromódní. Lillian, to byla kráska. Lilian, se svými zlatými vlasy a s usměvavýma očima. Lillian, milovaná sestra, která chránila Julii před krutými žerty starších sirotků. „Jsem velmi praktická, sire.

Pracuji příliš tvrdě, než abych si mohla dovolit frivol-nosti života.”

„Omlouvám se. Nechtěl jsem vás urazit.”

Julie se hořce usmála. „Nejsem uražená.”

„Co jste dělala, když učitel zemřel?”

„Nastoupila jsem do služby k Mabryho rodině ve Williamsburgu.”

„Dobrotivý bože, děvče!” Naklonil se blíže a probodával ji zkoumavým pohledem modrých očí. „Vždyť jste byla ještě dítě.”

Mýlil se. Julie nikdy nebyla dítětem. „Ale já jsem tam byla spokojená, Vaše Milosti. Zatímco ostatní museli tvrdě pracovat na tabákových polích, já jsem se mohla učit francouzštinu a geometrii.

Když děti Mabryových dorostly, začala jsem u nich pracovat jako guvernantka.”

„Učila jste se i astronomii?”

Julie přikývla.

„Jméno nejjasnější hvězdy v souhvězdí Orion.”

Tak. Rozhodl se, že si ji vyzkouší. „Beteige, Vaše Milosti.”

Zamračil se. „To je ta v meči?”

„Ne,” odpověděla, „na rameni.” Myslel si, že ji nachytá, ale to se mu nepodaří.

Na tváři se mu usadil spokojený výraz. „A co takhle tanec a etika?”

„Ano, Vaše Milosti, i v těchto předmětech jsem zběhlá.”

Vstala a přešla ke skupině portrétů. „Kdo je tento muž?” zeptala se a ukázala na muže s tvrdým výrazem ve tváři.

„Colin MacKenzie, první vévoda z Ross.”

Otočila se a zjistila, že svůj nos strká do hrudi současného vévody.

„Vy jste druhý?”

„Ne,” zasmál se. „To by mi bylo více než sto padesát let.”

„Ach,” připadala si hloupě. „To jsem nevěděla. Myslela jsem, no, prostě jsem myslela…” „Co jste si myslela?”

Když stál tak blízko, prostě nemohla uvažovat. Rychle se otočila zpátky k obrazům. „Jste mu podobný.” „Colinovi?” „Podle mě ano.”

„To snad ne, děvče. Colin byl malý muž. Možná snad menší než vy.

To spíše čtvrtý vévoda, Kenneth.” Ukázal prstem na vedlejší portrét.

„To po něm jsem tak vysoký.”

„A máte taky nějaké jméno a číslo?”

„Ano. Lachlan šestý.” Sklonil ruku a dotkl se tak jejího ramene.

„Skutečně vás to zajímá?”

„Samozřejmě,” odpověděla a snažila se nemyslet na palčivé místo na svém rameni. „Máte také takový šál?”

„Šál?” vyprskl. „To je tartan, ne žádný šál. A nemám. Angličané to zakázali.”

Nevypadal jako někdo, kdo by si nechal cokoliv zakazovat. „To je smutné. Nemůžete s tím něco udělat?”

„Ale ano,” řekl jízlivě. „Můžu si ho obléct a rovnou se s ním nechat pověsit.” A pak dodal. „Kdybych ovšem nějaký měl.”

Cítila náhlý nával vzteku. „Nenávidím Angličany. V Americe kontrolují všechny obchody. Pan Mabry si nemůže ani sám určit, kolik chce za svůj tabák.”

Opřel se o krbovou římsu a zaujatě si ji prohlížel. „Máte nějaká doporučení?”

„Ano. Od Mabryových, od faráře a od Axel Beverlyové, naší učitelky.”

„Později se na ně podívám.”

„Samozřejmě, Vaše Milosti. Mám je ve svém zavazadle.”

Do pokoje vešla Gallie. Podívala se na vévodu a pak se usmála na Julii. „Takže jste nakonec vyhrála. Když na to přijde, tak dokáže být zatraceně tvrdohlavý. Je totiž příliš rozmazlený a zhýčkaný…”

„Raději se kousni do jazyka, Gallie, a spolkni ho.”

Vzal Julii za rameno a vedl ji ke křeslu. Pak se usadil vedle ní.

Gallie položila podnos s nápoji na stůl a s hrdě vztyčenou hlavou opustila místnost.

Julie se s chutí napila teplého piva. Nápoj se ani vzdáleně nepodobal kvasnicovým břečkám, co pila v Edinburghu. Nedokázala si vysvětlit proč, ale najednou jí bylo teplo a příjemně. Připadala si, jako by seděla v knihovně u Mabryů, a ne v prastarém hradě uprostřed skotské Vysočiny.

Vzpomněla si na několik lidí, které cestou potkala. „Zdá se mi, že snad každý druhý Skot se jmenuje MacKenzie. Máte velkou rodinu, Vaše Milosti?” A kde je ten zatracený MacCoinnichs?

„Klan,” opravil ji. „A ano. Je nás opravdu hodně. Jsme dokonce početnější než Cameronovi i než MacDonaldovi ze Skye.”

„Jak si všechny vaše členy můžete zapamatovat?” Julie zatajila dech.

Shovívavě se na ni usmál. „Doufám, že nepředpokládáte, že bych byl informován o každém členu našeho klanu, slečno Whiteová?”

Proč jí už neříká Julie?

„Ale Gallie vede přesné záznamy o všech MacKenziových.”

Julie si oddechla. Takže stačí najít tu knihu a má vyhráno. „V ní jsou zapsána jména všech členů? No to je skvělé.”

Vstal a šel ke stolku, aby si nalil další sklenici whisky. Julie byla doslova fascinována jeho lehkou chůzí, svalnatými stehny a úzkými boky. Nedokázala od něj odtrhnout zrak.

Vzpamatoval ji až zvuk láhve pokládané na kovový tác. Pane bože, co se to s ní jenom děje? Přece nepřijela do Skotska, aby tady zírala na vévodu s pochybnou pověstí.

Znovu se napila piva. Když se posadil naproti ní, zeptala se: „První vévoda z Ross měl také kronikáře, jako je Gallie?”

Držel svou sklenici mezi dvěma prsty a otáčel s ní sem a tam.

„Knihu? Myslel jsem, že vás zajímají spíše knoflíky, slečno Whiteová,” řekl a významně se podíval na to místo svého těla, odkud Julie nemohla odtrhnout svůj zrak. „Je to stará kratochvíle anglického krále — vyřezávání knoflíků.”

Julie by se nejraději propadla pod zem. Copak se jí musí oči stáčet neustále k jeho rozkroku? „Každý vládce, který tak bezohledně omezuje svobodu druhých, musí být trochu nenormální.”

Sklenice v jeho prstech se zastavila. „Svatá Ninian,” zvolal. „Právě jsem se poznal s patriotem v sukních. Jak dlouho bojujete proti bezpráví a útisku, slečno Whiteová?”

„Ne tak dlouho, jako si vaše rodina vede záznamy o svých členech.”

Rychle se tak vrátila k tématu, které ji skutečně zajímá.

„Gallie s tím musí mít spoustu práce.”

„Ano, to má.”

Julie hleděla do svého korbele a počítala bílé pěnové bublinky, které se vytvářely na povrchu. „Co všechno je v té knize?”

Pokrčil rameny. „Přesná data narození a úmrtí. Záznamy o manželských svazcích.”

Julie předstírala, že jí do korbele spadlo smítko, a řekla: „Jako když

si MacKenziová vzala MacCoinnichse?”

„Neradi o tom mluvíme.”

Byli snad MacKenziové a MacCoinnichsové nepřátelé? Ach, bože, to snad ne. S něčím takovým nepočítala. „Proč?”

„Už dost o knize. Tohle téma je pro dnešek zakázané.” „Stejně jako o vašem kiltu?”

V očích se mu objevil záblesk smíchu. „Ne. Trest za neuposlechnutí zákazu je daleko horší.” „Skutečně?”

„Ano.” Zdálo se, že je sám se sebou spokojen. „Ještě jedno slovo o knize a uříznu vám jazyk. A pak ho dám sežrat loveckým psům.”

Julie se musela ovládat, aby se nerozesmála. „Něco takového byste nikdy neudělal, můj pane z Ross. Jen mě chcete zastrašit.” Ale asi bude opravdu lepší, když ho nebude zbytečně pokoušet. „Jak staré jsou vaše děti?”

Zdálo se, že se uvolnil. „Kolem šesti.”

„Cože, jen jedno dítě? Myslela jsem… Gallie říkala…” Ale vždyť

takhle to bude lepší. Po letech strávených s Mabryovými chlapci a děvčaty bude jaro u vévody příjemným odpočinkem. „Dcera?”

„Ano, ale někdy bych spíše řekl divoch.” Hlas měl naplněný láskou a něhou.

Juliinou myslí probleskl dávno zapomenutý sen. Sen 0 nařasených šatečkách, strakatém poníkovi a o milujících rodičích.

Z neradostných úvah ji vytrhl zvonivý dětský smích a klapot drobných nožek. Odložila korbel s pivem a otočila se ke dveřím.

Bude mít vlasy stejně bohaté a hnědé jako její otec nebo budou světlé a hebké? Bude plachá nebo odvážná? Budou jí z očí sršet jiskry pýchy nebo v nich uvidí plamínky laskavosti a dobroty?

„Tati!”

Do pokoje vběhla zlatovlasá dívenka a vrhla se přímo k vévodovi.

„Ahoj, sluníčko!” „Tati, pohoupej mě.”

Roztáhl paže a v tu chvíli mu malý rarášek vskočil přímo do náruče.

Vévoda přivřel oči, objal dcerku a spokojeně se pohupoval ze strany na stranu.

Julie byla dojatá. Takže není pravda, že se šlechtici o své děti nestarají. Muž, který má tolik citu pro své vlastní dítě, jistě najde pochopení i pro ni a pro její důvod, proč ve skutečnosti přijela do Skotska. Neměla by mu říct pravdu?

Najednou do místnosti vběhla další dívenka. Byla stejně stará jako ta první. Takže to jsou dvojčata. To je skvělé.

Tmavovlasá dívenka na nic nečekala a rovnou vévodovi skočila do náruče. Ten ji něžně zatahal za pihovatý nos a objal ji.

„Kdo je to?” zeptala se a hlavou kývla k Julii. „Jmenuji se Julie Whiteová. A ty?”

Dívka konečně pustila krk svého otce a s vystrčenou bradičkou se podívala na Julii. Dříve, než mohla odpovědět, zlatovlasá dívenka vyhrkla: „Ona je Agnes a já Lottie.”

Agnes se zamračila a blýskla po své sestře zlostným pohledem. Byla přesnou kopií svého otce.

Vévoda se podíval z jedné dcery na druhou a řekl: „Slečna Whiteová podnikla dlouhou cestu, aby se s vámi seznámila. Ale já jsem se ještě nerozhodl, jestli ji přijmu.”

„Možná bys jí nejdříve mohl zkusit vyhubovat,” řekla Agnes.

Lottie si nešťastně povzdychla. „Cozy říkala, že nedostaneme žádný

mošt, tati.” Dramaticky se odmlčela a pak pokračovala. „Řekla jsem jí, jestli nám ho hned nedá, že ji vezmeš do špižírny a tam jí ukážeš.

A ona řekla, že se tě nebojí a že nám stejně žádný nedá.”

Julie moc dobře věděla, že služebná se už nemůže dočkat, až bude potrestaná.

Vévoda se nepatrně usmál. „Cozy je hubatá ženská, děvčata. S její převýchovou mám hodně práce.”

„Ano,” souhlasily obě dívky. „Vždyť jí někdy musíš hubovat i dvakrát denně.”

„Přesně tak.”

Pravděpodobně je vzorným otcem a obě dívky opravdu miluje, ale to neomlouvá jeho zpustlé chování. „Hubovat, Vaše Milosti?”

Šibalsky na ni mrkl. „Bojíte se snad, že vás také budu hubovat?”

„Ale to se nebojte,” uklidnila ji Agnes. „Návštěvy tatínek obvykle nehubuje. Avšak až na lady Addingtono-vo u …”

„Můžeme dostat mošt?”

„Ano, Lottie,” souhlasil vévoda. „Hned jak Thomas ze iklepa donese novou bečku.”

Julie se podívala na sestry a řekla: „Kovář u nás doma má také dvojčata. Ale jsou to kluci a jsou si navlas podobní.”

„My nejsme dvojčata,” řekla Lottie.

„Agnes?” ozvalo se z dlouhé chodby. „Agnes, kde jsi? Proč jsi na mě nepočkala? Lottie říkala…” Do místnosti vešla další dívka. Její vlasy měly stejný odstín jako ty vévodovy a oči se podobaly lískovým oříškům.

Julie byla ohromená. Sice už slyšela, že se mohou narodit i trojčata, ale nikdy si nemyslela, že se s nimi setká.

„To je Mary,” představila ji Lottie. „Když se kuchařka nedívá, krade ze špižírny sladkosti. A pak si nečistí zuby.”

„To je hnusná pomluva, Lottie MacKenziová. Prostě mi závidíš, protože ti vypadaly všechny zuby.” Mary se prosebně podívala na svého otce. „Gallie mi slíbila, že když jí naplním lampu, tak mi dá kousek koláče. A já jsem neroz-lila ani kapku oleje.”

„A nevyčistila sis zuby.”

Mary se zamračila. „Agnes také ne. A stejně jí nevypadaly tak jako tobě.”

„Tak to by už stačilo, děvčata.” Vévoda se s úsměvem podíval na své tři dcery. „Chtěl bych vám připomenout, že máme hosta.”

„Ji?” Mary ukázala prstem na Julii.

„Za to může Lottie,” hubovala Agnes.

„Ona nevypadá jako host,” bránila se Lottie. „Je ušpiněná jako paruka pana Percyho.”

„Lottie!” Vévoda bouchl pěstí do stolu. „Copak se neumíš chovat?”

Pak se naklonil k Agnes a něco jí zašeptal přímo do ucha. Dívenka jen mlčky přikývla, hbitě mu sklouzla z klína a rozběhla se do vedlejšího pokoje, odkud za chvíli přivedla čtvrtou dívku.

„To je Sarah,” vysvětlila Lottie. „Věčně je zalezlá v knihovně.”

„Lottie…” varoval ji vévoda.

„A taky je z nás nejhezčí, že ano?” pokračovala Lottie. „Jenomže je stydlivější než kocour staré Gallie.”

Julie zmateně hleděla na čtyři sestry. Ačkoliv se od sebe lišily jako tabák s bavlnou, přesto měly něco společného.

Podívala se na vévodu a pak zpátky na jeho dcery. Ano. Jejich nosy a oči. Agnes a Mary zdědily jeho rovný nos a Lottie a Sarah jeho oči. Julie se snažila představit si ženu, jež mohla porodit čtyři děti.

Není se co divit, že vévoda je vdovec. Žádná žena by nemohla přežít tak těžký porod. Nebo snad ano?

Julie zvedla zrak a všimla si, že ji pozoruje. Z jeho pohledu se dala vyčíst skrytá výzva. „Vaše děti jsou vám velmi podobné, Vaše Milosti.”

„Na to nemusíte být příliš vzdělaná, abyste si toho všimla, slečno Whiteová.”

Julie ztěžka polkla a odhodlaně vztyčila hlavu. „Ráda bych se seznámila s vévodkyni z Ross,” hlesla.

Vévoda si ji změřil chladným pohledem a dívky okamžitě zmlkly.

„Tady není žádná vévodkyně,” zašišlala Lottie. „A ani nikdy žádná nebyla. Všechny jsme se narodily jiné ženě a bez peřiny.”

„Ne, tak to není,” opravila ji Agnes. „Narodily jsme se na špatné straně peřiny, ty pokroucená hlavo. Vždycky všechno fankle.”

Julie nevěřila vlastním uším. Bastardi! Takže žádná hříčka přírody.

Vévodova pochybná pověst byla více než pravdivá.

„Žádná z nich nemá společnou matku?” zeptala se.

Vévoda po ní šlehl ledovým pohledem. „Ta děvčata jsou sestry a mé dcery.” Jeho hlas byl nebezpečně tichý. „To je v še , co by vás mělo zajímat, slečno Whiteová. A jestli se vám něco nelíbí, můžete se klidně sbalit a vrátit se zpátky do Edinburghu.”

Julie se rozhodla, že už se k ožehavému tématu raději nebude vracet.

Podívala se na Agnes. „Řekni mi, co znamená slovo fankle.”

Dívenka se na ni vylekaně podívala a v očích se jí objevily slzy.

Vévoda vstal a postavil se po boku své dcery. „Neřekla nic špatného. Ve skotštině slovo fankle znamená mýlit se.”

Julii se zdálo, že snad nikdy neřekne nic správně. „Nemyslela jsem, že by to bylo něco špatného. Jen jsem jí nerozuměla,” snažila se to vysvětlit. „Ve Virginii slovo fankle neznáme.”

„Kde to je?” zeptala se Mary.

„V Americe. Víš, kde je Amerika?”

Lottie rychle vykřikla: „Sarah to ví. Sarah ví všechno.”

Julie se podívala na Sarah. „Ty víš něco o Americe?”

Dívenka zrudla jako ředkvička a vyplašeně se podívala na svého otce. Ten se na ni povzbudivě usmál a pyšným hlasem řekl: „Víš o ní něco, Sarah?”

Dívenka jen mlčky přikývla.

„Tak tedy řekni slečně Whiteové, co víš o jejím domově.”

„Leží za Atlantickým oceánem,” začala tichým hláskem. „Pěstuje se tam tabák… do tatínkovy dýmky.”

„Ano, máš pravdu, Sarah,” přitakal vévoda. „Co ještě víš o Virginii?”

„Byla založena roku šestnáct set sedm kapitánem Christopherem Newportem.”

„Říkala jsem, že ví všechno,” řekla vítězoslavně Lottie.

„Proč nepěstujeme tabák u nás, tati?“zeptala se Mary.

„Protože naše půda není tak úrodná, Mary. Jsme rádi, když

vypěstujeme trochu ovsa.”

Dívenka se podívala na Julii. „Je to zábava pěstovat tabák? Jakou barvu mají jeho květy? Je tak krásný jako vřes?”

„Tabák se pěstuje pro peníze, Mary, ne pro zábavu,” vysvětlila Julie.

„A jestli kvete stejně krásně jako vřes, tak to nevím. Ještě nikdy jsem totiž žádný vřes neviděla. Ale ráda bych.”

Čtyři malé obličejíčky se na sebe nechápavě podívaly a vévoda málem vyprskl smíchy. Je to opravdu nevychovaný mizera, pomyslela si Julie. „Slečna Whiteová by u nás ráda zůstala jako vaše guvernantka.”

Děvčata se na ni podívala každá svým vlastním způsobem. Agnes kriticky, Lottie nedůvěřivě, Mary zvědavě a Sarah radostně.

Když ji tak bedlivě zkoumalo pět párů očí, Julie cítila, jak sejí kroutí prsty u nohou. Přece nelhala, když tvrdila, že to s dětmi umí. Tak proč se potom cítí tak nepříjemně? Proč se musí vévoda o jejím přijetí radit se svými dětmi?

„Vaše Milosti,” začala váhavě, „snad bychom si mohli promluvit v soukromí.”

„Na hradě Kinbairn není žádné soukromí, slečno Whiteová,” odsekl.

„Snad byste si to měla ještě rozmyslet.”

„Jen když hubuješ služky,” řekla Lottie. „To vždycky děláš v soukromí.”

„Až do dnes,” zamrčel.

„Proč nedostaneme skotskou guvernantku?” zeptala se Agnes.

„To můžete,” řekl nevzrušeným hlasem. „Ale až na ja-H , až bude lepší počasí. Ale proč nechcete slečnu Whiteovou?”

„Není hezká.”

„To, co jsi řekla, je stejně tak neslušné jako nepravdi-vr, dítě. A ty to moc dobře víš.” „Omlouvám se, tatí.”

„Už jsme měly dvanáct skotských guvernantek a dvě Hussenach,”

řekla Lottie.

„Kdo je sassenach?” chtěla vědět Julie.

„Pohanský Angličan,” odpověděla Agnes.

„No, já nejsem Angličanka a ráda bych se stala vaší patnáctou guvernantkou.”

„Mluvíte skotsky?” zeptala se Mary. „Znáte příběh o našem krásném princi?”

„Samozřejmě že znám příběh o Charlesovi Stuartovi. Každý v Americe ho zná.” Naklonila se blíže a zašeptala. „A taky znám příběh o Pocahontas.”

„Kdo je to, tati?” zeptala se Mary a zvídavě se podívala na svého otce. „Nikdy jsi nám o ní nevyprávěl. Je to krásná princezna?”

„Jsem si jistý, že ano, Mary,” řekl s úsměvem. „A zajisté si to myslel i John Smith.”

Mary se otočila zpátky k Julii. „Budete nám vyprávět ve skotštině?”

Julie si nešťastně povzdychla. „Ne. Ve francouzštině nebo třeba v latině nebo v angličtině.”

„Oho,” zahlaholil vévoda. „Nějak rychle jste zapomněla na svůj rodný jazyk, slečno Whiteová.”

Julie cítila, jak celá hoří. Tenhle skotský sukničkář si myslí, že s ní může soupeřit v ostrovtipu. Ale ona jeho výzvu klidně přijme.

„Samozřejmě že jsem nezapomněla, Vaše Milosti. Jen jsem prostě fankled. Chtěla jsem říct americky.”

„Zásah, Julie.”

Děvčata hleděla z jednoho na druhého a Julie cítila, jak ji při zvuku svého jména mrazí v zádech.

„Co je to americky?” zeptala se Mary.

„To je jazyk, kterým hovořím,” odpověděla Julie. „Jazyk, v kterém nepoužíváme slova jako jsou hubba-hubba, hoity-toity nebo třeba sassenachs.”

Děvčata se začala hihňat. „Slečna Witherspoonová byla hoity-toity,”

řekla Lottie.

„A celou dobu říkala hubba-hubba,” dodala Sarah.

Julie se podívala na jejich otce a pak se zeptala docela nevinným tónem: „A váš otec ji za to huboval?”

Vévoda na ni zíral s otevřenou pusou a Julii zaplavil dobrý pocit zadostiučinění.

„Ne,” odpověděla Lottie. „Gallie říkala, že žádný rozumný muž by ji nemohl nikdy hubovat.”

Sarah udělala jeden krůček dopředu a zeptala se: „Budete nás učit americky?”

„Zajisté. A vy mě budete učit skotsky?”

„Ano,” souhlasila všechna děvčata.

„A můžeme si při vyučování šeptat?” zajímala se Agnes.

„Samozřejmě že můžete,” ujistila ji Julie. „Ale jen v tom případě, že to nebude o mně.”

„Můžeme mít zvířata?” pokračovala Agnes.

„Pokud to nebude slon nebo medvěd, nevidím v tom problém.”

Vévoda se hlasitě zasmál. „V tom bych je raději nepovzbuzoval.

Abyste se pak nedivila.”

Příjemná melodie jeho hlasu jako by ji hladila a Julie si znovu uvědomila, jak je hezký. Není se co divit, že matky všech čtyř dívek ho milovaly a byly ochotny dát mu své dítě. Ale kde jsou nyní?

„Umíte jezdit bez sedla?” zajímala se Agnes.

„To tedy rozhodně neumím.”

„Já vždycky jezdím na svém poníkovi bez sedla. A tatínek taky,”

vychloubala se Agnes.

„Tatínek nejezdí na ponym,” řekla Lottie.

Mary se posunula blíž k Julii. „Budeme se muset učit počítat a psát dopisy?”

„Negramotná žena není lepší než hloupá kobyla. Ano, budete.”

„Ne,” vykřikla Agnes. „To já nechci. Psát celý den dopisy je hloupost. Stejně nemáme nikoho, komu je poslat.” „A co vašim příbuzným? Třeba matce…”

„Slečno Whiteová,” přerušil ji vévoda ledovým hlasem, „některé věci si opravdu budeme muset probrat v soukromí.”

Julie pochopila, že vplula do nebezpečných vod a rychle couvla.

„Když nebudeš umět dobře počítat a číst, Mary, jak se potom přesvědčíš, že tvůj dozorce je poctivý?”

Mary se zamyslela. „Kdo je dozorce?”

Julie se podívala na vévodu a pohledem ho žádala o pomoc.

„Někdo, kdo hlídá sloužící,” vysvětlil klidným hlasem. „Ale ve Skotsku jsou sloužící svobodní.”

Julie si vzpomněla, jak draze musela zaplatit za svou vlastní svobodu, aby mohla podniknout tuto cestu do Skotska. Byla vděčná, když ji Agnes z neradostných vzpomínek vytrhla. „Najmu si kněze, který to bude dělat za mě. Kvůli tomu se nemusím učit psát a počítat.”

Julii překvapilo, jak si dítě může dovolit takhle odmlouvat. „Budeš

držet jazyk za zuby a budeš dělat všechno, co ti nařídím.”

Vévoda se zavrtěl na své židli. „Ještě jsem vás nepřijal, slečno Whiteová.”

„Ale měl byste, Vaše Milosti.”

Tázavě vyklenul obočí. „Asi bychom si skutečně měli promluvit v soukromí. Zdá se, že jste přesvědčena o své nepostradatelnosti v této domácnosti.”

„Budeš ji hubovat, tati?” zeptala se Mary.

Vévoda se podíval na Julii. „Jednou určitě ano, Mary.” Jeho pohled sklouzl k bujným ňadrům. „Ale až si to zaslouží.”

Teď už Julie věděla, proč se u nich vystřídalo tolik guvernantek.

Ale ona se jich nelekne. Ani hrubiánského vévody, ani jeho nevychovaných dětí. Jestli chce, aby jeho dcery byly nevzdělané, prosím. Ona mu v tom bránit nebude. A hned, jak získá to, pro co přijela, můžou si hledat guvernantku číslo šestnáct.

JDobrá tedy,” souhlasila. „Když se nechceš učit psát, l a k nemusíš.

Ale jak potom budeš psát svému otci, až se jednou provdáš a odstěhuješ se z domu?”

Mary se zatvářila vyděšeně. „My tatínka nikdy neopustíme!”

„Ne, nikdy,” souhlasila Sarah.

„A nepotřebujeme žádnou guvernantku,” dodala Lot-Agnes přišla blíže ke svému otci. „Budeme se muset učit dvorským způsobům?”

Julie si představila Agnes v saténových šatech, s učesanými blonďatými vlásky. Jistě to nebude lehký úkol vychovat z této prostořeké divošky urozenou dceru šlechtice. „Tvůj otec je urozený muž. Chceš snad, aby se za tebe mu-M C I stydět?”

Čtyři páry očí se upřely na vévodu. Ten se pohodlně opřel o opěradlo vyřezávané židle a řekl: „Dříve, než spolu probereme, co budete učit má děvčata, rád bych viděl vaše • Ivorské způsoby chování. Ukloňte se mi, slečno Whiteová.”

I když to pronesl klidným a tichým hlasem, Julie věděla, že to je rozkaz. Představa, že by se měla uklánět před l n u nevychovaným hulvátem, ji urážela.

„Čekáme na vaši úklonu, slečno Whiteová.”

Pevně zaťala zuby. Ten nestoudně drzý Skot s modrýma očima si myslí, že ji zažene do kouta. Sladce se na něj usmála. „Nejsem řádně oblečená, Vaše Milosti. Potřebov al a bych se vykoupat a převléct se dříve, než se ukloním před tak urozeným člověkem, jako jste vy.”

Vévoda tázavě zvedl jedno obočí. „Ale já shledávám va-Ao šaty úchvatnými. A jako váš případný zaměstnavatel musím trvat na prověření vašich kvalit.”

Tolik si přála říct mu, co si myslí o něm a o jeho despo-tiokém chování. Místo toho však pevně sevřela pěsti, na chvíli odložila svou pýchu a hluboce se uklonila. Napočítala do pěti a pak se znovu napřímila. „Nedovolil jsem vám přestat.”

K Lachlanově potěšení se znovu sklonila a předvedla tak ukázkovou úklonu, jež by jí mohla závidět i vévodkyně z Argylly. Co jenom na ní je, že v něm vzbuzuje nutkavou potřebu dotknout se jí, pohladit ji.

Snad ty hnědé oči, které jiskří vzdorem? Zajímalo by ho, co tady skutečně pohledává. Nemohl přijít ani na jeden logický důvod, proč

by se Julie Whiteová plahočila uprostřed zimy přímo do středu skotské Vysočiny. A ještě hůř, nemohl přijít ani na jeden logický

důvod, proč chce, aby tady zůstala.

Najednou na rameni ucítil něčí malou ručku. Byla to Sarah. Tolik se podobala své matce, že ho to vždy bodlo u srdce.

„Nemohl bys jí přece jen dát šanci, tati?”

Tiché předení jejího hlasu ho změnilo v horkou kaši. Na prstech jedné ruky by mohl spočítat, kolikrát se tato plachá dívka chopila iniciativy.

Podíval se na Julii Whiteovou. Její hnědé oči na něho hleděly v pokorném očekávání a v tu chvíli cítil, jak se ho zmocnila touha.

Chladný rozum mu radil, aby ji poslal pryč. Její příběh o hledání uplatnění na Vysočině byl tak slabý jako anglické pivo. A žádná skutečně ambiciózní guvernantka by za ním nepřišla do špižírny.

Kdyby pohnutky Julie Whiteové byly pravdivé, našla by si místo někde v bohaté rodině v Edinburghu.

„Tak co říkáš, tati?”

Jeho srdce mu radilo, aby ji přijal. Když ne z jiného důvodu, tak jen proto, že to Sarah udělá radost.

„Ano, děvenko.” A pohladil andělsky něžnou tvářičku svou velkou dlaní. „Na chvíli tady může zůstat.”

Sarah se usmála takovým úsměvem, jakým jednou poplete hlavu nejednomu muži.

„Tatínek říká, že tu může zůstat,” hudrovala Lottie. „Sarah ji má ráda.”

Sarah stydlivě sklopila hlavu. Agnes a Mary se upřeně dívaly na Julii Whiteovou.

„Takže ona je naše nová guvernantka?” zeptala se Mary. „A ty skutečně chceš, aby se ukláněla až do večeře?”

„Jestli dovolíte, Vaše Milosti, ráda bych se napřímila.”

Přikývl a Julie se elegantně postavila. Záře z praskajícího ohně jí osvětlovala tvář. Nebyla růžolící a bezchybná jako ostatní dívky jejího věku. Julie Whiteová byla jako rozkvetlá růže. Zjistí, proč skutečně přijela do Skotska, a jestli je to snad proto, aby získala lorda z Vysočiny a jeho titul vévody, pak ji rychle zastaví a pošle tam, odkud přišla. Ale nejdříve se musí dozvědět, jak daleko je ochotna zajít. Když si představil, jak asi chutnají její rty, vyschlo mu v ústech.

„Teď ji chce hubovat,” poznamenala Lottie.

Lachlan usoudil, že právě teď není vhodná doba a řekl: „Dnes večer ne, Lottie. Nová guvernantka je unavená a potřebuje si odpočinout.

Není důvod, proč bych ji měl hubovat.”

Bude si muset projít její doporučení. Snad v nich něco objeví.

Roztáhl paže a řekl: „Pojďte sem, děvčata.”

Poslušně mu vyskákaly do náruče. Jejich otec je objal a přísně se podíval na Julii. „Nikdy je nesmíte bít, to vám povídám. Neboje snad poslat do postele bez večeře. Jestli K nim budete krutá, pošlu vás zpátky dřív, než stačí roztát, poslední sníh. Budete je učit číst, psát a počítat. Taky dvorní etiketě. Chci, aby z nich vyrostly elegantní dámy. •Isto toho schopna, Julie Whiteová?”

„Ano, Vaše Milosti. Nebudete litovat, že jste mě přijal Skutečně? V duchu se musel usmát. Není žádný sed

lák, který zoufale potřebuje ženu, aby zahřála jeho postel a porodila mu zdatné syny.

„Sarah vám ukáže váš pokoj. Až si odpočinete, promluvíme si o vašem platu.” A taky se musí rozhodnout, kdy bude nejlepší doba vyzkoušet její odhodlání.

„Děkuji vám, Vaše Milosti.”

Lachlan věděl, že po něm něco chce. A on musí zjistit co.

„Říkala jsem, že nebude chrápat. Dokonce ani nespí N otevřenou pusou. Prohrála jsi, Agnes. Dej mi tvou červenou stuhu.”

„Ne, Mary. Jen počkej. Však ona začne chrápat. Guver-iwintky vždycky chrápají.”

„Raději se vraťme do naší ložnice.”

„Ne, Sarah. Ještě jsem neprohrála. Říkám ti, že bude < In apat hlasitěji než slečna Whiterspoonová.”

„Pojďme zpátky.”

„I i uď zticha.”

Julie nadále předstírala, že spí, a pozorovala děvčata nk rte přivřená víčka.

I ‘ii krčené u nohou postele se podobala třem koťatům 01 Imjícím u myší díry. Agnes měla na sobě stejné kalhoty a košili jako včera a Mary a Sarah měly pyžama.

Mary převrátila oči k nebi a rozzlobeně se podívala li poateli. „Ona snad bude spát celý den. Divím se, že jí to tatínek dovolí.”

/. chodby se ozvaly něčí kroky. Agnes vystrčila hlavu ze dveří.

„Někdo sem jde. Schovejme se pod postel.”

Dříve však, než se stačily pohnout, se dveře otevřely dokořán a v nich stála Lottie s Gallií. „Říkala jsem ti, že budou tady,” zašeptala Lottie.

Když spěchala, aby dohonila své sestry, zakopla o lem noční košile.

Mary se začala smát, Agnes zuřila a Sarah celá zrudla.

„Jste banda neposlušných pohanů a nezasloužíte si nic jiného než

karabáč místního šerifa,” zasyčela Gallie. „Copak se to dělá někoho pozorovat, když spí?”

„Nevidím na tom nic špatného,” řekla Agnes. „Daleko horší je mít sestru, jako je Lottie.”

Gallie se zamračila. „Ven! Už ať jste ve svých pokojích.”

Když se Agnes odmítala hnout, Gallie ji chytila za bradu. „Kdyby se to Jeho Milost dozvěděla, pak by sis přála, aby ses raději narodila jako Irka, Agnes MacKenziová.”

„Hned mu to řeknu.” A Lottie už pospíchala ven ze dveří.

„Jen mu to řekni,” volala za ní Agnes. „A já z tebe pak ztrhám všechny spodničky.”

Julie počkala, až se zavřou dveře do ložnice a pak vyprskla smíchy.

Po chvíli se však utišila a naslouchala cinkání koňských postrojů, které se ozývalo z nádvoří.

Dobrotivý bože, co to jenom udělala? Po zádech jí přejel mráz a Julie se pevně zabalila do měkké přikrývky. Úzkostlivě se rozhlížela po neznámém pokoji, jenž byl chabě osvětlen slabými paprsky zimního slunce, které se prodralo přes zamrzlé okenní tabule. Stejně jako mráz oděl sklo do bílého hávu, tak strach ovládl její mysl.

Od léta roku 1762, kdy Julie obdržela dopis od své sestry Lillian, si plánovala svou cestu do Skotska. Ale její naivní představy se ani zdaleka nepodobaly útulnému pokoji na hradě v samotném srdci Vysočiny. Kolik překvapení ji ještě čeká, než najde muže jménem MacCoinnich?

()či se jí zalily slzami a polštář, který před chvíli tlumil její smích, teď tišil její hlasité vzlykání.

Nechala za sebou celých deset let tvrdé práce a vydala HO do Skotska, aby konečně znovu objala svou starší sest-M i Její sen se však rozplynul v tu chvíli, když klečela před opuštěným hrobem Lillian na hřbitově v Edinburghu. Od ředitele nemocnice se dozvěděla, že její sestra ze-i i li cla při porodu, ale že dítě žije a že si ho odnesl muž jménem MacCoinnich, který rovněž zaplatil za pohřeb. A Julie ho teď musí najít. Proto tak zoufale bojovala n místo u nechvalně známého vévody a u jeho nevychovaných dětí. To všechno jen proto, aby se dostala ke knize ft)du MacCoinnichsů.

Opravdu ta kniha existuje nebo si to vévoda jen vymyslel? A i když

ji najde a nalezne v ní jméno, které hledá, ještě ani zdaleka nebude u konce své cesty. Kdo ví, do Jak odlehlé části Skotska ji její hledání zavede? A jestli se Ještě někdy vrátí domů?

Tak už dost. Sebelítost a fňukání ji v ničem nepomohou Odhodlaně vyskočila z postele. Když se však nahé no-hv dotkly prochladlé kamenné podlahy, celá se zachvěla | rychle pospíchala k teplému místu před krbem. Vzala I u | rašeliny a přiložila ho do ohniště.

Zatímco se omývala chladnou vodou z umyvadla a obli hkala se do čistých šatů, rašelinové aroma naplnilo celý pokoj. Když si před zrcadlem snažila upravit rozcuchané vlasy, sama sebe peskovala, že si je včera večer nezapletla «l«> pevných copů. Ale únava z dlouhé cesty a horká lázeň, J«ž pro ni nechal vévoda přichystat, zcela podryla její pev-M ‘ n i vůli a Julie nedokázala nic jiného, než dojít do měkké postele a tvrdě usnout.

Když si vzpomněla, jak byla probuzená, musela se o 11 iát. Vévoda se na ně jistě nebude zlobit.

Anebo ano? Zvědavě nahlédla do dlouhé jídelny. Agnes a Lottie vypadaly, že mají špatnou náladu. Sarah asi hryzalo špatné svědomí, kdežto Mary se spokojeně usmívala a upravovala si červenou stuhu, kterou si vpletla do vlasů.

Julie za sebou zavřela dveře a pomalu se blížila k neutěšené skupině.

Vévoda se ze všech sil snažil vypadat nenucené, ale nebylo mu to nic platné. Julie ho prokoukla. Rodiče se vždy trápí, když musí pokárat své děti.

Právě nadzvedl korbel s pivem a přes jeho okraj pozoroval vzdorovité stolovníky. Když uviděl Julii, na malou chvíli se zdálo, jako by se uvolnil. Cítila, jak ji zaplavil hřejivý pocit.

„Dobré ráno, slečno Whiteová.”

„Dobré ráno vám, Vaše Milosti, a mladým dámám,” řekla Julie a posadila se na židli na protější straně stolu.

„Tam guvernantky nesedí!” vykřikla Lottie. „Tatínek říkal…”

„Ty,” vyštěkl vévoda, „už raději mlč, Lottie MacKenziová. Přesně to jsem říkal.”

Lottie zalapala po dechu a sklopila hlavu. Juliin respekt k vévodovi přece jen mírně vzrostl.

Vstal a ukázal na prázdné místo po jeho pravici. „Prosím, posaďte se vedle mě. Snad mě tak ochráníte před těmito neposlušnými dětmi.”

Ačkoliv jeho hlas zněl přísně, záblesk v očích a škubání v koutcích úst jí prozradilo, že si dělá legraci. Posadila se tedy na určené místo a na kolena si rozprostřela plátěný ubrousek. „Děkuji vám, Vaše Milosti.”

„Ve džbánku je mléko s medem a v tom druhém zase víno.”

Vidličkou kývl na dva džbánky uprostřed stolu. „Anebo pivo, jestli mu dáváte přednost.”

„Po čtrnácti dnech strávených v rozvrzaném kočáře s přídělem jídla menším, než jaký dostávají námořníci na dalekých cestách,” řekla ironicky, „dávám přednost úplně všemu. Klidně bych snědla i jednoho z vašich chundelatých býků.”

Děvčata se zahiňala a vévoda pozvedl svůj korbel s pivem. „Budu si pamatovat, že máte až chorobnou zálibu v hovězím, slečno Whiteová, ale dnes máme uzenáče, ovesnou kaši a čajové koláčky.

„Děkuji, všechno to vypadá přímo skvěle. Jenům jsem ráda, žě xiěniuaíiii jíst liággis*)TA46*fi

Vévoda se rozesmál. Lottie se zakuckala a Agnes řekla: „Já má haggies ráda.”

„Ale ne ráno,” namítla Lottie. „Dokonce ani tatínek si ho nedává ke snídani.”

Když si Julie nalévala mléko, po očku si ho prohlížela. V šedé plátěné košili a ve vlněné vestě vypadal skoro jak gentleman z Virginie. Ovšem až na hustou hřívu vlasů a na typické copánky, jež měl spleteny na skráních.

„Spala jste dobře?” zeptal se. „Je vaše postel dostatečně měkká a pohodlná?”

Julie ucítila kořeněnou vůni mýdla na holení. Holí se a obléká sám nebo má komorníka? A kdo mu plete copánky? „Děkuji. Všechno je v nejlepším pořádku.” Proč ji vůbec zajímá, jak tenhle sukničkář začíná svůj den? Cozy mu určitě vždy mileráda poslouží. Julie Whiteová má před sebou daleko důležitější úkol, než se zajímat o nemravného vévodu z Vysočiny.

Naklonil se k ní a pozorně si ji prohlížel. „Umyla jste si vlasy,” řekl.

„Mají barvu pečené kukuřice.”

Julie byla překvapená, že vévoda u stolu probírá tak osobní věci. S

otevřenou pusou nevěděla, co má říct. Jeho líný úsměv jí dočista zatemňoval rozum.

Mary se natáhla po dalším koláčku a mazala si ho

* ) Poznámka překladatele: Haggies — skotské národní jídlo (tlačenka Z ovčích drobů vařená v očím žaludku s přidáním krupek).

máslem a medem. Julie po něm rychle chňapla. „Je to od tebe velice milé, že se se mnou chceš podělit.”

„Velmi dobře, slečno Whiteová,” zašeptal vévoda. Hlasitěji pak dodal: „Až budete hotová se snídaní, provedu vás po hradě.”

Možná že uvidí místo, kde Gallie schovává knihu. „Kolik je tady pokojů?”

„Nikdy jsem je nepočítal.”

*A kolik síní?”

„Čtyři. A pak samozřejmě kuchyň a špižírna a všechno, co k tomu patří.”

Sám ďábel ji pokoušel, ale musela to říct. „Ta špižírna s Cozy?”

Šibalsky na ni mrkl. „Ano, přesně ta. Chtěla byste se tam podívat?”

„Ne, děkuji. Raději mi řekněte o ostatních pokojích. Zajímá mě váš

dům — tedy váš hrad. Ještě nikdy předtím jsem žádný neviděla.”

„Sarah ví o hradě Kinbairn úplně všechno,” oznamovala Lottie.

Sarah se postavila a zhluboka se nadechla. „Založen roku šestnáct set třináct prvním vévodou z Ross, hrad Kinbairn v sobě zahrnuje praktickou nicméně elegantní architekturu dané doby.”

„Děkuji ti, Sarah,” přerušil ji vévoda. „Jsi učiněný poklad, ale já bych přece jen dal přednost názorné ukázce.”

Julii se moc nelíbilo, že by s ním měla zůstat o samotě.

„Jak snášíte sníh a mráz, slečno Whiteová?” Pohodlně se opřel o opěradlo židle a korbel si položil na svalnatá stehna. Měl na sobě kožené kalhoty z té nejjemnější kůže, jaká se v Americe používala jen na rukavice. Po boku korbele pomalu stékala průzračná kapička vody. Julie od ní nedokázala odtrhnout zrak.

Napila se sladkého mléka a zoufale chtěla mluvit o počasí, ale jediné, na co mohla myslet, byly jeho těsné kalhoty.

„Slečno Whiteová?”

JProsím? Ach…, počasí. Ano, celkem dobře,” koktala Juhe, „i když

ve Virginii takovou zimu nemáme.”

„Sněží tam někdy?” zeptala se Mary.

„Jen zřídka. A když napadne sníh, pak kuchař uvaří molly-top.”

„Co je to molly-top?” chtěla vědět Mary.

Julie si přidala do kaše lžíci medu. „Nápoj připravený z čerstvého sněhu, vanilky a cukru.”

Mary se otočila na Lottie. „Máme vanilku?”

„Trochu, ale kuchařka nám ji určitě nebude chtít dát.”

Mary se prosebně podívala na svého otec. „Tatí, můžeme?”

„Ne,” odsekl. „Teď rozhodně ne. Zima je dlouhá, musíme počkat, až

kupci přivezou nové koření. Pak o tom budeme uvažovat.”

„Ale oni přijedou, až už nebude žádný sníh.”

„Už ať jsi zticha nebo můžeš jít snídat do kuchyně.”

Mary nešťastně sklopila hlavu a její poloviční sestry se začaly všemožně kroutit.

„Všechny odejděte do učebny a ukliďte tam, ať slečna Whiteová může začít s výukou.”

Julie očekávala problémy. Místo toho však Agnes vyskočila ze židle a řekla: „Lottie, vezmi koště a hadr. Sarah, ty dones prachovku.”

Ruce založené v bok pokračovala: „Mary, řekni Cozy, ať nachystá vodu — horkou vodu.”

Mary si vzala do každé ruky po jednom koláčku a pospíchala ze dveří. Agnes za ní ještě zavolala: „A taky jí řekni, že jestli nebude dost horká, tak tatínek ji vyhubuje.”

Julie měla co dělat, aby nad tím malým generálem ne-vyprskla smíchy.

„Bavíte se dobře, slečno Whiteová?” zeptal se ji ironickým hlasem.

„Jak bych se nebavila, Vaše Milosti? Vždyť Agnes je vaše věrná kopie.”

Vévoda se podíval na svou dceru a přikývl. „Skutečně. Vlastně máte pravdu.”

Julie se podívala na jeho zamyšlenou tvář a znovu si uvědomila, jak je krásný. I když je sukničkář a nevychovaný hulvát, lásku ke svým nelegitimním dětem v sobě rozhodně nezapře.

„A nejen zjevem,” pokračovala Julie. „Ta maličká se vás snaží napodobit každým svých gestem či postojem.”

Příkře se na ni podíval. „A vy ji změníte. Vychováte z ní mladou dámu.”

„Nemusíte se bát, Vaše Milosti. Ve své práci jsem opravdu dobrá.”

„A také jste hezčí, než se mi zdálo včera večer.”

Směšně potěšená odpověděla: „Je od vás milé, že mi skláníte poklony, ale byla bych radši, kdybyste to nedělal.”

„Chcete mi snad nařizovat, co mám říkat a co dělat?”

„To rozhodně ne, Vaše Milosti,” slova jí plynula ze rtů, aniž by sama chtěla. „Je zřejmé, že vy si vždycky děláte jen to, co sám uznáte za vhodné.”

V očích se mu objevily veselé jiskřičky. „Pobuřuje vás to snad, slečno Whiteová?”

„Samozřejmě že ne. Jen jsem uvažovala, kde asi jsou matky všech vašich dcer.”

Výraz v jeho obličeji ztuhl. „Do toho vám vůbec nic není,” řekl strohým hlasem. „Jste tady, abyste učila mé dcery. Nestrkejte nos do cizích věcí.”

Jeho hněv Julii vyvedl z míry. Možná byla až příliš zvědavá, ale to mu nedává právo, aby ji káral jako neposlušnou služku. „Už jsem si stačila všimnout, že rád probíráte soukromé věci u stolu.”

„Nevidím na tom nic špatného,” řekl. „A jestli se nebudete plést do minulosti mých dcer, můžete se tak propří-ště vyhnout nepříjemnostem.”

„Nechtěla jsem se do ničeho plést. Jen jsem si myslela, že kdyby Agnes měla někoho, komu by mohla psát, učila by se mnohem dychtivěji, Vaše Milosti.”

„Přijímám vaši omluvu,” řekl. „A o minulost mých děvčat se už

nestarejte. Pro vás je důležitá jejich budoucnost.”

Měla sto chutí nazvat ho nabubřelým hlupákem s modrou krví.

Vstala od stolu. „A teď, jestli dovolíte, Vaše Milosti, musím jít za Cogburnem a říct mu, že zůstáváme.”

Vévoda také vstal. „Zavedu vás za ním. Procházka přes chladné nádvoří vám jistě udělá dobře. Mrazivý vítr zchladí váš vášnivý

temperament.”

Otočila se tak prudce, až se bokem uhodila o hranu stolu. „Mýlíte se, sire,” zasyčela skrze zaťaté zuby. „Nikdy se nenechávám unést svým temperamentem.”

„Ne?” zasmál se. „Tak proč se vám potom chvěje chřípí? A proč

vidím ve vašich očích oheň, Julie Whiteová?” Podíval se na její bok.

„Je to snad proto, že jste se zranila? Raději bych se vám na to měl podívat.”

„To ani náhodou.”

Vévoda se spokojeně zasmál. „Tak tedy pojďme. Čeká na mě spousta práce.”

„Hlavně nepukněte pýchou,” zamumlala Julie. „Říkala jste něco?”

„Že jsem potěšena.”

Zabalená do teplého pláště vyšla na nádvoří pokryté sněhem.

Okamžitě se začala třást. „Zima?” zeptal se vévoda.

Musí co nejdříve najít knihu a vrátit se domů do teplé Virginie.

„Trochu.”

„Ve stájích se zahřejete. lan už určitě rozdělal oheň.” „Určitě,”

opakovala Julie a snažila se, aby jí zuby nedr-kotaly příliš hlasitě.

„Říkala jste přece, že se vám ve Skotsku líbí?” „A vám?”

Podíval se na ni a jeho zrak sklouzl k jejím ňadrům. „Ano. Aleje toho víc, co se mi líbí.”

Julie cítila, jak celá zrudla. „Jestli se vám zdá, že nemám příliš

zkušeností… nebo jestli mě nechcete…, já …” najednou začala koktat a nevěděla jak dál.

„Ale to ne. Já vás přece chci, děvče. O tom nemůže být pochyb. Ale dnes vás nebudu příliš zatěžovat. Je to přece jen váš první den.”

Julie celá hořela. Ještě žádný muž se na ni nedíval takovým způsobem jako vévoda.

Prošla kolem nich služebná s košem špinavého prádla a zvědavě si ji prohlížela.

„Chtěl jste mi říct o mých dalších povinnostech.”

„Ano, to jsem chtěl. A také o vaší mzdě.”

„V Edinburghu,” začala opatrně, Jsem slyšela, že guvernantka dostává padesát liber ročně.”

„Vévoda z Moncriefu platí své guvernantce třicet liber.”

Chtěl jen vést konverzaci nebo s ní smlouval? Vždyť za svůj tabák dá určitě víc než padesát liber ročně. „On má také čtyři děti?”

zeptala se.

„Přiznal jen dvě,” řekl a po chvíli dodal. „Dobrá. Padesát liber, ale budete mít i jiné povinnosti.”

Souhlasila by s čímkoliv, jen aby se dostala ke knize MacCoinnichsů. „Jak si přejete, Vaše Milosti.”

„Nejdůležitější pro vás budou má děvčata. Každý den mi podáte zprávu o jejich výsledcích. Jakmile je uložíte do postele, budu vás čekat ve své knihovně.”

„Ano, Vaše Milosti.” Knihovna! Tam by snad mohla najít tu zatracenou knihu.

„Máte nějaké další otázky?”

„Teď mě nic nenapadá, ale nemusíte se bát. Vím, že jste zaměstnaný

muž a přes den vás nebudu vyrušovat. Když něco nebudu vědět, zeptám se Gallie.”

Upřeně se na ni podíval a v očích měl zvláštní žár. „Vyrušujete mě až příliš, děvče. Jen se divím…” náhle se odmlčel. Co jí chtěl vlastně říct?

„Gallie je noční pták. Jestli ji probudíte před západem slunce, vlastníma rukama vás uškrtí.”

To je divné. A neobvyklé. Ale Julie tady nebyla proto, aby měnila Galiiny návyky. „Děkuji vám za radu, Vaše Milosti. Ale jsem si jistá, že by mě na to upozornila i Agnes.”

Vévoda se začal hlasitě smát. „Tak právě ta by klidně služky oslovovala Vaše Milosti, jen aby vás tím popletla.” „Nechápu, kde se něco takového naučila.” „To je záhada, děvče.”

Jak je najednou zdrženlivý. Jak okouzlující. Proč ne? Vždyť má spoustu zkušeností.

Po nádvoří zafučel chladný vítr a Julie se zabalila těsněji do svého pláště. „Mluvil jste ještě o jiných povinnostech.”

„Budete dohlížet na přípravu jídla a v mé nepřítomnosti přijímat návštěvy.”

Copak odjíždí? Ta představa ji naplnila nadějí. „Zajisté.”

„Dohlédnete na služebnictvo a na švadleny.” „Samozřejmě.” A kdy vlastně? A na jak dlouho? Snad se jí zatím podaří najít knihu MacCoinnichsů. „Budete zametat pavučiny.”

„Ano… Cože?” Dlaní si smetla sněhovou vločku, která se jí usadila na nose.

„Jste vždycky tak nepozorná?”

A vy jste vždy tak neomalený? chtěla se zeptat. „Ne, Vaše Milosti.

Obvykle ne.”

„To rád slyším. Kde jsem to vlastně skončil?” Podíval se na zasněžené vrcholky hor. „Ach ano. Budete dohlížet na služky, ale nebudete je hubovat.”

„To by mě ani nenapadlo.”

„Budete se dívat, jak je hubuji já.”

„Haud yer wheesht!” vykřikla.

Zastavil se. „To patřilo mně?”

Julie se už nedokázala ovládnout. „Ano, vám! Mám už po krk vašeho vulgárního humoru. Nemáte právo takhle se mnou jednat.

Jsem inteligentní a vzdělaná guvernantka, ne vaše Cozy. Budu dohlížet na služebné i na švadleny, ale do vaší špižírny už nikdy ani nevkročím.”

„Aha. A máte ještě nějaké další připomínky?” Chvíli počkal a pak pokračoval. „A vy mi už víckrát nelžete o vašem temperamentu.”

Julie se vzpamatovala a poněkud ztišila hlas. „Ne, Vaše Milosti, žádné další nemám. A pro příště vám slibuji, že se budu lépe ovládat.”

„Jsem rád, že jsme si to vyjasnili,” řekl. „A jakmile se uvidíte s Cogburnem Pittem, pak vás provedu po hradě. A taky vám ukážu ložnice.”

Copak s tím nikdy nepřestane? „Nechtěl byste raději změnit téma rozhovoru, Vaše Milosti?”

„Nejdeme snad za vaším přítelem? Nechtěla jste s ním mluvit?”

„Myslela jsem…”

„Dobrá tedy, půjdeme rovnou do ložnice.”

Julie posbírala poslední zbytky své důstojnosti a řekla: „Chtěla jsem říct, že nejsem vůbec zvědavá na vaše ložnice.” Vévoda se zamračil.

„Tedy, jsem si jistá, že děvčata mi ukážou vše, co budu potřebovat.”

„Já bych vám ukázal věci, o kterých ani netušíte.”

Nevšímej si ho, radila sama sobě. Prostě tě chce jen vyvést z míry.

Ale to se mu už nepodaří.

„Máte hodně nepřátel?” zeptala se, když v rohu nádvoří uviděla vojáky.

„Jen jednoho, a ten je dost daleko.” „Nač potom ta patrola?”

„Je to jen ukázka síly. Lidé jsou pak odvážnější.” „Jsou tedy stejní jako vy.”

„Já? A odvážný?” V jeho očích se objevil nevinný výraz.

Julie se k němu otočila zády, aby neviděl, jak se usmívá. Přes všechnu drzost a nestydatost má v sobě něco milého. Není se co divit, že má tolik nelegitimních dětí.

„MacKenzie!” zakřičel jeden z hlídkujících vojáků, který stál na strážní věži.

Julie se podívala vzhůru a právě v tu chvíli stoupla na led a uklouzla. Vévoda ji pohotově zachytil a přitiskl k sobě. „Dávejte pozor, děvče.” Něžně ji zmáčkl. „To je ledová země.”

Jeho dech byl ledový, ale svalnaté tělo hřálo jako sálající oheň.

Nikdy, dokonce ani ve svých dětských fantaziích nedoufala, že se potká s mužem, jako je vévoda z Ross. „Děkuji,” zašeptala a odtáhla se.

„Učíte snad to děvče tančit náš národní tanec, pane?” zeptal se mladík, který právě šel okolo. „Dneska je na to trochu zima.”

„Ještě nikdy nebyla tak velká zima, aby mě odradila od něčeho takového,” odpověděl se smíchem vévoda. „Ale ne, Rabby MacCoinnichi, nesnažím se ji naučit tančit. Je to nová guvernantka mých děvčat.”

MacCoinnich. Julie se upřeně podívala na mladého pastýře. Je to snad příbuzný muže, kterého hledá? Anebo je to on? To zajisté ne, když vezme v úvahu jeho věk. Při první příležitosti si s ním bude muset promluvit.

Vévoda ukázal na řadu nízkých budov na jedné straně nádvoří. „A tam je kovárna. Je to oblíbené místo Agnes. Když vám uteče, obvykle ji najdete právě tady.”

„Také máte své místo, kam se chodíte schovávat?” Že si raději neukousla jazyk?

Vévoda se usmál. „Samozřejmě. Když po mě budete toužit, najdete mě v knihovně nebo v mé ložnici.”

Julie přidala do kroku. Jak se má soustředit na své poslání, když ji tenhle skotský sukničkář neustále přivádí do rozpaků?

„Tudy,” ukázal vévoda směrem k největší z budov. „Ale ne tak rychle a nepozorně. Znovu byste mohla uklouznout a já bych vás musel zachraňovat. I když musím říct, že se mi to docela líbilo.”

Trochu zpomalila a jeho narážku prostě ignorovala. Za zády slyšela hlasitý jásot vojáků, kteří se vítali s pastevcem. Vzájemně na sebe pokřikovali a dělali si legraci ze svého úspěchu u žen a z množství whisky, jež zvládnou vypít. „Vaši lidé jsou vždy tak hluční?”

Vévoda otevřel dveře do stájí. „Prostě si jich nevšímejte. Jsou to jen takové neškodné řeči.”

Julie vešla dovnitř a postavila se u sálajícího ohniště. „Mají o něm vysoké mínění, že ano?”

Zamračil se. „O kom?”

„O MacCoinnichi. Vítají ho jako starého přítele.”

Překvapeně se na ni podíval a pak přikývl. „Ano, to máte pravdu.

Skutečně považují MacCoinniche za svého přítele.”

Náhle v jednom ze stání zahlédla Cogburna Pitta. Celých deset let, co pracovala u Mabryových, byl jejím věrným přítelem. Byl to veselý člověk, který si nikdy na nic nestěžoval, a jediné, co nenáviděl, byl chlad.

„Prokletá bohem zapomenutá země,” mumlal si sám pro sebe.

Zmocnila se jí lítost. Vlněnou čepici měl nasazenou hluboko do čela a kolem krku měl uvázanou šálu. Jeho velký nos se podobal zralé ředkvi.

„Pojď k ohni, Cogburne,” zavolala na něj.

„Julie!” Drkotal zuby a zimomřivě si třel prochladlé paže. „Za trochu virginského tepla bych zaprodal i svou kobylu.”

„Dobré ráno, Pitte,” řekl vévoda.

Cogburn jen přikývl. Julie věděla, že jeho nedostatek vřelosti k vévodovi způsobil nedostatek tepla. Přála si, aby se nechal přemluvit a raději se ubytoval na hradě, ale on řekl, že před šlechticem s modrou krví dává přednost koním.

Vévoda se sklonil k jednomu koni, zvedl mu nohu a přičichl si k jeho kopytu. Prudce odtáhl hlavu. Napřímil se, obešel koně a zkontroloval i druhé kopyto.

Cogburn vzal Julii za ramena a zašeptal: „Musíme si promluvit.

Zjistil jsem něco důležitého o MacCoinnichi.”

Zmocnilo se ji vzrušení. Chytila ho za paži. „Ach, Cogburne, to je skvělé.”

„Tiše!” Podíval se na vévodu.

„Pitte!” křikl vévoda přes rameno. „Zavolej lana. Hned. Řekni mu, ať přinese hrábě.”

„Později,” zamumlal Cogburn směrem k Julii a vyběhl ze stáje.

Vévoda se postavil před Julii a s rukama v bok si ji zachmuřeně prohlížel. „Na Vysočině je slovo muže svaté,” řekl tichým hlasem.

„Nesnesu lháře a chudé matky.”

Julie byla překvapena jeho filozofií, přesto přikývla. „S tím s vámi souhlasím, Vaše Milosti. Čestnost je chvályhodná vlastnost i v našem kraji. A platí to pro obě pohlaví.”

„Ano? Tak proč jste mi tedy lhala?”

Julie překvapeně zamrkala. „Nechápu vás.”

„Pitt je váš milenec. Oslovuje vás Julie a nedokáže ruce udržet dál od vaší sukně.”

„Jak si dovolujete, vy…” Julie zalapala po dechu, pak se však zarazila a raději couvla. Najednou ji vylekal chladný lesk v jeho očích.

„A teď s pravdou ven, Julie Whiteová. Kdo je Cogburn Pitt?”

Stále pomalu couvala, pohled upřený do jeho očí. Teď si rozhodně nedělá legraci. „Už jsem vám to řekla. Je to můj přítel.”

„Přítel? Něčemu takovému já přátelství neříkám?”

Chtěla mu říct, co si myslí o jeho zvrhlých názorech, ale nakonec se přece jen ovládla. „O čem to vlastně mluvíte?”

„Kdo jiný než milenec by dokázal, aby vaše tváře zrůžověly vzrušením?”

Udělal další krok a znovu se k ní nebezpečně přiblížil. „A vaše oči plály touhou?” Natáhl k ní ruku.

Ucukla. „Ale mé oči neplanou. A ani nic jiného.”

„Aha,” řekl. „Tak teď si budete hrát na nesmělou dívenku? Sice to není originální nápad, vzbudit mou žárlivost, ale přece jen se vám to podařilo.”

Cítila, jak sejí zmocňuje zlost. Natáhla před sebe ruce, aby ho zastavila. „Zůstaňte, kde jste.”

Koně ve svých stáních je nezaujatě pozorovali. Na půdě zamňoukalo kotě. Julie chtěla začít křičet.

„Jsem si jistý, že mi chcete něco říct, Julie?” řekl tichým hlasem.

Cítila, jak se chvěje strachy. Zoufale se rozhlédla kolem sebe, kudy by mohla utéct. Stál však před ní vysoký a mohutný jako kamenná zeď.

„Všechno mi řekněte, a jestli vás poslal Neville Smithson, raději rychle zmizte.”

Smithson? O čem to blábolí? Zády se přitiskla ke stěně stáje.

„Neznám nikoho, kdo se jmenuje Smithson. Co se to s vámi děje?”

„Za to můžeš ty, Julie. Tvé rty přímo žadoní o polibek,” zašeptal jen kousek od jejich pootevřených rtů.

Pokusila se uhnout, ale nemohla. Položil své dlaně na její tváře a držel ji. Jeho pokožka byla vlhká a horká a voněla dřevem a deštěm.

V očích měl divokou touhu. „Neod-vracej se ode mě, děvče.”

Zavřela oči. Měla dojem, jako by stála na okraji drolící-ho se útesu.

Čekala. Objal ji v pase a přitiskl ji na svou hruď. Cítila jeho dech na svých ústech. Útes se pod ní začal rozpadat. Chytila se ho za ramena, aby neupadla. Proč ji nepolíbí?

„Jak lehce mě dokážeš vzrušit, děvče. Teď otevři ústa a polib mě.”

Něco se dotklo její nohy. Julie vylekaně otevřela oči a uviděla před sebou nekonečně modré hlubiny hříchu. Kotě zamňoukalo a znovu se jí otřelo o nohu. Vévoda se s ní chce milovat. Dobrotivý bože!

Chce ji svést právě tady. Hned teď. Hbitě se mu vykroutila z objetí a začala utíkat.

„Julie!”

Jeho hlas se nesl stájí jako hlas zvonu v kostele. Zastavila se a rozhlédla se kolem sebe. Najednou před sebou uviděla vidle. Pevně je uchopila do třesoucích se rukou a otočila se. „Nechte mě odejít nebo budu křičet!”

Stál jen kousek od ní. „Zase lžeš,” řekl pomalu. „Přiznej to.” Natáhl ruku a vzal jí vidle. „Nechci tě odsuzovat za to, co děláš. Ale také nechci, abys zneužívala má děvčata. Řekni mi, kdo tě poslal a jaký úkol má Cogburn Pitt.”

Co vlastně ví? Určitě si myslí, že je sem poslal ten muž jménem Smithson, o kterém mluvil.

„Cogburn je zástupce Mabryho tabákové společnosti. A není můj milenec. Nikdy jsem žádného neměla.”

Povzdychl si a podíval se stranou, jako by ztratil trpělivost. „To už

vím, děvče. Dokonce ses ještě nikdy ani nelíbala.”

Měla dojem, jako by ji praštil pěstí. Věděla o sobě, že není bůhvíjaká krasavice, ale muži o ni často projevovali zájem. Pekařův kluk se ji dokonce jednou snažil chytit za ruku. A jeden kupec ze sousedství nešetřil chválou nad laskavostí její duše. Najednou se jí zdálo velmi důležité, aby tento skotský sukničkář věděl, že se jiným mužům nezdá být tak nezajímavá. Zhluboka se nadechla. „Náhodou se líbám velice často.”

Podíval se na ni. Cítila, jak ji jeho pohled spaluje, jak proniká až do samotných hlubin duše. Nevěřil jí. Ale proč jí to tak vadí?

„Dokonce jsem se líbala s jedním naparáděným hej-skem z Richmondu,” vyhrkla ze sebe. Tak, a máš to.

Postavil vidle, opřel je o zeď a do náruče vzal kotě, jež se mu neustále motalo pod nohama.

Proč nic neříká? Odhodlaně zvedla bradu. „Nepřijela jsem do Skotska, abych dala svou poctivost nějakému zvrhlému vévodovi z Vysočiny.”

Znovu se přiblížil. Kotě mu vyskočilo z náruče. „Tak proč jsi přijela do Skotska?”

Fascinována jeho melodickým hlasem a něžně vykrojenými rty pootevřela ústa. Neměla ani nejmenší tušení, co mu má říct.

Dveře do stáje se otevřely. Místnost se v jediném okamžiku naplnila mrazivým vzduchem.

„MacCoinnichi!” zařval vetřelec.

Spoutaná jeho pohledem se Julie nemohla ani hnout.

„Jsi tady, MacCoinnichi?” dožadoval se neznámý hlas. „Ten chlápek Pitt říkal…”

„Ano, jsem tady, Iane,” řekl vévoda.

Julii poskočilo srdce až do krku. „MacCoinnich?” zašeptala nevěřícně. „Proč vám tak říká. Jmenujete se přece MacKenzie.”

Usmál se. „Ano, ale staří přátelé mě oslovují mým skotským jménem. Proto mi lan říká MacCoinnichi.”

Cítila, jak se jí podlomila kolena. MacCoinnich, MacKenzie.

Vévoda z Ross byl rovněž MacCoinnich.

Má čtyři dcery a všechny jsou stejně staré jako Lillianino dítě.

Svatá dobroto! Jedna z nich je jistě její neteří.

Ale která? Která z dívek byla Juliina neteř?

Uchopila chladnou příčku mosazného žebříku a napřímila se. V

knihovně bylo šero. Ve vzduchu bylo cítit aroma tabáku.

Unavenýma očima pozorovala nápisy na kožených hřbetech knih.

Kde je ta zatracená kniha rodu MacKenziů?

Která dívka je její neteř?

Už celý týden se Julie snaží najít odpověď na své otázky. Pozorně sledovala každou z vévodových dcer. Snažila se najít nějakou podobnost s Lillian. Agnes, se svou nezávislostí a spontánní povahou, jí připomínala Lilhaninu odvahu, když je obě bránila v sirotčinci. Mary se Lillian podobala svými nekonečnými otázkami a zvědavostí. I Lottie ji připomínala Lillian, a to svým sebevědomím.

A Sarah, se svou andělskou tvářičkou a zlatými vlásky, vypadala přesně jako její sestra. Ale Julie si musela přiznat, že její vzpomínky mohou být poznamenány melancholií. Vždyť uplynulo tolik let, co svou sestru viděla naposledy.

Den byl tehdy horký, nebe bez jediného mráčku. Lillian si vzala svůj nejhezčí klobouk s velkou červenou mašlí a sváteční šaty, které nosila v neděli do kostela.

Julie pevně stiskla příčku žebříku, ale místo chladného dřeva ucítila měkký záhyb bavlněné sukně, jež měla tehdy na sobě.

„Pošlu pro tebe,” slibovala Lillian. „Najdu si místo u nějakého bohatého šlechtice.” Objala svou sestru. „A pak ti koupím poníka.

Prosím, neplač.”

Juliino srdce se svíralo bolestí. Znovu stála v doku a sledovala loď, která odvážela její milovanou sestru.

O tři roky později konečně dostala dopis. Lillian v něm psala, že se zamilovala a že čeká dítě. A že pro Julii pošle hned, jak se dítě narodí.

Roky pomalu míjely a Julie se smířila s tím, že její sestra na ni zapomněla. Sny vybledly, vzpomínky se staly jen matným obrazem.

Jak však Julie dospívala, začala se obávat, jestli se snad sestře něco nestalo.

Najednou uslyšela tiché odkašlání a otočila se. Ve dveřích stál vévoda z Ross a tázavě si ji prohlížel.

Julie celá ztuhla. Ruce, v nichž svírala příčku žebříku, se jí začaly neovladatelně třást. Jak dlouho ji její zaměstnavatel pozoruje?

Odhalil snad pravý důvod jejího příjezdu?

„Dobrý večer, Vaše Milosti.”

Od rána ve stáji, kdy zjistila, kým vlastně je, se na něho snažila nemyslet a plně se věnovat svým povinnostem, ale příliš se jí to nedařilo. Dokonce i ve třídě, tváří v tvář jeho dcerám, myslela na zvláštní pocit, který v ní vyvolal, když ji svíral v náručí. Objímal stejně tak i Lillian?

Vylekaná vlastními myšlenkami Julie sestoupila z žebříku. „Asi se mnou chcete mluvit o vašich dcerách.” Nervózně se podívala na hodiny. „Už je devět.”

Opřel se o rám dveří a ruce si překřížil na mohutných prsou. „Přesně tak. Už na vás čekám skoro celou hodinu.”

Může na ni čekat třeba až do skonání světa a jí to bude stejně jedno.

„Omlouvám se. Vůbec jsem si neuvědomila, kolik je hodin. Vaše knihovna je opravdu veliká.”

„Mám rád, když jsou mé ženy inteligentní.” Usmál se a provokativně si ji měřil drzým pohledem. „Na začátku. Později…”

„Nejsem jednou z vašich žen,” soptila Julie a kousek couvla.

„Doufám, že si dovedeš představit, co následuje později. Dokonce i když jsi ještě panna.”

Ohromeně zalapala po dechu. Pravděpodobně je přesvědčen, že každá žena čeká jen na jeho pozornost. Ale ona moc dobře ví, co je zač, a taky co provedl. „Ale já ne-chřadnu touhou po vašich pozornostech. Já…, chtěla jsem říct…, jsem ještě panna. Sakra. Co je vám vůbec do toho? To není vaše starost.”

Najednou se zdálo, jako by nad něčím usilovně přemýšlel. „Stále ještě nevím, proč jsi vlastně tady. Jestli to není proto, abys mě svedla, tak proč tedy?”

Protože jsem zjistila, že jsi svedl a oklamal mou sestru!

Těžce polkla. Kdyby mu řekla pravdu, okamžitě by ji propustil.

„Asi bys mi měla říct, proč jsi najednou tak chladná a proč se mi vyhýbáš?”

Pozorně si ji prohlížel a Julie měla dojem, jako by ji chtěl nahlédnout až do samotné duše.

„Mám hodně práce s vašimi dcerami. A také mám i jiné povinnosti.”

„Ke mně jsi chladná, kdežto ke svému příteli Pittovi právě naopak.

Proč?”

Svou náklonnost ke Cogburnovi nemusí nikomu vysvětlovat. A už

vůbec ne vévodovi. „Protože on je můj přítel a vy můj zaměstnavatel.”

„Dlužím ti omluvu za to, co jsem říkal o tobě a o Pittovi.”

přijímám ji. A poněvadž Cogburn brzy odjede zpátky do Glasgow…” nestačila dokončit větu.

„Bude ti chybět?” skočil jí do řeči.

Je možné, že by snad jeho omluvu nepochopila? „Ach, prosím, Vaše Milosti.” Nešťastně si povzdychla. „Jednu chvíli mě obviňujete, že nemluvím pravdu, a vzápětí nato se mi omlouváte. Co bude následovat?”

V očích se mu objevil nebezpečný žár. „To záleží jen na tobě.”

Zavřela oči a raději napočítala do desíti. „Jsem guvernantka vašich dětí a doufám, že se ke mně budete podle toho i chovat.”

Vévoda se na ni šibalsky usmál. „Poslední guvernantka mi sama vlezla do postele a na mém těle tam provedla důkladný seminář.”

Kalich její trpělivosti už začínal přetékat. „Nenechte se mýlit, Vaše Milosti,” zasyčela skrze zaťaté zuby, „tahle guvernantka se k vaší posteli ani nepřiblíží.”

Usmál se na ni, v očích mu tančily zlatavé jiskřičky. „Je to snad výzva, děvče?”

„Ne,” vykřikla Julie. „Jen jsem chtěla jasně vymezit své místo.”

„Varuji tě, děvče. Na těle znám mnoho míst a všechny je dokáži rozpálit touhou.” Natáhl se pro ni.

Julie uskočila. „Ale ne na mém. Doufám, že se mnou chcete mluvit o vašich dcerách.”

„Samozřejmě. Jak jinak?” Ale Julie moc dobře věděla, co by chtěl.

Pod touhle slupkou nevinnosti se skrývá nevěrný sukničkář.

„Přijal jste mě, abych učila vaše děti a dohlížela na domácnost.

Zajisté očekáváte, že vám podám zprávu o pokroku vašich dcer?”

Jeho tmavě modré oči se fascinovaně zahleděly na ži-vůtek jejich zelených šatů. Ucítila podivný žár. Díval se takhle i na Lillian?

„Musím říct, že jsem spíše očekával… rozkoš, Julie.”

Dobrotivý bože, jak jenom ona, nezkušená dívka z Ameriky, může přelstít anglického vévodu, široko daleko známého jako dokonalého svůdníka a sukničkáře. Ale musí. Nemá na výběr.

Posadila se na jednu z polstrovaných židlí a řekla: „Kde bych měla začít?”

Z přihrádky malého stolku si vytáhl dýmku a kožený váček s tabákem. Pohodlně se usadil na protější židli, nacpal si dýmku a zapálil ji. Obklopen dýmem řekl: „Už to zase děláš.”

„Dělám co?”

Vytáhl dýmku z úst a k Julii poslal perfektní kroužek dýmu. „Sedíš

naproti mně upjatě jako jeptiška, ruce máš škrobeně složené v klíně, ale tvé myšlenky hovoří za vše.”

Copak čte její myšlenky? To ne. Jenom ji zkouší vyvést z míry. „Do budoucna se pokusím, Vaše Milosti, neobtěžovat vás svým vychováním.”

Znovu vyfoukl oblak dýmu a řekl: „Když se to tak vezme, můžeš se chovat, jak je ti libo.”

„Výborně,” řekla Julie a snažila se nevšímat si jeho provokativního pohledu. „Cozy dnes řádila jako tajfun a vaše ložní prádlo i mýdlo na holení shodila do jámy na odpadky.”

Vévoda si povzdychl a obrátil oči k nebesům. „Myslím, že ložního prádla máme až nazbyt a nějaké mýdlo se tady určitě také najde.

Raději mi povídej o děvčatech. Jsou už v posteli?”

Asi ho nezajímalo, co dělá jeho milenka. „Spí jako andílci.”

Málem spolkl svou dýmku. „Jak se ti to povedlo?” „Četla jsem jim příběh a ony zatím usnuly.” Opřel se o opěradlo židle a pohodlně si natáhl dlouhé nohy. „Budou teď chtít, abys jim četla každý večer.”

„To mi nevadí,” usmála se. „Je zajímavé vidět Agnes tak napjatou a… tak tichou.”

Tázavě vyklenul obočí. „Copak Agnes nevydávala žádné zvířecí zvuky a nepošťuchovala své sestry?”

„Ne, Vaše Milosti. Byla zcela fascinována odvahou Pocahontas. I když Lottie obvinila Johna Smitha, že nemístně dovádí s pohanskou divoškou.”

„Hmm. Jak s ní vlastně dováděl?”

„Omlouvám se. Chtěla jsem říct, že se s ní stýkal.”

Vévoda se usmál. „Moje malá Lottie je někdy až přehnaně puritánská.”

„Vidíte na tom snad něco špatného?”

„Když tak o nich přemýšlím, asi bych si přál, aby byly puritánské všechny čtyři.”

Tak jako každý jiný muž. Na své dcery se dívá úplně jinak než na jiné ženy. Julie si jen přála, aby Lillian byla více puritánská. Teď

mohla být naživu.

„Na co teď myslíš,” chtěl vědět vévoda, „že tě to tak rozčililo?”

„Nejsem rozčilená. Myslela jsem na Lotii. Ona taková není, jen někdy působí trochu upjatým dojmem.”

„Zajímavé zjištění, Julie. A co na tvůj příběh říkaly Mary a Sarah?”

„To si zajisté dovedete představit. Mary měla snad tisíc otázek, co se týče indiánského jídla, jejich oblečení a zvyků a drahá Sarah plakala.”

„Cože?”

Julie se usmála. „Byla otřesena osudem nebohé Pocahontas.”

„Jaký měla osud?”

„Když plula do Virginie, cestou zemřela. Sarah plakala a prosila mě, abych nikdy neopouštěla Skotsko, protože bych zajisté také umřela dřív, než bych doplula do Virginie. A Agnes říkala…” Julie se začala hlasitě smát.

„Tak jen to dokonči. Také se rád zasměji.”

„Agnes říkala, že by raději zemřela, než by se nechala pohřbít v pohanské zemi.”

„Oho!” Místnost se naplnila hlasitým smíchem. „Je tvrdohlavá stejně jako Lochiel Cameron.”

Julie se nemohla ubránit a řekla: „Jsou šťastné, že mají tak milujícího otce.”

V očích se mu objevila pýcha. „Já umím milovat.”

„Jsem si jistá, že umíte. Máte ještě nějaké další dotazy, co se týká vašich dcer?”

„Ne.” Zabafal z dýmky a vyfoukl další oblak dýmu. „Tvá metoda se mi líbí.”

Chtěla mu říct, že by raději uvítala, kdyby uhasil tu smradlavou dýmku. Přece mu říkala, že to s dětmi umí. Copak jí nikdy nebude věřit?

Otevřely se dveře a do místnosti vešel sluha Thomas.

Mohlo mu být tak čtyřicet let a ačkoliv mluvil stejným přízvukem jako vévoda, tímto jejich podobnost končila. Thomas měl na sobě krátké černé kalhoty, bezchybně vyžehlenou bílou košili a krátký kabát. Nosil bílé punčochy a čtverhranné boty se zlatou přezkou.

Černé vlasy měl úhledně zastřižené přesně po krk a Julii připomínal nudného zaměstnance pohřebního ústavu.

„Vaše Milosti, slečno Whiteová. Omlouvám se, že vás vyrušuji, ale máme návštěvu z…” naklonil se k vévodovi a začal neslušně šeptat.

Vévoda se podíval ke dveřím. Celý ztuhl a zuby drtil dřevěnou násadku dýmky. Ruce zaťal v pěst. Čím déle sluha hovořil, tím se zdál být vévoda rozzlobenější. Jeho modré oči potemněly a chřípí se mu nebezpečně chvělo.

„U svatého Columba!” klel vévoda. „Jednoho dne ty Smithsonovy koule uříznu a hodím je psům.”

„Vaše Milosti, co mám udělat s MacKenziovými?”

„Kolik jich je?”

„Šest. Když počítám i děti.”

Děti. Nevinné děti vtažené do války dospělých.

„Teď je nechej tam, kde jsou, ale běž za lanem a řekni mu, ať se o ně postará.”

„Jak si přejete, Vaše Milosti,” řekl Thomas a spěšně opustil místnost.

„Můžu nějak pomoct?” zeptala se Julie.

„Raději se do toho nepleť,” řekl a směřoval ke dveřím do vedlejšího pokoje.

„Vaše Milosti?”

Otočil se. „Co je?”

Bezděky couvla. „Můžu tady ještě chvíli zůstat?” hlavou kývla k polici s knihami. „Chtěla bych se připravit… na zítřejší vyučování.”

„Připrav se na co chceš,” vyštěkl. „Ale teď mě už neotravuj.” Věděl, že je nespravedlivý, ale nedokázal se ovládat. Vztek, jenž cítil, byl silnější než jeho rozum.

Přistoupil ke dveřím do pracovny a pomaluje otevřel.

Bylo to horší, než předpokládal.

Uprostřed pěti dětí stál shrbený muž. Tři malí chlapci, neučesaní a v roztrhaných kalhotách, se motali kolem útlé dívenky.

Když ji Lachlan uviděl, srdce se mu stáhlo žalem. Mohlo jí být tak sedm, v náručí držela plačící novorozeně a tichým hlasem se ho snažila utišit. Kde je jejich matka?

Lachlan zavřel dveře.

Upřelo se na něho pět párů očí. Muž se napřímil a udělal několik kroků směrem k Lachlanovi. Plavé vlasy měl zastřižené nakrátko, jak to bylo zvykem v jižní části Ross. I když daleko menší než Lachlan, návštěvník byl dobře stavěný se silnýma rukama a s milou tváří.

Muž se uklonil. „Vaše Milosti. Jsem Fergus MacKenzie, bednář z Nigg. Počkal bych až do rána, ale váš sluha říkal, že chcete vědět, co se nám stalo.” Potřásl hlavou, v očích se mu zračil smutek.

Lachlan se přinutil k povzbudivému úsměvu. „Teď o tom mizerovi Smithsonovi raději nebude mluvit. Jsem rád, že jsi přišel za mnou, Fergusi. A kdo jsou tyhle krásné děti?”

Muž se nervózně nadechl. „Mí chlapci a má dcera, Vaše milosti.”

Otočil se k nim. „Postavte se rovně a ukloňte se vévodovi z Ross.”

Chlapci kývli hlavami a dívenka se pokusila uklonit, ale málem upadla. Nejstarší z hochů ji naštěstí zachytil.

„A kde je paní MacKenziová?” Lachlan se modlil za správnou odpověď.

Muž smutně svěsil hlavu. „Je ve stáji, Vaše milosti. Odpočívá. Po porodu byla zesláblá a cesta byla příliš dlouhá. Je s ní má nejstarší dcera.”

Lachlan si oddechl. „Kdy se narodilo to dítě?”

„Před čtyřmi měsíci, Vaše milosti.” Muž se zamilovaně podíval na své děti. „Celou cestu naříkal. Báli jsme se, že to nevydrží.”

Lachlan poplácal Ferguse po rameni. „Buď požehnaná, svatá Ninian! Chlapec. Jsi šťastný muž, Fergusi. Já sám mám čtyři děvčata.”

MacKenzie se s úsměvem podíval na svou drobotinu. „Máte pravdu, Vaše Milosti. Jsem šťastný muž. Jen doufám, že je všechny dokáži uživit.”

„A proč by ne? Nalij si něco na zahřátí,” a ukázal na stolek s alkoholem. „Za chvíli jsem zpátky.”

Chlapci potřebovali, aby na ně někdo dal pozor a dívenka zase, aby si odpočinula. Lachlana napadlo, že by mohl požádat Julii. Když

však vešel do knihovny a uviděl tam svou americkou guvernantku, musel se začít smát.

Stála zády k němu, ruce v bok, oči upřené na dlouhé řady s knihami, jako by to byli divocí kanci přichystaní k útoku. Tento postoj jen zdůraznil její štíhlý pas a delikátně zakulacené boky. Vztekle dupala nohama a plivala kolem sebe ty nejšťavnatější nadávky.

Potichu za sebou zavřel dveře. „Jestli vstoupíš do té hromady, co ti vyšla z úst, zašpiníš si střevíce.”

Prudce se otočila. „Vaše Milosti?” Rukou se snažila urovnat si uvolněný pramen vlasů, ale marně. „Právě jsem přemýšlela o…, o ničem důležitém.”

Usmál se na ni. „A teď je čas, abychom přešli k důležitým věcem.

Potřebuji tvou pomoc. Lépe řečeno potřebovali by tě chlapec a unavená dívka, kteří jsou vedle v místnosti. Byl bych rád, kdybys je odvedla do kuchyně. Novorozeně předej Cozy a dívku kuchaři.”

„Zajisté.” Julie rychle pospíchala pryč z knihovny. „To dítě je nemocné?”

„Ne. Jen hladové a unavené.”

„Slyšela jsem pláč…”

Stoupl jí do cesty a něžně ji chytil za rameno. „Ta rodina se dostala do velkých potíží a u mě hledají ochranu. Musíš k nim být laskavá, zvláště pak k té dívce.”

„Pokusím se o to, Vaše Milosti.” V jejím hlase byla slyšet ironie.

Lachlan se na ni překvapeně podíval. Asi by jí měl všechno náležitě vysvětlit, ale na to nebyl čas. A jak by vůbec guvernantka z Ameriky mohla pochopit jejich problémy? Nespravedlnost soudců a krutost Nevilla Smithsona?

Pokrčil rameny a otevřel dveře do pracovny.

„Fergusi MacKenzie, to je slečna Whiteová, guvernantka mých dětí.”

Muž přenesl váhu z jedné nohy na druhou. „Slečno Whiteová,”

zabručel.

„Pane MacKenzie,” řekla Julie, ale její pozornost byla soustředěná na dívenku v rohu místnosti. Přešla pokoj a sehnula se k ní.

„Ahoj. Jmenuji se Julie. A ty?”

Dívenka sklopila zrak. „Grace,” špitla a podívala se na svého otce.

„Je velmi dobrá,” řekl Lachlan.

Fergus přikývl a dívenka předala novorozeně Julii.

„Chlapec? A jaké má krásně červené vlásky.” Dívenka přikývla.

„Jsou mu čtyři měsíce. A vlasy má po mamince.”

Lachlan uchváceně pozoroval jak Julie něžně cukruje s dítětem.

Křik ustal. Malinká ručička se zachytila Juliiny stuhu, kterou měla svázané vlasy. Dítě sebou škublo a Juliiny vlasy se rozprostřely po jejích zádech jako hedvábný vodopád.

S úsměvem se podívala na Ferguse. „Mohli byste mu říkat Herkules.

Takovou má sílu.”

Fergus se radostně usmíval. „Děkuji vám, madam.”

„No a nyní,” řekla Julie a chytila dítě do jedné ruky, zatímco druhou objala útlá ramínka dívenky, Jestli nás pánové omluví, vydáme se společně do kuchyně.”

„Jen jdi, děvče,” řekl Fergus a kývl na svou dceru. „A dej na sebe pozor.”

Dívenka se vystrašeně podívala na Julii. Ta ji něžně stiskla a řekla:

„Jen se neboj, Grace. Všechno bude v pořádku.”

Když vyšli ven z pracovny a daly se dlouhou chodbou směrem ke kuchyni, dítě začalo znovu naříkat.

„Řekla bych, že by si dal trochu mléka, co myslíš?” zeptala se Julie.

„Ano,” přikývla Grace. „A pak bude zase spát.”

Julii napadala spousta otázek. Proč přijeli uprostřed noci? Co se muselo stát, že odešli ze svého domova? Proč to vévodu tolik znepokojuje?

Když vešli do kuchyně, dítě stále plakalo.

Paní MacKenziová — kuchařka — vyskočila ze svého místa u stolu a s úsměvem se dívala na Julii. „Co se stalo, slečno Whiteová?”

Julie ukázala na dítě v náručí a se smíchem řekla: „Vedu vám další dva MacKenziovy, paní MacKenziová. Jsou z jižní Ross.”

„Ach, drahoušku,” povzdechla si kuchařka. „Ten bastard šerif už

zase řádí? Kdy bude konec tomu bláznovství?” Jako by ani nečekala na odpověď, řekla: „Buďte nám vítáni.”

Cozy se ušklíbla a zvědavě si prohlížela Grace. „Jestli to je další vévodův parchant, řekni jí, že už je plno.”

Julie se zmocnil vztek. V žádném případě nenechá Cozy, aby se o děti postarala. „Buď zticha, Cozy, nebo odejdi do svého pokoje.”

„Jak je libo, Vaše Výsosti,” odfrkla služka a vztekle odešla z kuchyně.

„Nic si z ní nedělejte,” řekla kuchařka. „Ta ženská v sobě nemá ani kouska citu.”

„Obávám se, že máte pravdu. Mohla byste pro toho chlapce ohřát trochu mléka?”

Kuchařka pohladila dítě po tváři. „Samozřejmě. A pro jeho sestru se tu určitě najde kus koláče.” Podívala se na Grace. „Máš ráda koláč?”

Dívenka se usmála. „Ano, madam.”

„Tak se u nás posaď.”

Grace se posadila ke stolu a Julie vedle ní. Myšlenkami však byla úplně jinde. Co se vlastně stalo, že se tak náhle objevili na hradě?

Lachlan si nalil sklenici whisky a podal láhev Fergusovi. Chlapci odešli v doprovodu Thomase a tak zůstali sami.

„Už jsem slyšel hodně zvěstí. Ale co Neville Smithson provedl tobě?”

Fergus si znechuceně odfrkl. „Ten neřád si pozval tesaře z Yorkshiru. Smithson dal všechno dříví Angličanovi, a ten pak prodával své sudy daleko levněji. Nemohl jsem s ním soutěžit. Mohl jsem se třeba udřít k smrti, ale stejně mi to nic nepomohlo. Šerif prostě chtěl, ať odejdeme z jižní Ross stejně jako všichni ostatní MacKenziovi.”

Lachlana se zmocnil vztek. „Ten zatracený bastard!”

„Jo, přesně tak. Bastard to je, nic jiného. Žádný řádný muž by totiž

nemohl zplodit takového neřáda, jako je on.”

„Bože! Nejraději bych ho viděl, jak v okovech táhne zpátky do Anglie.”

„Prosím za odpuštění, Vaše Milosti, ale copak vás král nejmenoval svrchovaným panovníkem nad jižní Ross?”

Lachlan teď platil příliš vysokou cenu za chybu svého otce. Před pětadvaceti lety se postavil na stranu prince Charlieho. Všichni v jižní Ross za to teď platili. „Ne. A dokonce tam nesmím strčit ani nos.”

Fergus smutně potřásl hlavou. „Král a šerif se spojili v nerovném boji proti Skotsku. Nemají ale právo vyhnat ze své země všechny MacKenzie.”

Lachlan vstal a začal nervózně přecházet po místnosti. Před jedenácti lety se Neville Smithson oženil s Bridget MacLeodovou, dcerou vévody z Tain. Ten sňatek byl hned od začátku jeden velký omyl. O tři roky později ho Bridget vyhnala a Neville se uchýlil na anglický dvůr, kde žádal o místo šerifa v jižní Ross. Když uspěl, vrátil se do Tain, které je hlavním městem jižní Ross, a neústupně si vyřizuje své účty se všemi členy klanu MacKenzie.

„Neville Smithson nechce v jižní Ross žádného MacKenziho,” řekl Fergus.

Lachlan se na chvíli odmlčel a pak řekl: „Tady ti bude lépe. Zdejší sládek bude dobrého tesaře jistě potřebovat. Obliba jeho whisky v poslední době vysoce stoupla.”

Fergus se spokojeně usmál. „To jsem rád.”

„Kousek odtud je několik opuštěných chalup. Střechy mají sice děravé, ale ty si už poradíš. Jednu si vyber a usaď se v ní.”

„Jsem vám vděčný, Vaše Milosti. Oni říkali, že nám pomůžete.”

„Oni?”

„Lidé z Vysočiny, které jsme potkávali cestou.” Vévoda dopil svou sklenici a řekl: „Vrať se ke své manželce, Fergusi. Ráno tě čeká spousta práce. Musíš si opravit střechu nad hlavou.”

„A co bude s dětmi?”

„Zatím tady mohou zůstat.”

Fergus se hluboce uklonil. „Nebudete litovat, Vaše Milosti.”

Když Lachlan osaměl, chopil se pera, aby napsal dopis vévodovi z Argyllu. O hodinu později před ním na stole ležel stále prázdný

papír. Lachlan vstal a otevřel dveře do knihovny, kde předtím nechal svou dýmku.

Před policemi plných knih tam stála guvernantka. Vlasy měla volně rozpuštěné a v bohatých kadeřích jí spadaly až ke kolenům. Na sobě měla vlněné šaty, v pase přepásané ozdobným opaskem. Její pas byl tak útlý, že by ho Lachlan objal prsty.

Projel jím prudký pocit zklamání. Zprvu si myslel, že Julie Whiteová je jiná než ostatní ženy a že se mu nikdy nebude takhle nabízet. Mýlil se. Život byl vůbec plný zklamání. Ale co naplat, on ji potřebuje.

Byla tak zabrána do svého hledání, že si ani nevšimla, že se k ní někdo přibližuje. Lachlan se nedokázal ovládnout a prsty se dotkl hustého vodopádu hebkých vlasů.

Julie ztuhla. Lampa, jež držela v ruce, se začala chvět. „Prosím, nechte mě.”

„Jak jen můžeš unést tolik vlasů?” zeptal se tichým hlasem. „Zdáš se být příliš křehká.”

„Prosím…” zašeptala.

Z ruky jí vzal lampu a postavil ji na volnou polici. Pak ji pomalu otočil tváří k sobě a zlehka se dotkl Juliiny tváře. Chtěla utéct, ale neměla kam. Za zády měla police s knihami a před ní se tyčil on.

Mihotavé světlo lampy ozařovalo její vlasy, které se rozlévaly po útlých ramenech a podobaly se vodopádu. Voněla šeříkem jako teplý letní den.

Prohlížela si ho široce rozevřenýma očima. „Chci jen knihu, Vaše Milosti. Nic víc.”

Hrál tuhle pradávnou hru snad s tuctem jejích předchůdkyň a moc dobře věděl, co bude následovat. Tolik ji potřeboval. Miloval její oči, její hedvábné vlasy, její hebkou pokožku. S každým nadechnutím se její hruď dmula a zase klesala.

„Dám ti přesně to, co potřebuješ. Po čem toužíš.”

Naklonil se dopředu, Julie dozadu. Rameny se dotkla knihovny.

Bylo to od ní opravdu vychytralé, předstírat takový nesouhlas.

Pomalu se svými rty dotkl jejích. Chutnala jablečným moštem a čistou, ženskou vůní. Ale její rty nebyly hebké a poddajné. Byly odmítavé a vzdorovité.

„Jen se uvolni, děvče. Rozevři rty. Jeden jediný polibek.” Kdyby dostal šilink pokaždé, kdy ze rtů vypustil tato slova, mohl by si už

koupit celou Virginii.

Jak předpokládal, opatrně pootevřela rty. Přimkl se k jejím ústům a hladověje sál, ale chtěl stále víc.

„Otevři je a dej mi svůj jazyk,” vydechl jí přímo do úst. Julie se začala divoce kroutit a svými plnými ňadry se otírala o jeho hruď.

Opaskem přejížděla sem a tam po jeho vyboulenině na přední straně kalhot. Útlou nožku mu vtiskla mezi stehna. Byla fascinující a svůdná jako samotné peklo.

Bylo na ní však něco zvláštního. Kdyby se tak dobře nevyznal v ženách, řekl by, že je plachá. Ale on dobře věděl, co potřebují plaché ženy.

Dlaní objal její ňadro a ke svému uspokojení zjistil, že je pro něho jako stvořené. Jeho mužství se vztyčilo v plné síle a pulsovalo bolestnou touhou. Oběma rukama hnětl bujná ňadra a jeho mysl zatím vytvářela obraz jejího nahého těla, jejích rozevřených nohou a toužebných výkřiků. Představu, kterak se k němu tiskne a povzbuzuje ho, aby si ji konečně vzal, nebo jinak snad shoří touhou.

„To je zločin, děvče,” vydechl, „ukrývat takový dar. Vysvleč se pro mě. Dovol mi, abych tě viděl zahalenou jen do měsíčního světla.

Dovol mi milovat se s tebou celou noc až do svítání.”

Celé její tělo ztuhlo. Široce rozevřela ústa a čekala. Kousek se od ní odtáhl, aby jí viděl do očí. Byly naplněny záští a odporem. „Co se stalo?” zeptal se.

„Ochotně jsem vám dala polibek, o který jste si řekl.”

„Ano, to ano, ale chceš přece daleko víc. Rád ti dám přesně to, co po mně chceš, děvče.”

Zatřásla hlavou. „To, co já chci, mi jen tak lehce nedáte.”

„Skutečně? Uložím tě do lůžka vystlaného vonnými okvětními plátky.”

„Ale to není to, co já chci.” ,A co tedy?”

Rukávem si otřela ústa. „Nechci laciné svádění. Chci respekt. A knihu.”

Dříve, než mohl odpovědět, ho odstrčila a vyklouzla z jeho objetí.

Knihu, kterou držela v ruce, použila jako štít, jež si přitiskla na hruď, a rychle vyběhla ven.

Lachlan tam zůstal stát a nechápavě zíral na zabouchnuté dveře.

Hlavou mu vířily zmatené myšlenky, kdežto v jeho mužství pulsovala neukojená touha. Jakou hru to s ním Julie Whiteová vlastně hraje? Respekt? Proč by žena toužila po respektu?

Zmateně hledal polici, kterou Julie předtím prohledávala. Snad mu titul knihy napoví, co vlastně chce. Zamračil se. Na co Julie Whiteová potřebuje knihu rodu MacKenziů?

Bože, tak takhle chce na něj udělat dojem?

Julie držela tác se snídaní a opatrně scházela po staletém schodišti.

Přes obnošené podrážky bot cítila nerovný povrch kamenných kvádrů. Dlouhé generace MacKenziů, jejich hosté i jejich sloužící na nich zanechali své otisky. Chodívala tudy i Lillian? Cítila i ona podivný pocit bezpečí a jistoty, který prostupuje celým hradem?

Neustále ji trápily pochyby.

Zastavila se a zády se opřela o kamennou zeď. Schodiště, jež vedlo do hlavní síně, mizelo v temnotě. Úzkým okýnkem dovnitř proudilo narůžovělé světlo svítání. Jak by mohlo být všechno jednoduché, kdyby odpovědi na její otázky přicházely stejně lehce jako se noční tma mění v denní jas.

Ze stájí se ozývalo tiché bučení krav. Kohout hlasitě oznamoval, že přichází nový den.

Už uplynul celý měsíc, co Julie přijela na hrad. Celou tu dobu neúnavně pracovala a hledala odpověď. Stejně tak i Cogburn. Ale místní kupci a řemeslníci byli stejně tak mlčenliví jako obyvatelé hradu. Dny míjely a ona stále nevěděla, která z dívek je její neteří.

Nejhorší však bylo to, že sirotek uvnitř ní toužil po do mově, jakým byl hrad Kinbairn, a žena v jejím srdci toužila po muži, jakým byl vévoda z Ross.

Dokonce i po několika týdnech cítila na svých rtech jeho chuť a při vzpomínce na jeho doteky se celá chvěla touhou. Snad stokrát si blahořečila, že unikla z jeho osidel. Snad stokrát se zatracovala, že se chovala jako blázen. A ve svých snech doufala, že vévoda není mizera, který svedl a opustil její sestru, ale že je pohádkový princ na bílém koni, který jednou dobude Juliino srdce.

Na tváři se jí usadil smutný úsměv. Každá žena by přece chtěla muže, jakým je Lachlan MacKenzie. Ale Julie není tak bláhová a důvěřivá, jako byla její sladká Lillian. Zjistí, která z dívek je její neteři, a odvede ji pryč od lidí, jež ji nazývají parchantem.

Julie sešla několik dalších schodů a zaklepala na okované dveře, ke kterým měla namířeno.

Starodávné závěsy zaskřípaly a dveře se pomalu otevřely. Julie cítila, jak jí po zádech běhá mráz. „Dobré ráno, Gallie.”

„Co tady chceš?” Starší žena si ji zkoumavě prohlížela.

„Jen jsem vám přinesla snídani. Nebo vlastně večeři.”

Gallie si překryla ústa prsty zašpiněnými od inkoustu a hlasitě zívla.

Druhou rukou pokývla na Julii, aby vešla dál. Usmála se a řekla:

„Nosit mi snídani, to je přece práce Cozy. Mimo jiné.”

Julie položila tác na stůl. „Jaké jiné? Nevšimla jsem si, že by Cozy někdy pohla třeba jen jedním prstem.”

Gallie si osladila mléko lžičkou medu a zhluboka se napila. „Možná že její hlavní povinností je uspokojovat potřeby našeho pána,” řekla přes okraj hrnku.

Julie cítila, jak studem celá hoří. Pohledem sklouzla k zavřeným dveřím, které vedly do vévodovy ložnice. Právě nyní tam vévoda a Cozy… Ale co jí je vlastně do toho? Musí se věnovat daleko důležitějším věcem. Jestli je kniha v Galliině pokoji, musí ji najít.

„Jsem ráda, že aspoň v něčem je dobrá,” zamumlala Julie. „V

kuchyni jí to moc nejde.”

Gallie se usmála. „Ale pokud vím, poslední dny chodí do postele docela sám.”

Julie pocítila nepochopitelnou úlevu. Vždyť jí vůbec nezáleží na tom, s kým vévoda sdílí svou postel. „Asi má starosti,” řekla a dál se rozhlížela po pokoji.

Vždyť tady není ani pořádný stůl či snad psací náčiní. Kde tedy Gallie pracuje?

„Když má mužský starosti, potřebuje se přitulit k horkému tělu,”

řekla Gallie a posadila se do pohodlného křesla. „Měl by jí vyhrnout sukně a uvolnit se.”

„Tak v tomhle musí být určitě expert.”

„Tvoji už vyhrnul?”

Julie zalapala po dechu. „Samozřejmě že ne.” Gallie se ušklíbla.

„Tvá škoda.”

Julie se důstojně napřímila. „Máte pusu od mlíka… a na prstech inkoust.”

„Nezkoušej mě vychovávat.”

„To bych se neopovážila. Čím ten inkoust smýváte?*’ „Mýdlem a horkou vodou.”

Julie předstírala, že si nevšimla ironie v Gallině hlasu. „Jednou jsem četla, že doktor James Jay experimentuje s výrobou neviditelného inkoustu.”

„Na co by to bylo dobré?”

„Jen jsem si myslela, že by se vám to mohlo zdát zajímavé.”

„Připadá mi to jako hloupé mrhání časem. Proč bych měla psát něco, co stejně není vidět.”

Julie pomalu ztrácela trpělivost. „V tomhle pokoji i pracujete?”

„Pracuji?”

„Myslím tím, jestli tady zapisujete nové záznamy do knihy MacKenziů?”

Gallie se zakousla do čajového koláčku. „Kdo ti o tom říkal?”

„Jeho Milost. Je na vás velice pyšný.”

Gallii zaskočil sladký drobeček a začala kašlat. „Svůj jazyk nechává bez udidel skoro stejně tak jako svůj ocas.” Vstala a došla k těžkému závěsu v rohu ložnice.

Julie pospíchala za ní. Gallie odhrnula závěs a do malého kyblíku vylila obsah hrnku. Na zdech byly police s čistými ručníky a toaletními potřebami, ale kniha nikde.

Gallie se prudce otočila. „Ale já moc dobře vím, co ty jsi zač.”

Julie vyplašeně couvla. Copak Gallie mohla odhalit skutečný důvod jejího příchodu?

„Co jsem zač, Gallie?” zeptala se stísněným hlasem.

„Jsi stejná jako všechny ostatní. Myslíš si, že se ti ho podaří ulovit.

Ta tvá upejpavost je jenom další z mnoha triků. A teď mě nech být.”

To obvinění hluboce zasáhlo Juliinu pýchu. „Mýlíte se, Gallie.

Nechci Jeho Milost. Nestojím o prchavé chvilky v jeho náručí.”

Gallii se v očích objevily veselé jiskřičky. „Jestli ses od mužů v Americe nechala přesvědčit, že to jejich objetí nestojí za trochu námahy, pak jsi doiled.”

„Doiled?”

„Anglický to znamená hlupák.”

Julie si o sobě myslela hodně věcí, ale rozhodně ne to, že je hlupák.

„Jen se divím,” pokračovala Gallie, „proč ses jednoduše za jednoho z těch Američanů neprovdala. Určitě umí ocenit hezkou tvářičku a dokonale tvarované tělo.”

Julie si toužebně přála změnit téma rozhovoru a tak se zeptala: „Kdo se učí s děvčaty, když tady zrovna není žádná guvernantka?”

Gallie se zasmála. „Zkoušela jsem to já, ale jsou neposedne jako divoké kočky. Samozřejmě až na Sarah. Potřebují skutečnou guvernantku, která se nebude starat o to, jak nejlépe zahřát vévodovu postel.”

„Pak se tedy zdá, že vévoda konečně našel tu pravou osobu. Lottie říkala, že přišli kupci. Vlastně jsem se vás přišla zeptat, jestli nechcete jít se mnou?*’

„Dnes není výuka?”

„Ne. Je krásný den a tak jsem dala děvčatům volno. Myslela jsem si, že bychom mohly být přítelkyně.”

Kromkářka si prohlížela své svraštělé ruce. „Nepřátelím se s guvernantkami.”

„Proč ne?”

Gallie si zhnuseně odfrkla. „Nejste nic jiného než vychytralé, intrikující potvory.” „To není pravda, Gallie.”

„Ha! To spíše uvěřím, že se Stuartovci dostanou zpátky na trůn.”

„Dokáži vám, že se mýlíte.”

Gallie sáhla do kapsy a pak natáhla ruku k Julii. „Jsou tady MacKenziovi. Zůstali ve stájích. Dej to mladému Lachlanovi.”

Julie často myslela na Grace a novorozeně s vlasy rudými jako mrkev. Bylo to už celý měsíc, co uprostřed noci přijeli na hrad. O

dva dny později odešli do svého nového domova. „MacKenziovi z Nigg?”

„Jo.”

„Lottie mi neřekla, že jsou na hradě.”

„Zlobí se na tebe, protože jsi ji načapala, jak pozoruje Thomase s řezníkovic dcerou, a nechala jsi ji stát v koutě.”

„Porušila pravidla slušného vychování.” Gallie přitakala. „Bylo správné, žes ji potrestala. Tady.” Julie převzala malý balíček. „Co je to?” „Je to kousek uhlí. To novorozeně ho potřebuje, aby od sebe odehnalo zlého ducha.”

Julie se chtěla usmát, ale pak si to raději rozmyslela. „Vy jste pověrčivá, že ano?”

„Jo. A taky dost chytrá, abych se nenechala obalamutit tvou laskavostí.”

Julie vyšla z pokoje. Jak scházela ze schodů, v duchu plánovala novou strategii. Přátelství s Gallii asi nepřipadá v úvahu. Ale Julie potřebuje tu knihu. Ať sám čert vezme Gallii i s tou její neomaleností.

Julie k sobě tiskla džbánek medu a rychle se snažila přeběhnout přes nádvoří. Ledový vítr jí profukoval teplý plášť a prameny vlasů jí metal přímo do očí.

Všude okolo byl slyšet radostný smích dětí, které si z bílého sněhu stavěly ledové sněhuláky a sváděly spolu sněhové bitvy.

Virginie se zdála být tak daleko. Ale co bylo zvláštní, že se jí po slunném domově už ani nestýskalo. Že si za tu dobu oblíbila chladné a drsné počasí skotské Vysočiny.

Byla to však jen otázka času, kdy najde tu zatracenou knihu. Náhle se zastavila. Pane bože, vždyť ona už dokonce používá skotské nadávky. U svaté Ninian, dokonce začala uvažovat v jazyce Lachlana MacKenziho.

Srdce jí začalo prudce bušit. Nesmí si toho všímat. Vždyť srdce každé ženy se někdy rozbuší nad mužem, jako je vévoda z Ross.

Prošla kolem pekařova domu a pospíchala ke stájím. Ucítila vůni čerstvých koláčků a pečeného masa.

Náhle spatřila Thomase, který vyběhl ze dveří. „Skvělé počasí, nemám pravdu?” zavolal s hlavou sehnutou proti prudkému větru.

„Jeho Milost mi poručila, abych získal celou krabici. A to byla poslední, kterou kupci měli.” V pravé ruce držel hnědou nádobu se zapečetěnou zátkou a v levé malou krabičku s exotickým nápisem.

„Co je tor

„Vanilka.”

Julie se překvapeně zeptala: „Vanilka v krabici?”

Thomasova tvář zrudla. „Ne, v láhvi. Jeho Milost říkala, že vy víte, co s tím.”

Takže vévoda nezapomněl na molly tops. „Vezměte to do kuchyně, Thomasi, a dejte to kuchařce. Ale děvčatům ani muk.”

Přikývl a bez řečí se vydal ke kuchyni.

Julie pokračovala v cestě a přitom přemýšlela o vévodovi. Jak mohl ten samý muž zničit její sestru a přitom se tak obětovat pro její neteř? Byl pro ni jednou velkou hádankou.

Najednou ji něco napadlo. Možná že matka Grace bude něco vědět o knize MacKenziů.

Hlavní místnost ve stáji se podobala tábořišti. Na jedné straně byly zaparkovány vozy a na druhé byly rozesílány teplé přikrývky.

Uprostřed místnosti hořel oheň. Vůně pečeného masa se mísila s osobitou vůní koní a sena.

Ze zadního vozu k ní pospíchala Flora MacKenziová. Kolem rozesmátého obličeje se jí pohupovaly červené kadeře. Dítě, jež

držela v náručí, otočila tváří k Julii. „Podívej se, Lachey, tahle krásná slečna přišla ze tebou.”

Julie se podívala na rozesmáté dítě a náhle ji zaplavil pocit viny.

Nesmí si toho všímat. Copak je něco špatného na tom, že chce od Flory získat informace? Vždyť jí tím nemůže nijak ublížit.

„Tady jsem přinesla něco sladkého —” ukázala na džbánek s medem.

„To jste si nemusela dělat starosti, madam.”

„Vždyť to nestojí za řeč.”

„Mnohokrát vám děkuji. Každou chvíli se mu začnou prořezávat první zoubky a trocha medu potom přijde vhod.”

Julie odložila džbánek s medem a váček od Gallie a natáhla se pro dítě. „Ten ale vyrostl. Když jsem ho držela naposledy, tak nebyl větší než pecen chleba.”

Flora nakoukla do váčku. „Uhlí?”

„Ano, od Gallie. Ale jak to víte?”

Flora sáhla do kapsy a vytáhla odtud podobný váček. „I řezníkova žena má dojem, že můj chlapec potřebuje ochránit před zlými duchy.”

„Tak proč ho raději neochrání nějakým znamením u jeho jména v knize MacKenziů?” zeptala se Julie s předstíranou lhostejností.

Flora na ni vyvalila oči. „Vy víte, co je v těch knihách?”

V knihách? Dobrotivý bože, je jich snad více než jedna? „Pokud vím, vévoda je ukrývá na tajném místě,” řekla. „Je to krásná tradice zaznamenávat všechny členy rodu. Doufám, že je tam zvěčněný i váš malý Lachlan.”

„Gallie vám ty knihy ukázala?” zeptala se Flora nedůvěřivým hlasen.

„Ach, to ne. Dokonce ani nevím, kde jsou ukryté. Ale jsem si jistá, že jsou v bezpečí.” Julie zadržela dech.

Flora se usmála. „Ano, to tedy jsou. Musela byste projít přes vévodovu ložnici, abyste se k nim dostala.”

„Raději se od vévody držím pokud možno co nejdále,” řekla Julie.

„A do jeho ložnice se také nechystám.”

„Dejte si na něho pozor, slečno Whiteová. Zvedne vám sukně dřív, než se nadějete.”

„No, já jen doufám, že Gallii nikdy nedojde inkoust. Nerada bych, aby mě pro něj poslala do vévodovy ložnice. Alespoň ne tehdy, když bude přítomen.” Usmála se a dodala: „Raději mám sukně stažené až k zemi.”

Flora potřásla hlavou. „Dokud vás ten sukničkář nepřipraví o poctivost, raději se jeho ložnici ve věži vyhýbejte. Ta kniha vám za to nestojí. Och — ” dotkla se Juliina ramene, „tím jsem nechtěla říct, že vy byste něco takové připustila. Na to jste až příliš dobře vychovaná.”

Julie si ulehčené oddechla. Takže kniha je schovaná v ložnici v hradní věži.

„Raději jsem si měla useknout ten svůj pomlouvačný

jazyk.”

„Jen se nebojte, Floro. Nikoho jste přece nepomlou-vala. A já jsem ráda, že mi konečně někdo věří, že jsem nepřijela, abych svedla vévodu. Chtěla jsem jen poctivou práci.” Poctivou. Ta lež jí hořkla na jazyku.

„S tím si nemusíte dělat starosti. Lidé si šeptají, že se vévodovým romantickým řečičkám jen smějete. Prý máte skutečný zájem, aby z dívek vyrostly řádné slečny.”

„To ano.” Julie na dlani ucítila teplé vlhko. „Och. Je celý mokrý.”

Flora si vzala dítě a přebalila je.

„Jaký ty jsi krásný chlapec,” cukrovala Julie na novorozeně.

„Je to jen malý kluk,” ozval se Agnesin hlas.

Julie ztuhla. Slyšela snad Agnes jejich rozhovor? Řekne o tom vévodovi? Asi ne. Agnes nebyla žádná drbna.

Julie se rozhlížela kolem sebe, ale Agnes nikde neviděla. Flora ukázala ke stropu.

Agnes tam seděla na poslední příčce žebříku a pohupovala nohama.

Od té doby, co jim Julie přečetla příběh o Pocahontas, Agnes předstírala, že je indiánský náčelník. Nosila koženou čelenku, za kterou si zastrkala dlouhá bažanti pera, a dnes se ještě vyzdobila křiklavou růží, jež si tajně vypůjčila od Cozy.

Julie pozvedla ruce k pozdravu a hlasitě zavolala: „Buď zdráva, náčelnice Agnes.”

„Buď zdráva, bílá tváři,” ozvalo se z žebříku.

„Co tady děláš?” zeptala se Flora. „Myslela jsem, že jsi odešla společně se sestrami.”

Agnes si založila ruce na prsou a podívala se na Julii. „Měla byste nosit zástěru. Pak by vás ten capart nemohl počurat.” Nakrčila nosík.

„To je taky jediné, co dokáže.”

předpokládám, že ty jsi nikdy nic nepočurala,” řekla Julie.

„Alespoň jsem nikomu nenačurala do obličeje, zatímco mě přebaloval.”

„Ale Agnes,” konejšila ji Flora, „on je ještě příliš malý, než aby dočural tak daleko.”

„Viděla jsem proud Hootse MacBrida, když čural řezníkovi na chalupu.”

„Agnes!” vykřikla pohoršené Julie. „Kdy se to stalo?”

„Na Hogmanay. A jestli nevíte, co to je, jak je to skotský Silvestr.”

Julie mnoho skotských svátků neznala a Agnes toho s oblibou využívala.

„Kde byl tvůj otec, zatímco ty jsi špehovala Hootse MacBrida?”

zeptala se Julie.

„Tancoval s naší minulou guvernantou. Ale asi mu stoupla na nohu, protože ji vzal do náruče a šel ji hubovat.”

„Nemusíš mi přece všechno říkat.”

„Co? To o čurání nebo to o hubování?”

„Všechno. Jedno se tě netýká a druhé je vulgární.” Obě věci byly vulgární, ale Julie to nemíní nikomu vysvětlovat.

„Kluci jsou vulgární a hloupí. Hoots mi dal celou libru, abych to neřekla jeho otci a ani mému.” Bojovně vystrčila bradu. „A jestli mu to řeknete, všechno zapřu.”

Julie neměla v úmyslu probírat s vévodou něco takového. „Dobře. Já ti slíbím, že to neřeknu tvému otci, když ty mi slíbíš, že nebudeš

špehovat chlapce, když…”

„Když čurají na chalupu našeho řezníka?”

„Nebo kamkoliv jinam. Doufám, že je mezi námi jasno.” Julie nadzvedla chlapce a opřela si ho o rameno, čehož okamžitě litovala.

Chlapcovy drobné ručičky se zamotaly do jejích dlouhých vlasů.

„Ženské vlasy ho prostě fascinují,” řekla Flora a začala .1 ulii vysvobozovat od drobných prstíků.

„Kluci neumí nic jiného než čurat a plivat.”

Julie si ji změřila rozzlobeným pohledem. „Agnes MacKenziová, okamžitě se Floře omluv nebo odejdi do svého pokoje, kde si budeš

až do večeře opakovat násobilku.”

Agnes sevřela rty a s rukama v bok se bojovně postavila proti Julii.

„Nemluvila jsem snad dost jasně?”

„Ano, tak jasně jako proud Hootse MacBrida.” Rozběhla se ven ze stáje a ode dveří zavolala: „Omlouvám se vám, paní MacKenziová.”

„Kam jdeš?” volala za ní Julie.

„Jdu si pro svou ušetřenou libru, abych ji u kupců vyměnila za něco užitečného. Zítra odjíždějí.”

„Je tvrdohlavá jako mezek,” řekla Flora.

Julie si nešťastně povzdychla. „Máte pravdu. A její otec ji jen rozmazluje a služebnictvo ji ponouká k samým nepravostem.”

„Však ona z toho jednou vyroste. Vévodovy děti to nemají lehké…

bez matek.”

„A vy víte, kdo jsou jejich matky?”

Flora zakroutila hlavou. „To je tajemství, které je ukryto v přísně střežených knihách. Kdyby se to dozvěděl šerif jižní Ross, nemeškal by a řekl by to králi. To by děvčatům zcela znemožnilo vyhlídky na dobrý sňatek.”

Julie myslela na Lillian.

„Smithson nenávidí všechny MacKenziovy, zvláště pak vévodu,”

vysvětlovala Flora. „Říká se, že kdysi byli přátelé. Ale před sedmi lety, když Jeho Milost u dvora žádala o navrácení rodinného majetku, král mu vyhověl, avšak až na jižní Ross, kterou věnoval právě Smithsonovi. A teď tam pro Skoty není místo.”

„Proto jste přijeli sem?”

„Ano, a jsme rádi, že jsme se tak rozhodli. Musím se podívat, jestli kupec nemá dětské chrastítko,” vzpomněla si Flora.

Julie potřebovala být chvíli sama a v hlavě si urovnat všechny myšlenky, a tak řekla: „Jen jděte. Já tady ten váš poklad ohlídám,” a usmála se na malého Lachlana.

„Ach, o něco takového bych si vás nedovolila ani požádat.”

„Však jste mě nežádala. Sama jsem se nabídla. Jen klidně jděte.” A se smíchem se věnovala malému chlapci, který se ji snažil chytit za vlasy. „Jsem ráda, že jsem na chvíli pryč z hradu. A s vaším chlapcem je mi moc dobře. Když nic jiného, aspoň mi do postele nestrká bodláky.”

Flora vytáhla kožený váček a počítala libry, které v něm měla schované. „Musím koupit červenou nit a můj nestarší chlapec už

potřebuje svou vlastní břitvu na holení.”

„Jestli vám to nebude vadit, podívejte se tam po náčelnici Agnes,”

požádala Julie a dál si hrála s usměvavým chlapečkem.

Flora si přes sebe přehodila teplý plášť. „Budu zpátky dřív, než se zase stihne počurat.”

Dveře se za ní prudce zavřely a stáj zaplnilo požehnané ticho. Julii se chtělo skákat radostí. Konečně ví, kde je ukrytá kniha. Teď už

zbývá promyslet, jak se k ní dostane. Najednou něco uslyšela.

Otočila se a spatřila Lottii, která právě vycházela ze stání svého poníka.

Julie zatajila dech. Lottie totiž nikdy nedokázala udržet jazyk za zuby. Dokonce nepomáhalo, ani když ji potrestala. „Co tady slídíš, Lottie?”

Dívenka se na ni udiveně podívala a ruce si položila na prsa. „Já?

Byla jsem se podívat na svého poníka.”

Julie jí sice nevěřila, ale další otázky by jen povzbuzovaly dívčinu zvědavost.

„Kuchařka právě upekla medové koláčky,” řekla Julie. „Jestli si nepospíšíš, tak ti je Mary všechny sní.”

Ale Lottie nepospíchala. Šla pomalu ke dveřím, jako by měla všechen čas světa.

Julie vyšla ven, aby se podívala, jestli Lottie skutečně odešla. Ta však místo do hradu směřovala k pivnici.

Eben MacBride si stěžoval na dlouhou zimu, na nedostatek rašeliny na topení a na přemrštěné ceny piva. Lachlan to slyšel snad už

stokrát. Nahnul si ze svého korbele a rozhlédl se po přeplněné hospodě. U pultu stál Cogburn Pitt a všechny přítomné bavil historkami, jak v Americe dokázali přelstít anglické vojáky. Muž z Virginie si neustále stěžoval na zimu, ale nic ho neudrželo doma.

Dokonce ani nic nenamítal, když ho Lachlan požádal, aby pomohl při opravě domku pro Ferguse MacKenzia.

„Všichni onemocníme,” hlásal Eben. „A na má slova dojde. Lidé nemohou vydržet bez topení.”

„Potom otevřeme sklady a každý si naloží plný vůz rašeliny,” řekl Lachlan.

Eben si odplivl na hliněnou podlahu a hřbetem si ruky si utřel pusu.

„A co bude s MacKenziovými za vodou? Nemají žádný vůz. Tak do čeho si tu rašelinu naloží?”

Lachlan zatnul zuby. Neville Smithson pokračuje ve svém boji proti MacKenziům v jižní Ross a on se tady dohaduje s Ebenem MacBridem o rašelině.

„Dobře, Ebene. Jejich díl naložíme Fergusovi a ten jim ho složí přímo u nich doma.”

Eben se poškrábal na bradě. „To by snad šlo,” souhlasil. „Ale jen jestli budou mít dost místa? Fergus má dětí jako smetí, a teď ještě ten malý chlapec.”

„Určitě se tam nějaké místo najde.”

„Snad. Ale to nepomůže MacKenziům na vřesovišti. Určitě už také nemají čím topit.”

„Slibuji u svaté Margarety, Ebene, že se postarám, aby všichni MacKenziovi měli dostatek rašeliny a netrpěli zimou.”

Eben otevřel pusu, aby zase něco namítl, ale Lachlan ho předběhl:

„To už stačí, Ebene. Dostaneš důležitý úkol. Zjisti, kdo má místo ve voze, a nalož mu tam rašelinu. Kdyby to snad nestačilo, vezmi naše vozy a rozvez tu zatracenou rašelinu osobně. Řekni Cogburnovi Pittovi, aby ti s tím pomohl. Potřebuje nějakou práci.”

Eben se zašklebil. „Asi vím proč. Chcete dostat tu novou guvernantku, že ano?”

Lachlan se na něho překvapeně podíval. Copak o tom vědí opravdu všichni? „Jediné, co teď chci je, abys rozvezl rašelinu.”

Najednou dovnitř vběhla Lottie.

„Tati, tati! Počkej, až to uslyšíš…”

O chvíli později poslal Lachlan Lottii do svého pokoje. Teď stál ve stáji a prohledával ji rozzlobeným pohledem.

Slyšel ji ještě dříve, než ji uviděl. Stála v uličce mezi koňmi, v jedné ruce držela malého chlapce a druhou hladila poníka.

„A tenhle patří Sarah. Jmenuje se Aristoteles.” Stájí se nesl její zvonivý smích. „Co si o tom myslíš, Lachlane MacKenzie?”

Chlapec natáhl malou ručičku a snažil se zachytit koňské hřívy.

„Ach, ne. To nesmíš.” Kousek poodešla. „Máš stejně hbité ruce jako tvůj jmenovec.” Chytila ho oběma rukama a nadzvedla ho nad hlavu. „A dokonce jsi i stejně tak hezký jako on.”

Mnoho žen mu už řeklo něco podobného. A udělali to v daleko příjemnější chvíli. Ale slyšet, že se tomuto děvčeti zdá přitažlivý, ho překvapilo. Potichu se opřel o dřevěný sloup a pozoroval ji.

Představoval si ji nahou, zahalenou jen do jejích kaštanových vlasů, jež jí spadaly až po kolena. Objal by ji v útlém pase a nadzvedl ji tak, že její plná ňadra by se pohupovala těsně u jeho rtů. Pak by vzal růžové hroty do úst a laskal se s nimi a dráždil je tak dlouho, až by křičela blahem a prosila ho, aby nikdy nepřestával. Cítil, jak mu ztuhl úd.

Julie si otočila chlapce k sobě. „Vidíš tuhle pěknou lady. Podle kuchařky jsem jediná žena na Vysočině, kterou Lachlan MacKenzie ještě nesvedl.”

Jeho první podnět byl ukázat jí, jestli to dovede či ne, ale pak se vzpamatoval. Tohle na Julii neplatí. Musel by jí vysvětlit, proč se o něm takhle mluví. Musel by ji říct, že si před sedmi lety chtěl vzít ženu, která by chtěla jeho a ne jeho titul. Musel by před ní odhalit svou duši a na to nebyl připraven. Vždyť stejně na jaře odjede zpátky do Virginie.

Ale jak ve skotské zimě rozkvetla. Za jeden jediný měsíc její bělostná pokožka získala narůžovělý nádech. Úzkost ve velkých hnědých očích vystřídala sebejistota a vážnost.

Řekla, že to s dětmi umí. A nelhala. Ale jeho děti byly jiné. Byly velmi zvláštní. Neustále musela hledat odpovědi na Maryiny otázky.

Stále se snažila vyloupnout Sarah z jejího ochranného krunýře a změnit plachou dívku na sebevědomou slečnu. A Agnes a Lottie dělaly všechno možné, jen aby ji rozhněvaly. A přesto Julie neztratila trpělivost, ani svou dobrou náladu.

Bylo příjemné pozorovat ji, jak si hraje s novorozenětem. Nikdy se netajila s tím, že má toho chlapce skutečně ráda.

Zhluboka se nadechl a zahleděl se do praskajícího ohně. Bože, touží po ní od té chvíle, co ji v noci našel v knihovně. Proč tehdy utekla?

A co by se stalo, kdyby ji přece jen dostal do postele? Ležela by v ní líně a odevzdaně jako ostatní guvernantky? Něco mu říkalo že ne.

„Musíte mě neustále pronásledovat?”

Zvedl hlavu. Stála těsně před ním, dítě přitisknuté na ňadrech. Na ňadrech, jež si říkaly o pohlazení.

„Jak dlouho jste tady?” zeptala se.

Kdyby se lež změnila v dešťové kapky, už by byla celá zmáčená.

„Nevěděl jsem, že jsi tady. Hledám Ferguse.”

„Aha. A to jste mě neslyšel?”

„Měl jsem snad?” řekl ochraptělým hlasem.

„Nejste nemocný? Máte nějaký divný hlas.”

Odkašlal si. Ještě štěstí, že má na sobě dlouhý plášť. Jinak by musela vidět, co se s ním děje.

Přistoupila blíže. „Nemáte horečku?”

Horečku? Pod břichem má hotovou výheň.

Najednou si znechuceně odfrkla. „Jste cítit pivem.”

„Muž má právo na nějakou tu rozkoš,” zamručel.

„A na to vy jste pravděpodobně expert.”

To ho dopálilo. „A ty si myslíš, že jsi expert na děti, že jo?”

„Chcete si snad stěžovat, Vaše Milosti?” „Ano. Kde jsi byla, když

Agnes pozorovala Hootse MacBrida?”

Odhodlaně se na něho podívala. „Jak milé, že se ptáte,” řekla sladkým hlasem. „Byla jsem ve své posteli a snila jsem v ní o odvážném a urostlém Skotovi, který má čtyři nevychované děti, o něž se neumí sám postarat. A jen tak mimochodem, Lottie asi zapomněla… Byla to Lottie, že ano?”

„Jo, Lottie.”

„Myslela jsem si to. Takže naše milá Lottie vám asi čistou náhodou zapomněla říct, že se to stalo na Silvestra. Právě když jste se oddával potěšení s guvernantkou vašich dětí.”

Připadal si jako malý chlapec, kterého kuchařka přistihla, jak krade kousek cukru. Zatraceně, dobře mu tak. „Žádnému potěšení jsem se neoddával. V posteli nebyla příliš dobrá.”

Přimhouřila oči. „Tím hůře pro ni.”

Lachlan zaskřípal zuby. Julie Whiteová byla skvělou guvernantkou.

Místo toho, aby jí neustále spílal, by ji měl povzbuzovat, pomáhat jí a chválit ji. A taky jí konečně začít věřit. Ale ještě stále nevěděl, proč vlastně přišla do Skotska.

„Omlouvám se,” řekl. „Neměl jsem Lottie hned uvěřit. Zasluhovala by pár na zadek.”

„Vaši omluvu přijímám, ale prosím, nebijte ji. Jen byste ji tím pokořil a to si nezaslouží.”

„Co tedy mám udělat?” zeptal se Lachlan.

„Jen to nechejte na mě. Jak už jsem řekla, s dětmi to umím.”

Lachlan se začal smát. „Se mnou to taky umíš, ale mohlo by to být ještě lepší.”

„Tak jako ta guvernantka na Silvestra?”

Náhle se dítě pohnulo a konečně se mu podařilo chytit ji za vlasy.

„Ach ne! To už je podruhé.”

Lachlan k ní přistoupil a pomohl jí vysvobodit se z dětských ruček.

„Co to je za strašný zápach?” zeptal se a odtáhl se dál od dítěte.

„To med to asi nebude.”

Jejich pohledy se střetly. „Budeš potřebovat horkou lázeň,” řekl tichým hlasem. „Voňavé mýdlo a někoho, kdo ti pomůže umýt a vysušit vlasy.”

„Chtěl byste si zahrát na mou komornou?” zeptala se jedovatě.

„S tebou bych si zahrál na co bys jen chtěla.” „Protože se zlobíte na Cozy?”

Jakmile se objevila krásná guvernantka z Ameriky, přestal toužit po věčně ušpiněné a ochotné služce. „Posloucháš klepy?”

„Jestli mě chcete svést, Vaše Milosti, musíte se víc snažit.”

Později Julie litovala, že ho zbytečně provokovala, ale teď se cítila jako vítěz.

„Odlož to dítě a já ti ukážu.”

„Odložit vašeho jmenovce? To by mě ani nenapadlo. Usmíváte se?

Vsadím se, že se cítíte jako kohout, když tomuhle drobečkoví dali vaše jméno.”

„A já se vsadím,” zašeptal, „že jestli okamžitě nezkrotíš ten svůj drzý jazyk, tak ti ukážu, kdo je tady kohout a kdo slepice. A taky jak se dělají kuřata.”

Usmála se, ale raději couvla. „Ale, ale, dneska nemáte náladu na žertování?”

„Přesně tak. Raději bych tě líbal, než si tady s tebou povídal.”

Jakmile ta slova vyřkl, věděl, že lže. Rád si s Julií vykládal.

„Je od vás velice milé,” škádlila ho Julie, „že jste dokázal ušetřit jeden polibek i pro mě.”

Chtěla ho snad urazit? Ne, Julie ne. Prostě ho jen tak zlobila.

„Možná bych tě i políbil, děvče, ale bojím se, že bys pak poslala pro své kamarádky z Ameriky.”

„Proto bude lepší, když se tomu oba vyhneme.”

Kdyby to udělal, už by ležela na zádech. Zatahal ji za vlasy.

„Nechte mé vlasy na pokoji.”

Rozkaz v jejím hlase Lachlana pobouřil. Nicméně bylo velice příjemné stát v její blízkosti.

„A odpusťte si vaše triky, nemám je ráda.”

Mohla zapírat, jak jen chtěla, ale Lachlan věděl, že je vzrušená stejně tak jako on. Ruce se jí chvěly a hruď se mohutně zdvihala.

Dítě zavřelo oči a usnulo.

Lachlan se naklonil blíže, rozhodnutý zlíbat strohost z těch krásně tvarovaných rtů. Pomalu jí vjel prsty do vlasů a přibližoval se. Julie se nervózně podívala na dítě a pokusila se odtáhnout.

„Nedělej to,” zašeptal Lachlan. „Probudíš dítě.”

Věděl, že ji zase políbí. Hořel touhou a v její blízkosti se přestával ovládat. Použil každý trik, aby ji svedl, ale na Julii nic neplatilo.

Nechtěl však jen její tělo, ale i její mysl. Tolik si přál, aby mu vyprávěla o svém dětství, o životě ve Virginii. Chtěl se jí zeptat, jestli se ten naparáděný hejsek z Richmondu opovážil a políbil ji i podruhé. Chtěl vědět, jestli se rodina Mabryových podobá té jeho.

Tolik po ní toužil. Chtěl ji mít ve své posteli. Odtáhl se zpátky a zeptal se: „Řekni mi, děvče, co cítíš. Co vlastně chceš?”

Julie se neodvážila odpovědět. Nemohla. Byla omámená jeho rty, jeho doteky.

„Řekni mi to,” trval na svém. Jeho nekonečně modré oči se vpíjely do těch jejích.

Pouhými slovy by nikdy nemohla vyjádřit, co cítí v jeho objetí.

Najednou si však vzpomněla na Lillian.

Znechucena svou slabostí odvrátila hlavu. Má tady své poslání. A také má svou hrdost. Přece se nenechá obalamutit sladkými slovíčky sukničkáře z Vysočiny.

„Řekni mi pravdu, Julie. Proč jsi přijela do Skotska?”

Kdyby mu to řekla, okamžitě by ji poslal zpátky. „Právě mě napadlo, že Flora se každou chvíli vrátí zpátky.”

„A ty by ses styděla, kdyby tě uviděla, že mě líbáš?”

„Já jsem vás nelíbala. To vy mě.”

„Strčila jsi mi do pusy svůj jazyk.”

„Vaše Milosti! To jsem neudělala!” vykřikla Julie. „Jste nafoukaný

mužský, který je zvyklý, že mu ženy samy lezou do postele.”

„A teď čeká na tebe,” zašeptal a dotkl se jednoho hedvábného pramene.

„Něco takového nikdy neudělám. Zdá se, že vy nemyslíte na nic jiného než na chlípnosti. Ach bože! Nemůžu uvěřit, že jsem řekla něco takového!”

Lachlan jí konečky prstů přejel přes rty. „Máš pravdu.

Kdykoliv tě spatřím, napadají mě ty nejchlípnější myšlenky.”

Julie ztuhla. „Takže teď, když jsme si řekli, co koho napadá, potřebujete ještě něco?”

Ramena se mu otřásala potlačovaným smíchem. „Ano. Na jaře vždy míváme důležité hosty. Byl bych rád, kdybys na to připravila jak sloužící, tak i děvčata.”

„Přijede snad sousední vévoda? Ten, kterého Agnes kdysi nazvala rosolovitým tlusťochem?”

Lachlan se začal smát tak hlasitě, že málem probudil malého MacKenziho.

„To asi myslela vévodu z Argyll. Žádný jiný tady totiž nikdy nebyl.

Nejsem si jistý, jestli přijede právě on, ale naši hosté budou určitě urozeného původu.”

„A teď vás prosím, Vaše Milosti, vezměte na chvíli vašeho jmenovce. Už necítím ruce.”

Lachlan převzal malý uzlíček, usmál se na chlapce a řekl: „Argyll leží spíše v Anglii než ve Skotsku, ale jestli nás vévoda navštíví, bude od tebe vyžadovat projev náležité úcty.”

„A jak se taková náležitá úcta projevuje?” Lachlan pohladil chlapce po rudých kučerách. „Potřebovala bys více cvičit. V tomhle tedy nejsi moc dobrá.” „Ve Virginii nemáme šlechtice.” „Chceš se učit, Julie?”

Svatá Margareto! Jen to ne. „Potřebujete snad od toho anglického vévody, který se snaží chovat jako Skot, nějakou laskavost?”

Lachlan měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. „Ano. A ty bys pro něj mohla udělat něco speciálního. Třeba ty lávance z Virginie.”

„Lívance.”

„A řekl jsem snad něco jiného?” „Ano, docela jste to zkomolil.”

Lachlan se na ni vážně podíval a řekl: „Budeš mým hostům projevovat řádnou úctu, Julie?”

Kdyby mu to pomohlo získat zpátky jižní Ross, třeba by jim i zapívala milostnou baladu. „Nevidím v tom problém. Dobré jídlo, víno, čisté postele. Ovšem až na vévodu z Argyllu. Agnes říkala, že spí na kamení.”

Lachlan se ušklíbl a podával jí malého MacKenziho. „Agnes neposlouchej. Dělej to, co ti říkám já.”

Julie se za ním dívala, jak odchází ze stáje. Náhle se zastavil a otočil se.

Srdce jí zběsilo poskočilo. Byl tak krásný a mužný. „Ještě něco?”

zeptala se.

„Jen maličkost.”

Mohl by po ní chtít, aby donesla modré z nebe, a udělala by to. Jak se to jen mohlo stát, že se zamilovala do muže, který zodpovídá za smrt její sestry?

„Ode dneška začne Agnes nosit šaty,” řekl a zavřel za sebou dveře.

„Nenávidím ho!”

Otcova zpráva vyvolala v Agnes prudký nával hněvu. Julie nevěděla, jestli ji má litovat nebo potrestat. Zkušená guvernantka radila, aby dítě náležitě potrestala za nevhodné chování, ale sirotek uvnitř jí šeptal, aby nebohou dívku vzala do náruče a utišila ji.

Přesně tak, jako ji utěšovala Lillian. V situacích jako byla tato, Julie pochybovala o svém rozhodnutí stát se guvernantkou.

Julie si povzdechla. No co, čím dříve to budou mít za sebou, tím lépe. Přistoupila k oknu a odhrnula záclonu. Pokoj se zalil paprsky zimního slunce. Za chvíli bude muset probudit dívky.

V tom uslyšela, že se otevřely dveře.

Do pokoje vešel Cogburn. V ruce mačkal vlněnou čapku a na sobě měl teplý svetr.

„Dobré ráno,” řekl.

„O tom by se dalo pochybovat.”

„Já vím, Agnes.”

„Ano. Včera večer se zamkla do sokolovny a odmítla jít zpátky do hradu. Musela jsem použít výhrůžky, abych ji dostala do postele.”

Cogburn se posadil na židli. „Ani se jí moc nedivím, po tom, co jí udělal vévoda.”

„Ale Cogburne, jednou přece musí začít nosit šaty. Nemůže pořád běhat v kalhotách jako kluk.”

„To ano, ale neměl jí naplácat.”

Julie ztuhla. „Vévoda jí naplácal? A kdy?”

„Včera. A ještě u toho byl lan a ta nová MacKenziovic holka z Nigg.”

Takže Agnes se svým vztekem vlastně bránila. Julie se rozběhla ke dveřím. Proč se na ni v noci nešla podívat? Copak ji nenapadlo, že může něco vyvést?

Cogburn ji chytil za rameno. „Zas tak moc jí neublížil. Jen ji plácl přes zadnici, to je všechno. A koneckonců si to možná i zasloužila.

Neměla šmírovat Hootse MacBrida.”

Julie se mu vyškubla. „Vévoda ji ponížil — a ještě k tomu před svědky. Ach, bože. To jsem nevěděla. Zajdu se na ni podívat a pak si půjdu promluvit s vévodou.”

Cogburn ji následoval do haly. „Není tady.”

„A kde je?”

Cogburn pokrčil rameny. „Ještě před úsvitem spolu s Jamiem odjeli.

Vzali si s sebou teplé deky a jídla asi tak na týden.”

„Jak obezřetné,” řekla Julie.

Náhle se otevřely dveře dětské ložnice. „Je už Agnes vzhůru?”

zeptala se služebné, která právě vycházela ven.

„Ona tady není, madam. Slečna Lottie říkala, že Agnes šla zpátky do sokolovny. Asi ještě pořád trucuje.”

Julie popadla svůj plášť a pospíchala dolů ze schodů. Cogburn po jejím boku. Vévoda z Ross je necitlivý surovec.

Julie vykoukla otevřenými dveřmi. Do tváře ji okamžitě udeřil chladný vítr. Ve srovnání se včerejším ruchem bylo nádvoří zcela opuštěné. Julie se zabalila do vlněného pláště a vydala se k nízkému domku.

Cogburn si nasadil tlusté rukavice a pospíchal za ní.

„Julie, doufám, že jsi nezapomněla na svůj úkol, že ne? Chtěl jsem tím říct, jestli se o ty dívky nestaráš až příliš?”

„Samozřejmě že ne.” Ta slova zněla příliš falešně, než aby byla pravdivá. „Dělám jen svou práci.”

„A co jejich otec? Snad ses do něho nezakoukala?”

Starost v jeho hlase poněkud zmírnila Juliin hněv. „Jak tě něco takového mohlo vůbec napadnout? Zamilovat se do chlápka, který

zničil mou sestru?”

„Už se někdo o Lillian zmínil?”

„Ne.”

„Tak jak si tím můžeš být tak jistá? Vždyť v téhle prokleté zemi se každý druhý jmenuje MacKenzie. A všichni jsou velice loajální svému pánovi.”

Chtěla by uvěřit, že vévoda z Ross nesvedl její sestru, ale nemohla.

Ne dokud nenajde knihu MacKenziů. „A kolik z nich má šestiletou dceru bez matky?”

„Nějací by se tady našli. Ale je pravda, že netají jméno ženy, která dítě porodila.”

„Je to on. Jsem si tím jistá.”

„Ať už to je on, či není, nechtěl bych být v jeho kůži, až se s ním příště setkáš,” usoudil Cogburn.

Julie se zlověstně usmála. „Bude si přát, aby se narodil Irem, jak říká Gallie.”

Cogburn si natáhl čapku přes uši. „Vzpomínám si, jak hlavní podkoní zbičoval svého pomocníka, když vysypal vědro s ovsem.

Hrozila jsi mu, že ten bič obrátíš proti němu.”

„Zasloužil by si to. Vždyť tomu chlapci ještě nebylo ani šest.”

„Tehdy jsi toho chlápka opravdu vyděsila,” zasmál se Cogburn.

„Ale teď je to jiné. Agnes potrestal její otec. Musí se cítit opuštěná a zrazená.”

„Vždyť ty jí pomůžeš, Julie. V tomhle jsi dost dobrá.

A teď mi raději řekni, jak pokračuješ s Gallií a s tou její knihou.”

„Nijak,” přiznala Julie. „Gallie je přátelská jako Mabryho nový

lokaj.”

Cogburn hvízdl. „Co teda budeš dělat?”

„Už vím, kde je ta kniha schovaná.” Ukázala na hradní věž. „Tam

— nahoře.”

„Není právě tam vévodova ložnice?”

„Ano. Využiji toho, že tady vévoda není, a nepozorovaně vklouznu dovnitř.”

Ale Julie se ke svému plánu ani nedostala. Agnes nebyla v sokolovně ani ve stáji. Julie poslala Cogburna do vesnice a sama utíkala do hradu, aby se zeptala sloužících.

S každou zápornou odpovědí Julie cítila, jak se jí strachem stahuje hrdlo. Co když se jí něco stalo? Rozum jí však říkal, že Agnes tady všichni znají a nikdo by jí nedokázal ublížit. Někde je tady schovaná a zpovzdálí je pozoruje.

O hodinu později vešla do třídy. Lottie v třesoucích se rukou držela tabulku na psaní. Modré oči, úplně stejné jako oči jejího otce, jí přetékaly slzami. „Už se nikdy nevrátí.” Odhodila tabulku, zabořila tvář do dlaní a začala srdceryvně vzlykat.

Julie ji vzala do náručí a snažila se ji utěšit. „Neplač, Lottie. Určitě se někde schovala a usnula tam.”

„Cozy říkala, že Agnes utekla,” vzlykala Mary. „Určitě se jí stalo něco strašného. Chytil ji šerif jižní Ross.”

„Ale ne! Říká se o něm, že si k večeři dává malé děti,” vydechla Lottie.

„Nebo je nutí pracovat. Už ji nikdy neuvidíme.”

A teď už plakaly obě.

Juliina kuráž se pomalu vytrácela, ale přesto se snažila dívky utišit.

„Mary, nic takového se Agnes nestalo. Pojď sem.” Natáhla ruku a Mary se schoulila do jejího obětí. Julie obě děvčata hladila po vláskách a šeptala: „Je někde tady. Jen jsme se nedívali na ta správná místa.”

„Opravdu jí tatínek naplácal?” zeptala se nedůvěřivě Lottie.

„Ale on nás přece nikdy nebije,” tvrdila Mary.

Ve dveřích se objevila Sarah, krásnou tvářičku staženou bolestí.

„Ach, slečno Whiteová, Agnes je nadobro pryč,” řekla dívenka a přidala se ke svým sestrám. „Cozy říkala, že byla pryč celou noc.”

„Cozy má jedovatý jazyk,” řekla Julie.

„Dokonce nepřišla ani na snídani,” vzlykala Mary.

Do pokoje pronikaly paprsky ranního slunce a na kamenných zdech vytvářely dlouhé stíny. Julie hladila Sarah po vlasech, ale její mysl byla někde jinde. Co když Agnes netrucuje? Co když někde spadla a zlomila si nohu?

Julie se zachvěla a přitiskla si dívenky těsně k hrudi. Moc dobře věděla, jaké to je být osamělý. Od té doby, co Lillian odjela do Skotska, neměla Julie už vůbec nikoho. Nikdo se nezajímal o malou dívku jménem Julie.

„Co budeme dělat?” vzlykala Sarah.

Julie věděla, co udělá: zabije vévodu z Ross.

„Tatínek někam odjel a Thomas je v Glenhugget,” řekla Lottie.

„Gallie spí,” zakňourala Mary.

„Nedá se nic dělat. Budeme si muset pomoct samy,” rozhodla Julie.

„Ale jak?” zeptala se Mary. „To Agnes nám vždycky říká, co dělat.”

„Rozdělíme se a budeme ji hledat. Cogburn je ve vesnici.” Julie se otočila k Sarah. „Neznám tak dobře hrad, abych mohla říct, kam kdo půjde. Ale ty ano. Ty nám řekneš, kam máme jít.”

Sarah se na ni podívala rozšířenýma očima. „Snad bych to i dokázala. Ale nejsem tak silná jako Agnes.”

„Každý člověk musí být silný tehdy, když je to zapotřebí.

Potřebujeme tě, Sarah. Povedeš nás?”

Dívenka se zhluboka nadechla. „Mary a Lottie, prohledáte přízemí.

Slečna Whiteová a já se půjdeme podívat do prvního poschodí.

Setkáme se v hlavní síni.” Nejisté se podívala na Julii. „Je to dobrý

plán?”

Juliino srdce se stáhlo dojetím. „Je to skvělý plán, Sarah.”

Sarah z kapsy vytáhla kapesník a vysmrkala se.

„Kdybych byla dost odvážná, sedla bych na svého poní-ka a jela se podívat po okolí.”

„Agnes je z nás nejlepší. Jezdí tak rychle, že ji nikdo nedohoní,”

řekla Mary a znovu se zdálo, že se všechny tři rozpláčou. Julie posbírala všechnu kuráž a raději je poslala prohledat hrad.

Po Agnes však nebylo nikde ani stopy. V poledne se už Julie začala opravdu strachovat. V beznaději prohledala dokonce i svůj kufr.

Po obědě, když si šly dívky na chvíli zdřímnout, vešla Julie náhodou do vévodova pokoje. Už ho prohledávala Cozy i kuchařka, ale Julii to stejně nedalo. Otevřela skříň, a když tam dívenku nenašla, znovu se jí zmocnil vztek. Začala se prohrabovat jeho oblečením, jednotlivé kusy vytahovala ze svých přihrádek a házela je na jednu hromadu uprostřed pokoje. Obklopila ji jeho vůně, a i když byla rozzlobená, cítila se velice příjemně.

Je načase, aby se vrátila domů.

Julie vyšla na chodbu. Po levé straně byly dveře vedoucí do věže a ke knize MacKenziů. Napravo byl pokoj staré Gallie. Julie zaváhala, a pak se obrátila doprava.

Zatnula pěst a hlasitě zabušila na dřevěné dveře. Chvíli trvalo, než

se otevřely a objevila se v nich ospalá kronikářka.

„Agnes zmizela.”

Gallie hlasitě zívla. „Je v sokolovně.” „Ne, není.”

Julie v rychlosti vysvětlila, co se stalo. „Musíte mi říct, kam odjela Jeho Milost.” Gallie znovu zívla. „Ne.”

S Julií začal lomcovat vztek. „Tak teď mě dobře poslouchejte. Mně je úplně jedno, kdo je jeho nejnovější známost, ale potřebuji, aby se hned teď vrátil.”

Gallie ustoupila zpátky do svého pokoje. „Pošli za mnou lana.

Řeknu mu, kde má hledat.”

Den se pomalu chýlil ke konci a Agnes stále nikde. Cogburn navštívil snad všechny MacKenzie v okolí, ale o Agnes nikdo nevěděl. Dokonce se vydal za pocestnými kupci, kteří brzy ráno odjeli z hradu, ale po těch se slehla zem stejně jako po vévodovi.

Všude bylo ticho jako v hrobě. Julie seděla v knihovně a tupě zírala do vyhaslého krbu. Oheň začal dohořívat těsně před půlnocí, ale Julie neměla dost sil, aby vstala a přiložila. Chlad v místnosti se ani zdaleka nevyrovnal chladu, jež cítila v srdci.

Kde jenom může být? Co když právě Agnes je její neteří?

Náhle se z chodby ozvaly hlasité kroky. „Julie!”

Prudce vyskočila z křesla. To je vévoda. Se svítilnou v ruce se vřítil do knihovny. Chřípí se mu chvělo vzteky a z očí mu sršely divoké blesky. „Kde je Agnes?” zařval.

Srdce jí skočilo až do krku. „Nevím. Doufala jsem…”

„Zatracená ženská!” Jediným pohybem ze sebe strhl dlouhý kabát a vhodil ho na židli. „Jak to že nevíš?” Díval se na ni se zaťatými pěstmi. „V dětech se vyznám,” řekl jejím virginským přízvukem.

„Svého rozhodnutí nebudete nikdy litovat, Vaše Milosti.” A pak pokračoval svým rozzlobeným hlasem. „Není se co divit, že jste musela utéct. Co jste vlastně provedla těm Mabryovým dětem?

Nechala jste je, aby si je odvezla banda krvelačných indiánů?”

Julie zalapala po dechu. „Jak si dovolujete mě obviňovat? Utekla kvůli vám, protože jste jí nařezal.”

„To je směšné. Stěží jsem se jí dotkl.”

„Ach, takže přiznáváte, že jste ji uhodil?”

„Poslouchejte, slečno Whiteová…!”

„Ne! Vy poslouchejte mě!” S ukazováčkem zabodnutým přímo do jeho hrudi pokračovala: „Uhodil jste svou dceru a tím jste ji velice ponížil. Ztratil jste trpělivost a prostě jste to nezvládl. To jste si s ní nemohl rozumět promluvit?”

Lachlan tam stál celý bledý, ústa pevně stažená, z očí mu sršely blesky. „Odpovězte mi!”

„Ještě jednou do mě dloubneš a já…”

„Co? Nařežete mi? Zlomíte mi prst? Copak násilí je jediný způsob, jakým umíte vychovávat děti a hovořit s guvernantkami?” Polekaná hrubostí svých slov raději přece jen kousek couvla.

„Ty nejsi dítě.”

Nesmyslnost jeho úvah ji znovu rozzlobila. Pevně zaťala pěsti.

„Mám být tedy vděčná za svůj věk? Ušetří mě snad trestu, Vaše Milosti?”

Vévoda se zamračil. „Raději drž ten svůj ostrý jazýček na uzdě.

Myslím, že budu muset znovu zvážit, jestli jsem udělal dobře, když

jsem tě přijal za guvernantku svých dětí.”

Jestli ji propustí, už se nikdy nedostane ke knize MacKenziů.

„Skutečně?” vyplivla ze sebe. „Myslíte si, že se strachuji o pár mizerných liber, když nevím, kde je Agnes?” Chytila se za hrdlo.

„Dobrý bože! Vždyť může někde ležet poraněná. Hladová a prochladlá. Proč ji raději nejdete hledat?”

Bolest, jež cítila v hrudi, byla příliš velká. Odvrátila se od něj, aby neviděl, že jí z očí vytékají slzy.

Najednou na svých ramenech ucítila jeho pevné ruce. Otočil ji k sobě a přitiskl si ji do náruče. „To ty jsi prochladlá.” Dlaní jí něžně přejížděl po zádech. „Neplač, Julie,” šeptal jí přímo do ucha. „Věř mi, já ji najdu. Tohle je moje země, na to nezapomínej. Nikdo na Vysočině by neublížil mé dceři.”

Nebyl oholený a voněl vřesem a rašelinou. Vyzařovala z něho síla a jistota. „Ale co když měla nějakou nehodu?”

„Ta moje holka je čiperná jako malý skřítek. Nic se jí nestalo,” řekl jistým hlasem.

Julie ho pevně objala. „Mary říkala, že ji určitě unesl šerif z jižní Ross.”

„Ne.” Odpověděl. „Neville a já jsme sice nepřátelé, ale mé holčičce by nikdy neublížil. Moc dobře ví, že pak by mu nepomohli ani všichni svatí.”

Julie se už cítila trochu lépe. „A vy jste zavolal svého anděla strážného?”

„Ano, a jednoho taky pro Agnes.” Konečky prstů jí z čela setřel pramen vlasů a políbil ji tam. „Protože až ji najdu, tak ho bude potřebovat.”

Julie se od něho odtáhla. „Jestli na ni jen vztáhnete ruku, pak budete mít co dělat se mnou.”

Lachlan se pobaveně usmál. „Promluvím si s ní, Julie.”

„Slibujete?”

„Ano.”

„A je tady ještě něco,” řekla nejisté, poněvadž si nebyla jistá, jak její slova přijme. „A copak?”

„Už nikdy neodcházejte, aniž byste mi řekl, kam jdete. Co kdyby tady nebyla Gallie, aby pro vás mohla poslat? Co kdyby jedna z dívek onemocněla?”

Zhluboka se nadechl. Chytil ji v pase a kousek ji vyzdvihnul, aby ji mohl dlouze a vášnivě políbit. Chutnal zároveň sladce i hořce.

Julii se zamotala hlava a zcela přirozeně opětovala jeho polibek.

Když mu vsunula jazyk mezi rty, celý se zachvěl a hladově ho začal sát.

„Proč to děláte,” vydechla Julie, když ji konečně znovu postavil na zem. Musel ji přidržovat, aby neupadla.

„Nevěděl jsem, že máš o ně takový strach,” řekl tichým hlasem a něžně se dotkl jejích dlouhých vlasů. „Žádná z guvernantek se o ně skutečně nezajímala. Myslel jsem si, že jsi stejná.”

Mabryovi si jí vážili a uznávali ji. Věřili jí tolik, že financovali její cestu do Skotska, aby tam našla svou neteř a přivezla šiji domů. Ale pochvala vévody z Ross Julii zahřála tak jak ještě žádná jiná.

Objal ji v pase. „Přivedu ji zpátky. Ale musí být potrestána.”

„Už nikdy ji nesmíte bít.” „Vždyť to bylo jen jedno nebo dvě plácnutí.” „Ale udělal jste to před lanem a před Grácií. Pokáral byste třeba Jamiho MacKenziho před ostatními vojáky?” „Ne, nikdy.

Zranilo by to jeho pýchu.” „I Agnes má svou hrdost.”

Zahleděl se do tlumeného světla lampy. „Asi až příliš. Je stejná jako její matka.”

Julie cítila, jak sejí hrdlo stáhlo dojetím, a jak se dívala za vévodou z Ross, kterak mizí v temné chodbě hradu, zvažovala, jestli se v něm nakonec přece jen nemýlila.

O dva dny později Julie stála v dílně Ebena MacBrida a naslouchala jeho neustálému lamentování. Stěžoval si úplně na všechno. Od britského impéria až po své manželství. „Hlupák,” hartusil, „byl jsem úplný hlupák, že jsem šiji vzal.”

Julie jeho ženu upřímně litovala. Jak mohl někdo žít s takovým morousem?

Dychtivá být od něj co nejdál řekla: „Ano, to je velmi zajímavé, pane MacBride. Uděláte mi ty luky a šípy, nebo ne?”

„Jo, jestli ovšem najdu nějaké vhodné peří.”

Náhle se z nádvoří ozval hluk. Julie se podívala z okna a nadšením až zavýskla.

V čele ozbrojených mužů jel vévoda z Ross a se širokým úsměvem na tváři mával okolo stojícím lidem. I jeho kůň, jako by vycítil slavnostní příležitost, se nesl hrdě s hlavou vysoce zdviženou a zvesela si pošvihával oho-nem. Julii se sevřelo hrdlo a s dojetím se zahleděla na Agnes, která seděla před vévodou.

Byla sice neučesaná, špinavá a pohublá, ale vypadalo to, že je v pořádku.

Vévoda seskočil z koně, chytil svou dceru v pase a sundal ji na zem.

Vedle svého obrovského otce se zdála být tak nepatrná. S doširoka rozevřenýma očima mu cosi vyprávěla. Julie se usmála. Agnes při svém výletě přišla o dva přední zuby.

Vévoda potřásal hlavou a pomalu směřoval k hradu. Agnes mu byla v patách. Pak se naklonil dolů a něco jí pošeptal. Když se narovnal, Agnes sklonila hlavu a namířila si to ke dveřím do kuchyně.

Vévoda se za ní chvíli díval, pak uchopil otěže svého koně a zavedl ho do stájí. Někteří vojáci se vydali za ním, jiní šli po své práci.

„Takže toho malého bastarda přece jen našel,” řekl Eben.

Julie se na něho zlostně podívala. „Važte svá slova, pane! Ona přece nemůže za to, že nebyla zplozena v řádném manželském svazku. To však neznamená, že by byla horší než jste vy nebo snad já.”

S otevřenou pusou a s vykulenýma očima vypadal opravdu jako hlupák. Dýmka, jež mu visela v konečcích úst, mu s rachotem spadla na zem.

Julie se na ni s uspokojením podívala a řekla: „Ach, je mi to líto, ale asi se vám rozbila dýmka, pane MacBride. Jaké neštěstí.”

A pak už vyběhla z malého domku a vydala se za Agnes. Když šla přes nádvoří, potkala Jamiho MacKenziho.

„Vítejte doma,” řekla. „Kde byla?”

Smutně se usmál. „S kupci, chuděrka. Nechtěl bych teď být v její kůži.”

Kupci. Julie je přece ráno viděla, jak odjížděli z hradu. Kdyby je tehdy zastavila… „Jeho Milost ji nějak potrestala?” ‘

Jamie se poškrábal na hlavě. „Ne. Ale Gallie jí musí ostřihat vlasy.”

Julie se zarazila. „Ostříhat vlasy? Ale proč?”

„Jinak to nejde. Dostala totiž vši.”

Julie na něho chvíli nechápavě hleděla. Pak popadla svůj košík a rozběhla se do hradu. Dobrotivý bože, ať přijdu včas. Když už

málem dorazila ke vchodu pro služebnictvo, náhle jí podklouzla noha a Julie se začala poroučet k zemi. Zamávala kolem sebe rukama, aby se něčeho zachytila, když v tom ucítila prudkou bolest.

Dlaní dopadla na špičatý kámen vystupující z hradního zdiva.

Pokožka se roztrhla a z rány jí vytékala lepkavá krev. Julie tomu však nevěnovala pozornost, rychle vyběhla po schodech a přímo se vřítila do kuchyně. „Kde je Agnes?” zalapala po dechu.

Kuchařka se na ni smutně podívala a kývla k vedlejším dveřím.

„Chuděrka malá. Tohle si nezasloužila.” A v tu chvíli Julie uslyšela zlověstný zvuk nůžek.

„Zvedni bradu, děvče. Nesmíš se pořád vrtět,” ozýval se Galliin hlas.

Pozdě.

Julie se zničeně opřela o kamennou zeď. Bylo jí pět let, když jí ostříhali vlasy. Dokonce ještě i nyní cítí nepříjemný chlad kovu.

Slyší posměch ostatních sirotků. A vidí Lillian, která ji kryje vlastním tělem a křičí: „Nechte mou sestru na pokoji!”

Srdce se jí stáhlo starou bolestí.

Ale Agnes ji teď potřebuje.

Julie otevřela dveře a vešla dovnitř.

Přímo před očima měla kulatá záda staré kronikářky, která se zohýbala k Agnes. Kousek dál stála Cozy a za jejími sukněmi vykukovaly Mary, Lottie a Sarah.

„Můžeš se stydět, Agnes MacKenziová,” řekla Gallie. „A jestli mě postříkáš, řeknu Jeho Milosti, aby ti vzal poníka.”

Gallie se kousek posunula a v tom ji uviděla. Seděla tam v plechové vaně, krk měla holý a brada se jí třásla. Vypadala tak křehce, tak zranitelně. Ani se nepohnula a nešťastně hleděla na jediné místo na podlaze.

Julie ztěžka polkla. Život by neměl být tak krutý. Aspoň ne k dětem.

„Tak už se do toho dej, Cozy,” řekla Gallie.

Cozy se ušklíbla, olízla si prst a zkusila s ním ostří nůžek. Pak přistoupila k dívence a povolila stuhu, jež přidržovala silné copy na temeni hlavy.

„Ne!” vykřikla Julie a vrhla se před Agnes.

Cozy vyjekla a uskočila stranou. Agnes seděla nehnuté jako socha.

Gallie se podívala na Julii, jako by byla červ na tabákové plantáži.

„Dejte ty nůžky hned pryč.”

„Ne,” řekla Gallie pevným hlasem. „Vy, slečno Whiteová, v Americe možná žijete dohromady s různou havětí, ale my ve Skotsku tyhle malé potvůrky zrovna moc nemilujeme. Raději si hleďte své práce.”

„Má práce je právě tady, slečno MacKenziová. V Americe své děti milujeme a uctíváme je.”

Agnes se po tvářích rozkutálely slzy. Pevně se chytila okraje vany a tichým hlasem řekla: „Prosím, slečno Whiteová, můžu si je nechat?”

Julie se něžně dotkla její malé ručky. „To víš že ano, zlatíčko.”

Za zády slyšela vzrušené hlasy služebnictva. „Vy tři,” ukázala na děvčata, „běžte do třídy a každá tam třikrát opište celou abecedu.”

Pak se otočila a s rukama v bok řekla: „A vy odejděte. Hned!”

Když dívky i sloužící odešli, otočila se ke Gallii. „Znám lepší způsob, jak se jich zbavit.”

Gallie zvedla obočí. „Jak?”

„Potřebuji husí sádlo a petrolej. Hodně petroleje.”

„Bude smrdět jak stará maštal.”

„Ale zůstanou jí vlasy.” A její důstojnost.

Agnes se s nadějí podívala na Julii. „Já mám ráda husí sádlo, slečno Whiteová. Přísahám.”

Julie se usmála a roztáhla ruce. Voda zašplouchala a Agnes se jí vrhla přímo do náruče. Julie byla celá promáčená, ale v tu chvíli jí to bylo jedno. Jediné, co mohla vnímat, byly hubené ruce a nohy, které se těsně ovinuly kolem jejího těla. Vzala ručník a schovala do něj Agnesi-nu nahotu.

„Cozy, přines všechno husí sádlo, co najdeš.”

Cozy si otřela ruce a řekla: „Sádlo je v komoře a já nejsem žádná děvečka.”

Julie začala ztrácet trpělivost. „Pak mi zavolej děvečku a do mé ložnice nechej přinést vanu s horkou vodou.”

„Jak si přejete, Vaše blahorodí.” Cozy si odfrkla a vyšla z pokoje.

Gallie odložila nůžky a rozvázala si dlouhou zástěru. Když se dívala na Agnes, její výraz zněžněl. „Až se vrátím, ať máš ty vlasy umyté a nechci tam najít ani jedinou…”

„Nenajdeš,” řekla Agnes. „Slečna Whiteová je všechny umyje.”

Julie zbystřila. Gallie odchází, takže cesta je volná. „Kam jdete?”

zeptala se.

„Mám nějakou neodkladnou záležitost,” řekla Gallie. „Která se tě ovšem vůbec netýká.”

Julie dělala, jako že si nevšímá chladného tónu v hlase staré kronikářky. „A kdy se vrátíte?”

„Proč to chceš vědět?”

„Agnes musí zůstat v izolaci, a tak jsem si říkala, že bych ji uložila do své postele a já bych zatím mohla použít váš pokoj.”

Gallie se pokrytecky usmála a významně přejela Julii pohrdavým pohledem. „To je chytré, ale ne originální, slečno Whiteová.

Takových tu už bylo víc. Přede mnou si nemusíš hrát na svatou.

Klíče ti nechám na polici.”

Myslela tím klíče do vévodovy ložnice, ale Julie si řekla, že bude lepší, nerozmlouvat jí to. „Budu velmi pozorná, Gallie. Všechny je dostanu pryč. Slibuji.”

„Však já se přesvědčím,” řekla Gallie a odešla pryč.

Lachlan bral schody po dvou. Jeho nohy protestovaly. Po několika dnech strávených v sedle cítil každý sval. Toužil po horké koupeli a měkkém lůžku. A po teple Američanky. Třeba by ho mohla celého zamazat husím sádlem, stejně by mu to nevadilo.

Husí sádlo. Usmál se. Podle Gallie se Julie vřítila do kuchyně a zachránila Agnes od potupného ostřihání. Určitě bude šťastná. Už se nemohl dočkat, až je obě uvidí.

Aniž by se obtěžoval klepáním vešel do Juliiny ložnice.

„Tati!”

Agnes seděla po pás v horké vodě a celá byla pokrytá mýdlovými bublinkami. Na hlavě měla ručník uvázaný do vysokého turbanu. S

každým pohybem se jí nebezpečně kýval. Julie klečela vedle vany, v ruce držela houbu a šťastně se usmívala.

Lachlanovi se dojetím stáhlo hrdlo. „Jak se máš, zlatíčko?”

„Já nejsem žádné zlatíčko. Jsem sultán a tohle je můj… můj… Jak to bylo, slečno Whiteová?”

Julie se na něho podívala. „To je váš harém, Vaše blahorodí.”

„A taky jsem blahorodí.”

Julie skrčila nos. „Ale smrdíš jako husa.”

„To je jedno. Jen když mi zůstanou vlasy.”

„Nezapomínej, co jsem ti říkala. Husí sádlo je nemusí všechny zahubit. Musíš být velmi trpělivá, dokud nepo-sbírám poslední vajíčko.”

„Budu trpělivá jako Ianův pes. Určitě se to podaří. Co myslíš, tati?”

Vešel do pokoje a znaveně klesl do křesla. „To víš že ano, zlatíčko.”

„Jste nemocný?” zeptala se Julie.

„Ne. Jenom celý bolavý z dlouhé jízdy.” Nikdy by nevěřil, že něco takového přizná před cizí ženou. Je to tím, že je jiná než ostatní. Je milá a dobrosrdečná.

Vstala a pomalu se k němu přibližovala. Vlhké šaty měla na sobě přilepené a odhalovaly všechny svůdně oblé tvary. Lachlan si vzpomněl, jaké to je, držet její štědrá ňadra v dlani a cítit, jak jí touhou tvrdnou bradavky.

Na tváři jí hrál šibalský úsměv. Natáhla k němu ruku s kelímkem a řekla: „Ještě nám zbyla trocha sádla, Vaše Milosti.”

Lachlan se zabořil hlouběji do křesla a upřeně pozoroval ruku s nádobkou. Takže ona si chce hrát? Ztišil hlas. „Jen tehdy, jestli mě jím budete potírat, slečno Whiteová.”

Začervenala se a rychle couvla. „Musím uložit sultána do postele.”

Kdyby tady nebyla jeho dcera, vzal by svou krásnou Američanku do náručí, odnesl ji do postele a tam ji donutil, aby splnila to, čím vyhrožovala.

Najednou si všiml jejího prstu. Chytil ji za zápěstí. „Co se ti stalo?”

Pokoušela se mu vytrhnout. „Nic. Je to jen škrábnutí.”

Dlaň měla celou poškrábanou a nehet malíčku byl zlomený. „Co se stalo?”

Podívala se na Agnes. Dívenka se opřela o vanu, turban jí upadl na bok. Byla ospalá.

„Uklouzla jsem a chytila jsem se hradní zdi.”

Jeho oči sklouzly od dlaně k štědrému poprsí, pak k jejím ústům.

„Zítra tě to bude bolet,” zašeptal.

„Vás také.”

Zasmál se. „Já jsem bolavý už teď, děvče.”

Vytrhla mu svou ruku. „Musím uložit sultána do postele,”

opakovala.

Agnes se probrala. Lachlan vstal a natáhl se pro čistý ručník. Julie vzala Agnes z vany a podala mu ji do náruče. „Odnesu tě do své postele,” řekl.

„Ne, tati. Chci spát ve svém harému.”

Lachlan se podíval na Julii.

„Slíbila jsem jí, že dneska bude spát tady, Vaše Milosti. Položte ji do mé postele.”

Proč byla Julie tak nervózní? Vždyť jen osušil svou dceru, oblékl ji do noční košile a uložil ji do postele. Když spala, vypadala jako andílek. Něžněji pohladil po tvářičce.

„A kde budeš spát ty?” zeptal se Julie.

Stála v mihotajícím světle svíčky a prohlížela si špičky svých bot.

„Blízko vás.”

Lachlan si myslel, že jí dobře nerozuměl. „Kde?”

„Řekla jsem, že budu spát blízko vás, Vaše Milosti. Jsem pevně rozhodnuta vstoupit do historie jako jediná pana, která vedla vás usnula a probudila se… netknutá.”

Cítila, jak v jeho mužství pulsuje krev.

„Dnes?”

„Ano, dnes. Máte snad něco proti tomu?”

„Ne.” Povytáhl si kalhoty a sám sobě slíbil, že jeho setkání s Thomasem bude velice krátké. „Mám takový dojem, že musím jít na vzduch.”

O hodinu později Julie nervózně přecházela po Galliině ložnici.

Každou chvíli se zastavila a s uchem přitisknutým na zeď

sousedního pokoje tiše naslouchala. Všude byl klid a mír.

Hodiny odbily půlnoc.

Celá se chvěla vzrušením. Za chvíli se dozví, které z vévodových dětí se narodilo 20. června 1762. Toho dne zemřela Lillian. Anebo zjistí, kdo je skutečným otcem její neteře.

Očistí snad nové informace vévodu z Ross? Nebo kniha potvrdí, že to právě on svedl Lillian? Julie přecházela po pokoji a bála se, co se dozví. Její romantická část doufala, že vévoda nemůže být tak špatný. Ale ta druhá už měla dost nejistoty a váhání. Už brzy bude znát pravdu.

Ze stolu vzala rozžatou svíci a opatrně otevřela dveře.

Po špičkách vešla na chodbu. Plamen nebezpečně zablikal. Úzkou štěrbinou pod dveřmi do vévodovy ložnice se linulo teplé světlo.

Byl vzhůru. Najednou uslyšela jeho hlas. Byl tichý, chraptivý. Ale s kým to mluvil? S Cozy? Ne. Druhý hlas patřil nějakému muži.

Thomas.

Nezbývá jí nic jiného, než se otočit a jít zpátky do Galliina pokoje, zamknout se tam a čekat na příhodnější chvíli. Musí počkat, až bude hrad prázdný, bezpečnější.

Ne, takovou příležitost si nemůže nechat ujít.

Zavřela dveře do Galliiny ložnice a do zámku vložila jeden ze tří klíčů. Kdyby se vévoda v noci nudil a potřeboval by se projít, jak tvrdil před několika hodinami, bude si myslet, že už tvrdě spí.

Opatrně otáčela klíčem v zámku, dokud neuslyšela kovový zvuk.

Pak přešla ke dveřím, jež vedly do hradní věže.

Zbývají jí ještě dva klíče. Jeden z nich patří ke dveřím do vévodovy ložnice a ten druhý k rozluštění záhady Juliiny neteře. Na chvíli váhala, ale pak do zámku vložila jeden z klíčů. Byl to on. Zámek klapnul a dveře se nehlučně otevřely.

Opatrně se rozhlédla kolem sebe, pak vešla dovnitř a potichu za sebou zavřela. Spirálovité schodiště mizelo v černočerné tmě. Ve vzduchu byla cítit plíseň.

Nejdříve myslela, že nechá dveře odemčené, ale jak by se mohla probírat knihami a hledat v nich potřebné údaje, když by se neustále ohlížela přes rameno? Ne. Musí zamknout. Znovu strčila klíč do zámku a pomalu s ním otáčela. Když zapadl na své místo, dlaní si zakryla plamen svíce a vydala se po schodišti směrem nahoru.

Už několikrát si pokoj prohlížela, avšak jen z hradního nádvoří.

Teď, když vstoupila na podlahu vydlážděnou do tvaru šachovnice, ohromila ji jeho nečekaná rozloha. To však ještě netušila, jaké překvapení ji čeká za chvíli.

Lachlan seděl v křesle své ložnice a konečky prstů netrpělivě bubnoval o desku stolu. Hodiny už dávno odbily půlnoc. Toužebně se zahleděl k posteli.

Naproti němu seděl Thomas a četl dopis napsaný vévodovi z Argyllu. Třikrát Lachlan nadiktoval jeho obsah a třikrát ho změnil.

Thomas dočetl a nedůvěřivě se podíval na vévodu.

Lachlan ten pohled dobře znal. Vždy taktní Thomas se takto svým způsobem snažil dát najevo nesouhlas s něčím, co se mu v dopise nelíbilo. Znovu se podíval na pergament. Světlo svíce ozařovalo bledou jizvu, která začínala těsně nad okem a končila kdesi v tmavé změti kudrnatých vlasů. Utržil ji v jednom z odlehlých parků Londýna. Banda špinavých budižkničemů a otrapů ho strhla z koně, praštili ho po hlavě, a když ho o všechno okradli, nechali ho tam umřít. Neville Smithson ho tehdy zachránil a přivezl ho k Lachlanovi. Před sedmi lety byl Neville dobrý člověk.

Té noci vyměnil jednoho přítele za druhého. Thomas byl velmi loajální, měl skvělou paměť na detaily a byl mistrem v ohleduplnosti a taktnosti.

Thomas odložil pergamen na stůl a řekl: „Vaše Milosti…” náhle se odmlčel a podíval se ke dveřím. „Neslyšel jste něco?”

Lachlan se zaposlouchal. Julie už určitě dávno spí. A těmito dveřmi by stejně nikdy nevešla. Kdyby s ním Julie chtěla mluvit, přišla by hlavními dveřmi.

Až do včerejška si přál, aby byla stejná jako její předchůdkyně. V

tom případě by mu už dávno zahřívala postel, ale určitě by nebojovala o záchranu Agnesiných vlasů. Chtěl Julii Whiteovou přesně takovou, jakou byla.

„Ne, Thomasi. Nic neslyším. Vraťme se k našemu problému.”

Sluha pokrčil rameny. „Co se týče obvinění, jež jste vznesl proti Nevillovi Smithsonovi…”

Lachlan cítil, že každou chvíli vypukne smíchy. „Ušetři mě těch zbytečných řečiček a běž rovnou k věci. Co ti vadí?”

Sluha se usmál. „Můj otec by ten dopis zcela jistě formuloval jinak.”

„A co by španělský velvyslanec změnil?”

Thomas se celý rozzářil. „Tak nejprve, určitě by pojmenoval obě znepřátelené strany.”

„A pak by bylo všem jasné, o koho jde.”

„Přesně. A když bude mít dokument úřední podtón, vévoda z Argyllu ho bude muset předat lordu kancléřovi, který ho zajisté pověří, aby věc důkladně prošetřil. A pak už můžeme čekat jen na jeho návštěvu.”

„Kdybys byl na jeho místě, přijel bys?”

Thomas se usmál. „Kdybych já byl na jeho místě, najal bych si luxusní kočár, naplnil ho milenkami a vydal se na dlouhou cestu do Tain.”

Lachlan se kácel smíchy. „Tehdy ses choval jako skutečný hrabě, Thomasi. Kolikrát se divím, že si tě ženy v Londýně nespletly a nelehaly ti rovnou k nohám.”

„To bylo zhola nemožné, Vaše Milosti. Pokud já si pamatuji, všechny ženy v Anglii chtěly jen a jen vás.”

Náhle se mu v mysli vybavily vzpomínky na veselý život v Londýně. Před sedmi lety prožili neskutečné období plné žen a vína.

Na tři ženy si jasně pamatuje, ale čtvrtá mu zůstává utajena.

Ale všechno má svůj konec. Zít tak zhýralým způsobem nelze donekonečna. Nakonec mu zůstaly jen vzpomínky a fůra starostí.

„Řekl bych, Vaše Milosti,” začal opatrně Thomas, „že když trochu přizdobíme ten druhý odstavec a přidáme…”

Lachlan vstal z křesla. „Napiš tam, co uznáš za vhodné, Thomasi.

Ráno to podepíšu.”

„Určitě vás bude zajímat, co tam ještě chci dopsat. A vévodu z Argyllu taky.”

„Tak mi to tedy řekni.”

Thomas se na chvíli odmlčel, aby si utřídil myšlenky, a spustil:

„Dvanáct nových rodin — všechny MacKenziovy — musely hledat podporu u zemana MacKay v Glen-huggetu.”

„A co to má společného s dopisem do Argyllu?” „Všichni jsou z Kelgie.”

Kelgie jsou MacKenziovy pozemky v jižním Ross. „A jaké bylo jejich zaměstnání?”

Thomas zamrkal. „Starali se o golfové hřiště Conalla MacKenziho.”

Lachlana se zmocnil vztek. Zatnul pěsti a rozzlobeně s nimi třískl o desku stolu. „Ten zatracený bastard. A kdo se teď stará, aby bylo všechno tak, jak má být?”

Thomas si odkašlal a přistoupil ke stolku s karafou na alkohol.

„Možná byste si měl dát něco na uklidněnou.”

„Sednout.”

„Šerif si totiž hřiště od Conalla pronajal a nechal je po-orat.”

Lachlan měl nutkavou potřebu někomu zakroutit krkem. „Přísahám, že tentokrát to přehnal. Argyll golf přímo miluje.”

„Smithson tam chce nasadit tabák.”

„Ať si tam nasadí, co chce. Stejně ho donutím, aby pole znovu změnil na hřiště.”

„Možná byste rád slyšel, že vaše osobní hřiště zůstalo netknuté.”

Thomas se usmál. „Zdá se, že se raději zdržuje dál od hradu Rosshaven.”

„Takže ještě mu trochu rozumu přece jen zbylo.”

„Napadlo mě, že kdyby mu lady Bridget odpustila, třeba by se změnil.”

„Jenže ta má nejméně sto pádných důvodů, aby to neudělala.”

„Byl zvyklý na život u dvora. A tam má každý muž nějakou tu milenku.”

Lachlan přemýšlel o svém příteli z dětství. „Ale ne, když se oženil s Bridget MacLeodovou.”

Thomas pokýval hlavou. Z kapsy vytáhl drobnou minci a mimoděk ji převracel v prstech. „Zítra vyplatím všechno služebnictvo.

Samozřejmě až na guvernantku.”

Lachlan mávl rukou. „Vyplať i ji.” „Vždycky jste ji vyplácel sám.”

„Máš pravdu. Ale tahle je jiná.” Řekl to zcela samozřejmě.

„Máte pravdu,” souhlasil Thomas. „Je na ní něco zvláštního. Něco povědomého. Nemáte dojem, jako byste ji už znal?”

Lachlan se zamyslel. Jak rád by Julii Whiteovou znal. A víc než to.

„Ty jsi ji už někde viděl?” zeptal se.

„Nejsem si tak docela jistý, Vaše Milosti. Jaksi si pořád nemůžu vzpomenout.”

„Nesmysl. Ty nikdy nic nezapomínáš. A co je s tím Cogburnem Pittem?”

„To je zatraceně upovídaný chlapík,” zasmál se Thomas. „Zvláště pak po několika sklenicích piva. Zdá se, že je na slečnu Whiteovou náležitě pyšný. Když jsem je viděl pohromadě…”

„Kdy jsi je viděl?” vybuchl Lachlan. Projel jím náhlý záchvat žárlivosti. Něco takového necítil už celé roky.

Thomas se poškrábal na bradě. „Ach, bože. Vy žárlíte. To tedy znamená…”

„Vůbec nic,” odsekl Lachlan. „To znamená jen to, že je to nejlepší guvernantka, jakou jsem si mohl přát. Samozřejmě pro má děvčata.”

„Tak, tak,” přitakal Thomas. „A všiml jste si, jak od svého příchodu rozkvetla. Je vidět, že jí naše ovzduší svědčí.”

Lachlan jenom zamumlal: „To teda ano. Jazyk má už ostřejší než

stará Gallie.”

„Je to velmi pěkná žena, sire.” „Jako mnoho ostatních.”

„To tedy ne. Je hezčí než slečna Witherspoonová.” Lachlan potřásl hlavou. „I Cozy je lepší než slečna Witherspoonová.”

Thomas lišácky mrkl jedním okem. „V posteli nebo s děvčaty?”

„To už stačí. Julie je prostě nejlepší ze všech. A víš co, já ji vyplatím sám.M „Důvěřujete jí?”

Tím si Lachlan nebyl jistý. Toužil po Julii Whiteové stejně jako po mnoha jiných ženách, ale snad poprvé v životě chtěl víc než jen fyzický kontakt. Tolik se o Agnes bála. Nemusela předstírat, že se o ni bojí, skutečně to tak cítila. Na co asi myslí? Co ji rozesměje a co rozpláče? Proč je tady? Její pobyt na Kinbairnu je zahalen tajemstvím. „Ženě nemůžeš nikdy důvěřovat, Thomasi.”

„A kdo by to mohl vědět lépe než vy, Vaše Milosti?”

„Například chudák Paris. Důvěra v krásnou Helenu mu nepřinesla nic jiného než smrt.”

„Máte pravdu. Častokrát přemýšlím, co kdyby se některá z vašich bývalých milenek rozhodla, že se ujme své role matky?”

Lachlan se rozesmál. „To je to poslední, čeho bych se obával.”

„Možná máte pravdu, ale co když se jejich jména dozví Smithson?”

„To se nestane. Nikdo se je nikdy nedozví.”

Julie zabořila tvář do dlaní a v duchu se proklínala za svou hloupost.

Vzrušení, jež cítila ještě před hodinou, uhaslo jako sfouknutý

plamen svíce. Rozevřela prsty a násilím se donutila otevřít oči.

Ležela před ní tlustá kniha rodu MacKenziů. Šest stejných svazků, vázaných v kůži a se zlatými nadpisy, bylo umístěno ve výklenku vedle dveří.

Julie cítila, jak sejí do očí derou slzy.

Ty zatracené knihy byly psány skotsky.

Znalost latiny a francouzštiny jí teď byla k ničemu, poněvadž jazyk Vysočiny se nepodobal žádnému z nich. Přesto se nevzdávala.

Otevřela knihu a znovu se pokoušela najít nějaký klíč, který by jí pomohl přeložit text. Samozřejmě že to nebude jednoduché, ale ona na to přijde.

Prstem přejížděla po jednothvých slovech zažloutlé stránky, až se konečně zastavila u povědomého výrazu: tues. Mohla by to snad být zkratka pro jeden den v týdnu? Jestli to je pravda, určitě tam musí být více podobných zkratek.

Nebyly tam. Nenašla žádný jiný výraz, který by jí něco připomínal nebo se snad podobal nějakému známému slovu. Jediné, co byla schopna přečíst bylo jméno MacCoinnich. Zhouba a prokletí její sestry. Jediný důvod, proč sedí v téhle místnosti a třese se chladem.

Podívala se na svíčku a usoudila, že tady sedí už celou hodinu. Z

kapsy vytáhla čistý list papíru a tužku a začala sepisovat seznam nejčastěji se objevujících slovíček. Až zjistí, co znamenají, vrátí se.

Vstala, těžkou knihu si přitiskla k hrudi a přešla pokoj. Musí ji vrátit přesně tam, kde ji vzala.

Pak vzala svícen a pozvedla ho do úrovně očí, aby si mohla lépe prohlédnout obrazy, které visely v místnosti. Zůstala ohromeně stát a nevěřícně hleděla na Galliino dílo.

Na plátně vysokém jako Julie a dobrých dvacet stop dlouhém byly zachyceny Sarah, Mary, Agnes a Lottie MacKenziovi. A jejich guvernantky. Jednotlivé výjevy přesně odpovídaly skutečnosti.

Nejdříve byl vykreslený dětský pokoj, jenž ožil čtyřmi drobnými obličejíky vykukujícími z pevně utažených peřinek. Nad nimi stála elegantně oblečená dáma s přísným výrazem. Pak následoval výjev, kdy se děvčata batolila přes jídelnu a stáhla na sebe ubrus prostřený spoustou porcelánu a stříbra. A znovu ta přísná tvář, tentokrát však již patřila jiné ženě. Asi ve třech letech byly dívky namalovány, jak sedí na klíně svého otce, který jim čte z tlusté knihy. Měl kratší vlasy a byl mladší. Vedle něho stála zlatovlasá guvernantka.

Julie studovala další výjev. Agnes oblečená v indiánských šatech seděla za stolem a četla, zatímco Sarah něco hledala na globusu.

Nad ní stála Julie a spokojeně se usmívala. Takže i ona se stala součástí tohoto obrazu. Až se jednou vrátí do Ameriky, přece jen tady po ní něco zůstane. Julie byla pyšná sama na sebe. Cítila se přesně tak jako prvního den, kdy mladý Alton Mabry ukončil svá studia na univerzitě Williama a Mary.

Kdo by si kdy pomyslel, že Julie bude zvěčněna na obraze rodiny MacKenziů? Kdo by si pomyslel, že žena, tak chladná a nepřístupná jako Gallie, je schopna takového díla?

Julie se postavila na špičky, aby si prohlédla zbytek plátna.

Najednou se jí zatajil dech. V rohu obrazu stály čtyři ženy a každá z nich v náručí chovala jedno dítě.

Čtyři ženy bez tváří.

Julie najednou ucítila zvláštní nutkání vrátit se co nejrychleji do Galliina pokoje. Seběhla se schodů, a když sahala po klice, uslyšela těžké kroky. Vévoda!

„Julie,” zavolal. „Spíš?”

Krev jí ztuhla v žilách. Jestli ji teď chytí, už se nikdy nestačí naučit těch pár skotských slovíček a vrátit se zpátky do věže.

Sfoukla svíčku a klekla si na zem, aby se podívala klíčovou dírkou.

S rukama založenýma na prsou stál před jejími dveřmi a čekal. S

klíčem v jedné ruce a se svícnem v druhé si připadala tak nahá, tak bezmocná. Vévoda se podíval na zem. Bylo jasné, že sleduje, jestli se v pokoji svítí. Jistě si myslí, že je vzhůru, ale že mu nechce otevřít. Zdali se také podívá klíčovou dírkou? Doufala, že ne, poněvadž kdyby tak učinil, uviděl by netknutou a hlavně prázdnou postel.

Znovu zavolal její jméno. Když se nic neozývalo, zhoupl se na patách a použil jednu z Agnesiných oblíbených nadávek. Pak hlasitě zabušil.

V jedné ruce držel kožený váček. Vyhodil do vzduchu, a když mu dopadl zpátky do dlaně, ozval se cinkot mincí. Proč k ní přišel uprostřed noci a v ruce si pohazuje s váčkem s mincemi? To, co ji napadlo, sejí vůbec nelíbilo.

Vévoda ještě chvíli stál na chodbě, pak se otočil, vešel do své ložnice a prudce za sebou třískl dveřmi.

Julie rychle strčila klíč do zámku a potichu odemkla. Otevřela dveře, vyšla na chodbu a právě, když chtěla klíček znovu strčit do zámku a zamknout, vyklouzl jí z třesoucích se rukou a s hlasitým cinknutím dopadl na zem.

Julie neměla odvahu podívat se k vévodovým dveřím. Co kdyby tam stál? Popadla klíč, rychle zamkla, vzala další a konečně se dostala do Galiiny ložnice. Opřela se o zavřené dveře a ztěžka oddechovala.

Najednou uslyšela další zvuk kroků. Tentokrát z haly. Julie byla tak upoutaná na dveře do chodby, že zapomněla na ty druhé, jež vedly do haly.

Pomalu došla ke stolu a vrátila klíče na své místo. Cítila, že stojí na druhé straně. Najednou uslyšela podivný šustot.

Pod dveřmi se objevila čtvrtka složeného pergamenu.

„Lottie,” zašeptala Mary. „Kam šel tatínek?” „To neví nikdo jiný

než Gallie a ta tady není.” „Nikdy tady není, když ji člověk potřebuje,” hartusila Agnes.

Julie vzhlédla od knihy Historie Anglie. Děvčata seděla v kruhu naproti ní. Agnes s turbanem na hlavě se uvelebila mezi Lottie a Mary. V zadním rohu místnosti stála Sarah a opatrně otáčela stránky velké Forbesovy encyklopedie.

Při snídani se z Agnes snažily vytáhnout všechny podrobnosti o jejím dobrodružství s kupci. Očekávané vychloubání se však nekonalo. Agnes přiznala, že jí byla zima a že se bála. Julie si pomyslela, že nakonec to byla dobrá lekce pro všechny čtyři.

Každá z nich se svým vlastním způsobem dožadovala vévodovy pozornosti. Sarah tvrdě pracovala a věděla, že za to bude od otce pochválena. Agnes ho napodobovala a vládla ostatním. Lottie neustále sužovala služebnictvo, aby svému otci ukázala, jak skvěle dokáže zvládnout celou domácnost. A Mary se ho bez přestání na něco vyptá vala. Třeba proč má rád saténové povlečení nebo proč nemůžou mít francouzského šéíkuchaře.

Mary se naklonila k Agnes. „Tys ho viděla jako poslední.”

Lottie se zachichotala. „Viděla jen jeho dlaň, jak jí přistávala na zadnici.”

Agnes vystrčila bradu. „Ani se mě nedotkl.”

„Ale ano.”

„Ne.”

„Určitě ano.”

Agnes zaťala pěsti, ale místo toho, aby s nimi udeřila, se prosebně podívala na Julii.

„Jeho Milost odjela do Laxferru navštívit hraběte ze Seaforthu.”

Děvčata se na ni překvapeně podívala. Julie měla co dělat, aby se nezačala smát. Sama byla překvapena, když včera v noci obdržela vévodův dopis.

Lottie se zamračila. „On vám řekl, kam odjíždí?”

„A kdy se vrátí?” chtěla vědět Mary.

Julie cítila zvláštní pocit satisfakce. Teď konečně vidí, že si jí její otec váží a sděluje jí důležité informace. „V pátek.”

„To bude pryč celý týden?” zakvílela Mary. „Proč tak dlouho?”

„To přece vůbec nevadí,” řekla Julie. „Stejně máme spoustu práce.

Sarah, pojď sem.”

Sarah zavřela knihu a vrátila se ke stolu.

Julie dala každému děvčeti list čistého papíru. Snad už po stokrát studovala jejich tváře a snažila se v nich najít alespoň malou podobnost s Lillian.

Mary vzala papír. „Na co to je?”

„Chci, abyste mi napsaly datum vašeho narození — skotsky.”

„Proč?”

Julie se usmála. „Abychom mohli oslavit vaše narozeniny. Jak mám říct kuchařce, aby upekla dort, když nevím, kdy jste se narodily?”

„Dort?” Mary rychle popadla brk a strčila ho do inkoustu.

Lottie si povzdychla. „To je hloupé. Proč to musíme psát všechny čtyři. Stačí, když to napíše jedna.”

Julie se zamračila. Lottie uměla být pěkně otravná. „Protože tak je to spravedlivé. Proč by měla jedna z vás psát čtyři rozličné datumy?

Copak ty nemáš ráda své narozeniny?”

Čtyři malé tváře si ji nechápavě prohlížely. „Řekla jsem snad něco špatného?”

Agnes si vstrčila brk pod svůj turban a poškrábala se s ním. „Tak už

začni, Sarah,” řekla a neustále se drbala ve vlasech.

Sarah vstala ze své židle. „Letní slunovrat,” zarecito-vala, „značí začátek léta. V dávných dobách byl tento svátek oslavován pohanskými rituály. Když do Anglie přišli svatí muži, letní slunovrat byl prohlášen za náboženský svátek. Při své cestě Vysočinou Samuel Johnson zjistil, že způsob jeho slavení se však nikterak nezměnil — až na výše poplatků, jež církev při té příležitosti vybírá.” Půvabná jako řádová sestra se Sarah usadila zpátky na židli.

Julie se smutně usmála. Sarah zná fakta, dokonce je recituje i s ironií v hlase, ale vlastně to vůbec nechápe. Julie doufala, že se jí podaří dívku změnit z papouška na myslitele.

„Děkuji ti, Sarah. To bylo vyčerpávající.” Podívala se na ostatní.

„Lottie, kdy ty ses narodila?”

„Sarah vám to přece už řekla. Copak jste neslyšela?” řekla povzneseně.

„Já chci také dort na letní slunovrat,” dožadovala se Mary.

Julie se zmocnilo strašné podezření. „Sarah mi řekla, kdy se narodila. Ale teď se ptám na tvé datum narození, Lottie.”

„To je přece stejné,” vysvětlovala Sarah. „Všechny jsme se narodily v den letního slunovratu.”

„Bylo to prvního roku vlády šestého vévody z Ross.”

„A to je tatínek,” vyhrkla Lottie. „Toho roku, co jsme se narodily, získal zpátky svůj titul i svou zemi.”

Julie klesla do křesla. To mohla tušit. Nejen že nechce prozradit jména jejich matek, ještě dokonce tají i data jejich narození. Co bude muset ještě podniknout, aby zjistila, která z dívenek je Lillianina dcera?

Později se zeptá Sarah na slova, jež si opsala z knihy MacKenziů. A jestli žádné z nich nebude znamenat narození či smrt, požádá ji, aby jí je napsala. Vévoda se vrátí dříve než Gallie. Už jí nezbývá mnoho času.

„Sarah, řekni nám něco o slovíčku, které jsem tě nechala vyhledat ve slovníku.” Julie se rozhodla, že teď bude nejlepší, když přejdou k jinému tématu.

Sarah se zhluboka nadechla. „Lukostřelec. Z latinského arcarius.

Lukostřelec je ten, kdo používá luk a šípy.”

„Indiáni používají luk a šípy,” řekla Agnes.

„Myslela jsem si, že ty jsi sultán. Tak jak to můžeš vědět?” vyštěkla Lottie.

Julii se Lottiina mrzutost vůbec nezamlouvala. „Lottie, proč musíš

být neustále tak jedovatá?”

„Ona je taková na všechny,” stěžovala si Agnes. „Ne jenom na nás.”

„Když Agnes musí být vždycky ta nejlepší. Oblékala si kalhoty a tvrdila, že je zamilovaný básník,” řekla Lottie se svěšenou hlavou.

„A měla tu nepříjemnost s kupci,” chlácholila ji Mary. „A taky má vši.”

Agnes se rozhodla, že je bude ignorovat. „Může být sultán lukostřelec?”

„Co si myslíš, Sarah?” zeptala se Julie.

Dívenka vyskočila a ochotně se řítila k lexikonu cizích slov.

Julie na ni zavolala: „Vrať se. Řekni mi, co ty si myslíš.”

Sarah se zamračila. Otevřela ústa, zavřela je a znovu otevřela.

„Proč se tam nemůže podívat?” zeptala se Mary.

„Protože já chci vědět, co si o tom myslí, ne co říká kniha. Běž se tam podívat ty, Mary.”

Půjdu já,” řekla Lottie a vyskočila ze židle.

„Zůstaň tam, kde jsi, Lottie,” nařídila Julie.

Mary tedy vstala a neochotně se šinula ke slovníku. Nahnula se těsně nad knihu a hlavu přilepila téměř až na popsané stránky. Julie nechápala, proč Mary tak málo čte. Teď to už věděla. Dívka má špatný zrak.

Otočila se zpátky k Sarah a čekala.

„Já si myslím…” začala dívenka váhavě, „že každý, kdo používá luk a šípy je lukostřelec.”

„A co když neví, jak je použít?”

Z rohu místnosti se ozvala Mary: „Lukostřelec tady není. Určitě to je nějaké vaše americké slovo.”

„To nevadí, Mary,” řekla Julie. „Vrať se zpátky ke stolu.” Brýle by mohly její problém vyřešit. Ale dokáže vévoda přiznat slabost své dcery a smíří se s tím?

„Může si najít učitele,” pokračovala Sarah.

„Ano, máš pravdu, Sarah,” řekla Julie. „Jsi velmi chytrá.”

Dívenka celá zrůžověla a šťastně se rozhlédla kolem sebe.

Mary se vrátila na židli a odfrkla si: „Kdo by se zajímal o jakéhosi lukostřelce?”

„Vy čtyři.” Julie došla ke skříni a vytáhla luky a šípy, které si nechala vyrobit u Ebena MacBrida. „Všechny se stanete lukostřelci.”

„Skvělé!” vykřikla Mary. Pudu nejlepší.”

„Ha.” Agnes vyskočila ze židle. Všechny se nahrnuly k Julii.

„Ale já se to nechci učit,” ohrnovala Lottie svůj malý nosík, „šípy a luk používají bezbožní indiáni.”

„Opravdu s tím umíte zacházet, slečno Whiteová,” zeptala se Sarah, modré oči rozzářené jako dvě chrpy.

„Samozřejmě že umím. Když mi bylo sedmnáct, na pouti ve Williamsburgu jsem vyhrála krocana.”

„Ale my ve Skotsku žádné krocany nemáme.”

„Ale máme Agnes,” zachichotala se Mary.

„Utište se, lady,” řekla Julie. „Ještě dnes začneme trénovat a až se Jeho Milost vrátí, určitě ho překvapíme.”

Lottie se závistivě podívala na Agnes. „Vyhraje nejlepší lukostřelec nějakou cenu?”

„Samozřejmě. Nejlepší lukostřelec dostane nové šaty.”

Po nocích Julie studovala knihu MacKenziů. Ke své hrůze zjistila, že záznamy nejsou vedeny chronologicky. Nepomohl jí ani seznam skotských slovíček, který jí vyhotovila Sarah. Ať se snažila sebevíce, nemohla přijít na metodu, jakou byla data zapisována.

Ve dne učila dívky, jak správně používat luk a šípy. S váhavou pomocí Thomase Julie pozměnila taneční sál na střelnici. Elegantní křesla a stolky vyměnili za slaměné strašáky. Děvčata cvičila pravidelně každý den, a tudíž bylo lepší, když se zdržovala v teplé místnosti.

Lottie a Agnes soutěžily, která z nich bude lepší. Sarah si vedla celkem dobře, ale nejlepší z nich byla Mary. Měla problémy se čtením knih, ale cíl neminula téměř nikdy. Vyhrála nové šaty a často dokonce nepřišla ani ke svačině, jak usilovně trénovala.

Julie doufala, že souboj vyhraje Agnes, a že ji tak nenásilně donutí, aby začala nosit šaty. Jelikož však stále vyhrávala Mary, musela dívce připomenout otcovo rozhodnutí. K všeobecnému překvapení však Agnes nic nenamítala a bez reptání si na sebe oblékla kanárkově žluté šaty, na které jí Julie nechala přišít drobná peříčka.

V pátek se začal projevovat důsledek celotýdenního cvičení. Mary trochu ztratila na váze a Agnes vyhrála svou bitvu proti všem. Když

jí Julie navrhla, že by dětské copánky vyměnily za žlutou stuhu, vděčně se na ni usmála. Sarah poskytla několik vlastních úvah, aniž

by se radila s knihou, a Lottie se držela na uzdě, takže věčné okřikování služebných konečně ustalo.

Pozdě večer se konečně ozvala strážná trouba, která ohlašovala návrat Jeho Milosti. Julie svolala dívky do vstupní haly a pyšně se postavila vedle nich.

Po týdnu v Pittově společnosti Lachlanovi nezbývalo nic jiného než

souhlasit s Thomasem. Pitt byl skutečně veselý a milý chlapík, který

chránil Julii jako vlastní bratr.

Kdykoliv si vzpomněl na svou malou Američanku, u srdce ucítil zvláštní teplo, ale i bolest. Vždy o ní bude jen snít.

„Ona není pro vás, MacKenzie,” tvrdil Pitt. „Julie je velice svědomitá a bezúhonná dáma. Když se rozhodla, že u Mabryových skončí, polovina Virginie ji chtěla přijmout.”

Lachlan přiložil do ohně. Proč se tedy rozhodla pro Skotsko?*

„Stěžujete si snad? Stačí jen říct. Sbalí se a už bude zpátky v Americe.”

Ta možnost se Lachlanovi vůbec nelíbila. „Julie nikam nepojede.

Ale ty prý odjíždíš. Kdy?”

Cogburn se zahleděl do praskajícího ohně. „V dubnu. Musím se zúčastnit tabákové aukce v Glasgow.”

Lachlan se usmál a přemítal, jestli se Julie bude chovat jinak, když

tady Cogburn nebude. Obrátí se pak k Lachlanovi? Doufal, že ano.

Vzrušuje ho pouhá představa jejího smyslného těla. Klidně se mu vysmívá do obličeje a on stejně vyhledává její společnost. Bože, ani mu nedovolila, aby potrestal Agnes. Vystrčila svou krásnou bradu a nazvala ho tvrdohlavým hlupákem. Žádná guvernantka si něco takového nikdy nedovolila. Ale žádná guvernantka se tak nestarala o jeho dcery jako ona. A kvůli tomu byl ochoten přehlédnout nějaké ty maličkosti. Dokonce se už ani nepídil po jejím skutečném motivu, proč přijela na Kinbairn.

Neměl Agnes naplácat, ale když si uvědomil, že viděla MacBridovu privátní část těla, Lachlan viděl rudě. Julie ho nejdříve usadila a pak u něj hledala útěchu. Prosila ho, aby dívku našel a přivedl zpátky.

Líbala ho s beznadějí a v zoufalství. Políbí ho někdy se skutečnou vášní?

Projeli vstupní bránou a celá skupina se zastavila na osvětleném nádvoří. Stráže je vítali a skandovali: „MacKenzie!” Všude kolem se hemžili sloužící a obyvatelé hradu. Mladý Rabby MacKenzie na ně mával ze svého místa na hradbách.

Nádvořím se linula vůně pečeného masa a čerstvého chleba. Zvuky a vůně domova ho naplňovaly štěstím a pocitem bezpečí.

Kdesi ze tmy se vynořil lan a vyskočil na kozlík. Vůz se nebezpečně naklonil na stranu. „Jen běžte, Vaše Milosti. Eben a vojáci mi pomůžou náklad vyložit.”

„Děkuji ti, Iane.” Lachlan seskočil z vozu a s úlevou si protáhl ztuhlé svaly na zádech a na ramenou.

„Napočítal jsem osm vozů,” volal lan. „Na Laxferryho ovce to je dost dobré.

„Jo, to máš pravdu. A co děvčata? Nezlobily, zatímco jsem byl pryč?”

lan se usmál. „Žádná další vylomenina. Ta Američanka je drží pěkně zkrátka. Je čím dál tím krásnější. Každý to říká. Chlapi se už

vsázejí jedna ku čtyřem, že ji nedostanete. Co vy na to?”

„To se ještě uvidí,” zamumlal Lachlan. Chtěl ji, ale vadilo mu, že to vědí všichni na hradě. Měl by ji nechat na pokoji. Když však uviděl okované dveře hradu, znovu se ho zmocnila touha a před očima mu vytanul obraz Julie Whiteové, která se nezaobírá jeho dětmi, ale utěšuje jeho vlastní tělesné potřeby.

Když vešel do vstupní haly, připadal si, jako by otevřel dveře do pohádky. Celým tělem se mu rozlil hřejivý pocit pýchy. Uprostřed foyer stála Julie. Měla na sobě nové zelené šaty. Po její levici stála Sarah v růžových a Mary v modrých šatech a po pravici Lottie v bílých šatech s červenými mašlemi a Agnes v kanárkově žlutých.

Vlasy měla rozčesané a stáhnuté mašlí stejné barvy. Vypadala úplně stejně jako její matka. Stejně tak Sarah a Mary. Lottie svou matku nikdy nepřipomínala, avšak až na královské manýry. Jedno však bylo jisté. Vypadaly prostě báječně!

„Vítejte doma, Vaše Milosti,” řekla Julie a v koutcích úst jí pohrával spokojený úsměv.

„Už jsme myslely, že se nikdy nevrátíš,” řekla Mary.

Lottie udělala krok kupředu. „Cozy říkala, že jsi spadl do močálu.”

„Tatínek nikdy nepadá, ty hloupá,” řekla Agnes.

„Jsme rády, že jsi doma,” dodala Sarah.

Cítil hluboké dojetí. „Já jsem také rád, že jsem doma,” řekl hrubým hlasem.

Klekl na kolena a roztáhl ruce. Jeho dcery se k němu rozběhly a vskočily mu do náruče. Lachlan je objal a po očku se podíval na Julii. Oči měla vlhké slzami, ale nevypadala smutně. Lachlana by zajímalo, co si teď myslí.

Nejraději by ji políbil. Měl sto chutí vzít ji do náruče a roztočit se s ní po pokoji. Chtěl sejí zeptat, jak přinutila Agnes nosit šaty. Chtěl jí říct, jak je rád, že je doma.

Lottie se odtáhla. „Smrdíš jako zmoklá ovce.”

„To máš pravdu, ale ty voníš jako lilie,” řekl. Dívky se postavily do řady a jedna po druhé se ukláněly.

„Já voním jako levandule, protože jsem mrštná a sladká,” řekla Mary.

Sarah se podívala na Julii a zašeptala: „Já voním po vřesu, protože jsem něžná a plachá.”

Agnes se hluboce uklonil. „A já voním kořením, protože jsem exotická.”

Přičichl si k ní a řekl: „Opravdu se to k tobě skvěle hodí. A mimochodem, v těch šatech vypadáš báječně.”

Snad poprvé v životě Agnes sklopila zrak. „Děkuji ti, tati.”

„Oblékla si je, protože slečna Whiteová řekla, že indiánské princezny taky nosí takové šaty a myjí se vonným mýdlem,” řekla Lottie.

Mary ji odstrčila. „Ale kdo by se teď staral o indiánské princezny?

Už zůstaneš doma, tati?”

„Chvíli ano, děvčata.”

„Naučila jsem se vyjmenovat všechny skotské krále,” chlubila se Lottie. „A taky jsem nad Mary vyhrála její červenou stuhu.”

Mary zvedla nos. „To byla Agnesina, a stejně se mi nelíbila. Byla plná vší.”

Lottie se vrhla na svou sestru. „Nenávidím tě. Kéž by na tebe naskákalo aspoň padesát vší.”

„Tak to by stačilo, Lottie a Mary,” řekla Julie. „Jestli ovšem chcete být zodpovědné za zítřejší písemnou prověrku vašich znalostí historie, jen klidně pokračujte.”

Děvčata okamžitě zavřela ústa.

Lachlan se přiblížil k Julii. Chytil ji za zápěstí a lehce ji políbil na hřbet ruky. „Mýdlo?”

Julie zatajila dech. „Ano. Mýdlo,” odpověděla.

Pod palcem cítil, jak jí zběsile bije tep. Ach, takže nebyla tak chladná, jak se dělala. Proč ho neustále odmítá, když po něm touží stejně jako on po ní?

„Slečna Whiteová nás naučila vyrábět voňavé mýdlo.”

„A taky jsme hlasovaly, tati,” ozval se Maryin hlas. „To je… Co je to, slečno Whiteová?”

Julie se vymanila z jeho sevření. „Demokracie, Mary.”

„Ano,” hlesla Sarah. „Přesně tak, jak o tom psali pan Locke a Monsieur Rousseau.”

Lachlan si stoupl těsně k Julii. Jeho zrak klesl k hlubokému výstřihu vlněných šatů a omámeně sledoval, jak se Juliina hruď zvedá a zase klesá. Celé její tělo žadonilo o pohlazení. Toužilo po dlouhých nocích naplněných vzdechy a tichými slovy lásky.

„Tati,” řekla Mary a odstrčila ho od Julie, „proč na ni tak zíráš?”

„Na žádnou guvernantku ses takhle nikdy nedíval.”

„Vsadím se, že ji teď půjde vyhubovat.”

„Ona je jediná guvernantka, kterou ještě nevyhubo-val,” upozornila Mary.

Lottie překřížila ruce na prsou a řekla: „Zato slečnu Witherspoonovou huboval velmi často.”

Lachlan se vzpamatoval. Za dva měsíce se slečnou Whiteovou se jeho děvčata naučila více než za celou dobu s ostatními.

„Poděkovaly jste slečně Whiteové, že vás naučila vyrábět mýdlo?”

„Ano,” řekla Mary. „Naplnila jsem jí lampu.”

„Zašila jsem jí lem nových šatů,” chlubila se Lottie.

„A já jsem jí vyleštila boty,” přidala se Agnes.

„A já ji učím skotská slovíčka,” řekla Sarah. „Ale nejsem moc dobrý

učitel.”

„To není pravda, Sarah,” řekla Julie. „To jenom já se neučím tak rychle jako ty. A teď, děvčata, je čas jít do postele. Rozlučte se s otcem a už ať jste ve svých ložnicích.”

Mary se přiblížila k otci. „Tati, že můžeme ještě zůstat,” řekla prosebným hláskem. „Tolik jsi nám chyběl.”

„Celý den jsme na tebe čekaly,” žadonila Agnes.

„Tolik ti toho musíme říct,” vysvětlovala Lottie.

Býval pryč tak často. A pokaždé, když se vrátil, některá z jeho dcer ztratila zub nebo kousek povyrostla.

„Sarah ti dokonce naplnila dýmku. Copak ji nechceš zkusit?”

mámila ho Mary.

„Agnes ji kouřila a pak z toho zvracela,” řekla Lottie.

„Z dýmky mi ještě nikdy špatně nebylo,” rozčilila se Agnes.

„Ale bylo.”

„Ne, nebylo.”

Podíval se na Julii. Byla plná mateřské trpělivosti. Možná to je tím, že si na to jejich dohadování už zvykla. Ale co si teď myslí?

„Už jsou unavené, Vaše Milosti. Musí jít do postele.”

Mary ho zatahala za rukáv. „Může ti Sarah zapálit dýmku?”

Nemohl je zradit. „Ano, Mary.”

Lottie, Agnes a Sarah se šťastně usmály.

Mary se obrátila na Julii. „Tak to vidíte, slečno Whiteová. Říkala jsem vám, že nás nechá vzhůru.”

„Sire, už více jak hodinu měly být ve svých postelích.”

„Ale zítra je přece sobota,” namítla Mary. „Můžeme to dospat. Že mám pravdu, tati?”

„Prosím, tati,” žadonila Lottie.

„Tak dobře, koťata.”

„V tom případě se s vámi musím rozloučit,” řekla Julie. „Věřím, že je v pořádku uložíte ke spánku.”

Díval se za ní, jak důstojně stoupá po schodišti a zvažoval, jestli ji snad neurazil. Možná chtěla, aby ji přemlouval, ať zůstane s nimi.

Už, už na ni chtěl zavolat, aby se k nim přidala, ale nakonec si to rozmyslel. Až nezdravě často uvažuje o Julii Whiteové jako o členu své rodiny.

Bude lepší, když se od ní bude držet co nejdál. Tuhle guvernantku rozhodně nechce ztratit. Bude si jí vážit a důvěřovat jí. A nějaké myšlenky na svádění ho už nesmí ani napadnout.

O hodinu později, když se svými děvčaty seděl v knihovně, se už

necítil tak velkodušný. Mary a Lottie se neustále dohadovaly, ať už

která z nich umí lépe číst, nebo která rychleji běhá. Sarah usínala v křesle a Agnes měla špatnou náladu, poněvadž se jí nepodařilo zapálit dýmku. Začala ho bolet hlava. Měl trvat na tom, aby s nimi Julie zůstala. Bože, proč jí jenom dovolil odejít?

Když už se bolest hlavy stala nesnesitelnou, konečně vyhnal dívky do postele.

Unavený se ploužil do svého pokoje. Na chvíli se zastavil před dveřmi do Galliiny ložnice. Štěrbinou zpod dveří proudilo na chodbu matné světlo. Od Lottie se dozvěděl, že Gallie se ještě nevrátila. Takže v ložnici je tedy Julie. Ale proč?

Zaklepal.

„Kdo je?”

Přece moc dobře věděla, že je to on. Lachlana to rozzlobilo. „Tvůj pán.”

„Už odpočívám, Vaše Milosti,” řekla hlasem chladnějším než

severní vítr vanoucí z hor.

Zlobila se. Ale co jí udělal? Jestli to nechá až na zítřek, bude to ještě horší.

Zkusil otevřít dveře, ale byly zamčené. „Pusť mě dovnitř.”

Trvalo jí to tak dlouho, než odemkla, že už si začínal myslet, že ho prostě ignoruje. Otevřel dveře a vešel dovnitř.

Převlékla se do noční košile a rozpletla si vlasy. Přes ramena měla přehozený dlouhý šál. Kadeře vlasů jí spadaly po zádech a on dostal nutkavou chuť dotknout se jich. Pak si však uvědomil, že svádění na Julii neplatí. Alespoň ne dnešní noc.

„Chtěl bych si s tebou promluvit.”

Otočila se k němu zády a postavila se k psacímu stolu. „Je to rozkaz?”

„Ano, a obrať se.”

Otočila se a zůstala stát s vysoce zdviženou hlavou. „Nezvala jsem vás.”

Guvernantky ho vždy zvaly do své postele. Ale žádná z nich nebyla jako Julie. „Nevypadáš, jako bys už chtěla spát.”

Vyplašeně se na něho podívala. „Co tím myslíte?”

„Vypadáš, jako bys mě chtěla zatratit až do Aberdeenu. Ale proč, Julie?”

Její oči barvy zralé whisky sršely hněvem. „Trvám na tom,” řekla tichým hlasem, „abyste mě oslovoval slečno Whiteová.”

Slečno Whiteová? Ale on ji chtěl oslovovat miláčku. Chtěl jí šeptat sladká slůvka lásky. Proč se na něho tak zlobí? Svatá Ninian, vždyť

on ji chtěl držet za ruku.

„Můžeš si na tom trvat, dokud se tento hrad nezmění v hromadu kamení, Julie.”

Julie vzala ze stolu list papíru a začala ho rolovat do úzké trubičky.

„Až se tento hrad změní na hromadu kamení, to už tady dávno nebudu.”

Lachlan cítil, jak ho píchlo u srdce. „Já také ne. Ty odjíždíš?” Tahle možnost se mu vůbec nelíbila. Podíval se jí do tváře. Ona snad plakala. Ach, bože! Ublížil jí.

„Ne, Vaše Milosti. Neodjíždím.”

Asi psala svému dřívějšímu zaměstnavateli. Zmínila se snad, že se chce vrátit do Virginie? Aby se ujistil, Lachlan jí vytrhl papír z ruky.

„Na to nemáte právo. To jsou mé osobní poznámky.”

Na jednom listu byl seznam měst v Ross a na druhém běžná slovesa.

Ulehčené si oddechl. „Omlouvám se. A děkuji, že plníš svůj slib a učíš se skotsky.”

Vzala si zpátky papíry a položila je na stůl. „Přijímám vaši omluvu.

A teď, jestli mě omluvíte…”

„Vzala sis dnes nové šaty. Moc ti to slušelo.”

Mlčky ho pozorovala. Lachlan si uvědomil, že to jí klidně mohl říct, že má na tváři čmouhu. Mělo by to asi podobný účinek.

„Slyšela jsi mě?”

Významně se podívala ke dveřím.

„Co se děje?” zeptal se.

„Nic.”

Moc dobře věděl, že to není pravda. Natolik se v ženách vyznal.

„Zůstanu tady, dokud mi to neřekneš.”

Julie se na něho rozzlobeně podívala a namířila si to ke dveřím.

„Klidně si tady zůstaňte. Ale já jdu pryč.”

Rychle jí vstoupil do cesty a chytil ji za rameno. „Prosím, neodcházej,” řekl tichým hlasem. „Co jsem ti udělal?”

Upřeně hleděla na jeho amulet na krku.

„Opravdu bych rád věděl, co tě tak rozzlobilo? Ublížil jsem ti snad?

Jestli ano, tak jsem to udělal nevědomky a omlouvám se.”

„Zranil jste…” Zhluboka se nadechla a zavřela oči. Světlo z krbu ozářilo její vlhké řasy a Lachlan dostal neodolatelnou chuť se jich dotknout. Chtěl ji obejmout v náručí, odnést ji do své postele a vášnivě ji pomilovat.

„Nechtěl jsem ti ublížit.”

„Nezranil jste mé city,” řekla.

„Tak co jsem tedy udělal?”

Otevřela oči. „Podkopal jste mou autoritu.”

Nemohla ho překvapit více, ani kdyby mu řekla, že má dvě hlavy.

„Tvou autoritu?”

Do tváří se jí nahrnula krev a z očí jí sršely blesky. „Řekla jsem, že půjdou do postele. A vy jste mě zcela ignoroval a nechal jste se přemluvit malou Mary.”

„Ale jsou to přece moje děti,” bránil se. Jízlivě se usmála. „To tedy máte pravdu.” „Co tím chceš říct?”

„To znamená,” řekla skrze bílé perličky zaťatých zubů, „Vaše Omezenosti, že jsem celý týden tvrdě pracovala, abych je naučila poslušnosti, a vy jste to všechno během jediného okamžiku poslal k Hadesovi.”

„Co mi to tady zatraceně vykládáš?”

„Kromě Sarah, mohl byste říct, že některé z vašich dětí je dobře vychované?”

Připadal si jako chlapec, kterého načapali, když si půjčil meč svého otce. „Ne.”

„Mohl byste snad říct, že jsou slušné?”

„Příležitostně.”

„Čekala jsem už dost dlouho, abych vám konečně řekla pravdu. Až

na Sarah jsou vaše dcery sprosté, drzé, nevychované a nevzdělané.

Lottie dokonce nezná ani jméno skotského krále. Tak si myslím, že možná ani žádného nemáte.”

„Skotsko má svého krále. Jmenuje se George a je to stejně tak i tvůj král.”

Julie si ho změřila rozzlobeným pohledem. „Vy mě nikdy nebudete respektovat. Koneckonců jsem jenom žena a vy se přece svým postojem k ženám vůbec netajíte. Kdybych byla učitel, choval byste se úplně jinak.”

Lachlan se musel pousmát. „To máš pravdu, Julie.”

„Nemyslete si, že mě můžete okouzlit tím svým úsměvem.”

„Opravdu má můj úsměv takový vliv?” „A ven!”

„Mírni se, Julie.”

„Mírni se?” řekla, z očí jí sršely blesky. „Nechtěl jste snad říct klekni přede mnou na kolena?” Postavila se na špičky. „Měl byste vědět, Vaše Milosti, že já nepatřím mezi ženy, které se před vámi neustále uculují a nakrucují a podporují tak vaši vévodskou pýchu.”

„Ženy, které se přede mnou jenom nakrucují, jsou k smíchu.”

Julie začala rozčileně přecházet po pokoji. Lachlan měl dojem, jako by ho ani nevnímala.

„Myslím si o tobě, že jsi velmi chytrá a krásná.”

Julie se podívala ke stropu. Jich, prosím vás. Nechte si své poklony pro Cozy.”

Přece moc dobře věděl, že tohle na Julii Whiteovou neplatí. Tak co tedy? Už si opravdu nevěděl rady, ale měl takový nejistý dojem, že jestli tento problém nevyřeší, Julie zcela jistě odejde a on ji už nikdy neuvidí. To nesmí připustit. „Co vlastně chceš?” zeptal se jí.

Povzdechla si. „Zaměstnal jste mě, abych vychovala vaše děti. Což

je úkol opravdu pro svatého.” Stoupla si ke stolu a začala na něm urovnávat listy papíru. „Chci, abyste zítra ráno před děvčaty přiznal, že vaše rozhodnutí bylo chybné.” Nepřestávala přerovnávat papíry.

„Jestli se vám cokoliv na mě nebude líbit, projednáte to se mnou… v soukromí.” Obrátila se k němu a s ukazováčkem namířeným jeho směrem pokračovala: „A už nikdy nechci slyšet, že byste mě snad někdy mohl vyhubovat.”

Co to má znamenat? Ona mu snad chce rozkazovat, co má a nemá říkat? V jistém slova smyslu se mu líbilo, když se zlobila, ale ty její výčitky ho popuzovaly. Mýlil se, když si myslel, že ji může ovládnout. Jeho city k Julii Whiteové se neustále prohlubovaly a teď měl dojem, že se v nich utopí.

Julie si ho přísně prohlížela. „Vím, že respekt si nelze vynutit, musím si ho získat. Musím vás však důrazně požádat, abyste měl na paměti mé postavení.”

Lachlan se snažil najít vhodnou odpověď, která by ji uklidnila a zároveň mu vrátila kontrolu nad jejich poněkud kuriózním rozhovorem. Žádná ho však nenapadala. Julie byla tak jiná.

Nepodobala se žádné z žen, které znal. „Nu? Co mi na to řeknete?”

Lachlan se vzpamatoval. „Uznávám, že jsem udělal chybu, a přistupuji na tvé požadavky.”

Očekával, že bude mít škodolibou radost. Když však jen mlčky přikývla, Lachlan se znovu přesvědčil, jak je jiná než ostatní a jak hodně toho o ní ještě neví.

„Také bych byla ráda, kdybych jednou za čas měla trochu volna.”

Její přísný pohled ho znervózňoval. „Kolik?”

„Sobotu odpoledne a neděli.”

„Takhle ses dohodla i s Mabryovými?”

Podívala se mu přímo do očí a snad poprvé od té doby, co vstoupil do pokoje, měl pocit, že se na něho skutečně dívá. „Ano.”

„A co budeš dělat?” zeptal se tichým hlasem.

„Nevím.” Pokrčila rameny. „Navštívím Floru MacKen-ziovou.

Půjdu rybařit. Samozřejmě až roztaje sníh.”

Její požadavky byly vcelku oprávněné. Nikdo na hradě přece nepracuje sedm dní v týdnu tak jako ona. „Souhlasím. Ale musíš za sebe určit náhradu. A když budu mimo domov, očekávám, že i ve svém volném čase budeš za děti zodpovídat.”

Usmála se. Galliin chladný pokoj se rozzářil. „Samozřejmě, Vaše Milosti. A kdy míníte odjet? Už brzy?”

„Pravděpodobně.” Nejraději by ji však vzal s sebou. Řekl by jí, aby sbalila i děvčata a mohli by cestovat jako rodina.

„Je to všechno?” zeptal se.

Zamračila se. Lachlan pochopil, že mu chce ještě něco říct, ale že neví jak. „Tak jen mi to řekni, Julie.” „Slečno Whiteová,” opravila ho. „Na co myslíš, Julie?”

„Nejsem sice odborník,” začala váhavě, „ale myslím si, že Mary potřebuje brýle. Možná že i její matka je nosila?”

Když si před sebou vybavil obraz Maryiny matky, viděl záplavu rudých vlasů, plné rty, hrdelní smích a vnadné tělo. O nic jiného se u žen nestaral.

„Vaše Milosti?”

„Ne, nevzpomínám si.”

„Prosím, zkuste to. Jestli rodiče nosí brýle, s velkou pravděpodobností je budou nosit i jejich děti.” „Jak to všechno víš?”

„Sir Axel nosil brýle a dvě z jeho tří dětí rovněž.”

Ne, pomyslel si. Ne Mary. Nechce číst jen proto, že Sarah je lepší.

„O čem přemýšlíte, Vaše Milosti?”

„Mary ve skutečnosti není tak pomalá.”

Julie zalapala po dechu. „Samozřejmě že není pomalá. Je bystrá a umí logicky uvažovat. Jen prostě špatně vidí. Proto má problémy s vyšíváním i se čtením. Učila jsem dívky lukostřelbě a Mary jez nich nejlepší.”

Vévoda se na ni vděčně podíval. „Koupíme jí brýle. A kdyby to nepomohlo, na jaře s ní zajedeme do Inverness.”

„Tam snad žije její matka?”

Znal člověka, který by za tuto odpověď zaplatil celé jmění.

„Inverness je velké město. Určitě tam budou mít obchod, který se specializuje jen na brýle.”

„Jestli se nechcete setkat s Maryinou matkou, můžete mi dát její adresu a já si s ní promluvím. Ženy bývají marnotratné a s takovými věcmi mají často problémy. Až se Mary dozví, že má nosit brýle, určitě se jí to nebude líbit. Ale kdyby zjistila, že její matka…”

„Mary svou matku nikdy nepozná. Ani ty ne.”

Afektovaně odložila hromádku papírů na stůl vedle klíčů. „Jak si přejete, Vaše Milosti.”

„Já si přeji, jak jistě moc dobře víš, vyhnout se hovorům o matkám svých dcer.”

Julie jen pokrčila rameny. „Zapomněla jsem. Pak bych vám ráda popřála dobrou noc, Vaše Milosti.” Vzala klíč a odemkla dveře do chodby. „Jistě se už nemůžete dočkat, až budete v posteli.”

„Je to snad pozvání?” Natáhl k ní ruku.

Podívala se na nataženou dlaň a pak se mu odhodlaně zahleděla do očí. „Samozřejmě že ne.”

„Ale mé dveře jsou zamčeny. Potřebuji klíč.”

„Ach, ano. Tady.” A podala mu svazek klíčů.

Vypadala tak vážně. Chtěl vidět její úsměv, slyšet její šťastný

smích. Přešel ke dveřím do své ložnice a odemkl je.

„Vaše Milosti,” řekla tichým hlasem. „Je tady ještě něco.”

Otočil se a s rukou na klice čekal.

Ztěžka polkla. „Prosím, už mě nikdy nelíbejte ani mě nezkoušejte

svádět. Já nejsem…,” na chvíli se odmlčela, „nejsem taková žena, jakou vy hledáte.”

„To je hloupost, Julie Whiteová. Ale jestli na tom trváš, dnes večer tě nepolíbím.” Měl s Julií vážné úmysly. Dokonce chtěl změnit i její jméno. Bude se jmenovat MacKenziová. A dá mu kupu zdravých synů.

Se zrakem upřeným na jeho ústa se zeptala: „Můžete mi vrátit ty klíče?”

Oddělil jeden klíč a vložil jí ho do dlaně. „To je jediný klíč, který

potřebuješ, Julie.”

Zoufale sledovala jeho ruku, která vložila ostatní klíče do kapsy u kalhot.

„Dobrou noc, Julie. A zavři pusu.”

Mary seděla na patách a z očí si odfukovala pramen neposedných vlasů. „Nevím, proč musím drhnout podlahu?” reptala a kroutila hadr plný mydlinkové vody. „To přece Lottie byla dnes ráno drzá.”

Lottie oběma rukama držela proutěné koště a tančila s ním menuet.

„Ale ty ses přela se slečnou Whiteovou.”

„Jo, Lottie má pravdu,” hartusila Agnes. „To je všechno tvoje chyba, Mary.”

Mary vztekle odhodila hadr. „A kdo chtěl tatínkovi zapálit dýmku?”

„Haud yer wheesht,” řekla Sarah. „Můžeme za to všechny. Protože jsme neposlechly slečnu Whiteovou, musíme jí teď uklidit pokoj.”

„Ale já nesnáším práci pro služebnictvo,” řekla Lottie.

Julie si na hadřík nabrala včelí vosk a začala ho nanášet na vyřezávané čelo postele. „Pevně věřím, že jste se všechny ochotně nabídly,” řekla jen tak mimochodem.

„Já jsem se nenabídla,” přiznala se Mary. „Tatínek říkal, že jestli vám nepomůžu, vezme mi mého poníka. Prostě nechápu, proč jste nemohla zůstat v Galliině ložnici?”

To bylo jednoduché. Jelikož Julie neměla klíče od věže, její pobyt v Galliině ložnici už neměl žádný smysl. Neuměla sice rozluštit skotská slova v knize MacKenziů, ale na to, aby si přečetla vzkaz v očích svého zaměstnavatele, nepotřebovala žádný cizí jazyk. Chtěl ji. A co bylo nejhorší, ona chtěla jeho.

„Copak se vám v Galliině pokoji nelíbilo?” zeptala se Sarah.

„Ale ano. Je to pěkný pokoj,” lhala Julie.

„Už jsem z té dřiny dočista unavená,” řekla Mary. „A jen tak mimochodem, dneska je přece sobota. A v sobotu si vždycky celý

den hrajeme.”

„To můžete. Později.”

„Sloužící by to už mohli dodělat,” navrhla Lottie.

„Jak bys chtěla svým služebným dát přesné pokyny, když sama nevíš, jak se to dělá?” zeptala se Julie.

„Já se to chci naučit,” řekla Sarah.

Mary se nasupila. „Kdybys neutekla s těmi kupci, nemuseli jsme si teď sedřít prsty až do krve.” Hlavou kývla k Agnes. „Je to tvoje chyba.”

„To je zatracená lež, hrůzostrašná Mary.”

„Neříkej mi tak, ty…” Zlostně odhodila hadr do kbelíku. Na kamennou podlahu dopadly šplíchance vody.

„To by už stačilo,” řekla Julie. „Čím dříve vy dvě skončíte s dohadováním a začnete s uklízením, tím dříve budete hotovy.”

„Tak už toho nechejte,” prosila Sarah. „Koželuh říkal, že má štěňátka. Odpoledne si s nimi můžeme hrát.”

Mary vytáhla hadr a plácla s ním na kamennou podlahu.

Lottie se opřela o koště. „Koželuh žádná štěňátka nemá, slečno krátké kalhoty. To jeho fena je má.”

Sarah se oči zalily slzami. „Proč musíš být tak zlá, Lottie MacKenziová.”

Julie si zklamaně povzdechla. Dokonce i její nejlepší metody občas zklamaly. Ale jestli se děvčata nenaučí poklízet, budou pak celý

život odkázány jen na služebnictvo. A to nemusí být vždy pracovité a poctivé. A jestli se nenaučí vážit si jedna druhé, později toho mohou litovat. „Tak to by už stačilo. Zavřete pusy a pusťte se do práce.”

Jakmile budou hotovy, Julie si konečně může užít své první volné odpoledne. Potřebovala na chvíli ven z hradu. Musí si uspořádat myšlenky a znovu získat kontrolu nad svými city. Vždyť místo toho, aby se snažila objevit něco o své sestře, se stará o čtyři nevychované děti a klidně se zamiluje do jejich otce.

Sarah urovnala poslední šaty a pak se sklopenou hlavou přistoupila k Julii. „To jsem udělala pro vás, slečno Whiteová.” V dlani držela saténový váček. Tak hezky a čistě uměla šít jen ona. „To je šeřík.

Jestli chcete, dám ho mezi vaše šaty.”

Julii se oči zalily slzami. Vzala si drobný váček a přičichla. „Děkuji ti, Sarah. Přesně tuhle vůni bych si vybrala.”

„Také chci takový,” řekla Mary.

„Sarah ti určitě ukáže, jak se to dělá.”

„Ha!” vykřikla Lottie. „Mary při šití vždy přivírá oči, takže na jehlu ani nevidí.”

„To není pravda,” bránila se Mary. „Vidím jehlu kdykoliv se mi zlíbí.”

„Až budeš mít brýle, Mary, uvidíš i ten nejdrobnější steh,” řekla Julie.

„Opravdu?”

„Můžu přinést vaše věci z Galliina pokoje, slečno Whiteová?”

zeptala se Sarah. „Jinak už je všechno hotové.” „Děkuji, raději ne…”

„Já je donesu,” Lottie odhodila smeták a pelášila ke dveřím. „Stejně musím jít na záchod.”

„Vůbec se ti nechce čurat,” řekla Agnes. „Chceš se podívat, kdo přijel na návštěvu.”

Lottie se provokativně usmála. „To ani nemusím. Já totiž vím, kdo to je.”

„Kdo?” chtěla vědět Mary.

„Jmenuje se Magnus LaMont a je to posel od vévody z Argyllu.”

„A ten druhý?” zeptala se Agnes.

„Vsadím se o dva šípy, že toho druhého nezná,” řekla Mary.

Lottie si pohrávala se skleněným knoflíkem na svých šatech. „Ale znám.” „Neznáš.”

„Znám.” Podívala se na své sestry. „Je to vévodův sluha, vy skopové hlavy.”

„Ty jsi skopová hlava,” vztekala se Mary.

Sarah vypadala, že ji jejich dohadování nezajímá. „Jsem ráda, že budete zase spát blízko nás, slečno Whiteová,” řekla.

^Já ne,” vyhrkla Mary. „Zase budeme muset spát dohromady se zavšivenou Agnes.”

Agnes zaťala pěsti. „Já už žádné vši nemám. Zeptej se slečny Whiteové.” Prosebně se podívala na Julii. „Řekněte jí to, prosím.”

„Agnes má pravdu, Mary. A zato, jak jsi hubatá, ti na týden vezmu tvůj luk a šípy.”

„Slečno Whiteová?” ozvalo se ode dveří. „Vaše Milost by s vámi ráda mluvila,” řekl Thomas s kamennou tváří.

Julie se zachvěla. Stalo se snad něco? Zjistil, proč přijela na hrad?

Ne, to není možné.

„Děkuji vám, Thomasi. Za chvíli přijdu.”

Otočila se k dívkám. „Vedly jste si velmi dobře. A teď si můžete jít s hrát se štěňaty.”

Mary odhodila hadr. „A co bude s Lottie?”

„Jen se o ni neboj. Však ona si nás najde,” řekla Agnes.

Děvčata se rozesmála a rozběhla se ke dveřím.

„Klidně můžete odejít, jestli chcete, dámy,” zavolala za nimi Julie.

Dívky se zastavily. Agnes se hluboko uklonila a hlasem, který

připomínal jejího otce, řekla: „Až po vás, má drahá lady Addingtonová. A dávejte pozor, kam dáváte své krásné nožky.”

Mary si přitiskla jednu ruku k hrdlu a vysokým hlasem odpověděla:

„Ach, Vaše Milosti, jste ten nejodvážněj-ší a nejušlechtilejší ze všech mužů.”

Sarah vyprskla smíchy.

Julie se zarazila. Kdo je lady Addingtonová?

Pak si vynadala do žárlivých bláznů a raději si šla umýt ruce, aby se mohla setkat s vévodou z Ross.

Julie stála ve dveřích zimní zahrady. Velikými okny dovnitř

proudily zlatavé paprsky slunce a celá místnost byla naplněna omamnou vůní rozmanitých květů. Kde je návštěva?

U okna stál jen vévoda. Ruce měl založené na prsou a zezadu jeho ramena vypadala stejně široká jako MacKenziová kováře. Měl na sobě nařasenou košili z hedvábí barvy zralých brusinek. Skvěle se hodila k hnědým kalhotám a k černým vysokým botám.

Z pootevřeného okna zavál čerstvý vítr a rozcuchal mu vlasy. Julie dostala neovladatelnou chuť dotknout se jich.

„Vaše Milosti?”

Obrátil se a usmál se na ni tak mile, až to Julii bodlo u srdce. „Ach, Julie, pojď dál.”

Určitě se něco stalo. „Přinesl vám pan LaMont dobré zprávy?”

zeptala se a doufala, že její hlas neprozradí obdiv, jenž cítí k tomuto okouzlujícímu sukničkáři z Vysočiny.

„Ano, řekl bych víc než dobré.” Pak se zamračil. „Ale odkud znáš

jeho jméno?”

„Lottie.”

„Aha.” V očích mu tančily pobavené jiskřičky. „Má stále slídící dcera.”

Julie se také usmála. „Myslím, že už se trochu polepšila, Vaše Milosti.”

„Uklidily ti pokoj?”

„Ano. A teď si šly hrát se štěňaty.”

Zhoupl se na patách. „Výborně.”

„Řekněte mi, co se stalo, že jste v tak dobré náladě? Má to co dělat s ním?” A ukázala na portrét, jež stál na stojanu vedle vévody.

„Všechno má co do činění právě s ním. A se všemi mými předky.

Kdyby byli naživu, teď by jistě pozvedli korbele k přípitku.”

Podívala se na stůl, kde ležela spousta použitého nádobí. „Co se tedy stalo?”

Vítězoslavně se na ni podíval. „Král mě jmenoval vrchním správcem jižní Ross.”

„Šerif byl sesazen?”

„Ne, ale jeho tchán, hrabě z Tain, zemřel.”

„To je mi líto.”

„Skoro jsem ho ani neznal.”

„Teď budete hrabětem?”

„Ne, poněvadž jsem už vévoda. Neměl žádné syny a já jsem jeho nástupcem.”

„Co se stane s jižní Ross?”

„Bude prosperovat tak, jak tomu bylo před příchodem Nevilla Smithsona.”

„Gratuluji vám, Vaše Milosti.”

Chytil ji za ramena a přitiskl si ji k sobě. „Chápeš vůbec, co to znamená, Julie? Fergus MacKenzie a jeho rodina se mohou vrátit do Nigg. Už je odtud nemůže nikdo vyhnat.” Zavřel oči a zhluboka se nadechl. „Vysočina bude znovu vzkvétat.”

Julie se zmocnilo vzrušení a položila ruce na vévodovu hruď. Pod dlaněmi cítila divoký tlukot jeho srdce. Když stála tak blízko u něho, cítila se v bezpečí.

Podíval se na její ruce. Pak zvedl zrak a podíval sejí do očí. Intenzita jeho pohledu ji spalovala. „Svatá Ninian, na tenhle den nikdy nezapomenu.”

Náhle se celý pokoj roztočil. Julie se přitiskla k jeho hrudi a pevně se držela hedvábné košile. Z jeho těla proudila taková radost, že se musela začít smát spolu s ním.

Pokoj se zastavil, ale Julie stále cítila, jak sejí točí hlava. Vnímala jeho ruce, které jí klouzaly po zádech, cítila jeho horký dech.

„Sliboval jsem si, že už to nikdy neudělám,” zašeptal.

„cor

„Nikdy tě neobejmu, nebudu se tě dotýkat, nebudu tě milovat.”

Julii se sevřelo srdce. Milovat? To slovo pro něj neznamenalo nic jiného než tělesný chtíč. A jako manželku by si vybral šlechtičnu z vysokých kruhů. Čeká snad už na něho v jižní Ross?

„Ach, Julie,” vydechl. „Tohle jsem vždycky chtěl, ale teď nevím, jestli to dokážu.”

Zranitelnost v jeho hlase ji dojala. „Proč o sobě pochybujete?”

Pevněji stiskl. „Na jižní Ross mám velice smutné vzpomínky. Co když jsem ještě nezapomněl a neodpustil?” Hlas se mu zlomil a na chvíli se odmlčel. „Bojím se.”

On? A bát se? „Jste čestný a soucitný muž, Lachlane MacKenzie.

Kdo jiný by vedle sebe snesl takového chlapa, jako je Eben MacBride? Vaši lidé si vás váží a hledají u vás podporu a ochranu.”

„Děkuji ti. Nevím, co bych si bez tebe počal.”

Jeho dech voněl po whisky, a když se svými rty dotkl Juliiných, její city vzplály divokým plamenem. Líbal ji s takovou upřímností a vášní. Julie cítila, jak ji doslova pohlcuje a zbavuje posledního kousku zdravého rozumu. Její vůle už nepatřila jí. Vzala jeho tvář do svých dlaní a pak mu zabořila prsty do hebké záplavy hustých vlasů. Jeho jazyk se dotkl jejích rtů, lehkým tlakem je rozevřel a právě v tom okamžiku, když vklouzl dovnitř, přejel bříškem palce přes ztuhlý vrcholek plných ňader.

Julie se celá zachvěla. Projela jí horká vlna touhy. V tu chvíli patřila jen a jen jemu. Celý svět se rozplynul a zůstal tu jen on, jeho rty a jeho ruce.

„Ano, děvče,” zašeptal jí do pootevřených úst. „Právě tohle potřebuji. Ukaž mi, že nejsem sám jen se svou touhou. Ukaž mi, že i ty potřebuješ mě. Miluj mě, Julie.”

Milovala. Milovala ho tak silně, že to až bolelo. Chtěla splynout s jeho tělem, vniknout do jeho duše, spojit se s ním na věky věků.

Toužila po jeho polibcích, po jeho dráždivých dotecích. Chtěla cítit bezpečí, které jí dával a které celý život hledala. Chtěla si jeho obraz zapsat hluboko do svého srdce.

Brzy odjede. Už ho nikdy neuvidí ani neuslyší jeho zpěvavý hlas.

Je na tom snad něco špatného, že chce aspoň vzpomínky, které ji zahřejí v chladných a osamělých nocích?

Dlaněmi přejížděla po pevných svalech na širokých zádech, po silných ramenech a mohutné hrudi. Dokonce i se zavřenýma očima viděla jantarový kámen amuletu, který se utápí v hedvábných chloupcích na jeho hrudi.

Zapamatuje si každou chvíli strávenou v Lachlanově náručí. Bude vzpomínat na každičký den, jenž strávila v jeho blízkosti. Zatímco ostatní sloužící u Mabryů v podvečer budou sedávat na krytých zápražích a hledat útěchu a rozkoš v milostném objetí, ona bude mít své vlastní vzpomínky, a s těmi bude žít až do smrti.

Náhle ji od sebe odstrčil. „Nemůžu tě líbat. Jsi příliš šlechetná a jsi dobrá guvernantka.”

Ještě stále omámená na něho nechápavě zamrkala. „Vždycky jste se líbal s guvernantkami.” „Ale ty jsi jiná.”

On si jednou vezme urozenou lady, která mu dá syny. Ale kdo se bude starat o Mary, Sarah, Agnes a Lottie? Nikdo. A co když je macecha bude týrat a ubližovat jim.

Ta představa Julii svírala srdce. Přitiskla se k vévodovi z Ross a řekla: „Slibte mi, že se vždycky postaráte o děvčata. Slibte mi, že si vezmete ženu, která je bude milovat.”

Něha změnila jeho oči v nekonečné mořské hlubiny. „Ano, to ti slibuji.”

Pak ho znovu začala líbat, hladit ho a v duchu si přála, aby tou ženou byla právě ona. „Řekni mi, ať přestanu, sladká Julie. Tohle není vhodné místo ani čas. Ale já tě tolik potřebuji.”

V jeho knize určitě není Lillianino jméno. Nemůže tam být. On není otcem Lillianina dítěte. Podobné jméno viděla na soudku ginu z Glasgow. Pojede tam a najde jiné skotské dítě. Dívku, která se bude podobat Lillian a odveze ji domů do Virginie.

„Neopouštěj mě, Julie.” Vášnivě ji sevřel. „Chci ti rozpustit vlasy a obtočit si je kolem sebe. Chci se s tebou milovat.”

Srdce se jí sevřelo láskou. Podívala se do jeho touhou potemnělých očí a málem se v nich utopila. Musí být blázen, když mu dovolí, aby ji líbal, a ještě ho povzbuzuje. Ale nemohla jinak. Milovala ho víc než svůj život.

„Tati!”

Lachlan uviděl Lottie, jak se řítí přímo do místnosti. Ztuhl.

„Okamžitě se zastav, mladá lady,” řekl. „Běž zpátky, zavři dveře a zaklepej.”

„Ale, tati…”

„Jdi! Hned!”

Třískla dveřmi a za malou chvíli zaklepala.

„Vstupte.”

Podíval se dolů na Julii a očekával, že v jejích očích uvidí vášeň, ale ta se už změnila na pocit studu.

Doufal, že tak zachrání Juliinu pýchu a zastaví upovídaný jazyk své dcery, odstoupil dál a řekl: „Nemusíš mi děkovat, Julie. Jsem rád, že jsem tě mohl zbavit toho smítka v oku.”

Julie před ním stála se skloněnou hlavou.

„A teď se vraťme k našemu rozhovoru,” řekl. „Řekni služce, aby tady uklidila, a běž sbalit děvčata. Pojedeme do jižní Ross.”

„Hurá!” zvolala Lottie. „Počkej, až to řeknu kuchařce.”

Lachlan se naklonil k Julii a zašeptal. „V noci budeme pokračovat.”

„Co jsi říkal tati?”

„Mluvil jsem se slečnou Whiteovou.” Julie cítila, jak celá zrudla.

„Kdy odjíždíme, Vaše Milosti?” „Zítra.”

„Tak brzy? To nemůžu stihnout.” „Ale samozřejmě že můžeš.

Věřím v tvé schopnosti, Julie.”

V očích se jí mihl podivný stín. „Kde je Gallie?”

„Zapisuje dnešní události do knihy.”

„Pojede s námi? Mám sbalit i její věci?”

„Ne. Gallie zůstává doma. Ale Thomas odjíždí ještě dnes v noci.

Musí připravit hrad Rosshaven na náš příjezd.”

„Pak už raději půjdu balit,” řekla Julie a odešla z pokoje.

Lachlan se posadil do pohodlného křesla. K jeho překvapení mu Lottie vyskočila na klín a z kapsy vytáhla žlutou obálku.

„Podívej se, tati,” řekla a vyndala z obálky bílý list papíru. „Je to napsané anglicky. Přečti mi to.”

Lachlan si pomyslel, že se zase prohrabovala ve věcech služebnictva, a už ji chtěl pokárat. Náhle si však všiml data, kdy byl dopis napsán. „20. června 1762 — mé milované sestře Julii.”

Srdce mu sevřela ledová ruka.

„Tati, co se stalo?”

Neodpověděl a rychle si přečetl podpis. Lillian Whiteová. Julie byla Lillianina sestra. Lillian tenhle dopis napsala právě v den, kdy se jí narodila dcera. Jedna z jeho dcer.

Julie přijela do Skotska, aby mu ukradla dítě. Ne. To nemůže být pravda. Jeho Julie byla jiná — byla dobrá a čestná.

„Tati!” vykřikla Lottie. „Mačkáš mě.”

Ani sám satanáš mu nemůže vzít jeho dcery. To může udělat jen Bůh.

Konečně se vzpamatoval a povolil sevření. „Měla bys být potrestána.”

„Ale, tati…”

„Už nikdy víckrát to nedělej. Lézt do cizích věcí se prostě nesmí.

Lidé by tě pak neměli rádi. To snad chceš?”

„Ne, tati. Já chci, aby mě měli všichni rádi. Je mi to líto, že jsem tě zklamala. Už to víckrát neudělám.”

„Já vím. Mám tě rád.”

Podívala se na něho a pohladila ho po tváři. „Já vím. Proto mi odpustíš, i když udělám něco špatného.”

Políbil ji na čelo a vrátil jí dopis. „Dej ho zpátky, kde jsi ho vzala. A nikomu o tom neříkej.”

„Ano, tati. Bude to naše tajemství.” Strčila si dopis do kapsy a vyběhla z pokoje.

Věděl, že Julie se na Vysočině neobjevila jen tak, ale bylo mu to jedno. Byl šťastný, zamilovaný. A nyní, když zná její plány, cítí jen smutek a chlad. Dovolil Lillianině sestře, aby se vetřela do jeho domácnosti a co hůř, aby se vetřela do jeho srdce. Všechno bylo dopředu naplánované.

Každá její nevinná otázka na matky dětí, to všechno mělo svůj účel.

Chtěla se dozvědět jejich jména, aby poznala, která z dívek je její neteř.

Smutně se usmál. Teď, když ví, o co jí jde, mohou pokračovat ve hře. Tentokrát se však bavit bude on.

Vzpomněl si na první noc, kdy ji našel v knihovně. Ano, teď je mu to jasné. Hledala tam knihu MacKenziů. A když Agnes nechala spát ve své posteli, nebylo to z čisté lásky, ale z vypočítavosti.

Potřebovala se dostat do Galliiny ložnice a odtud do hradní věže.

Dobrotivý bože, ještě že neumí skotsky. Proto se tedy chtěla naučit jejich řeč. Všechno to byla jenom lež. Nic víc než pouhopouhá lež.

Naštěstí se jí nesvěřil a nepověděl jí všechno o jižní Ross. Neřekl jí o malém chlapci, jehož svět byl krutě rozerván na dvě části.

Lachlan se posadil do křesla a snažil se ovládnout otěže svých citů.

Jako silný příliv, jež s sebou strhává drobné kamení, se jeho srdcem přehnala zloba a místo lásky tu zbyla jen zpustošená pláž.

Vévoda se vracel do jižní Ross.

Julie stála na palubě lodi a litovala jeho nepřátele.

Od té doby, co před šesti dny opustili hrad Kinbairn, se vévoda změnil k nepoznání. Čtyři dny trvalo karavaně, než dojeli do přístavního města Kincardine, a celou tu dobu jel sám. Kdyby se občas nepřišel podívat na své dcery, ani by ho neviděla. A na bezvýznamnou guvernantku, které zlomil srdce, si už ani nevzpomenul.

Do očí se jí draly palčivé slzy. Obrátila se zády k vycházejícímu slunci a tvář nastavila ostrému větru. Slaný vítr pohladí její líce a osuší slzy. Zhluboka se nadechla čerstvého vzduchu a zahleděla se do mořských hlubin, jež měly stejnou barvu jako jeho oči.

Smutek a samota obklopily Julii jako těžký talár. Kdyby tady byl aspoň Cogburn. Utěšil by ji. Měla by začít uvažovat o svém návratu domů ať už s Lillianinou dcerou, či bez ní. Nemůže tady zůstat navždy. Zvláště ne teď, když vévodovi nestojí ani za to, aby jí věnoval trochu ze svého drahocenného času.

Jednoduše ji přehlížel. Vracel se zpátky do jižní Ross a ona do jeho plánů nezapadala.

Do každé rodiny MacKenziů poslal zprávu, že jejich vy-hnanství končí. Ze mají sbalit své děti a veškeré příbuzenstvo a vrátit se zpátky do Tain. Najal asi tucet švadlen a dva krejčí, aby doplnili šatník jeho rodiny. Dokonce s sebou vzal i ševce.

Ale Gallii s sebou nevzal.

Kniha MacKenziů zůstala na Kinbairnu a ona se bezhlavě zamilovala do muže, jenž si jí ani nevšímá.

Za Julií se objevil kapitán a začal svolávat své mužstvo. Julie se podívala k obzoru a uviděla siluetu města Tain. Vévodův hrnec zlata. Jeho Trója.

Rovněž byla ráda, že vidí zemi, ale ze zcela jiných důvodů. Chudák Mary zvrací od té doby, co vpluli na otevřené moře.

Pomalu se obrátila, aby se vrátila do své kajuty. V tom se prudce otevřel poklop vedoucí do podpalubí. Z temnoty se vynořil vévoda z Ross.

Pevné copánky měl rozpuštěné a hustou hřívu kaštanových vlasů na zátylku stáhl modrou saténovou stuhou. Nový účes jen podtrhoval jeho mužnou krásu. Zdůraznil elegantní křivku nosu a zněžnil ostrou linii čtverhranné brady. Byl čerstvě oholený a náramně mu to slušelo. Pod krkem měl uvázaný sněhově bílý nákrčník, jež zdobil symbol všech MacKenziů — statný jelen. Na sobě měl elegantní kabátec a krátké kalhoty z temně modrého sametu. Bílé punčochy mu obepínaly svalnatá lýtka a černé boty byly vyzdobené zlatými knoflíky. V jedné ruce držel klobouk se širokou krempou a v druhé dalekohled.

Julie si toužebně povzdychla. Od vrcholku hlavy až po špičky u nohou z Lachlana MacKenziho vyzařovala vznešenost. Co uvidí obyvatelé jižní Ross, až vévoda usedne na své vladařské křeslo?

Poznají, že se pod elegantními šaty skrývá nebezpečný zeman z Vysočiny? Pro jejich vlastní záchranu Julie doufala, že ano.

Pozoroval ji, jak stojí opřená o zábradlí, a jeho pohled pomalu klouzal od větrem rozcuchaných vlasů až k cestovním botám.

Juliino srdce se třepotalo jako vévodská vlajka na vrcholku stěžně.

Náhle však jeho výraz ztvrdl a vévoda se jen pohrdlivě usmál.

Nenáviděla jeho náhlé změny. A v posledním týdnu jich bylo až

příliš.

Všude okolo pobíhali námořníci, stahovali plachty a sborově hulákali šťavnatou baladu o vracejícím se námořníkovi, na kterého v jedné z přístavních hospod čeká jeho potěšení. Vévoda se pozdravil s kapitánem a pak zamířil k Julii.

Když se k ní přibližoval, Julie sklonila hlavu a hluboce se před ním uklonila. „Jen vstaňte, slečno Whiteová,” řekl. „Pokora nesvědčí vaší americké pýše.”

Vzal ji za rameno a vedl ji kolem převrácených záchranných člunů

až na příď. K očím si přiložil dalekohled a sledoval horizont.

„Pokora s tím nemá nic společného. To zapříčinily vaše nové šaty.

Opravdu vám to sluší.”

Výsměšně se na ni podíval. „Flirtujete snad se mnou, slečno Whiteová?”

Kdyby jakýkoliv jiný muž řekl něco takového, cítila by se pokořená.

„Jen doufám, že vám mé komplimenty nejsou nepříjemné?”

Palce si zahálel za ozdobnou přezku opasku. „Mám snad něco, co vás přitahuje, slečno?” zeptal se a významně povytáhl obočí.

Byl jediný muž, jež měl to, co potřebovala. „Dokázal byste vymámit i med od včely, Vaše Milosti, a vy to víte.” Ale nemůže ji odlákat od vytýčeného cíle.

„Nabízíš mi snad svůj med, Julie?” Konečky prstů obkreslil linii jejích rtů. „Ale varuji tě, jsem poněkud vyhladovělý a tak mé zuby jsou ostřejší než jindy.”

Pevně se chytila chladného zábradlí. „To já vím, Vaše Milosti.

Dobře znám váš apetit. Ale vy jste zapomněl, že já jsem jiná.”

Tváří se mu mihl smutný výraz, který však okamžitě nahradila žoviální bezstarostnost. „Ano, Julie Whiteová, jste opravdu jiná.” K

očím si znovu přiložil dalekohled a mlčky sledoval pobřeží.

Nedovolí mu, aby ji takto přehlížel. „Dříve jste se mi zdál být také jiný, Vaše Milosti.”

„Jiný? Nevím, co tím myslíš.”

Chtělo se jí křičet. „Zdá se, že vás něco trápí.”

Sklonil dalekohled. „Ano. Je tady jistý problém.”

„Tady, v jižní Ross.”

„Můj problém mě pronásleduje ať jdu kamkoliv. Kde jsou děvčata?”

Julie byla zklamaná. Čím víc ji odmítal, tím víc ho chtěla. „Jsou u nich švadleny a zkoušejí nové šaty?”

„Máš je ráda?”

„Švadleny?”

Neodpověděl. „Jsou mé děti šťastné?”

Měla sto chutí vytrhnout mu ten dalekohled z ruky a hodit ho přes palubu. „Ano, Vaše Milosti. Jsou šťastné.”

Lokty se opřel o zábradlí. „Asi by byly zklamané, kdybys nás opustila, že ano?”

Musí se pokusit zbořit tu zeď lhostejnosti, kterou kolem sebe vybudoval. „Jenže já nesmím zapomínat na své obdivovatele ve Virginii. Copak mohu být tak krutá a navždy je zbavit mé společnosti?”

„Stejně si myslím, že u nás zůstaneš hodně dlouho. Alespoň dokud děvčata nevyrostou.”

Co se s ním děje? Copak ztratil smysl pro humor? „To vy už budete starý muž.”

Napřímil se. „Budu mít kolem sebe ženu a tucet synů, kteří mi pomohou rozptýlit mou starou mysl.”

Zrovna tak jí mohl do srdce zabořit ostrý nůž. Bolest by byla jistě stejná. „Co vidíte?” zeptala se ho, poněvadž chtěla změnit téma rozhovoru.

Jeden koutek úst se mu zvedl v hořkém úsměvu. „Svou budoucnost.”

Samozřejmě, pomyslela si Julie. Stejně jak lehce zdolal její srdce, tak zdolá i mnohá další, jež na něho již nedočkavě čekají. „Kde je jižní Ross?”

„V samotném srdci Skotska.”

„A obývá ho ďábelský šerif a horda Angličanů, že ano?”

Zdálo se, že ať řekne cokoliv, nic ho nemůže rozesmát. „Vyprávějte mi o jižní Ross.”

„Dosahuje vaše znalost skotské historie až k bitvě na Culloden Moor?”

„Ano. Jakobínská vzpoura. Tehdy se skotské klany přidaly na stranu prince Charlieho.”

„Všechny ne.”

„Ale váš otec, vévoda z Ross, ano.”

Svaly na šíji mu ztuhly. „Ano, a také za to zaplatil. Dovolil pýše a tvrdohlavosti, aby ho ovládla.”

„A Angličané si za to vzali jižní Ross,” řekla tiše Julie.

„Vzali si úplně všechno.” Opřel dalekohled o mosazné zábradlí.

„Titul, bohatství, pozemky. V sedmi letech jsem se stal chudákem.”

„Ale když jste se stal mužem, pak vám přece všechno zase vrátili.”

„Po právu to bylo mé. A já jsem si vždycky vzal to, co mi patřilo.”

„Co se stalo s vaší matkou?”

Rukou kývl k rušnému přístavu, který se pomalu přibližoval.

„Zemřela v Tain.”

„To je mi líto. Ráda bych řekla něco, čím bych vás mohla utěšit.”

Očekávala spíše nestydatou poznámku o tom, jak by ho mohla utěšit, a tak ji jeho chladná odpověď překvapila. „Nevíš nic o rodinné oddanosti.” Podíval se na ni. „Nebo snad ano?”

Cítila, jak se jí pod jeho zkoumavým pohledem podlamují kolena.

„Ke svým předkům bych byla vždy loajální.”

„To je velmi ušlechtilý názor, slečno Whiteová. Ale dalo by se o něm pochybovat, když uvážíme, že žádnou rodinu nemáte.”

Měla podivný pocit, jako by znal její tajemství. Ale to bylo nemožné. „Ještě štěstí, že vy máte tak velkou rodinu, že kousek vystačí i pro mě.”

Mlčel.

„Sarah mi říkala, že máte v Tain hrad? Jak vypadá?”

Znovu se zahleděl k pevnině. „Je menší než Kinbairn, pokud si dobře vzpomínám, ale není tak starý. Jaksi si ho teď nemůžu vybavit.” Nabídl jí dalekohled. „Musíš najít zlatou kopuli.”

Přiložila si dalekohled k očím a uviděla stovky Udiček ne větších než mravenec, jak pobíhají po přístavišti. Pak konečně na obzoru zahlédla věže hradu. Sluneční paprsky se odrážely od pozlacených kopulí, ale jak se loď neustále pohupovala, cíl jí mizel z očí. „Mohl byste mi ukázat jak ho mám držet?”

Ukázal by jí tisíce věcí, které však nemají nic společného s pozorováním okolí.

„Nesmíš být tak ztuhlá,” řekl a postavil se za ni. „Uvolni se.”

Jak se může uvolnit, když stojí tak blízko? Přivřela oči a zhluboka vdechovala mužnou vůni. Přes látku šatů cítila horkost jeho těla.

Kdyby se teď otočila, jejich rty by se střetly.

Loď se zakymácela a Julie hlavou srazila vévodův klobouk. Když se ho pokusil zachytit, opřel se o Julii a ta ztratila rovnováhu.

Zamávala kolem sebe rukama a dalekohled skončil na mořském dně.

Zjistila, že je zády přilepená na zábradlí a nos má strčený přímo do jeho nákrčníku. Podívala se mu do očí a radostí sejí zatajil dech.

Chce ji. Ještě stále ji chce.

„Je mi to líto, ztratila jsem váš dalekohled. Byl pro vás něčím výjimečný?”

Přitiskl si ji blíže. „Kdysi ano, ale teď už ne.”

Strčila do něho pěstmi. „Jste ke mně chladný. Proč?”

„Žádný muž, který stojí tak blízko krásné ženy, nemůže zůstat…

chladným.” Povolil své sevření a odstoupil od ní. „Ale vy jste vážená guvernantka. Přece nemůžeme dopustit, aby si o vás taková spodina myslela něco špatného. Nakonec by vaše jméno ještě přidali do svých písní.”

Na posádku dočista zapomněla. Jediné, na co teď dokázala myslet, byl vévoda z Ross. „To by přece neudělali. Až příliš si vás váží.”

Svaly na krku se mu napjaly. Vyplivl jednu z nejšťav-natějších Agnesiných nadávek a přitiskl si Julii zpátky do náruče. Přimkl své rty na její a zplenil je trestajícím polibkem. Jeho tělo bylo stejně tak pevné a tvrdé jako jeho rty. Kde zůstal muž, jenž ji líbal s takovou něhou a láskou?

Náhle uslyšela, že námořníci něco volají. Sice mluvili skotsky, ale význam jejich slov byl až překvapivě srozumitelný. Hlasitě povzbuzovali muže, kterého nazývali MacCoinnichem.

Cítila se tak laciná. Tak ponížená. Když se drsná dlaň obemkla kolem jejího ňadra, měla pocit, že umře hanbou.

Prudce ho odstrčila. Jejich oči se setkaly. „Jak si jen dovolujete takhle se mnou jednat?”

„Dal jsem ti jen to, o cos sis říkala.”

Julie měla dojem, že se rozpláče. „Jestli dovolíte, Vaše Milosti, raději bych se vrátila do kajuty.”

„Samozřejmě, slečno Whiteová. Přece nechceme, aby se někdo jiný

dozvěděl, že nejste taková, jaká se děláte.”

Co tím chtěl říct? Nechápala ho.

Zdálo se, jako by ho to mrzelo. Pak se zhluboka nadechl a zeptal se:

„Mary a Sarah se už cítí lépe?”

Ačkoliv si byla jistá, že chtěl říct něco jiného, Julie s povděkem přijala neutrální téma. „Sarah nic není. Jen to předstírala, aby Mary nemusela zůstat v kabině sama.”

„Bylo mi to divné. U Sarah bych mořskou nemoc neočekával.”

„A proč ne?”

Sledoval mrštného námořníka, který začal rychle šplhat do ráhnoví.

„Předci její matky byli námořníci.” Pevně sevřel rty. Svaly na krku se mu napjaly.

Julie mlčela. Takže matka Sarah má rodinu. To znamená, že nemůže být sirotkem z Virginie. Sarah není Lillianina dcera.

„Anebo to snad byla Maryina matka?” Vévoda pokrčil rameny.

„Nikdy si nemůžu zapamatovat, která je která. Ne, ne, už vím. Byla to matka Agnes. Vždyť ta maličká nadává stejně jako námořník.”

Možná Julie knihu MacKenziů ani nebude potřebovat.

Lottie, Agnes a Sarah seděly na jedné straně s Julií. Naproti ním byl Thomas a Lachlan. Kuchařka a ostatní sloužící jeli ve voze za nimi.

Mary byla uvelebená v otcově náručí. Zvedla hlavu a unaveně se rozhlédla po krajině. „Ještě tam nejsme?”

„Ne, kotě. Jen klidně spi.”

Cítila se tak slabá. Co vypluli na moře, nedokázala vůbec nic sníst.

Julie jí připravovala oslazenou vodu, ale ani tu v sobě neudržela.

Často seděla u Maryiny postele, držela ji za ruku a v očích měla slzy. Zdálo se, jako by se o ni vskutku bála. Ale Lachlan moc dobře věděl, že to všechno je jen falešná hra.

Julie Whiteová, sestra sobecké a přelétavé Lillian. Proč mu ta zatracená ženská neřekla, že má ve Virginii sestru? Čert je vezmi obě. A čert vezmi i jeho, že to hned nepoznal. Ale jak by mohl?

Julie byla úplně jiná než Lillian. A příjmení White bylo velice běžné jak v Anglii, tak i v Americe.

„Vaše Milosti.” Julie k němu natáhla ruce. „Já ji na chvíli vezmu.”

Nikdy mu nic nevezme. „Ne. Už tam brzy budeme.”

„Kdy?” chtěla vědět Lottie. „Je ten hrad krásný?”

„Samozřejmě že je krásný, ty hloupá hlavo,” okřikla ji Agnes.

„Copak tatínek by mohl mít nějaký jiný hrad než krásný?”

„Lottie, Agnes, podívejte se,” zvolala Julie. „Mají tady obchod s čajem a v oknech jsou krajkové záclony. Přesně takové jsem viděla v Richmondu.”

Všechny se vyklonily z okna.

„A tam je obchod s hračkami,” řekla Sarah.

„Chtěla bych se tam jít podívat,” žadonila Lottie.

Lachlan si upřeně prohlížel Julii. Tyhle děti patří jen a jen jemu.

Nikdo mu je nevezme. Ani zatracení pokrevní příbuzní.

Julie Whiteová. Studoval její překrásný profil. Julie Whiteová.

Vychytralá intrikánka převlečená za váženou guvernantku z Ameriky. Proč to všechno dělá?

Protože chce jednu z jeho dcer.

Jak se do ní jen mohl zamilovat?

Protože byl blázen.

Kočár zpomalil. U cesty stál mladý muž, jehož rudé vousy ho zcela jasně řadily k MacKenziům. Když uviděl kočár, začal divoce mávat rukama a volat: „MacKenzie! MacKenzie!”

Kolemjdoucí mu nevěnovali valnou pozornost. Jen prodavač

vykoukl ze svého krámku, popadl koště a zlostně jím mrštil po hulákajícím chlápkovi. Ten si z toho však nic nedělal a pokračoval, tentokrát ve skotštině. „Luceo non uro!”

Pomalu se k němu přidávali i ostatní Skotové na druhé straně silnice. Lachlan se vyklonil z okna a s úsměvem jim mával na pozdrav.

„To je divné,” řekla Julie.

„Jen abyste to pochopila, slečno Whiteová,” vysvětlovala Lottie.

„Všichni volají: Planu, ale neshořím.” „Stejně to moc nechápu.”

„To je motto klanu MacKenziů. Před bitvou u Culloden Moor byla tato slova vyryta nad každými dveřmi MacKenziů na Vysočině.”

Julie konečně pochopila. „Dnešní den musí být pro váš lid opravdu výjimečný, Vaše Milosti,” řekla dojatým hlasem.

Lachlanovi se sevřelo srdce. Jak rád by uvěřil, že se Julie skutečně raduje z jeho úspěchu, ale sám nejlépe věděl, že všechno je jen klam a přetvářka.

Agnes se zamračila a pokračovala ve svém výkladu: „Ale ti zatracení sassenachs nechali všechny nápisy seškrábat.”

„Tamta paní vypadá jako jeptiška u nás doma,” Julie ukázala na ženu oděnou celou v černém. Vdova se pohoršené podívala směrem ke kočáru, zaklapla svůj slunečník, znechuceně si odfrkla a s vysoce zdviženou hlavou vešla do prvního obchodu.

Lachlan nečekal, že by ho snad angličtí obyvatelé města Tain přijali s radostí, avšak ani neočekával, že by ho chtěli urážet. Neville Smithson jistě všem náležitě objasnil, co je vévoda z Ross zač. Teď je jen na něm, aby si je získal na svou stranu.

Lottie dloubla do Agnes. „Podívej.” A prstem ukázala na dvě lady po pravé straně cesty. „Všechny nosí takový hloupý slunečník.”

„Pánové ne,” řekla Agnes. „Ti mají vycházkovou hůl.”

„Ale podívej se na levou stranu,” řekla Lottie. „Tam jsou Skotové.”

Otočila se ke svému otci. „Tati, proč Skotové chodí po opačné straně cesty než Angličané?”

„Protože to tak prostě chtějí.” Byla to jedna z mnoha věcí, jež chtěl v jižní Ross změnit.

„Tati, chtěla bych svůj vlastní pokoj.”

„Já také. A taky svou vlastní skříň, do které bych si dávala nové šaty.”

„Všechny přece máme nové šaty.” „Dokonce slečna Whiteová.”

Julie se jen usmála. Lachlan chtěl vykřiknout: Copak nevidíš, jak jsou spolu šťastné? Copak bys měla to srdce, abys jednu z nich odtrhla od svých sester? Ale mlčel.

Podíval se na Lillianinu sestru a znovu si pomyslel, jak taková intrikářka může být tak krásná a něžná.

Náhle sebou kočár škubl a otočil se doleva. Lachlan se podíval za sebe a uviděl dům hraběte z Tain, nyní rezidenci šerifa jižní Ross.

Kočár začal stoupat po příkré cestě a pomalu se blížil k hradu Rosshaven. K jeho hradu. Zaplavily ho vzpomínky. Pamatuje si na každý pokoj, na každé schodiště, na každé stání ve stájích. Dokonce si pamatuje i na růže na zahradě. Jako dítě se v ní často proháněl a hrál si se svou přítelkyní Bridget MacLeodovou.

Byly to krásné roky. Rosshaven byl jeho domov. Cínové vojáčky vždy rozmístil po celém pokoji a sváděl s nimi nelehké bitvy. Vždy však končily vítězstvím. A pak přišli skuteční vojáci. Vytrhli ho z matčina náručí a vhodili do temné prázdnoty.

Té noci jeho matka zemřela. A té noci zemřelo i jeho dětství.

Tehdy se naučil chránit si vše, co je jeho. Naučil se jít svou vlastní cestou. Celé roky nikomu nedůvěřoval, až teď. Naivně vložil svůj osud do rukou Julie Whiteové. Než si přečetl ten dopis, fantazíroval o jejich společné budoucnosti. O tom, že by ji učinil svou vévodkyní.

Ucítil na rameni něčí ruku. „Proč by nám někdo prkny zatloukl okna?” zeptala se Sarah a ukazovala k hradu.

Určitě to udělal Smithson. Kdo jiný?

Lachlan cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Nejraději by se vrhl na opačnou stranu silnice a pěstmi by tomu bastardovi ukázal, co je zač. Ale Angličané právě něco takového očekávají. Rozhodl se, že tentokrát je zklame. Šestý vévoda z Ross bude hrát svou vlastní hru podle svých pravidel. A nakonec Nevilla porazí.

Thomas si odkašlal. „Chtěl jsem, abyste to viděl na vlastní oči. Ale nebojte se. Najal jsem skoro všechny MacKenzie a ti se hned dají do práce.”

„Udělal jsi dobře, Thomasi.”

„Ale proč, tati? Proč jsou na těch oknech prkna?” opakovala Sarah.

„Aby pouliční násilníci nerozbili skla,” lhal Lachlan.

„Násilníci?” zeptala se Agnes. „Pěstí je rozmáčknu jako obtížný

hmyz.”

Lachlan se usmál a něžně ji pohladil po tvářičce. „To nechej na mě, kotě. Ty se raději uč.”

„Já umyji okna,” prohlásila Sarah. „Slečna Whiteová mě to naučila.”

„Kde je šerif jižní Ross?” zeptala se Agnes. „Ráda bych toho bastarda viděla na vlastní oči.”

„Agnes,” řekla Julie, „seď rovně a uprav si klobouk.”

„Nenávidím klobouky,” stěžovala se Agnes.

„Ukaž, uváži ti ho,” nabídla se Sarah.

„Šerif bydlí na konci této silnice. Tam nikdy nebudete chodit. Je to jasné?” řekl Lachlan.

„Ano, tati,” souhlasila děvčata.

Dveře kočáru se otevřely. Lachlan vystoupil na nádvoří a s Mary v náručí se rozhlížel kolem sebe. Jakmile potrestá šerifa z Ross, navrátí všem MacKenziům jejich domovy a vyřeší ekonomické problémy, vrátí se i se svými děvčaty zpátky na hrad Kinbairn. Ale co bude dělat s Julií Whiteovou?

„Je tady překrásně, Vaše Milosti,” řekla Julie a prohlížela si mramorové sloupy. „Musíte být hrdý.”

„Jsem hrdý na muže, který to postavil, a na MacKenzie, jež tady žili a zemřeli.”

„Je tady špína,” řekla Lottie a kopla do drolící se zdi. „A je to tady malé.”

Lachlan se rozhlédl po svém rodném domově. „Máš pravdu, Lottie.

Zdálo se mi to být větší.” Vždy viděl hrad Rosshaven jen z dětského pohledu.

„Pusť mě dolů, tati,” ozvala se Mary. „Chci si to tady prohlédnout.”

Pevně svou dceru objímal. Žádná z nich nesmí okusit hořkost života.

Nedovolí, aby je někdo odtrhl od jejich rodiny.

Podíval se na Julii. Přišla blíže a přiložila Mary na čelo ruku. „Jak ti je, zlatíčko?”

Poprvé, co se nalodili na jachtu, se usmála. „Už je to lepší. Dokonce mám hlad.”

Julie se usmála. „To ti věřím, Mary. Co kdybychom vyzkoušeli, jestli se udrží na vlastních nohou, Vaše Milosti?”

Její falešný zájem pálil jako sůl v čerstvé ráně. Měl by ji poslat zpátky. Věděl však, že nemůže. Nedokáže na ni přestat myslet.

Nedokáže po ní přestat toužit.

Položil Mary na zem a chytil ji za ruku. „Sarah, Agnes, Lottie, pojďte sem.” Prstem ukázal na Julii. Ji. týká se to i tebe.”

„Jak si přejete, Vaše Milosti.”

„Žádná z vás neopustí tento dům. Dokonce se nepůjdete ani podívat do stájí, aniž byste mi to předem neoznámily. Je to jasné?”

Lottie si skousla vrchní ret. „A co třeba obchod s čajem?”

„Půjdeš se slečnou Whiteovou a s Thomasem.” Thomas je bude neustále doprovázet. Lachlan je mimo dům nemíní nechat jen ve společnosti slečny Whiteové. „Nikdy tam nepůjdeš sama. Nikdy nikam nepůjdeš sama. Tain je rušné město. Jsou tady různí vagabundi a neřádi.”

Ji. mohl by nás ukrást šerif,” řekla Mary.

Lachlan však moc dobře věděl, že ze všeho nejvíce se musí obávat okouzlujícího zloděje, kterého si sám pustil do domu. „Nikdo vás neukradne. A teď mi slibte, že se budete chovat přesně, jak jsem řekl.”

Sarah mu položila ručku na předloktí. „Slibuji, tati.”

„Já také,” řekla Mary.

„Nemůžeme si vykouřit dýmku míru, abychom tak ztvrdili svou přísahu?” zeptala se Agnes.

„Samozřejmě že nemohli. A slibuji,” dodala Lottie. „Mladé lady nikdy nedělají takové věci, jaké chce dělat Agnes. To mě naučila slečna Witherspoonová.”

„A také tě učila prdět tak, aby to nikdo neslyšel,” odsekla Agnes.

Lottie celá zrudla. „Nenávidím tě, Agnes MacKenziová.”

Julie se postavila mezi ně. „Agnes, lady nikdy nemluví na veřejnosti o tak osobních záležitostech. A Lottie, lady nikdy nepoužívá slovo nenávidím.”

„Protože žádná lady nemá za sestru Agnes.”

„Tak už dost,” řekl Lachlan. „Uděláme spolu dohodu. Jestli některá z vás poruší své slovo, prodám jejího poní-ka a vezmu jí luk a šípy.”

Mary zalapala po dechu. Agnes vyplivla svou oblíbenou nadávku.

Lottie se zamračila a Sarah řekla: „Dobře, tati.”

„Výborně. Takže jsme domluveni.”

Malá skupinka se vydala k domu. Lachlan šel jako poslední. Když

vešli dovnitř, zatajil dech. Rozhlížel se kolem sebe a jímala ho zlost.

Neměl ani dost odvahy, aby se podíval na lustr.

Očekával, že bude potřeba menších oprav, ale před sebou viděl obraz úplného zmaru.

Vstupní hala a salonek byly bez nábytku, dokonce i ohromná řecká amfora zmizela, a stejně tak i rodové portréty ve zlatých rámech. Po obrovském vyřezávaném jelenu tady zbylo jen světlé místo na špinavé podlaze.

Zábradlí dvojitého schodiště bylo prověšené v nepřirozeném úhlu.

Lachlan se smutně rozhlížel kolem sebe. Vzpomínal na svou matku, jak v brokátových šatech scházela po schodišti a vítala vzácné hosty.

V hrdle ucítil slanou pachuť slz.

„Vaše Milosti.”

Přes moře smutku k němu proudil Juliin něžný hlas. Chtěl zabořit svou tvář do její hrudi a plakat pro všechno, co kdy ztratil. Pak se však vzpamatoval.

„Vezmu děvčata do kuchyně,” řekla.

„Dobře. Ale nezapomeňte, že nesmíte opustit hrad. Žádná z vás.”

Když odešly, Lachlan sesbíral všechnu svou kuráž a podíval se vzhůru. Uviděl obrovský lustr a myslel, že mu pukne srdce. Tisíce irských krystalů kdysi znázorňovalo nádhernou růži v plném květu.

A nyní kousky skla visely jako uvadlé hrozny zahalené v rubáši z pavučin.

Dvakrát ročně služebné sundaly lustr, vzaly si kbelíky s teplou vodou a s mýdlem a pečlivě leštily každičký kousek zvlášť. Lachlan je dokázal pozorovat celé hodiny. A pak přišel ten zázrak. Vrchní sluha uvolnil řetízek přichycený ve skobě na zdi a lustr se pomalu zdvihal, aby u stropu znovu rozkvetl ve své oslňující nádheře.

Krystaly narážely jeden na druhý a malému Lachlanlovi se zdálo, že zvoní jako pohádkové zvonečky.

Vzpomínal na rodinné oslavy, na návštěvy náčelníků spřátelených klanů. Cítil vůni whisky, jíž muži popíjeli. Sladkou vůni žen, které ho líbaly. Statní horalé oděni do pestrobarevných kiltů vzali do kola své dámy a v rytmu lidových melodií se s nimi točili a vyhazovali je vysoko nad hlavy. Vzpomínal na způsob života, jenž mu byl odepřen a který mu tak často chyběl.

Náhle uviděl Julii. Opatrně sestupovala po schodišti a přidržovala se rozviklaného zábradlí. „Ložnice jsou celkem v pořádku, ale zadní schodiště je zdemolované.” Podívala se nahoru na lustr. „Dáme ho do pořádku, Vaše Milosti.”

„Ne. Nedá se sundat.” Ukázal na změť krystalů. „Řetěz je vytržený.

Musel by se provléct ostatními kruhy u stropu. A to je zcela nemožné.”

„Však ono to nějak půjde.”

Optimismus jeho zrádce ho rozčilil. „A jak to chceš udělat?

Stoupneš si na špičky? To budeš muset ještě kousek vyrůst.”

Našpulila rty a vzdorovitě se na něho podívala. „Najdeme dlouhý

žebřík a nový řetěz. Někdo vyleze nahoru a provleče řetěz přes kruhy u stropu.”

Oprava lustru stejně nemůže zachránit celkový zmar vévodova domova v jižní Ross. „Je to nebezpečné. Nestojí to za to.”

„Ale ano, stojí.”

Co si o sobě zatraceně myslí? „Ne.”

„Ano,” řekla Julie a pak se rozesmála. „Začínáte se chovat jako dítě.”

Raději měla začít křičet a vztekle dupat. Měla ohrnout nos přesně tak, jak to dělala Lillian, když po něm něco chtěla. Měla si hrát na bezradnou křehkou květinu. A místo toho tady stojí a snaží se dát do pořádku jeho rodný domov. Měl by ji posadit na první loď a poslat zpátky do Ameriky. „Zdá se, slečno Whiteová, že jste zapomněla, kde je vaše místo.”

„Samozřejmě že jsem nezapomněla, Vaše Milosti. Celý svůj život nebudu nic jiného než služka.” Ukázala na něj svým guvernantským prstem. „Nevím, co se stalo, že se chcete tak lehce vzdát, ale já tu nemíním stát a jen tak přihlížet.”

„Neopovažuj se do mě ten svůj prst zabodnout!” vykřikl vzteklým hlasem.

Julie se zarazila a stáhla ruku zpátky. „Omlouvám se. Snad bychom měli raději nasednout do kočáru, nalodit se na jachtu a odplout zpátky na Kinbairn s ocasem stáhnutým mezi nohy.”

V jeho slovech zněla hořkost a zrada. „Vím, že právě to bys chtěla.

A nepředstírej, že tomu tak není.” Chceš knihu MacKenziů.

Povzdechla si. „Ve Virginii nežijí zbabělci.”

„To rád slyším. Kde jsou mé děti?”

„S kuchařkou. Snaží se z vašeho hradu udělat alespoň částečně obyvatelný domov.”

Chtěl ji uškrtit. Chtěl se s ní milovat. Od té doby, co zjistil skutečný

důvod příjezdu Julie Whiteové, se Lachlan neustále potácel mezi dvěma zcela protichůdnými pocity. A často vyhrál vztek. „Mary je ještě příliš slabá. Nesmí nic dělat.”

Julie se smutně usmála. „O Mary se nemusíte bát. Raději bych se vrátila k tomu lustru. Víte co, vsadíme se spolu. Když ho dám do pořádku, vy mi povíte, co vás trápí. A když se mi to nepodaří, tak…, tak udělám, co budete chtít.”

To byla ta nejvýhodnější sázka, jakou kdy uzavřel. Co vlastně chtěl?

Chtěl oddanou a milující ženu, ale tu v Julii Whiteové hledat nemohl. Tak tedy hned na dalším místě v pořadí byla jeho touha.

„Dobrá. Když tedy neuspějete, slečno Whiteová, půjdete se mnou do postele.” Julie nevěřícně vydechla, ale on pokračoval. „Sundáte si šaty, přespíte nahá v mé posteli a prostě uděláte všechno, co patří k povinnostem každé milenky.”

„Jste opovrženíhodný.”

Přenesl váhu z jedné nohy na druhou a řekl: „Ztratila jste odvahu, slečno Whiteová?”

„Proč jste mi přestal říkat Julie?”

Svatá Ninian, ona je opravdu smělá. „To byl přece váš požadavek.”

Jízlivě se usmála. „Ach tak. Dříve se mi nezdálo, že byste si z mých

požadavků cokoliv dělal.”

„Zacházíte snad špatně s mými dětmi? Vkradla jste se do mé domácnosti se špatnými úmysly? Tak co, Julie Whiteová, proč bych neměl brát ohled na vaše požadavky?”

„Nic z toho jsem neudělala. Mám vaše děti upřímně ráda.”

Co jiného mohla říct? A přitom je sleduje jen proto, aby zjistila, která z nich je Lillianina dcera. Nemá to však lehké. Když svou sestru viděla naposledy, mohlo jí být tak dvanáct nebo třináct.

„Vaše Milosti? Neudělala jsem nic špatného.”

„Dobrá tedy. Chcete se vsadit nebo ne?”

„Vždyť po mně vůbec netoužíte. Proč nežádáte něco, z čeho byste měl užitek.”

S dokonalou nonšalantností řekl: „Všechny ženy jsou stejné a já se potřebuji trochu uvolnit. Tak proč ne právě vy?”

Uhodila ho do tváře. Lachlan něco takového nečekal. Hlava mu odskočila a narazila o zeď. Dobrý bože, má v sobě tolik síly, že by jí mohl závidět leckterý muž. „Znamená to, že souhlasíte?”

„Nechtěla jsem vás udeřit.” Její hnědé oči však říkaly něco úplně jiného. „Omlouvám se,” řekla nepřesvědčivě.

Však dnes v noci jí to vrátí. „Odpovězte mi. Chcete se vsadit, či ne?”

Sebevědomě se usmála a řekla: „Ano. Přijímám vaši sázku. Čekám vás tady hodinu po večeři.”

K večeru si na podlaze v kuchyni udělali malý piknik. Vévoda, Julie a děvčata seděli v kruhu okolo ohniště. Kuchařka na dřevěnou podlahu rozložila bavlněný ubrus a na něj servírovala mísy s dušeným kuřetem, hnědým chlebem, vařeným chřestem a s čerstvými pomeranči.

Vévoda seděl s překříženýma nohama. Odložil si kabát a vestu a rukávy si vyhrnul až k loktům. Hnědé vlasy si rozpustil a nechal je volně spadnout na ramena. Jeden palec měl ovázaný čistým obvazem. Julie si v duchu přála, aby jeho zranění bylo stejně tak bolestivé, jako utrpení, jež jí způsobil on svými krutými slovy.

Sladkými slovíčky a nevinnými úsměvy ji přesvědčil, že to nebyl on, kdo se proti její sestře provinil. Kdo svedl a nakonec opustil její Lillian.

Na lodi však s Julií zacházel jako s pouliční holkou a před chvíli ji zcela přesvědčil o své skutečné povaze. Vévoda z Ross se k ní zachoval jako největší lump a gauner. Ale proč? Až povečeří a on uvidí, že je lustr v naprostém pořádku, bude jí muset prozradit důvod jeho nevhodného chování.

„Jídlo je prostě skvělé,” řekl vévoda a s úsměvem pozoroval baculatou kuchařku.

Starší žena se šťastně zasmála. „Připravit na Rosha-venu chutnou krmi na tom nebylo nikdy nic těžkého. Výhodou je blízkost přístavu, kde najdete opravdu všechno.” Upravila si čepici, jež jí neustále padala do očí a pokračovala: „Vzpomínám si, jak jste přímo na lodi snědl tucet zelených jablek.”

Usmál se a pokýval hlavou. „Ano. A dobré dva dny jsem strávil na toaletě.”

Lottie si vzala plátěný ubrousek a položila si ho na klín. „Jen abyste věděla, slečno Whiteová, náš tatínek s babičkou často chodívali nakupovat přímo na loď. Když přijeli vojáci, kuchařka jim pomáhala s útěkem.”

„Jací vojáci?” zeptala se Julie.

„Poté, co v dubnu roku 1746 vyhráli bitvu u Cullodenu, vévoda z Cumberlandu a jeho armáda vtrhli na Vysočinu, aby tam zajali prince a jeho přívržence,” odrecitovala Sarah.

„Tohle už všichni známe, Sarah,” řekla Agnes. „Kuchařka zabalila našeho tatínka do deky a vyplížila se s ním ven. Schovávali se ve vysokém kapradí, dokud vojáci neodtáhli. Chtěli sice tatínkovi useknout hlavu, ale on byl příliš chytrý, než aby se těmi zpropadenými Angličany nechal polapit.”

Všechny čtyři se hrdě dívaly na vévodu.

Lachlan se zasmál. „Trochu jste ten příběh překroutily. To byla kuchařka, kdo mě zachránil. Takže jí patří můj dík.”

Není se co divit, že s touto ženou má tak přátelský vztah. Julie si jaksi nedovedla představit růžolící kuchařku, jak se plíží nocí a statečně zachraňuje malého vévodu. Zní to skoro jako pohádka, kterou za dlouhých večerů vyprávějí horalé svým dětem.

„Patří vám můj obdiv,” řekla Julie a usmála se na kuchařku. „Ať už

za vaši statečnost, tak i za výborné kuchařské umění. Miluji chřest.”

„Všichni potřebujeme dobré jídlo,” odpověděla. „Budeme potřebovat ještě hodně sil, abychom Rosshaven opět přivedli k životu.”

Celý den tvrdě pracovali. Lottie a Mary pomáhaly najatým služkám vydrhnout podlahu v kuchyni a ve špižírně. Sarah a Agnes s Julií vybalovaly věci z kufrů. Vévoda dohlížel na opravy na hradě.

Thomas sháněl matrace, postele a stoly. I když v mnoha pokojích chyběl nábytek, aspoň budou spát v čistých postelích. Večer se všichni vykoupali ve vykachlíkovaném bazénu, který Thomas nazval koupelnou.

Sarah si na talíř naložila kousek pastináku a Mary si začala nabírat hromady všeho, co jí přišlo pod ruku. Vévoda se natáhl a vyměnil svůj prázdný talíř za její plný. „Děkuji ti, zlatíčko, žes mi naložila.”

Mary se smutně podívala na svůj talíř, ale pak začala s patřičnou ochotou nakládat i druhý.

„Tati,” ozvala se Lottie, „zranil ses na tom příšerném zábradlí?”

„Ne. Může za to kladivo a má nešikovnost.”

„Ale přece jsi to zábradlí spravil,” řekla Sarah. „A já jsem ti pak obvázala palec.”

„Hned po jídle ho půjdu vyzkoušet,” chlubila se Agnes. „Sjedu z vrchu až dolů.”

Julie odložila vidličku. „Mladé dámy nejezdí na zábradlí. Nemám snad pravdu, Vaše Milosti?”

„Ne, Julie,” řekl jízlivým hlasem. „Ani se hloupě nesázejí.”

Julie se napřímila. Jen ať se jí vysmívá, ale poslední se bude smát ona. V skrytu duše si však představovala, jaké by to bylo, kdyby prohrála.

„Jestli už nebudete nic potřebovat,” řekla kuchařka, „šla bych nachystat jídlo i ostatním.”

„Děkuji ti,” řekl vévoda. „Můžeš jít.”

Do proutěného koše nabrala několik bochníků chleba a z ohně sundala kotlík plný voňavého dušeného masa. Do kapsy u zástěry si strčila několik kousků čerstvého ovoce a vyšla ze dveří.

Při jídle se děvčata vévody vyptávala na všechno možné. Třeba kolik rodů žije v jižní Ross a jak často tady mívají poutě. Julie vzpomínala na příjemné chvíle, kdy pořádali piknik s Mabryovými.

Sluníčko příjemně hřálo, děti plavaly v řece a chytaly ryby, dokud se neunavily a neusnuly ve stínu stromů.

Uvědomila si, že až bude příště sedět na břehu řeky, bude vzpomínat na vzácné chvíle strávené ve Skotsku a bude jí smutno. Ale co?

Neteř ji potěší a ona brzy zapomene.

Náhle ji zaplavil zvláštní pocit. Neměla připustit, aby se zamilovala do skotského vévody a do jeho čtyř rozkošných dcer. Natáhla se pro pomeranč a rozdělila ho na malé dílky. Pronikavě sladké aroma alespoň částečně přehlušilo zatuchlý zápach, jež se ještě nepodařilo vyvět-rat.

Dveře do kuchyně se otevřely. Otočila se přes rameno a uviděla, že dovnitř vešel cizinec.

Měl na sobě kabát a krátké kalhoty ušité z křiklavě žlutého saténu, bílý klobouk s péry a zlatem zdobené černé boty. U pasu se mu klátil dlouhý kord. Jeho tvář byla jako vytesána z mramoru. Blond vlasy měl podle poslední módy na krku stáhnuty tenkou stužku.

Kdo je to? Podívala se na vévodu. Sarah právě recitovala jména všech vznešených předků žijících v jižní Ross, ale on ji neposlouchal. Jeho pozornost byla zcela soustředěna na návštěvníka.

Julie si všimla, že pevně sevřel pěsti a na krku mu vystouply provazce svalů. Podobal se lvovi připravenému k útoku.

Návštěvník smekl klobouk a dvorně se uklonil. „Vaše Milosti,” pronesl hlasem mdlým jako neosolené brambory.

„Kdo je to?” zeptala se Lottie. „Jsem Neville Smithson. A ty?”

„Ach, ne!” vykřikla Lottie.

„Šerif jižní Ross!” pronesla Agnes. Vyskočila na nohy a rychle se schovala za záda svého otce.

Mary vévodovi skočila rovnou do náruče. Sarah odhodila vidličku a po čtyřech vlezla otci na klín.

Lottie kývla na Julii. „Pojďte sem. Nebo vás ukradne.”

Julie se podívala na Nevilla Smithsona. Na muže, který v dětských srdcích způsobil takový zmatek, na muže, jež z jižní Ross vyhnal všechny MacKenziovy, na muže, jež byl nepřítelem vévody z Ross.

Smithson vypadal překvapený. Jeho ledově modré oči nemilosrdně hleděly na vévodovy děvčata. „U svatého Jiřího, MacKenzie,” řekl a kývl směrem k Mary. „Tahle vypadá přesně jako…”

„Smithsone!” zařval vévoda.

Mary začala plakat.

„A támhle ta,” pokračoval Smithson, Je přesným obra-zeim..”

„Žádnou z nich neznáš,” řekl vévoda. Julie zatajila dech. On zná jejich matky.

Vévodův nepřítel by jí mohl prozradit to, co chce vědět. Pak by už

nepotřebovala knihu MacKenziů.

„Julie,” řekl vévoda, „vezmi děvčata do jejich ložnice. Sejdeme se za hodinu, jak jsme se dohodli.”

Chvíli váhala. Děvčata přece trefí i sama. A lustr počká i do zítřka.

Co když šerif znal i Lillian? „Zajisté, Vaše Milosti. Nebudu vás vyrušovat.”

„Ach, Julie,” řekl šerif posměšným hlasem. „Musím uznat, že náš

sukničkář z Vysočiny má opravdu dobrý vkus.” Znovu se uklonil a významně se jí podíval na břicho.

Určitě si myslí, že Julie nosí pod srdcem jeho další dítě. Zatnula pěsti a krev v žilách se jí začala vařit. „Jestli tak soudíte podle vévodových překrásných dětí, tak s vámi musím souhlasit, pane. Ale já jsem, jen pro vaši informaci, pouze jejich guvernantka.”

Nevinně se na ni usmál a podal jí ruku, aby mohla vstát. „Dovolte, abych vás přivítal v Tain. Řekl bych, že váš pří zvuk je…”

„Nedotýkej se naší guvernantky,” řekla Agnes. „Jestli jí ublížíš nebo některé z nás, tatínek ti usekne hlavu a uřízne koule.”

Smithson se hlasitě zasmál. „To by mohl zkusit.”

„Agnes MacKenzie,” pokáral ji vévoda, „haud yer wheesht!”

Ačkoliv Lachlan neustále sledoval Julii a šerifa, spustil něco ve skotském jazyce a bylo jasné, že slova patří jeho dcerám. Tichá řeč

zněla jako kamení drolící se na úbočích Vysočiny a padající do mořských hlubin. Julie sice nedokázala přeložit jejich význam, ale zdálo se jí, že se vévoda snaží své dcery varovat.

Šerif se zhluboka nadechl. „Očekával bych od tebe cokoliv, MacKenzie,” řekl, „ale nikdy bych si nemyslel, že klesneš tak hluboko, abys terorizoval děti. Měl jsem zato, že ty je jen plodíš.”

Rozuměl každému vévodovu slovu. Neville Smithson mluví plynně skotsky. Právě on může být klíčem k rozluštění tajemství, která z dívek je Lillianina dcera.

Vévoda postavil Mary na nohy a vstal. Děvčata se shlukla dohromady a vyděšeně pozorovala šerifa.

I když byl o několik palců menší než vévoda, Neville Smithson stál odhodlaně na svém místě. Julie je pozorovala tváří v tvář a všimla si ještě dalších rozdílů. Neville, se svým inteligentním pohledem a bezchybnou tváří, zosobňoval anglickou aroganci, kdežto vévoda z Ross, elegantně krásný a nebezpečně mocný, ztělesňoval kouzlo a nezlomného ducha Skotska.

„Julie, vezmi dívky a odejděte,” řekl Lachlan tichým a pevným hlasem. Musel se však ze všech sil ovládat, aby na ni nezačal křičet.

Julie věděla, že jestli co nejdříve neodejde, strhne se hotová vichřice. Jejich oči se střetly v bitvě vůlí. Lachlan moc dobře věděl, na co myslí. Kdyby se spojila s jeho nepřítelem, získala by potřebné informace, pro které si přijela. To vědomí ho naplňovalo vztekem.

Julie nakonec jeho pronikavý pohled nevydržela a sklopila zrak.

Vzala děvčata a odešla s nimi do ložnice.

„Tudy, Smithsone,” Lachlan ukázal na dveře vedoucí z kuchyně a vedl ho do pracovny. Když procházeli temnou chodbou, za zády slyšel zlověstný cinkot šerifova kordu a téměř cítil chladnou čepel mezi lopatkami. Jak mohl být takový hlupák a otočit se zády ke svému úhlavnímu nepříteli. Vždyť pod vznešenými šaty se skrývá ambiciózní neřád, který udělá cokoliv, jen aby znovu získal svou moc. Tentokrát si to však nedovolí, pomyslel si Lachlan. Vždyť má mandát od samotného krále. Nejraději by ho vyhnal z jižní Ross tak, jak on vyhnal všechny MacKenzie. Ale nemůže. Ublížil by tak Bridget, Nevillově ženě, Lachlanově přítelkyni z dětství a dceři nedávno zesnulého hraběte z Tain. Ale jestli se Smithson ještě jednou zmíní o děvčatech, Lachlan mu vlastnoručně z hrudi vyřízne srdce.

Cestou mezi bludištěm věder a kbelíků se Lachlan pevně rozhodnul.

Pošle svá děvčata zpátky na Kinbairn. Jedno však nevěděl. Co udělá s Julií? Když si představil, že by ho měla opustit, srdce se mu stáhlo bolestí. Pak ho však něco napadlo. Přece ji nemůže nechat samotnou na hradě s knihou MacKenziů, ujišťoval sám sebe. Ne, Julie zůstane s ním.

Když dorazili do pracovny, Lachlan otevřel okenice.

Venkovní prkna byla již odstraněná. Sluneční paprsky osvětlily spoře vybavenou místnost. Posadil se do křesla a rukou ukázal na druhé. Smithson vytáhl hedvábný ka-pesníček a dříve, než se posadil, ho rozložil na zaprášené čalounění.

Lachlan se zasmál. „Raději si otři i opěradla. Nechtěl bych, aby sis zašpinil tak nádherné rukávy.”

Smithson zkroutil rty a významně se rozhlédl po místnosti, kde nebylo nic víc než dvě křesla. „Pořád stejný barbar z Vysočiny, že ano, MacKenzie?”

„Pokud si vzpomínám, dámy u dvoru mě nazývaly suk-ničkářem z Vysočiny a tebe archandělem. Ale jestli ty jsi anděl, pak dudy mají křídla.”

„Dudy jsou zakázány stejně jako tvůj skotský kilt. Kolik let už

uběhlo, MacKenzie? Šest? Sedm?”

„Příliš málo, než abych zapomněl,” řekl Lachlan. „Čemu vděčím za tvou vzácnou návštěvu?”

Smithson si odkašlal. „Abych prokázal respekt svému novému pánovi. A abych ti řekl, ať se klidíš z jižní Ross.”

Neville Smithson byl stejně tak kluzký a nebezpečný jako čerstvě nabroušená čepel. Jeho bystrá mysl a znalost anglického práva přinesla do Skotska jen zkázu a zhoubu. Lachlan v sobě potlačil výbuch vzteku. „V tom případě tě musím zklamat. Na žádost samotného krále, jsem připraven na dlouhý pobyt v jižní Ross. Což, jak jistě víš, znamená, že se vrátí i všichni MacKenziovi.”

Čisté a pečlivě střižené nehty začaly bubnovat do dřevěného opěradla. „Král je idiot. Nemá ani páru, jak vládnout v jižní Ross.”

Takže aspoň v něčem se shodnou, pomyslel si Lachlan. Bylo to však zvláštní, když si uvědomil, jak se Neville před sedmi lety před králem plazil, aby získal titul šerifa. „A ty si asi myslíš, že ty ano?”

Neville zatnul zuby. „MacKenziovi jsou pohroma. Jen ničí tvář jižní Ross. Teď jsou tam, kam patří. Mezi svými.”

„To tvé slepě fanatické smýšlení a anglické zákony znamenají pro tuto zemi pohromu, ne MacKenziovi. Ať se ti to líbí, či ne, Skoti se vrátí zpátky.”

„Podle králova nařízení nesmíš zasahovat do mých pravomocí.

Mohl jsi ho sice přemluvit, aby ti vrátil jižní Ross, ale to neznamená, že ti padne k nohám. Máš titul a budeš dostávat náležitou rentu, ale já mám sílu a moc.”

Jeho benevolence Lachlana přímo popouzela. „Ach tak, ale král mě sem poslal, abych ti trochu poradil, poněvadž jsi málem zapříčinil ekonomický krach celého jižního Ross.” Vyskočil na nohy. Přiblížil se ke Smithsonovi a naklonil se tak blízko, že se jeho nos málem dotýkal šerifova. ^A. já ti radím tohle: Všichni MacKenziovi se vrátí, Smithsone.”

Smithosn celý zesinal. „Ale není tady pro ně místo. Kde budou žít?”

Lachlan se usmál a posadil se zpátky. „Pak jim musí tví angličtí tesaři postavit nové domy. Je to jasné?”

„Nejsou schopni tady žít. Nedokázali se vyrovnat s konkurencí.”

„Samozřejmě že ne, když jsi s sebou přivezl anglické řemeslníky, které jsi dotoval, aby mohli snížit své ceny pod hranici návratnosti.”

„To je lež.”

„Ale? Takže ty nemáš co do činění s anglickým bednářem, který se usadil v Nigg, že ano?”

„Jak \idím tak jsi mluvil s Fergusem MacKenziem.”

„Ano. Přišel ke mně a žádal mě o pomoc stejně jako mnoho jiných.”

„Ale já jsem tvému MacKenziovi neříkal, aby založil unii, jejíž

členové odmítali pracovat pro anglické zákazníky na úvěr. Nebo třeba aby odmítali mluvit anglicky. Oba přece víme, že to umí.”

„Tady je Skotsko, zatraceně. A když budeme chtít mluvit skotsky, tak nám v tom nemá kdo co bránit.”

„Ne když budeš bednář, který chce prodávat své sudy anglickým sousedům. Zatraceně, nedal mi na vybranou.”

Lachlan nechtěl připustit, že příběh může mít i druhou stránku. „Tak se měli naučit skotsky!”

Smithson si pohrával s krempou svého klobouku. V očích se mu zračila tvrdohlavost a pýcha. „To by jim nikdy nepřešlo přes rty.”

„Pak je pošli zpátky tam, odkud přišli.”

„Do chudinských čtvrtí Whitechapelu? Do zatuchlých králíkáren ve Shoreditchu? Myslel jsem si, že máš slitování, MacKenzie. V

Londýně by jen živořili, až by nakonec zemřeli hlady. Chceš jim snad odepřít šanci na nový život v jižní Ross?”

Lachlan si ho prohlížel přivřenýma očima. „Ne,” řekl mírně. „Ale nechci, aby tady dělali problémy. Pamatuj si, MacKenziovi se vracejí.”

Smithson potřásl hlavou. „Budou muset dodržovat zákon. A za ten tady zodpovídám já.” Vstal, na chvíli se odmlčel a pak dodal: „A své vojáky drž zkrátka, MacKenzie. Nebo ti je strčím do chládku.”

Lachlan zatnul pěsti. Nejraději by toho bastarda nakopl, že by se zastavil až v Londýně, kde se narodil. Kdysi bývali s Nevillem přátelé. Dokonce když se Bridget sbalila a odjela i s jejich malým synkem do Tain, tehdy ho litoval a přátelsky ho poplácával po zádech.

Pak však král Nevilla jmenoval šerifem. Odjel za Bridget a snažil se jejich vztah urovnat. Jelikož se však věnoval své manželce, neměl čas zabírat se ekonomickými problémy, a tak jižní Ross chudla a živořila. Král očekával, že se Skotové budou anglické nadvládě bránit, a proto nevyslyšel jejich stížnosti.

Ale jak si Neville dokázal získat Angličany na svou stranu? Pravda, před sedmi lety obalamutil i samotného krále, proč by to potom nedokázal s hrstkou ubožáků, kteří hledali nový domov?

Před Lachlanem se vynořil další problém. Bude muset Julii udržet co nejdále od šerifových pařátů. Jakmile se však stane jeho milenkou, pak už mu ji Smithson nebude moci vzít. A kdyby to snad udělal, sám král by ho donutil vrátit, co není jeho. Jeho. Naplnil ho hořký pocit zklamání. Kdysi snil o tom, že se Julie stane součástí jeho života, že mu porodí zdravé děti. Teď ví, že je to zhola nemožné. Dříve, než se dozví pravdu o jeho děvčatech, Lachlan ji bude muset sbalit a poslat zpátky do Virginie. Samotnou. Ale mezitím by si s ní mohl ještě trochu pohrát.

A začne dnes v noci.

Julie se cítila sebejistá jako herní mistr u stolku s balíčkem karet.

Pohvizdovala si veselou melodii a spolu s děvčaty sestupovala po schodišti dolů do haly. Jako první šly Sarah a Agnes a těsně za nimi vykračovala Mary. Lottie, ještě stále unavená tvrdou prací, šla jako poslední. Ještě před několika měsíci by v něco takového ani nedoufala. Kdo mohl vědět, že se z kdysi hubatých a drzých křiklounů vyklubou kultivované a vychované mladé dámy?

Snad už posté Julie uvažovala, která z nich může být její neteří. Ale brzy se to dozví. Navštíví Nevilla Smithsona a ten jí odhalí tajemství vévodových děvčat. A až se vrátí Cogburn, mohou se vydat na dalekou cestu zpátky do Virginie, aby tam v rodině Mabryů uchránila Lillianinu dceru před označením bastarda. Vévoda si najde ženu, jež bude odpovídat jeho postavení a život půjde dál.

Proč potom cítí v duši takový smutek a prázdnotu?

Ve vstupní hale na ně už čekal vévoda. Pohodlně se uvelebil na polstrované židli, hlavu si opřel o vysoké opěradlo a jednu nohu bezstarostně přehodil přes druhou.

Připomínal uhlazeného kocoura, který líně čeká na tlustou myš.

Ale Julii Whiteovou tentokrát neochutná. Po kořisti se bude muset poohlédnout někde jinde. Myšlenka na to, že by měl svádět jinou ženu, se Julii vůbec nezamlouvala. Podivně se jí stahoval žaludek, což připisovala nešvarům, jež mezi nimi vznikly. Ale za chvíli už tomu bude konec. On jí řekne, co mu na ní vadí, společně to proberou a všechno se zase vrátí do vyjetých kolejí. Konečně se zase stane milým a vlídným mužem a na toho nerudného hulváta jednou provždy zapomene.

Nechtěl po Julii nic jiného, než aby se stala jeho milenkou. Měla mu pomoct utišit to, co paní Mabryová nazývala mužskou potřebou. U

mužů to prý bylo zcela normální, ale pro ženu se něco takového nehodilo. Jak ráda by mu vyhověla, jen kdyby nechtěl jen její tělo.

Toužila se mu odevzdat dočista celá, ale o to on očividně nestál.

Skupinka pěti mladých dam v čele se svou guvernantkou vznešeně scházela dolů po točitých schodech. Skrze skleněné okenní tabule do místnosti dopadaly poslední sluneční paprsky a na mramorové podlaze vytvářely dlouhé stíny.

Agnes to už nemohla vydržet. Jedním skokem zdolala dva poslední schody a vrhla se vévodovi přímo do náruče. „Už jsme tady, tati!”

Vévoda vstal s elegancí tanečního mistra. „Rád vás zase vidím, zlatíčka.”

„Mary bude opravovat lustr,” vykřikla Sarah.

„Myslel jsem, že to je vaše práce, slečno Whiteová. Tak jsme se přece dohodli,” řekl vévoda.

„Ale ne, tati,” vysvětlovala Sarah. „Slečna Whiteová si s sebou přece nevzala svůj luk a šípy.”

„A kromě toho,” vyhrkla Agnes, „Mary je ze všech nejlepší.”

Lottie se zamračeně rozhlížela kolem sebe. „Mně může být ten zpropadený lustr třeba i ukradený. Slíbil jsi nám, že budeme mít každá vlastní ložnici. Chci zpátky domů.”

„To by už stačilo, Lottie,” řekl vážným hlasem. „Ještě chvíli si budeš stěžovat a až do konce našeho pobytu zůstaneš zavřená v ložnici.”

Lottie nazlobeně sevřela rty a mračila se na celý svět kolem sebe.

Její sestry zatím natahovaly krky a vzhlížely ke křišťálovému lustru.

Vévoda se přiblížil k Julii, vzal ji za rameno a nepozorovaně ji odvedl z doslechu svých dcer.

Oči mu plály chladnou zlobou a pevně sevřené rty nenaznačovaly nic dobrého.

Stál tak blízko, že cítila kořeněnou vůni jeho kolínské. Sundal si kravatu a košile, rozepnutá skoro až k pasu, odhalovala mohutnou hruď porostlou hedvábnými chloupky.

„Stalo se něco?” zeptala se Julie. „To šerif vám takhle zkazil náladu?”

„Smithsona teď nechrne být.” Postavil se kousek dál, aby jí lépe viděl do očí a řekl: „Pamatuji si zcela přesně, že to ty jsi měla spravit ten lustr.” Jeho hlas byl tvrdý a chladný jako kámen.

„Zakazuji ti, abys zneužívala mé děti.”

Julie ho pozorovala nevěřícným pohledem. „Zneužívala? Nechápu, co tím chcete říct?”

Jeho oči se setkaly s jejími. „Co když se to Mary nepovede? Jak jí pak asi bude?”

Vévodův zájem o Mary Julii dojal. Chytila ho za ruce a řekla: „Ona nezklame, Vaše Milosti. To vám slibuji. Je skvělým střelcem. Však uvidíte.”

„Tati!” vykřikla Mary. „Nemůžete si se slečnou Whiteovou povídat až později? Raději pojďte sem.”

Vévoda stál a nerozhodně se díval střídavě na Julii a na svou dceru.

Pak si povzdychl a řekl: „Dobrá tedy. Už jdeme.” Podíval se na Julii a tichým hlasem dodal: „Ale výhra je má, slečno Whiteová.”

Agnes podala Mary speciálně upravený šíp, na jehož konci byl uvázaný masivní provaz.

„Sama jsem ho ořezala,” řekla Agnes vážným hlasem a palcem přejížděla přes hrot šípu. „Je ostrý jako jazyk slečny Witherspoonové.”

Vévodovi se na tváři usadil láskyplný výraz. Přistoupil k Mary a zeptal se: „Víš, co máš dělat, zlatíčko?”

„Ano. Musím se strefit přesně do toho řetězu.” Prstem ukázala na utržený řetěz, jež se volně klimbal ve středu lustru. „A pak, až šíp dopadne zpátky na zem, ho prostřelím tam tím kruhem uprostřed stropu.”

„To není lehký úkol, miláčku.”

Sarah ho zatahala za rukáv. „Mary to lehce zvládne, tati.”

Usmál se. „Samozřejmě že to zvládne. Jen bys měla vědět, že kdykoliv můžeme zavolat sluhu s dlouhým žebříkem.”

„To nebude zapotřebí, tati. Hned budu hotová.” Soustředěně našpulila rty a pomalu přecházela po místnosti. Musela najít nejvhodnější místo, odkud se stoprocentně strefí. Nakonec skončila až v půli schodiště. Pak přiložila šíp na tětivu a s jedním přimhouřeným okem soustředěně sledovala cíl.

Nikdo ani nedýchal.

V pokoji bylo naprosté ticho. Náhle se ozvalo tiché zasvištění.

„Zatraceně,” vydechla Mary.

Šíp těsně minul svůj cíl a dopadl na zem.

Julie cítila, jak ji vévoda upřeně pozoruje. Podívala se na něho a vzápětí toho litovala. Očima nestydatě přejížděl po jejím těle jako by chtěl říct: „Ještě dnes v noci budeš v mé posteli.”

Srdce jí začalo zběsile bít a dlaně jí zvlhly. Nikdy jí neodpustí, jestli zapříčiní pokoření jeho dcery. A ona nikdy neodpustí sama sobě, jestli pro hloupou sázku podkope sebedůvěru tak křehkého stvoření, jako je Mary.

„Podám ti ho, Mary,” zvolala Agnes a rozběhla se pro šíp. Zvedla ho ze země, položila si ho na natažené dlaně a s hlavou vysoce zdviženou důstojně vystoupala ke své sestře.

Pak se rychle vrátila k Sarah a k Lottie a znovu upřela pohled k lustru. Mary podruhé napnula tětivu.

Střela prosvištěla vzduchem a jako nit ouškem jehly, tak šíp lehce vklouzl do posledního očka řetězu a provlékl jím pevný provaz.

„Hurá!” křičely Agnes, Sarah a Lottie, chytily se za ruce a radostně tancovaly v kruhu, až jim poskakovaly dlouhé copy. Julie si ulehčené oddechla. Vévoda vyběhl po schodišti a vzal Mary do náručí.

„Tak vidíš, tati! Dokázala jsem to,” radovala se Mary.

Vyzdvihl ji vysoko nad hlavu. „Ano, děvče. Jsem na tebe hrdý.”

„Viděla jste to, slečno Whiteová?” křičela Mary. „Dokázala jsem to!”

„Bylo to skvělé, Mary!”

Julii se do očí draly slzy dojetí. Tolik si přála, aby tady teď byla Gallie. Ne kvůli knize MacKenziů, ale proto, aby na svém obraze mohla zachytit tak vzácný okamžik Maryina života. A co jestli právě Mary je Lillianina dcera? Bude chtít opustit své sestry a svého otce? Julie o tom teď nechtěla přemýšlet.

Agnes zvedla šíp a znovu ho podala Mary. Strefit se do středu kruhu bylo pro Mary úplná hračka.

Agnes se naposledy rozběhla pro šíp a tentokrát ho předala svému otci. Vévoda ho převzal a s vážnou tváří začal protahovat řetěz kruhem.

Ozvala se symfonie cinkajících krystalů a na zem se snesla lehká mlha prachu a pavučin. Tak, jako se odložená marioneta v rukou svého mistra znovu probouzí k životu, tak se beztvarý shluk skla začal rozvíjet a pomalu získával podobu rozkvetlé růže.

Do místnosti vešli Thomas a kuchařka a se zakloněnou hlavou sledovali zázrak znovustvoření. „Bravo!” zvolal sluha, jenž právě scházel po schodišti. „Stačí trochu vody a mýdla a bude zase tak nádherný jako dříve.” Natáhl ruku k vévodovi. „Ukažte, uváži ho.”

Pak se podíval na Mary a řekl: „Jsi velice chytré děvče.”

Dívenka rozpaky celá zrůžověla.

„Říkala jsem vám, že to zvládne!” výskala Agnes.

Vévoda vzal Mary za ruku a bok po boku scházeli do haly. Děvčata se shlukla kolem své sestry, přátelsky ji plácala po ramenou a nešetřila slovy chvály a uznání.

„Tohle se musí oslavit,” řekla kuchařka. „Pojďte za mnou, děvčata.

Napekla jsem vám celou mísu citrónových koláčků.”

Julie se chtěla přidat k smějící se skupince, ale vévoda ji chytil za rameno. „Prohrála jsi. Jakmile děvčata usnou, očekávám tě ve své ložnici.”

Julie se na něho udiveně podívala. „Cože?”

Provokativně si ji prohlížel od hlavy až po špičky prstů na nohou, až

jeho pohled sklouzl k bujnému poprsí. Julie cítila, jak se jí do žil vlévá horkost a jak se začíná chvět. Lachlan vztáhl ruku a konečky prstů obkreslil linii jejích smyslných rtů. „Nemusíš zapírat. Vím, že jsi prohrála schválně.”

Julie zaťala zuby. „Já že jsem prohrála? To snad nemyslíte vážně?”

Usmál se a lehce jí zaťukal na špičku nosu. „Nemáte se za co stydět, slečno Whiteová. Na chvilce toho potěšení není přece nic špatného.”

„Ale já jsem neprohrála!” vykřikla Julie zoufale.

„Jasně si pamatuji, že ten lustr jste měla spravit vy. Ne Mary.”

Připadala si jako polapená myš. „To přece není pravda.

Lustr je opravený a je jedno, kdo to udělal. Přece si nemůžete myslet, že se stanu vaší milenkou. Kvůli lustru!”

Chladně se usmál. „Dobrá tedy, trochu ti to usnadním. Přece můžeme oba sklízet ovoce svého úspěchu.”

„Nerozumím vám.”

„Odpovím ti na jakoukoliv otázku, pokud mi ji položíš v mé posteli.

O to přece celou dobu usilujete, slečno Whiteová. Nemám snad pravdu?”

Julie stála bez hnutí a přemýšlela. Jakoukoliv otázku? Dává jí jedinečnou příležitost zjistit, která z dívek je její neteří. Ale za potřebné informace bude muset zaplatit svým panenstvím. Není to příliš vysoká cena? Dala se přece na vojnu a tak teď musí bojovat.

„Julie? Mám tě tedy dnes večer očekávat ve své ložnici?”

Odhodlaně se mu podívala do očí a řekla: „Ano, Vaše Milosti. Dnes večer k vám přijdu.”

Pozdě v noci Julie stála u dveří do vévodovy ložnice. Srdce jí bilo jako na poplach a nohy, jako by jí přirostly ke kamenné podlaze.

Jakmile projde těmito dveřmi, celý její život se změní.

Ale copak se jí život nezměnil už tehdy, když vstoupila na skotskou půdu? A nejhorší na tom všem je, že ji to ani tolik neděsí. Možná spíše vzrušuje. Dobrotivý bože, co se to jenom stalo s morálně zásadovou guvernantkou z Virginie?

Zamilovala se do zvrhlého vévody a byla připravená se mu zcela odevzdat. Ale co nabídne na oplátku on jí? Nebude to láska, po které tolik touží. Ani úcta, jež by vyžadovala od svého manžela. Ne.

Vždyť pro vévodu neznamená nic jiného, než nástroj k ukojení svých tělesných potřeb.

Kdesi práskly dveře. Julie sebou trhla. Co jestli ji někdo uvidí, jak stojí před dveřmi do vévodovy ložnice? A co, vždyť je to vlastně jedno. Stačí jí jediná noc, aby se dozvěděla pravdu.

Zhluboka se nadechla a zaklepala. Dveře se otevřely tak rychle, že Julie měla dojem, jako by vévoda stál těsně za nimi.

„Už na tebe čekám, Julie.” Stál tam se sklenicí whisky v ruce a s jízlivým úsměvem na tváři. Vlasy měl spleteny do tenkých copánků

přesně tak, jako je nosil na Vysočině. Na sobě měl tmavě modrý

plášť, jenž dosahoval stěží po kolena a odhaloval nahé nohy. Je snad pod pláštěm nahý?

„Děvčata byla tak vzrušená, že nemohla usnout.”

Líně se usmál. „Stejně tak i já.”

„Chcete snad, abych vám vyprávěla pohádku na dobrou noc?”

„Ano, a taky abys mě uložila.”

Panenský stud jí nedovolil, aby zvedla zrak výše než k lemu jeho pláště.

Svalnatá lýtka měl hustě porostlá tmavými chloupky, na kterých se ještě třpytily stříbrné kapičky vody. Takže se ještě stačil vykoupat.

Stejně jako ona se pro ni chtěl upravit.

„Ještě máš vlhké vlasy.” Dotkl se silného copu, jež měla přehozený

přes rameno. „Pojď k ohni a usuš si je. I když v těch šatech ti asi bude horko.”

„Ne, je mi fajn.”

„Aha, jak jinak.”

Julie se rozhlížela kolem sebe. Kamennou podlahu pokrýval koberec s květinovými vzory. V každém rohu místnosti stál mnohoramenný

svícen, jehož mihotající se světlo ozařovalo gobelíny pověšené na zdech. Uprostřed pokoje stál stůl a dvě polstrovaná křesílka. Jinak byl pokoj prázdný. Ve velkém krbu vesele praskal oheň a v pokoji bylo příšerné horko. Ať, stejně se nevysvleče. Posadila se do jednoho z křesel. „Nechybí vám vůně rašeliny?” zeptala se.

„Ano. A také mi chybí Kinbaim.”

„Ve srovnání s ním mi Rosshaven připadá jako elegantní dům pro panenky.” A vévoda z Ross jako zlé dvojče Lachlana MacKenziho.

„Dáš si něco k pití?”

Julie si uvědomila, že přesně takto se ptal už stovek žen a z neznámých důvodů cítila podivnou tíseň. Ve srovnání s urozenými dámami ze dvora musí vypadat jako hloupá venkovská husa. A co má být? Vždyť jí na tomhle sukničkáři z Vysočiny vůbec nezáleží.

Ať si o ní myslí, co chce. Musí se dozvědět to, proč vlastně přišla.

„Ano, ráda. Dám si to samé, co máte vy.”

„Můžeš si být jistá, že naše rozkoš bude rovněž vzájemná, Julie.”

„To zní dost hrozivě. Já jsem přišla do vaší ložnice, abychom si v některých věcech udělali jasno.”

„Pak tedy každý z nás myslí na něco úplně jiného,” řekl s potměšilým úsměvem. Posadil se naproti ní a podal jí skleničku s alkoholem. „Chovej se tady jako doma.”

„To bych se nejdříve musela vrátit do Virginie,” zamumlala.

Vévoda zaklonil hlavu a propukl v hlasitý smích. Bylo to zvláštní, ale zvuk jeho smíchu ji uvolňoval. Jak dlouho ho už neslyšela takhle se smát? Po chvíli se uklidnil a podíval se na ni přivřenýma očima.

„Jsi nervózní?”

Julie sklopila zrak a sledovala zlatavou tekutinu ve sklenici. „To je hloupá otázka. Samozřejmě že jsem nervózní. Ještě nikdy jsem nebyla znásilněná.”

„Znásilněná?” vévoda významně vyklenul obočí. „Máš to radar

„Co? Představu, že se mě zmocníte násilím?”

Lokty se opřel o kolena a naklonil se těsně k ní. V očích mu tančily nebezpečné jiskřičky. „Ne. Whisky. A mohu tě ujistit, že se tě zmocním opravdu důkladně. Slibuji, že se ti to bude líbit.”

Tohle může slibovat jak dlouho chce, stejně mu nikdy neuvěří. Moc dobře zná jeho metody. Ale co jí zbývá? Musí zatnout zuby a vydržet. „Možná, že ženy z Ameriky vůbec netouží po tom, aby je nějaký skotský sukničkář uvedl do extáze,” pronesla jízlivě.

„Všechny ženy jsou stejné.”

Julie přičichla k nápoji. „Voní to jako lékořicové bonbóny. Často jsem si je kupovala v pekařském krámku ve Williamsburgu.”

„Ochutnej to.”

Na jazyku se jí rozlila omamná chuť alkoholu, která se po chvíli rozpustila jako sladký marcipán. „Hm, dobré,” uznala.

„Napij se trochu, Julie. Má sílu a zahřeje tě.” „Jako vy, Vaše Milosti?”

„Ne, já jsem mnohem silnější. Alkohol tě zahřeje v žaludku, kdežto já úplně všude.”

„Jen jestli se tak trochu nevychloubáte?”

„Nepokoušej mě, Julie,” řekl tichým hlasem a pohledem sklouzl k lákavé úžlabině mezi jejími ňadry. Oči mu potemněly a vévoda se naklonil ještě blíže. Látka pláště se rozevřela a Julie si s úlevou všimla, že má na sobě krátké bílé kalhoty. Ještě že aspoň jeho privátní část těla zůstane ukryta.

Raději by už měla začít se svými otázkami. „Jak dlouho zůstaneme v jižní Ross?”

Opřel se o opěradlo křesla a nohy si pohodlně natáhl před sebe.

„Pravděpodobně celé léto. A teď jsem na řadě já. Pojď sem.”

„Ne,” vyklouzlo jí z úst. „Od té doby, co jsme opustili Kinbairn, jste si mě ani nevšiml. Proč ten náhlý zájem?”

Ukázal na ni prstem. „Já jsem ti odpověděl. Chci si vybrat svůj dluh.

Pojď sem a polib mě.”

Srdce jí skočilo až do krku. Ruce se jí začaly chvět tak silně, že málem upustila skleničku s nápojem. Jestli to bude pokračovat takovou rychlostí, bude na zádech dřív, než se naděje a než se dozví to, co chce vědět.

Upřeně se zahleděla na hustý porost na jeho hrudi, jenž se v úzkém proužku táhl přes ploché břicho a končil někde dole pod krátkými kalhotami. Dokonce dovolila svému zraku, aby na malou chvíli sklouzl k vyboulenině mezi jeho nohama. Projel jí náhlý záchvěv touhy. Rychle zavřela oči a pevně stiskla zuby. Musí se přece ovládat. Nesmí dovolit své vlastní touze, aby zvítězila nad chladným rozumem.

„Tak dělej, Julie. Jinak je naše dohoda neplatná.”

Jeho slova ji urážela. Je mu jedno, jestli zraní její city, poněvadž ho vlastně vůbec nezajímá. Vždyť ona ho chtěla políbit. Toužila po jeho vášnivých polibcích, po vzrušujících dotecích a dráždivém hlazení. Ale chtěla muže, jenž by ji miloval celou, který by netoužil jen po jejím těle. Musí se vzpamatovat a nesnít o něčem, co nikdy nemůže mít. Dnešní noci se mu odevzdá a za odplatu zjistí, co potřebuje vědět.

„Nemusíte tak spěchat, Vaše Milosti. Vždyť já moc dobře vím, proč

jste chtěl, abych přišla.”

„A já zase vím, proč jsi s tím souhlasila.”

Arogantnost v jeho hlase ji jen utvrdila, co k ní skutečně cítí.

Neznamená pro něj nic víc než nástroj, pomocí něhož ukojí svůj chtíč.

Jedním douškem vypila obsah sklenice, vstala z křesla a postavila se před vévodu. Jeho modré oči potemněly očekáváním. Naklonila se a zlehka ho políbila na tvář.

„Na rty a s otevřenou pusou.”

Jeho nestoudný návrh ji ohromil. Jako ve snách se znovu naklonila a jazykem mu přejela přes rty. Pak vzala jeho spodní ret mezi zuby, lehce ho skousla a pomalu ho začala sát. Chutnal po sladkém likéru a voněl jarním vřesem. Julie však věděla, že se nesmí poddávat svým vlastním pocitům a upřeně sledovala reakci, jež u vévody vyvolá. Když jeho výraz zněžněl a oči se omámeně zavřely, uvolnila ret, napřímila se a vrátila se na své místo.

„Výborně, Julie.” Lachlan klesl hlouběji do měkkého křesla, nohy se mu lehce rozevřely. „Je vidět, že jsem dobrý učitel.”

„Jen si tak nelichoťte, mistře. Chováte se ke mně úplně jinak než

dříve. Proč?”

„Takové polibky by přece změnily každého?”

„Vyhýbáte se odpovědi. Tohle v naší domluvě nebylo.”

„Asi se budeš muset vyjadřovat jasněji.”

„Proč jste se na lodi ke mně zachoval tak nestydatě?”

Zamračil se. „Nestydatě? Ve srovnáním s tím, co mám v úmyslu s tebou udělat dnešní noc, to bylo jen dětské škádlení.”

Julie mu nemínila nic vyvracet. Ať si o dnešní noci myslí, co chce.

„Byl jste rozzlobený. Proto jste se ke mně takhle zachoval. Chtěl jste mi ublížit a zahanbit mě. Ale na hradě Kinbairn jste býval přátelský a něžný.”

Zadíval se do praskajících plamenů. „Hodně se toho změnilo. Teď tě už konečně znám. A ty znáš mě. Nechtěl jsem ti ublížit. Sundej si šaty a já ti ukážu, jak hodně toho lituji.”

Vzteky nepříčetná vyhrkla: „Pořád se jen vytáčíte. Chci jasnou odpověď.”

„Správně, slečno Neústupná. V jižní Ross je hodně problémů, které musím vyřešit. Nemohu své vášni dovolit, aby mě pohltila.”

„Ale vaše chování se změnilo ještě předtím, než jsme opustili Kinbairn.”

„Ano, a mé problémy začaly už před sedmi lety.”

„Jaké problémy?”

„Tahle odpověď tě bude stát Šál.”

Když si spočítá, kolik má na sobě vrstev oblečení, tak šál může celkem lehce obětovat.

Natáhl k ní ruku. „Ten šál, Julie.”

Jedním pohybem si ho stáhla z ramen a podala mu jej.

„Obdržel jsem informace, které mě varovaly před mou touhou dostat tě do postele.” „Jaké informace?”

V

očích se mu objevil smutek. „Hrabě z Tain zemřel. Jižní Ross se během jediného okamžiku vrátila zpět do mých rukou.”

„Ale říkal jste, že problémy začaly již před sedmi lety.”

„Ano. Začaly právě toho dne, kdy se Neville Smithson stal šerifem.

On je Angličan. Skotové nebudou akceptovat jeho ani jeho zákony.

A on si jich nikdy nebude vážit.”

„Proč ho tedy tolerujete?”

Usmál se. „Řeknu ti to, když si sundáš šaty.”

Na něco takového byla připravená. „Vaše dcery si mě váží. Musím jim jít příkladem. Kdyby se dozvěděly…”

„Lépe by tě poslouchaly. Svým dětem moc dobře rozumím. A teď ty šaty.”

Proč ne? Koneckonců si to mohla klidně dovolit. Navlékla na sebe tolik spodniček, že jí to vystačí na tucet odpovědí.

Vstala, rozepnula si šaty a nechala je lehce sklouznout na zem.

Zamračeně si ji prohlížel. „Kolik máš na sobě spodniček?” zeptal se káravým tónem. „Chcete si snad hrát na učitele?”

V

očích se mu objevila hladová touha. „V tom jsem velmi dobrý.”

„Ale nejste dobrý v odpovídání na otázky. Proč jste šerifa nepropustil, když vás král jmenoval pánem jižní Ross?”

„Protože jsme bývali přátelé.” Lachlan odmítavě mávl rukou a řekl:

„Tak honem. Jaká je další otázka? Ale nezapomínej na mou odměnu.”

„Proč se děvčata narodila tak těsně za sebou?”

„Prostě jsem toho roku vedl u dvora nevázaný život.”

„Bylo to tehdy, když vám vrátili titul vévody?”

„Ano. To byly dvě otázky. Sundej si spodničku a korzet.”

Julii jeho odpovědi tak překvapily, že bez přemýšlení udělala to, co požadoval. „Proč byl Neville Smithson u dvora?”

„Aby získal místo šerifa a sváděl ženy.” „Ale přece už byl ženatý.”

Usmál se. „Většině mužů to nevadí. Možná to pro tebe bude lepší, když budeš vědět, že tou dobou žili odděleně. Prosil bych tvou košilku.”

Ale pak její ňadra zůstanou zcela nahá! Proč si nedávala pozor?

„Asi nevíte, Vaše Milosti, že nejdříve si musím sundat spodničky?”

„Ne. Nemusíš si ji sundávat úplně. Jen si ji přetáhni přes ramena a nechej ji kolem pasu. Chci vidět tvá ňadra.”

Julie zůstala nehnuté stát a ohromeně ho pozorovala. Bože, jak jen po ní může chtít něco takového? „Julie, tu košilku. Hned.”

Lehce se dotkla tenkých ramínek hedvábné košilky a nechala je volně sklouznout z ramen. Okamžitě si ňadra překryla dlaněmi.

„Takhle ne. Odhal se mi, Julie.”

Cítila se tak pokořená. Pomalu spustila ruce.

„Nádherné,” vydechl.

A právě v tu chvíli si všimla jeho nohou. Prsty měl křečovitě zkroucené, zabořené ve vysokém koberci. Na lýtkách mu vystupovaly napjaté svaly. Julie začala doufat, že snad k ní není tak netečný, jak chce, aby si myslela.

„Jsem ti zcela k dispozici, Julie. Ptej se, na co chceš.”

„Proč jste se neoženil?”

„Byl jsem příliš zaneprázdněn svým vévodstvím. Pojď sem, rychle.

Chci sát tvá ňadra.”

Odmítavě zakroutila hlavou.

Povzdechl si. „Počítám do desíti. Jedna… dvě…”

Odevzdaně sklopila oči a pomalu se k němu přibližovala. Tolik se styděla. Přesto představa, že jeho rty se budou dotýkat jejích ňader, ji vzrušovala.

„Opři se o opěradlo a nakloň se nade mnou.” Juliina ňadra byla těžká a touhou ji až bolela. Podívala se na něho.

„Ujišťuji tě, že za pět minut mě už nebudeš nenávidět. Budeš mě milovat.”

Julie si všimla, že vévodovi se chvěje chřípí a jeho dech není tak klidný, jak by měl být podle jeho chladného hlasu. Dlaně si opřela o opěradla křesla a nahnula se dopředu.

Otevřel ústa a vzal do nich jednu zduřelou bradavku. Nejdříve ji lehce hladil jazykem, pak ji začal sát a drtit mezi rty, a nakonec ji něžně kousal. Prsty pevně zabořila do polstrovaného opěradla.

Celým tělem jí procházely tak neuvěřitelné vlny rozkoše, že se musela kousnout do rtů, aby nezačala křičet.

„Dej mi to druhé.”

Opilá touhou se natočila na druhou stranu, aby udělala přesně to, co po ní žádal. Když se jeho zuby něžně zakously do citlivého vrcholu, už se neovládla a z hrdla jí vyšlo tiché zasténání. Lachlan povzbuzen spontánní reakcí se vášnivě přitiskl k jejímu prsu a hladově sál. Julie cítila, jak sejí začínají podlamovat ruce.

Neočekávaně zaklonil hlavu a s hlasitým mlasknutím nechal prs vyklouznout ze svých úst. „Můžeš se posadit.”

Nechápavě zamrkala a skoro ho začala prosit, aby nepřestával.

Naštěstí se brzy vzpamatovala, napřímila se a s hrdě vztyčenou hlavou se vrátila na své místo.

Už se ani nesnažila nějak se zakrývat. S uspokojením pozorovala, jak mu na čele vystoupil chladný pot. Takže není až takovým pánem své vlastní touhy, na kterého by si chtěl hrát. „Proč matky dívek někdy nepřijdou na návštěvu?”

Škubl sebou a zmateně se zahleděl do plápolajícího ohně. Svatá dobroto! On je nervózní. Její sebevědomí ještě vzrostlo. Vévoda se však na ni podíval, zvedl čtyři prsty pravé ruky a odpočítával.

JLottiina matka… nemožné. Maryina… velmi nepravděpodobné.”

Julie měla žaludek jako na vodě.

„Matka Sarah… to by nešlo. A Agnesina matka… o té je zbytečné vůbec mluvit. A teď, má drahá Julie, si sundej čtyři spodničky.”

„Jděte se svými tyranskými rozkazy třeba k samotnému čertu,”

vyhrkla Julie.

Lachlan začal vstávat. „Raději půjdu s tebou do postele.”

„Zůstaňte tam, kde jste.”

Znovu se usadil do křesla. „Vstaň a sundej si ty spodničky.”

Váhavě se postavila a pomalu si stáhla zbytek spodniček. Už jí nezbývalo nic jiného, než krátká košilka.

Spokojeně se usmál a nohy si přehoupl přes opěradlo křesla.

„Čekám na tvou další otázku.”

„Máte ještě nějaké další děti?”

„Ne.”

„Proč ne?”

„Za první otázku tvou pravou punčochu a za druhou tu levou.”

„Nemůžu si přece sundat punčochy, když mám ještě boty.” V duchu si blahopřála ke své chytrosti.

Usmál se na ni chlapeckým úsměvem. „A nemohla bys mi ty boty věnovat jako bonus?”

„To v žádném případě.”

Zamračil se. „Boty se nepočítají.”

„Proč ne?”

„Prosím?”

„Proč se boty nepočítají?”

Dlaní plácl do opěradla křesla. „Aha! To jsou dvě otázky. Zaplatíš

za ně svými botami.” „Snažíte se mě oklamat.”

Dlouze se na ni podíval a pak řekl tichým hlasem: „Julie, já se tě snažím svést. Líbilo se ti přece, když jsem sál tvá ňadra? Přiznej to.”

Julie cítila, jak se začíná chvět. Růžové hroty bradavek ztuhly touhou a přímo křičely po jeho dráždivých dotecích.

„To se mýlíte, Vaše Milosti,” řekla odhodlaným hlasem.

„Jak myslíš,” odvětil. „Sundej si boty a já ti ukáži způsob, jakým se dnešní muži brání před zplozením nechtěných potomků.”

Odkopla boty a čekala.

Vstal a přešel ke stolku. Ze zásuvky vytáhl malou krabičku, kterou už Julie viděla u Thomase. Bylo to na Kinbairnu, když přijeli kupci.

Lachlan se i s krabičkou vrátil zpátky do křesla.

„Co je tam?”

„Pojď sem a podívej se.”

Otevřel víčko krabičky a Julie uviděla řadu malinkých váčků.

Nechápavě se na něho podívala.

„Kondomy. Muž si ho nasadí na svůj úd a kondom zachytí vystřikující sémě.”

Nevěřícně šije prohlížela. „Jsou příliš malé.”

Lachlan se začal hlasitě smát.

„Já na to ani nesáhnu,” bránila se.

„Jak myslíš. Udělám to sám.”

Nepřestával se jí smát. Rozčileně založila ruce v bok, přičemž se jí svůdně rozhoupala oblá ňadra. Lachlan zvážněl a upřeně sledoval její bradavky.

„Ne,” zašeptala Julie.

Jeho oči se vpily do jejích. „Klekni si mezi má kolena, Julie.”

Julie ucítila horkou vlnu vzrušení, která se jí začala rozlévat po celém těle. Jako bez vlastní vůle se pomalu posunovala, až stála mezi jeho rozevřenýma nohama. Lachlan se předklonil a s mučivou pomalostí jí sundával hedvábné punčochy. Na nahé pokožce cítila horkost jeho dechu.

„Klekni si.”

Poslušně klesla na podlahu mezi jeho kolena. Lachlan chytil okraj spodničky a přetáhl ji Julii přes hlavu.

Juliiny ruce vystřelily, aby skryla svou ženskost, ale právě v tom okamžiku ji Lachlan chytil za zápěstí a ruce jí odtáhl stranou.

„Svatá Ninian,” zašeptal v tichém údivu.

Lapena mezi jeho stehny, Julie byla tak zahanbená, že se jí chtělo brečet. Připomnělo jí to její první den na hradě. Tehdy jí nařídil, aby se před ním ukláněla. A teď jí přikázal, aby se mu oddala.

„Neznamenám pro vás nic jiného, než další zdolanou překážku.”

Zamyšleně se na podíval. Vlídnost bojovala s chtíčem. Prudce zamrkal a něžný cit se vypařil. „Posaď se mi na klín, Julie Whiteová, a já ti ukáži, co pro mě znamenáš.”

Jako rána pěstí ji jeho odpověď postavila zpátky na zem a ukázala jí místo, kam patří. Chtěla mu klást otázky. Přece spolu mají dohodu.

On si s ní jen hraje, ale ona toho musí využít. Rychle sklopila zrak, aby si nevšiml, jak jí svou odpovědí ublížil.

„Podívej se na mě, Julie.”

Mluvil tiše a Julie cítila, že jeho ústa jsou těsně u její tváře. Zvedla oči a uviděla jeho milovanou tvář, jak se k ní sklání. Jeho hluboké modré oči byly naplněny láskou a vřelým citem. Udiveně zamrkala a v tom všechno zmizelo. Jeho pohled byl zase chladný jako kus ledu. Raději zavřela oči, aby nemusela čelit kruté pravdě.

Dotek jeho rtů byl lehký a svůdně sladký. Cítila jeho horké ruce na své touhou rozcitlivělé pokožce. Jazykem jí něžně rozevřel ústa a jediným pohybem vnikl hluboko dovnitř sladké horkosti. Zatímco se vášnivě přisál k jejím rtům a hbitým jazykem plenil její ústa, jednou rukou ji objal v pase a druhou se zabořil do hedvábné záplavy jejích vlasů. Julie měla pocit, že se jí tělo roztříští na tisíce malých kousků.

Pevně ji objal a aniž by ji přestal líbat, sklouzl z křesla a klekl si na podlahu vedle ní. Rychle se zbavoval krátkého pláště, přičemž ji jeho chloupky dráždivě hladily na ztuhlých bradavkách.

Julie byla zcela v jeho rukou. Nemohla myslet, nemohla mluvit.

Jediné, po čem teď toužila, byly jeho doteky a vášnivé polibky. Jeho ruce přejížděly přes její stehna, přes ploché břicho, mazlily se s jejími ňadry.

„Dotýkej se mě,” šeptal jako v transu a vášnivě se tiskl k jejím dlaním.

Cítila, jak se chvěje touhou, jak jeho svaly po letmých dotecích tuhnou. Probírala se hebkými chloupky na široké hrudi. Věděla, že ho vzrušuje stejně jako on ji, a to vědomí ji děsilo i lákalo zároveň.

„Ten knoflík,” vydechl přerývaně. „Rozepni ten zatracený knoflík.”

Nevěřícně sledovala své ruce, které jako by měly svou vlastní vůli a bez jejího vědomí se dotkly poklopce u kalhot. Jeho ploché břicho ztuhlo, a když Julie nebyla schopna knoflík rychle rozepnout, ujal se toho sám. Tehdy si Julie všimla poraněného palce. Instinktivně ho vzala do úst a konejšivě ho začala sát a hladit jazykem.

Lachlan vydal bolestný sten. Vyděšeně k němu zvedla zrak a uviděla, jak omámeným pohledem pozoruje svůj palec obkroužený

jejími rty. Okamžitě ho vytáhla.

„Dej ho tam zpátky.”

Udělala to a on se celý zachvěl. Pak zvedl ruku, a lehkým tlakem na její zápěstí zatlačil svůj palec hluboko do jejích úst. Vzrušeně vydechl, chvíli ho tam nechal a pak ho zase pomalu vytáhl.

Přivřenýma očima sledoval tvar jejích rtů. Po chvíli palec vytáhl a nahradil ho jejím vlastním. „Dotýkej se jazykem svého prstu,”

přikázal jí tichým hlasem.

Jako loutka pohybující se jen podle pokynů svého pána udělala přesně to, co jí řekl. Jaký však byl její údiv, když ucítila, že mezi nohama začíná vlhnout.

Lachlan přerývaně dýchal a neustále ji pozoroval. Knoflík byl konečně uvolněný a ztopořený úd vyklouzl ze svého vězení.

Julie překvapeně vydechla.

„Jsi tak sladká, Julie. Tvá ústa by mě dokázala přivést k šílenství.

Vidíš, jak hodně po tobě toužím?”

Její naivní představa o ošklivosti mužné touhy se náhle rozplynula.

Bylo to něco tak neuvěřitelně krásného, mocného a pulsujícího životem. Neohroženě se tyčil vzhůru a přímo ji vyzýval, aby se ho dotkla, aby ho pohladila a polaskala se s ním. Natáhla ruku.

„Ne, nejdříve si olízni prst, jako jsi to dělala před chvílí,” řekl a očima se vpíjel do těch jejích.

Julie cítila neovladatelnou touhu ho potěšit. Vložila si prst do úst a hladově ho sála, lízala ho a pohybovala s ním ven a zase dovnitř.

Lachlan omámeně sledoval její ústa. Pak ji chytil za zápěstí a vedl ji ke svému ztopořenému údu. Julii nemusel dlouho pobízet. Dychtivě se dotkla hebké pokožky mužství, konečky prstů lehce přejížděla po růžovém vrcholu, který se pod jejími doteky chvěl a pulsoval touhou. Poté obkroužila prsty kolem životem překypujícího údu a instinktivně po něm přejížděla nahoru a dolů. Byl pevný jako ocelový prut a přitom hebký jako semiš.

„Líbej mě,” žadonila, omámená svými vlastními pocity.

„Ano, všude,” vydechl jí do pootevřených úst a prudce zasunul svůj jazyk do jejího nitra.

Chtěla se rozpustit v jeho náručí a splynout s ním v jedno tělo a tak zůstat až do skonání světa.

„Zmáčkni mě, lásko. Přitlač.”

Když ho pevně objala celou dlaní, položil na ni svou ruku a sám určoval tempo, kterým se má pohybovat. Julie měla dojem, že jí vzrušením pukne hlava. To však ještě nevěděla, co bude následovat.

Lachlan začal jednou rukou tvarovat růžový hrot ztuhlé bradavky, zatímco druhou lehce vsunul mezi její nohy, kde ho přivítala hebká vlhkost Juliiny touhy.

„Roztáhni nohy,” zašeptal.

Zatlačil na ni dlaní a donutil ji tak doširoka roztáhnout nohy. Kolena ji bolela od dlouhého klečení, ale když se chladný vzduch polaskal s její horkou pokožkou mezi stehny, rozkoší se jí zatočila hlava.

Lachlan dvěma prsty opatrně rozhrnul okvětní lístky, v nichž se ukrýval lepkavý pupen její touhy, a začal po něm lehce přejíždět. Z

hrdla jí unikl chraptivý sten.

„Ach, sladká Julie, tebe si musím vychutnat.” A po těch slovech vsunul dlouhý prst přímo do vlhkého středu jejího ženství. Julie polekaně ucukla a chtěla ho vytáhnout ven. On ji však uklidňoval skotskými slůvky a hebkými rty a mezitím sunul prst stále hlouběji a hlouběji.

Až se konečně zastavil. „Ach,” vydechl. „Tady je. Rád se jí dotýkám.”

„Co je tam?” zašeptala.

Usmál se. „Panenský dar, mužův poklad.”

Julie se jako ve snách sama přitiskla k jeho ruce, avšak dřív, než mu stačila říct, že je ochotna dát mu svůj dar, Lachlan vytáhl prst ven a objal ji v náručí. Celý pokoj se zatočil. Julie se cítila prázdná a opuštěná.

„Vezmi tu krabičku.”

Rozechvělá touhou udělala přesně to, o co ji žádal.

Lachlan ji vzal do náruči a položil ji na obrovskou postel. Julie měla dojem, že se vznáší na blankytném obláčku z vonných par a dívčích snů. Omámeně ho pozorovala, jak se vedle ní tyčí, jak si rychle sundává kalhoty a hltá ji lačným pohledem. A náhle byl na ní, jeho nohy mezi jejími, jeho břicho na jejím břiše.

Začal ji hladově líbat. Obklopila ji jeho vůně a jeho mužství ji hladilo mezi stehny. V němém pozvání roztáhla nohy.

„Ano, Julie, otevři se mi. Nechci ti ublížit. Ani potom, cos mi udělala ti nechci ublížit. Rozumíš mi?”

Julie nevnímala význam jeho slov a jen mlčky přikývla.

„Na tuto noc nikdy nezapomeneme.” Nezapomeneme.

Jeho slova pronikla do Juliina podvědomí jako kámen proskleným oknem. Nesplnila svůj úkol. Leží tady na zádech ve vévodově posteli a nezná jméno Lillianiny dcery.

„Jen se neboj, má sladká Julie. Nemusíš se ničeho bát.”

Znělo to tak upřímně a přesvědčivě. A proč také ne? Vždyť vévoda z Ross byl mistrem ve svádění. Úplně stejně se choval i k Lillian.

Také jí zlomil srdce? Umřela s jeho jménem na rtech?

Julii bodlo u srdce a chtěla se odtáhnout. Její tělo ji však odmítalo poslechnout. Nenáviděla se za svou bezmocnost a cítila, jak se její nohy stále víc a více rozvírají poháněny nezvladatelnou touhou.

Náhle ucítila ostrý hrot jeho mužství. Neomylně ho nasadil mezi její nohy a lehce, avšak panovačně, ho zatlačil kupředu.

„Počkej.”

Zastavil se a svou váhu přenesl na předloktí. Osvětlen jen mihotavým světlem z krbu se podobal soše vytesané do mramoru. S

očima vpitýma do těch jejích se nad ní tyčil sukničkář s Vysočiny.

¦ ¦ Vnitřní hlas jí radil, aby byla zticha, ale nemohla. „Řekni mi něco.”

Nahnul se a lehce ji políbil na špičku nosu. „Cokoliv, drahá. A pak už tě konečně budu moct pomilovat?”

„Žijí matky tvých dcer?”

Ztuhl. Jeho smyslné rty se stáhly do úzké linky. Co udělá?

Lachlan by nejraději odešel a nechal ji ležet samotnou ve velké posteli, ale nemohl ovládnout touhu, jež pulsovala jeho mužstvím.

Ale nebylo to jen to. Pod slupkou chtíče byl něžný muž, jenž volal po lásce a po něze. Tady ji však nenajde.

Přes mučivou mlhu fyzické potřeby slyšel hlas Lillianiny setry, která se chtěla dozvědět jméno své neteře. Jeho srdce bylo náhle tvrdé stejně jako úd. „Ne,” zalhal. „Všechny jsou mrtvé.”

Oddechla si, jako by cítila úlevu. Její ruce se dotkly jeho ramen a lehce ho přitáhly. „V tom případě mě učiň svou. Pomiluj mě.”

„S největší radostí,” řekl a jediným prudkým pohybem jí přetrhl panenskou blánu.

Celým tělem mu projel záchvěv extáze. Dobrotivý bože, být uvnitř

té falešné čarodějnice je jako vrátit se domů po dlouhé a vyčerpávající cestě. Jeho tělo toužilo zasunout se hlouběji a hlouběji do hebkého vlhka, ale svědomí ho drželo zpátky. Proklínal se za své bláhové ohledy, přesto zůstal nehnuté ležet a čekal, až si Juliiny stažené svaly zvyknou na jeho mohutnost.

Cítil se jako otrok své vlastní touhy a v duchu si spílal, že si do postele nevzal raději Cozy. Ale od té doby, co jeho zrak spočinul na Julii, jeho tělo nedokázalo vzplát touhou pro žádnou jinou ženu. A nyní se s ní bude milovat každou noc, pokaždé, když ucítí chvějivé vzrušení, a bude to dělat tak dlouho, dokud se nerozhodne zůstat ve Skotsku. Ale musí být opatrný, pomyslel si. Už přece nechce zplodit další dítě.

S touto myšlenkou vytáhl úd z omamného tepla a natáhl na něj kondom. Sledovala ho, oči omámené touhou, přesto ostražité zvědavostí.

Znovu se do ní ponořil a políbil ji na rty. Julie se k němu přitiskla, ruce i nohy obemkla kolem jeho těla a ochotně mu vycházela vstříc.

Po tvářích se jí rozkutálely slzy.

„Miluji tě,” vykřikla a pokryla jeho tvář horkými polibky. „Bože odpusť mi, ale budu tě vždy milovat — dokud nezemřu. Ach, Lachlane, neopouštěj mě.”

Lachlan se kousl do rtu, aby nevypustil slova, podle nichž by poznala, jak mu ublížila, jak hluboce zranila jeho srdce. Dovolila mu, aby se do ní zamiloval a pak ho využila přesně tak, jako to udělaly všechny jiné ženy. Musel zatnout pěsti, aby s ní nezačal třást a křičet, že dřív by se muselo peklo změnit v kus ledu, než ona by od něj odvedla jeho milovanou dceru.

Ženské prsty se dotkly jeho ramene a něžný hlas se zeptal: „Ty spíš?”

Usmál se, zabořil svou tvář do jejího krku a nechal svou touhu, aby se v něm rozplynula.

Potěš se s ní, křičelo jeho tělo.

Všechno má svůj čas, odpověděl vnitřní hlas.

Julii probudilo něčí pobrukování. Otevřela oči a uviděla před sebou náhrdelník s jantarovým přívěskem ve tvaru jelena.

Vévoda z Ross. A nahý.

I když měl oči zavřené, Julie věděla, že je vzhůru. Objímal ji tak něžně, jako by mu na ní skutečně záleželo. S hlavou položenou na jeho rameni a s nohou přehozenou přes svalnaté stehno se cítila v bezpečí a milovaná.

Náhle jí projela nová vlna vzrušení a probudila k životu její ňadra, dlaně, střed jejího ženství. Místa, kterých se dotýkal a sliboval, že se jich bude dotýkat znovu.

Venku svítalo a peřiny voněly medem, mandlemi a milováním.

Natíral jí záda, ňadra i stehna exotickým olejem a pak…

„Co se stalo slečně Whiteové?” ozval se Lottiin hlas. Julie se prudce posadila.

Vévoda otevřel oči. Pohladil ji po rameni a zašeptal: „Dveře jsou zavřené, lásko. Nemusíš se bát.” A hlasitě řekl: „Slečna Whiteová měla noční můry, Lottie. Už je v pořádku. Dovolil jsem jí, aby přespala v mé posteli.”

Nyní Julie pochopila, co ji probudilo. Byl to vévoda. Začala vstávat z postele. „Půjdu za ní.”

„Ne.” Stáhl ji zpátky do náručí. „Ty zůstaneš tady.” Ňadry se dotkla jeho žeber.

„Co to bylo za strašidlo, které ji tak vylekalo?” chtěla vědět Lottie.

V jejím hlase se ozýval upřímný zájem.

Rty se zlehka dotkl Juliina čela. „Bylo to to nejhorší a nejodpornější strašidlo, jaké si jen dovedeš představit. A taky příšerně nenažrané.”

Julie pocítila lítost. Včera večer přišla do jeho ložnice, aby získala potřebné informace, a jediné, co zjistila bylo to, že je do vévody bezhlavě zamilovaná a že by se s ním chtěla milovat až do konce svého života.

„Křičela a schovávala se pod peřinu, tati? Vůbec jsem ji totiž

neslyšela.”

Julie si vzpomněla na intimní chvíle, jež prožila pod vévodovou peřinou, na hlasité steny rozkoše, na nutkavou potřebu rozpustit se a vpít se do jeho těla, na touhu milovat se znovu a znovu. V břiše ucítila známé šimrání. Protáhla se a se šibalským úsměvem mu stehnem vklouzla mezi nohy. Byl tvrdý a připravený. Rychle stáhla nohu zpátky. „Budu muset jít.”

„Tak co, tati?”

Povzdechl si a přitáhl si ji na svalnaté tělo. Tvář jí zabořil do krku, rukama roztáhl nohy a svůj úd přitlačil přímo na vlhké ženství. Julie cítila, jak se v ní probouzí nová touha.

„Lottie, děláš si zbytečné starosti. Raději si vzpomeň, co jsem ti říkal o tom, že zůstaneš zavřená ve svém pokoji.”

„Ale, tati…”

Jeho oči se střetly s Juliinými. „Musíš mi pomoct. Jak ji mám dostat pryč?”

Zoufale toužila zůstat s ním sama. Rozplynout se v jeho náručí, dotýkat se jeho mužného těla, vnímat jeho horkost a slastně se oddávat jeho dotekům. „Jen když mi něco řekneš.”

Kdyby ho neznala, mohla by si myslet, že je zklamaný. „Všechno je jen obchod, nemám pravdu?” řekl. „Nejprve mě polib.”

Julie ho chytila za copánky a přitáhla si ho blíže k pootevřeným rtům. Pak zašeptala: „Připomeň jí, že Thomas včera najal dvě nové služebné. Řekni jí, že kuchařka bude potřebovat něčí pomoc, aby si je mohla prověřit.” Její rty se lehce dotkly jeho. Lachlan vsunul jazyk do jejích úst a pak ho zase rychle vytáhl, čímž jí připomněl daleko intimnější a intenzivnější prožitek vzájemné rozkoše.

„Jsi mé chytré děvče,” vydechl a do dlaně vzal jedno její ňadro. Pak se kousek odtáhl a přivřenýma očima si prohlížel Juliino nahé tělo.

Konečky prstů neustále hnětl růžovou bradavku. „Jsi krásná. Tvé vlasy se třpytí jako poseté diamanty a kůže se ti rdí našim milováním.”

Snad ještě nikdy nebyla tolik šťastná jako právě teď. Připadala si jako osamělé dítě, které se toužebně natahuje po každičkém vřelém pohlazení.

Lachlan řekl Lottie přesně to, co mu Julie poradila, a ještě dodal:

„A, Lottie… Noční můra slečny Whiteové bude naším tajemstvím.”

„Tak teď už máme dvě tajemství, tati,” souhlasila dívenka a konečně se odpoutala od vévodových dveří.

Převrátil Julii na záda a své rty přitiskl na její. Jazykem vnikl do jejích úst a jednou rukou jí vklouzl mezi stehna. Julií znovu projela bolestná vlna rozkoše. Celé tělo se jí chvělo neovladatelnou touhou.

Lachlan se nad ní nadzvedl a zkoumavě si ji prohlížel. „Nejsi bolavá, má lásko? Nejsem si jistý, jestli jsem se s tebou nemiloval příliš dlouho? Slíbil jsem ti přece, že ti neublížím.”

Jestli nebude dost opatrná, znovu se mu svěří se svou láskou.

„Neublížil jsi mi. Ale nemůžu zůstat celý den v posteli. To nebylo součástí naší dohody.”

Lachlan si povzdychl. „Já chci něco. Ty chceš něco. Vraťme se tedy k naší dohodě.”

Na ní mu vůbec nezáleželo. Jen si hrál. Jediné, o co se zajímal, bylo ukojení jeho choutek. Julie se zatvrdila a řekla: „Miloval jsi Lottiinu matku?”

Hořce se usmál. „Miluji všechny ženy. Zvedni kolena.” Pomaličku do ní zasunul horký úd. „Ach, ano. Dobře se na to místo pamatuji, je jako stvořené právě pro mě.” Podíval se do jejích očí a přitlačil.

„Kdybych ti ublížil, tak mi řekni. Hned přestanu a nejdříve se s tebou budu mazlit a laskat tě, dokud nebudeš připravená.”

Minulou noc se bezhlavě vrhla do jeho náruče a do jeho postele.

Teď musí hrát svou hru. „Vaše Milosti…”

„Lachlane,” řekl a políbil ji na rty. „Myslím, že právě tohle jméno jsi volala, když ses pode mnou svíjela rozkoší.”

Měl pravdu. Pokoušela se sama sobě zapírat svou slabost pro tohoto barbara z Vysočiny, ale když ho cítila hluboko uvnitř sebe, nedokázala myslet na nic jiného než na něj.

„Lachlane,” řekl znovu, když ji něžně kousl do jedné bradavky.

„Řekni mé jméno, Julie.” Při těch slovech ji pevně objal, a aniž by z ní vytáhl svůj úd, jediným pohybem se převrátil na záda a Julie teď

ležela na něm.

Věděla, že by to neměla dělat, ale rovněž věděla, že nemá na výběr.

„Lachlane.”

„Sedni si na mě, Julie.”

Zatajila dech. Co si ten nemravný vévoda vůbec myslí? „Nejdříve mi odpověz. Kde se narodila Mary?”

„Sedni si… hezky pomalu… a já ti to řeknu.”

Nenáviděla ho, nenáviděla svou touhu, která ji ovládala. Julie zrudla a se sklopeným zrakem si obkročmo sedla na Lachlana. Jeho ztopořený úd vklouzl ještě hlouběji.

Lachlan se zachvěl a vydechl: „Jsi tak těsná, tak sladká.”

„Zapomněl jsi odpovědět.”

„Mary se narodila v Rouen. Zvedni se.”

Julie odložila svou hrdost a poslechla. Lachlan ji chytil kolem pasu a Julie cítila, jak se jí točí hlava. Zoufale chtěla víc, potřebovala ukojit svou touhu, která ji zcela naplnila, a Julie věděla jak. Ale nejdříve se musela dozvědět, co potřebovala nutně vědět. Lachlane, miluješ mě?

„Matka Sarah,” řekla. „Proč ses s ní neoženil?”

„Protože mě nemilovala. Sedni si… a rychle.”

Tak prudce, jako kámen dopadne na poklidnou hladinu rybníka, Julie ochotně vyhověla Lachlanově příkazu. Celým tělem se jí začaly rozlévat vlny mučivé rozkoše. Mozek i vůle přestaly reagovat a jediné, co zbylo, byla trýznivá potřeba ukojení.

„Další otázku, Julie.”

Miluješ mě? „Lottie.” To jméno vydechla omámeným hlasem. „Kde se narodila?” „V Kentu. Znovu se zvedni.” „Takže je vlastně Angličanka.” „Napůl.*

Skrze mlhavý opar touhy řekla: „Šerif ji poznal, že ano?”

Lachlan zaúpěl a smutně potřásl hlavou. „Výborně, děvče, zmínka o mých nepřátelích mě dokáže opravdu vyprovokovat ke skvělým výkonům.”

A Lachlan se vzepjal a zabořil svůj úd hluboko do Juliina nitra. Pak ji pevně uchopil v pase a sám určil rytmus, který je vzájemně dováděl až k šílenství. Když však prstem vklouzl do její komůrky a začal se drázdivě mazlit s lepkavou bliznou její rozkoše, Julie se už neovládla a začala křičet. Volala jeho jméno, žadonila, aby nepřestával a toužebně se tiskla k jeho údu i k jeho dlani.

„To je ono, děvče. Otevři se svým pocitům a zcela se oddej své vášni. Chci, abys mě cítila. Chci tě celou zaplnit, až po okraj.”

Láska k tomuto muži spojená s nepředstavitelnou rozkoší ji dováděla k šílenství. Julie se divoce zmítala a zarý-vala mu nehty do pevných svalů na široké hrudi.

„Ne tak rychle, děvče,” procedil skrze zaťaté zuby.

Julii chvíli trvalo, než pochopila význam jeho slov. Pak se potměšile usmála a řekla: „Je snad možné, že by sukničkář s Vysočiny zvadl dříve, než mě dokáže potěšit?”

Jediným pohybem se Lachlan přehoupl nahoru a Julie teď ležela na zádech. „Nadzvedni se,” řekl, a když tak učinila, pod zadeček ji strčil přeložený polštář. Pak ji uchopil za boky a prudce vyrazil kupředu. Julie vzrušeně vykřikla a pak začal jejich vzájemný tanec lásky, který je pomalu dováděl až k samotnému vrcholu.

Julie se chytila jeho úzkého pasu. Pod prsty cítila pevné svaly, které se zachvívaly v erotické extázi. Lachlan náhle znehybněl a pak, v jediném okamžiku prudce vytáhl svůj úd. Julie se cítila oklamaná a opuštěná. Věděla, jaký k tomu měl důvod, přesto ji to mrzelo.

Vlastně ani sama nevěděla proč.

„Stalo se něco?” zeptala se.

Lachlan si lehl na bok vedle ní a pevně ji sevřel v náručí. „Stalo se mnoho věcí, ale nic nemůže oslabit náš vzájemný požitek z milování. Protože milovat se s tebou, má sladká nevinnosti, je jako vstupovat do samotného ráje.” Význam slov byl sice sentimentální, ale tón Lachlanova hlasu byl podivně cizí.

„Jsem na řadě s další otázkou. Tvé milování bylo tentokrát jiné.

Proč?” Julie byla sama šokována tím, co jí plynulo z úst, ale potřebovala to vědět.

„Zajímavé. Jedna noc strávená v mé posteli a už si myslíš, že jsi expert.”

„Tak mi odpověz.”

„Není nač. Za všechno může jen tvá ženská představivost.”

„To tedy ne.”

„Opravdu?” zasmál se. „V tom případě to zkusíme znovu a pak to můžeme porovnat.”

O hodinu později, když seděli ve vykachlíkovaném bazénu až po krk ponořeni v horké vodě, Julie ještě stále přemýšlela o jeho podivném chování. Ležel vedle ní, hlavu položenou na posledním schodě, ruce přehozeny přes okraj bazénu.

Sluneční světlo dopadalo do koupelny skrze dvě obrovská okna z barevného skla. Stovky malých sklíček byly sladěny tak, že vytvářely obraz nádherného bodláku. Stejný symbol se opakoval na zdech, na podlaze a dokonce i v bazénu. V každém rohu koupelny byl umístěn mosazný koš na oheň. Ručníky visely na vyřezávaných háčcích hned vedle police s mýdlem, s vonnou vodou a s žínkami.

„Máš ráda koupel?” zeptal se.

„Přijde na to.”

„To není odpověď.”

Ponořila se hlouběji do vody a pomalu přeplula na druhou stranu bazénu. „Ale teď jsi na řadě ty. Nebo jsi snad zapomněl na naši domluvu?”

Lachlan se zamračil. „Jen jsem chtěl vědět, na co myslíš. Tenhle druh otázek přece do naší dohody nepatří.”

Raději s tím neměli vůbec začínat. Každým okamžikem ho má stále více a více ráda. Rozzlobena na své vlastní city, které se jí pomalu začaly vymykat z rukou, řekla: „Ó, tak je to. Ty, ve své nekonečné moudrosti, rozhoduješ o druhu otázek, jež patří do naší úmluvy, kdežto já, ve své naivitě a hlouposti, k tomu nemám co říct.”

„Julie,” řekl unaveným hlasem, „opravdu si musíme ujasnit naše postavení. Stala ses mou milenkou a jsem s tebou velice šťastný.

Ale to neznamená, že se ti budu z něčeho zpovídat.”

Jeho slova ji ranila více, než si chtěla sama přiznat. „Je mi líto, že jsem se stala tvou milenkou.”

„Ještě před půl hodinou ti to líto rozhodně nebylo.

Nebo jsi se snad zakousla do mého ramene z pomstychtivosti?”

Najednou si všimla otisku zubů, jenž se jasně rýsovaly na jeho kůži.

Do tváří sejí nahrnula nachová barva.

„Přestal jsem, poněvadž jsem nechtěl, abys přišla do jiného stavu.”

Měla by mu být vděčná, ale místo toho cítila prázdnotu a bolest.

Najednou se jí o milování už nechtělo mluvit. „Co se stalo s tvými rodiči?”

Lachlan zvážněl. „Po porážce u Culloden Moor otec odjel do Itálie.

A tam i zemřel.”

„Matka odjela s ním?”

„Ne. Angličtí vojáci ji oběsili na lustru.”

Julii se stáhl žaludek. „Ach, bože.” Pokaždé, když se zadíval k lustru, vypadal tak smutně, a teď už ví proč. „Nenávidím tuto krutou zemi.”

Lachlan se na ni ztrápeně podíval. „Kdysi jsi mi řekla, že nechceš, abych tě litoval. Prosím, oplať mi mou laskavost. Má matka udělala přesně to, co by udělali i jiní rodiče. Snažila se zastavit vojáky, aby mě zatím kuchařka mohla dopravit do bezpečí.”

Tolik ho milovala. „Je mi to líto.”

Nadechl se a ponořil se pod vodu. Když se znovu objevil, byl na druhé straně bazénu. „Pojďme mluvit o něčem jiném.”

Chtěla ho obejmout a utěšit ho, ale věděla, že by ji odmítl. „Co budeš dělat s šerifem?”

„Musím dát do pořádku chaos, jenž vnesl do jižní Ross. Ještě nevím jak, ale musím přimět Skoty, aby respektovali Angličany, a naopak.”

Julie byla ráda, že konečně našli bezpečné téma a řekla: „Pan Mabry měl podobný problém pokaždé, když koupil nové otroky nebo přijal nové služebnictvo.”

Lachlan zaklonil hlavu a prohlížel si vykládaný strop. „Slyšel jsem o krutých metodách, jimiž se získává poslušnost otroků. Já však nemíním vzít bič ani na jediného obyvatele jižní Ross. Ovšem s výjimkou toho bastarda Nevilla.”

Julii se nelíbilo, že Lachlan tak nepěkně mluví o laskavém muži, který ji přijal do své rodiny. „Pan Mabry nikdy nepoužíval bič.

Prozradím ti jeho metodu, když mi řekneš, kde se narodila Sarah.”

Lachlan stále pozoroval strop. „Proč tě to tak zajímá?”

„Vždycky mě zajímali mí svěřenci.”

„Jak ušlechtilé” řekl jízlivým tónem.

Lachlan nemůže vědět, jak hodně jí na jeho dětech záleží. Jak se o ně bojí. Jak doufá, že prožijí lepší život, než jaký poznala ona. Až

budou velké, nebude tady, aby je mohla chránit, ale může to udělat nyní. „Věřím tomu, že šerif jejich matky zná.”

„Proč si to myslíš?”

„Slyšela jsem, co říkal, a viděla jsem ho, jak se na ně díval. A nelži mi.”

„Už mu víckrát nedovolím, aby se ocitl v jejich blízkosti.”

„A já nedovolím, aby jim někdo ubližoval.”

Vévoda prudce otočil hlavu. Z copánků mu stékala voda. „Člověk, který by jim chtěl ublížit, by si to nejdříve musel vyřídit se mnou. A Sarah se narodila v Aberdeenu.”

Julii bodl ostrý pocit viny. „Její matka je mrtvá?”

„A pohřbená,” zařval, ozvěna jeho hlasu se odrážela od leštěných kachli. „A teď mi prozraď Mabryho metodu.”

Jestli vévoda mluvil pravdu, o čemž pochybovala, žádná z dívek se nenarodila v Edinburghu. A žádná nebyla Lillianina dcera. Tolik si přála, aby to byla pravda.

„Nu? Čekám.”

Juliina touha po jeho nevinnosti byla momentálně ukojena. „Když

sloužící nechtěli vycházet s otroky, pan Mabry je spojil do dvojic, vždy jeden otrok a jeden sluha, a nabídl jim, že který tým odvede nejlepší práci, dostane den volna. Jeden muž pak vyhraboval důlky a druhý sázel sa-zeničky. Ta dvojice, která by spolu nespolupracovala, by určitě den volna nezískala.”

„Aha,” řekl Lachlan a na chvíli se zamyslel. „Takže když chtěli získat odměnu, museli zapomenout na své rozdíly a pracovat dohromady.”

„Přesně tak. A poněvadž všichni muži jsou ve skutečnosti nenasytní… ach!” Do tvářejí dopadla sprška vody.

„Nenasytní?” Lachlan se mlsně usmíval a s roztaženýma rukama se blížil k Julii. „Jsem nenasytný a stále hladový. Ale za to můžeš jen ty.”

Julie vyskočila z bazénu, popadla ručník a rozběhla se do své ložnice. Za zády slyšela Lachlanův smích.

Odpoledne Julie v dobré náladě sledovala Thomase, který trpělivě nakládal balíčky různých tvarů a velikostí do zapraženého kočáru.

Děvčata se radostně smála a neustále brebentila. Koně, jenž nebyli zvyklí na dlouhé čekání na rušných silnicích, hlasitě ržáli a hrabali okovanými kopyty. Hlavní sluha jim sloužil jako doprovod. I když na sobě nedal nic znát, Julie ho podezřívala, že s nimi přece jen nejel o své vlastní vůli.

„Ještě jednou vám děkuji, Thomasi,” řekla.

S pytlem kukuřice na jednom rameni a se štůčkem látky na druhém se tedy schopnému vrchnímu sluhovi vůbec nepodobal. Připomínal spíše pohůnka od koní. „Bylo to příjemně strávené dopoledne, slečno Whiteová,” a hluboce se uklonil, přičemž se pytel zrní přesypal na jednu stranu a málem ho převážil. „Až po vás.”

Julie proplula dveřmi, avšak hned za prahem strnula. Stejně tak Lottie a ostatní děvčata, která šla těsně za ní.

Mramorová podlaha vstupní haly byla pokrytá režným plátnem.

Lustr byl stažený dolů a z poloviny se leskl, jako by byl z pravých diamantů. Kolem lustru stály dvě služky a pomocí mýdlové vody a měkkých hadříků skleněné krystalky leštily do vysokého lesku.

Když si Julie vzpomněla na vévodovu matku, podivně se jí stáhl žaludek.

„Guid den, madam,” zahlaholily služky jako jedním hlasem.

Vyšší služebná měla mléčně bílou pleť, podle níž Julie odhadovala, že je Angličanka, kdežto té menší ve tvářích rozkvétaly rudé růže, jež byly typické pro většinu Skotů.

Lottie se obrátila na větší z obou služebných. „Jak se jmenuješ?”

Dívka si utřela ruce do lněné zástěry. „Jsem Polly, slečno.” Mluvila tím samým tónem jako služky v Londýně.

„Kde je Anna?” chtěla vědět Lottie. Polly kývla hlavou směrem ke schodišti. „Je nahoře v koupelně.”

„A co tam dělá?”

„Uklízí tam, slečno. Ještě s mojí sestrou Daisy. A teď mě omluvte.”

Do ruky vzala lněný hadřík a znovu se pustila do práce.

„Jsi velice pracovitá, Polly,” řekla Julie.

„Na pomalou práci mě moc neužije, madam. Raději to mám všechno rychle hotové. A kromě toho, Jeho Milost nám řekla, že jestli budeme hotovi dříve než služebné v prvním patře, zítra můžeme začít o hodinu později. Ze mám pravdu, Elaine?”

Skotská služebná zvedla oči od lustru. „Ano, ale…”

„Žádné ale,” odsekla Polly. „Zítra si pěkně poležíme v posteli.

Žádné strachy.”

Služebné, jedna Angličanka a druhá Skotka, pracovaly jako tým.

Julie se musela usmát. Takže vévoda nemarnil čas a rychle zavedl Mabryho metodu i ve Skotsku. Cítila, že má na urovnaní vztahů v jižní Ross také nemalý podíl, a překvapivě ji to potěšilo.

Odvedla dívky do salonku, kde se musí poradit o vhodné barvě na závěsy a naplánovat zítřejší návštěvu obchodu s čajem. Když byl lustr vyleštěný a s náležitou slávou vytažený na své místo uprostřed vstupní haly, děvčata se rozběhla ke svým poníkům.

Julie se právě rozhodla, že si půjde do knihovny najít něco ke čtení, když v tom zaslechla zaklepání na hlavní dveře. Lokaje nebylo nikde vidět, a tak se sama vydala otevřít. Nejdříve však nakoukla proskleným okýnkem. Přede dveřmi stál šerif a po boku měl nádhernou ženu. Její šaty i klobouk byly ušity z mosazně zeleného hedvábí a skvěle ladily s oříškově hnědýma očima a s rudými vlasy.

Šerif zářil ve skořicově hnědém sametu. Dokonce nezapomněl ani na vycházkovou hůl. Jejich šaty by se hodily spíše na královský bál než na pozdní návštěvu.

Julie se zmocnilo vzrušení. Právě nadešla její šance zeptat se Nevilla Smithsona na vévodovo tajemství. Dlaní si uhladila vlasy a otevřela.

„Ach, Julie, jak rád vás zase vidím,” řekl šerif a hluboce se uklonil.

„Prosím, šerife, jen žádnou teatrálnost,” odvětila.

Změřil si ji chladným pohledem a pak přikývl. „Dovolte, abych vám představil lady Catherinu Munroovou, hraběnku z Beauly.

Catherino, seznamte se s Julií, guvernantkou MacKenziových dětí.”

Zena, jež se Julii zdála být jaksi povědomá, se ani neobtěžovala kývnout na pozdrav. Natočila se bokem a bez pozvání vešla dovnitř.

Klouzavým pohybem došla až ke stolku uprostřed místnosti, odložila na něj svůj rukávník a zkoumavě se rozhlédla kolem sebe.

Potom vzala jednu z vizitek, jež ležely na stříbrném podnose, a přistrčila si ji skoro až k nosu, aby mohla přečíst tučně napsané jméno.

Její chování se Julii zdálo být zároveň drzé i směšné. Podívala se na šerifa. Upíral na ni svůj pohled a Julii se zdálo, jako by na něco čekal. Ale na co?

Pak se významně usmál a svou vycházkovou holí kývl k hraběnce.

„Catherina a vévoda jsou staří přátelé. Když se dozvěděla, že se vrátil do jižní Ross, nedokázal jsem jí zabránit v návštěvě.”

Výsměch v jeho hlase zněl jako skryté varování. Julie se znovu pozorně zahleděla na rudovlasou ženu. U koho jenom už viděla takové oříškově hnědé oči? A určitě potřebovala brýle. Stejně jako Mary. Stará vévodova přítelkyně.

Julii se stáhl žaludek a po zádech jí přejel mráz. Bylo jisté, že ta žena před ní je Maryinou matkou.

Takže nebyla mrtvá. Vévoda jí lhal.

„Přestaňte na mě zírat,” řekla Julii, „a raději řekněte vévodovi, že jsme tady.” Pak si rozepnula ozdobnou brož, kterou měla sepnutý

dlouhý plášť olemovaný sobolí kožešinou a podávala ho Julii.

„Postarejte se o něj.”

Julie vzala plášť a položila ho na židli. „Jeho Milost tady není,”

řekla.

Žena po ní přejela ledovým pohledem. „Tedy na něj budeme muset počkat.”

Se škodolibou radostí šerif poznamenal: „Škoda, že jste s sebou nevzala svého syna, Catherino. Vévodovy dcery by na něj byly jistě zvědavé.”

„Myslím si, že ne.”

„Ale ano. Je sice trochu mladší než ony, ale je legitimní.”

Hraběnka se pohrdavě usmála. „Jako vždy jste velice delikátní, Neville, že ano?”

Šerif se hlasitě zasmál. „Jak jinak.” Pak se otočil k Julii. „Kde jsou děvčata?”

„Mají nějakou práci. Jestli se usadíte v salonku, nechám uvařit čaj.”

„To by bylo vynikající,” řekla Catherina a svou ručku obtočila kolem šerifovy paže, který ji zavedl do salonku.

Ohromená Julie se vydala do kuchyně. Takže ta žena má ještě jedno dítě. Syna. Proč ale opustila Mary? Možná že si pro ni teď přišla?

Julie měla sto chutí běžet do stájí a svým vlastním tělem bránit Mary. Jakmile však vešla do kuchyně, právě v tu chvíli se tam objevila i děvčata.

„Je tady šerif?” zeptala se Sarah vystrašeným hlasem.

„Klidně se mu postavím,” řekla Agnes. „Nebojím se ho.”

Julie ji chytila za rameno. „Nic takového neuděláš, Agnes MacKenziová. Všechny okamžitě odejdete do třídy a tam zůstanete, dokud pro vás nepřijdu.”

Sarah a Mary si očividně oddechly. Na Lottie bylo vidět, že zvědavostí celá hoří a Agnes trucovitě vystrčila bradu. Přesto však uznala, že bude lepší, když Julii poslechne, a jako pravý generál naznačila rukou směr k jejich pokojům a vyrazila. Sestry šly hned za ní.

Neville stál uprostřed vstupní haly a Catherina vykukovala ze dveří salonku. Jakmile si jich Agnes všimla, okamžitě se zastavila. Šerif se však nedíval na Agnes. Významně hleděl na Mary.

Julie přiskočila k dívence a majetnicky ji objala kolem ramen.

„Jestli nás omluvíte, sire.”

„Jak okouzlující děti. Co vy na to, Catherino?”

„Samozřejmě, že jsme okouzlující,” řekla Lottie. „Náš otec je velice významný vévoda.”

Julie pozorovala hraběnku. Její maska lhostejnosti se na okamžik vytratila a očima doslova hltala Mary. V tu chvíli si Julie přála, aby byla mužem a dobře mířenou ranou poslala šerifa k zemi. Proč to udělal? Proč sem přivedl Maryinu matku?

„Mohlo by vás zajímat, Catherino, že každá z vévodových dcer se narodila jiné ženě,” pokračoval šerif. „Dokonce se šeptá, že jedna z nich je královské krve. Která si myslíte, že to je?”

Mary se podívala na Julii. „Proč o nás mluví, jako bychom tu ani nebyly?”

„Poněvadž je nevychovaný,” řekla Lottie.

Julie neměla co dodat. „Pojďme, děvčata,” řekla a tlačila Mary ke schodišti.

Zmatená Sarah se uklonila nezvané návštěvě a pospíchala za svými sestrami, které již vystupovaly nahoru.

Když byly mimo doslech, Julie už otevírala pusu, aby se omluvila, ale v tom se otevřely dveře a v nich se objevil vévoda.

Měl na sobě blankytně modrou vestu s vyšitými MacKenziovými jeleny a vysoký klobouk lemovaný bobří kožešinou a zdobený

pštrosími péry. Boty měl pokryté silnou vrstvou prachu. Na tváři měl domýšlivý výraz.

Julie si ulehčené oddechla a nejraději by se mu vrhla do náruče. Pak jeho pohled sklouzl k hraběnce z Beauly. Jeho úsměv se pomalu rozplynul a oči potemněly.

Hraběnka si ho významně prohlížela, pak před něj předstoupila a se svůdným úsměvem se mu hluboce uklonila. „Vítejte v jižní Ross, Vaše Milosti. Vždy jsem doufala, že se vrátíte. Vy přece moc dobře víte, kde je vaše místo.” Zastřený tón v jejím hlase naznačoval, že tím místem myslí svou postel.

Julii zaplavila žárlivost. Vévoda dal této ženě dítě. Dítě, které ona opustila a on ho miluje. Mají před sebou budoucnost, do které Julie zcela jistě nepatří. S bolestí v srdci řekla: „Požádám kuchařku, aby vám donesla čaj. A jestli mě omluvíte, Vaše Milosti, ráda bych se vzdálila.”

Lachlan ji sledoval, jak s hrdě vztyčenou hlavou vystupuje po schodišti. Byla až nepřirozeně vzpřímená, ruce křečovitě sevřené v pěst. Všimla si podobnosti mezi Catherinou a Mary? Řekl jí Neville pravdu?

Lachlana popadl vztek. Nejraději by je oba vyhodil ze dveří. Bylo zcela jasné, proč ji tady Neville dovedl.

Přesto se však zeptal: „Co tě k nám přivádí, Neville?”

„Dnes sloužím jako doprovod naší krásné Catheriny, Vaše Milosti.

Byla dychtivá znovu se s vámi setkat. Ale nyní vás musím oba opustit,” a s těmi slovy se vydal ke dveřím.

„Ale já mám čas,” vrkala Catherina a přitom si hrála s Lachlanovou kravatou. „Tvá děvčata vypadají opravdu spokojeně.”

A v tu chvíli to Lachlana napadlo. Je snad možné, že by chtěla zpátky svou dceru?

Hraběnka se otočila přes a rameno a zavolala: „Díky, Neville. A užij si to v Kelgie.”

Lachlan okamžitě zpozorněl. Kelgie byla poslední MacKenziová tvrz v jižní Ross. „Co tam budeš dělat?”

Šerif jen mávl rukou. „Nic důležitého. Křest dítěte.” Pak se uklonil ke Catherine. „Na brzkou shledanou, má drahá. Doufám, že než se váš manžel vrátí, vévoda se o vás zcela jistě postará.”

Hraběnka se významně usmála. „Samozřejmě že ano… později.

Nemám snad pravdu, Lachlane?”

Jak kdysi po téhle žene mohl toužit? Mládí, pomyslel si, je slepé a hluché. Ale teď už nebyl slepý a moc dobře věděl, o co jim oběma jde.

„Půjdu tě vyprovodit, Neville,” řekl a odstrčil Catheri-ninu ruku ze svého ramene.

Když byli venku, obrátil se k Nevillovi a dobře mířenou ranou ho praštil přímo do nosu. Šerif dopadl zády na mramorový sloup a svezl se k zemi. Z nosu mu vytékala krev. „A tohle je jen nepatrná ukázka toho, co zažiješ, když si ještě jednou dovolíš vystrašit mé dcery.”

„Ty zatracený bastarde.”

Lachlan se jen zasmál. „To se mýlíš, Neville. Na rozdíl od tvé matky, ta má byla v den mého narození řádně provdaná.”

Šerif pokyvoval hlavou a pomalu se vydrápal na nohy.

„A ty mi to velice rád připomínáš, že ano? Ale aspoň že můj otec nebyl zrádce.”

„Zapomeňme na minulost, Neville, a raději se mému domu vyhýbej.”

„Budeš litovat dne, kdy jsi vstoupil na můj trávník,” vykřikl Neville.

Lachlana se zmocnila rodová pýcha. Celé generace patřila celá Ross jen a jen MacKenziovým. „Tvůj trávník? Vždyť ty jsi udělal z jižní Ross jen neúrodnou planinu. Ale já dám zase všechno do pořádku.”

Lachlan mávl rukou a otočil se ke dveřím, aby se vypořádal s Catherinou Munroovou.

Daleko větší problém však představovala Julie. Pozdě v noci seděl u krbu, popíjel svůj oblíbený nápoj a čekal na ni. Předpokládal, že bude rozzlobená, netušil však, že odmítne poslušnost.

Hodiny míjely desátou. Jestli se do pěti minut neobjeví, dojde si pro ni. Zatraceně, byla přece jeho milenkou!

Kde jenom může být? Vyskočil na nohy a vběhl do její ložnice. Ta však byla prázdná.

Z ložnice jeho dcer se ozýval smích.

Opatrně otevřel dveře a zůstal zkoprněle stát. Julie seděla na zemi před krbem a v ruce držela pánev s dlouhou rukojetí. Mary a Sarah seděly po její pravici a Agnes a Lottie po levici. Všechny měly na sobě noční úbor. Čtyři páry zvědavých očí se upíraly na poskakující plameny, jež zahřívaly dno pánve. Mary, s hlavou nakloněnou na stranu, hlasitě předčítala z velké knihy.

Lachlanovi něhou zjihlo srdce. Ačkoliv moc dobře věděl, proč

přijela do Skotska, Julie Whiteová byla pro jeho dcery skutečným přínosem. Učila je, aby si vážily samy sebe. V každé z nich našla něco dobrého, něco jedinečného. Agnes pomohla zvládnout její prudkost. Povzbuzovala Sarah, aby si více věřila. Mary pomohla se čtením. A zkrotila Lottiin ostrý jazyk. Učila je, aby se navzájem měly rády a vážila si jedna druhé. V hloubi srdce věřil, že je skutečně miluje. Dokonce i chápal důvod, proč chtěla najít svou neteř. Vždyť po smrti sestry zůstala na celém světě dočista sama.

A jemu také pomohla. Každý den se znovu a znovu přesvědčoval, že Mabryho metoda opravdu funguje. Starousedlíci pracovali společně s přistěhovalými Angličany.

Upřeně pozoroval Julii. Očima hladil něžnou křivku jejích zad, v duchu líbal smyslně vykrojené rty, hrál si s malými prstýnky jejích vlasů, jež jí dodávaly dětský výraz. Dovedl si ji stejně tak dobře představit nahou ve své posteli a rovněž tak oděnou v přepychových šatech, jak stojí modelem pro obraz do hlavní haly na hradě Kinbairn. Hraběnka z Ross.

Lachlan na chvíli zavřel oči a nechal se unášet tou bláhovou představou. Ze snění ho vytrhlo podivné praskání.

„Poslouchejte!” řekla Sarah.

Mary vzhlédla od knihy. V čočkách nových brýlí se jí odrážely plameny z krbu. „Ta zrníčka praskají a poskakují přesně tak, jak jste nám vyprávěla, slečno Whiteová.”

„Tiše!” okřikla ji Agnes.

Julie se na ně láskyplně usmála a Lachlan měl dojem, že mu pukne srdce. Chtěl ji k sobě přivinout. Chtěl s ní mít jejich dítě. Chtěl vidět její první šediny. Ale mohl jí skutečně důvěřovat? Uslyší někdy z jejích úst pravdu? Tiše si povzdychl a řekl: „Jsem na této párty vítán?”

Julie zvážněla, avšak děvčata ho se smíchem zvala dál.

„Sedni si tady, tati,” řekla Sarah a posunula se blíže k Mary, aby udělala místo vedle Julie.

„Pražíme indiánskou kukuřici,” řekla Agnes nadšeným hlasem.

„Co je to?” zeptal se pobaveně.

Agnes se zamračila. „To přesně nevím. Ale slečna Whiteová říkala, že všechny děti mají rády praženou kukuřici.”

Kéž by slečna Whiteová stejně tak milovala Skotsko, pomyslel si Lachlan. „Další americký zvyk?”

„I vévodové to mají rádi, že ano, slečno Whiteová?” řekla Lottie.

„Tatínkovi chutná i molly-tops.”

Julie si ho změřila chladným pohledem který říkal, že může ze svou chutí jít třeba i do Cíny. Lachlan však dělal, jako by si toho nevšiml a schválně se posadil tak blízko, že se jí dotýkal kolenem. Děvčata by byla zklamaná, kdyby odešla. A jeho vlastní život by byl bez ní prázdný. Musí najít způsob, jakým ji tady udrží.

Když byla pánev prázdná, pozoroval Julii, jak podřimující Mary něžně sundává brýle.

Ožení se s ní. Ano. To je ten způsob. Ožení se s Julií a ona tady už

zůstane. Dá jí svou lásku a ona mu zase dá zdravé syny.

Spokojený sám se sebou uložil dívky do postele a potichu vyšel z ložnice.

„Dobrou noc, Vaše… Lachlane,” řekla Julie a otevřela dveře do svého pokoje.

„Julie…”

Zůstala stát ve dveřích a s bojovně vystrčenou bradou si ho prohlížela. Lachlan ji chytil za ruku. „Ne.”

Musí ji dostat do postele. Tam mu odpustí. A pak ji požádá o ruku.

Nenechá ji odejít. Nikdy. Vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře a zamkl. „Zlobíš se na mě?”

Změřila si ho chladným pohledem. „Lhal jsi mi.”

Ale ona přece také. „Můžeš si položit ruku na srdce a říct, že ty jsi mi nikdy nelhala?”

Obrátila se k němu zády. „Nevytáčej se. Lhal jsi mi o Maryině matce.”

„Ano.”

„Byl jsi zkontrolovat, jestli je její dům bezpečný?”

„Ne, udělal to Jamie.”

^Nenávidím ji za to, že opustila Mary.”

„Já také. Ale na druhé straně jsem rád, že jsem ji mohl vychovat já.”

„Proč sis ji nevzal?”

„Protože jsem ji nemiloval. A ona nehledala lásku, ale bohatství a titul.”

„Ale ty jsi bohatý a máš i titul.”

„Před sedmi lety jsem nic z toho neměl.”

„Chce Mary zpátky?”

„Nikdo na světě mi nevezme žádné z mých dětí.” Julie se odmlčela a pak řekla: „Catherina tě pozvala do své postele. Proč jsi ji odmítl?”

„Protože mě nevzrušuje. Ale ty ano, Julie.” -Ha.”

„Obrať se ke mně, Julie.”

„Ne. Nechci být sváděna lhářem.”

Lachlan se smutně usmál. Řekne tedy Julii pravdu, kterou hledá.

„Ženy, které porodily mé dcery, byly sobecké a zlé stvoření. Daleko více než na mateřství byly soustředěny na zahálčivý život u dvora.

Kdybych si děvčata nevzal k sobě, teď by žily v sirotčinci.” Stará bolest se vrátila. Byl zpátky v Rouenu a stál v obrovské hale sirotčince. Viděl před sebou malou Mary zabalenou v ušpiněné hedvábné zavinovačce, která ještě voněla parfémem její matky.

„Už ti nebudu nikdy lhát, Julie,” řekl tichým hlasem.

Když se nehýbala, přistoupil k ní blíže a objal ji v pase. Tolik po ní toužil. Vzrušovala ho jen pouhá představa na noc strávenou v jejím objetí. Ale on po Julii Whiteové nechce jen ukojení nenasytné touhy. Chce víc. Chce její důvěru, její srdce. Chce její lásku. Chce ji navždy. Náhle ho něco napadlo. Co když už je zadaná? Co když není volná? Zařídí to, i kdyby měl předstoupit až před parlament.

Najednou si uvědomil, že o ní vlastně vůbec nic neví.

Přitiskl se k ní a něžně ji políbil na čelo. „Odpusť mi. Nechtěl jsem ti ublížit.”

„Už se nenechám svést. Raději od tebe odejdu.” „A já si tě raději vezmu za ženu.” Prudce se otočila. „Nehraj si se mnou. Já nemůžu být vévodkyní.”

Lehce ji pohladil po tváři, konečky prstů přejel po křivce jejích rtů.

„Já si myslím, že budeš skvělá vévodkyně. A dáš mi zdravé syny a dcery.”

„Ne. Já si tě nemůžu vzít.”

„Proč ne?” zamračil se. „Jsi zaslíbená jinému muži?”

„Opravdu o tom teď nechci mluvit.”

Musel nad ní zvítězit. A kdo jiný by to mohl dokázat než sukničkář

z Vysočiny? „Máš pravdu, Julie. Teď není vhodná doba na rozmluvu.”

„A ani nepůjdu do tvé postele.”

„Správně.” Zvedl ji do náruče. „Půjdeme do tvé.”

Během pěti minut se její odpor změnil v něžné vzdechy plné vášně.

Lachlan ji něžně hladil po celém těle, líbal ji na rty, na křehké ušní lalůčky, na dlouhou šíji. Pak pomalu postupoval níž, až se vášnivě přisál k růžovým hrotům jejích bradavek. Něžně je okusoval, sál, dráždil je svým jazykem. Když Julie křičela rozkoší, Lachlan pokračoval dál. Líbal ji na ploché bříško, laskal ji svým jazykem a nechával za sebou horku stopu lásky. Pak jí jediným pohybem roztáhl stehna a ponořil se do její ženskosti, aby ji ochutnal úplně celou.

„Ne,” vykřikla. „Tohle nesmíš.”

„Proč ne, má lásko? Musíš mi důvěřovat,” šeptal Lachlan vzrušeným hlasem. „Uvidíš, že se ti to bude líbit.” A znovu se ponořil do vlhkosti její touhy. Zatímco štíhlým prstem pomalu klouzal hluboko do horké jeskyňky, jazykem něžně přejížděl po vlhké blizně Juliiny rozkoše. Pohrával si s tím růžovým vrcholkem, hladil ho, vášnivě ho sál, jako by chtěl z Julie vydolovat poslední kapku mučivé rozkoše. Její chuť Lachlana vzrušovala natolik, že málem vystříkl své sémě.

Když Julie křičela a žadonila o naplnění, vztyčil se nad ní a řekl:

„Slib mi, že si mě vezmeš.”

Julie zakroutila hlavou. „Vůbec to nechápeš. Prosím, nenechej mě takhle se trápit.”

„Chci tě.”

„A já chci tebe,” řekla, oči zastřené vášní.

Lachlan se nadzvedl, roztáhl jí nohy a jediným prudkým pohybem vnikl dovnitř. Julie vykřikla a vášnivě se mu vzepjala v ústrety.

„Ukaž mi, jak mě miluješ,” řekl. „Zvedni boky. Přijmi mě celého.

Dotýkej se mě.”

Julie se začala divoce zmítat a volat jeho jméno. Lachlan měl na paměti, že ve vedlejším pokoji spí jeho dcery, a překryl její rty svými. Cítil její napětí, její vášeň, jež každičkým jeho pohybem neustále stoupala výš a výše. Pevně ji chytil za boky a vší silou přirážel stále rychleji a rychleji, až se společně dostali na samotný vrchol, z kterého již není návratu.

Lachlan vykřikl a s křečovitým zachvěním rychle vytáhl pulsující úd. Kdesi hluboko uvnitř se ozvalo jeho svědomí, které ho nabádalo, aby neplodil nové děti — alespoň dokud jejich vztah nebude právoplatně uzavřen.

Probudil se a zjistil, že je sám. Kam mohla odejít? Chvíli čekal, avšak když se stále nevracela, hodil na sebe košili a kalhoty a potichu vyšel z ložnice. Cestou se zastavil u dveří do dětského pokoje a nakoukl dovnitř. Jedna postel byla prázdná.

Rychle se rozběhl ke schodišti, když vtom uslyšel Ju-liin hlas.

Zastavil se a naslouchal. Mramorová podlaha ho zábla do bosých nohou.

„…domy jsou ze dřeva, protože ve Virginii je spousta lesů.”

„Slečno Whiteová?” ozval se Lottiin hlas. „Ano?”

„Proč není špatně i mým sestrám?” Julie se usmála. „Asi ti pražená kukuřice zrovna moc nesedla. Anebo jsi ji snědla více, než ostatní.”

„Ach, slečno Whiteová?” „Ano?”

„Neřeknete to nikomu?” „Jestli si to nepřeješ, tak ne.” „Bude to naše tajemství, ano?” „Dobře.”

„Tatínek a já máme taky tajemství. Zachovala jsem se velice špatně, ale on mi slíbil, že když se už víckrát nebudu prohrabovat v cizích věcech, tak to nikomu neřekne.”

Lachlan ztuhl. Jestli Lottie prozradí, že ty cizí věci byly Juliiny, co pak?

„Jsi dobře vychovaná, Lottie. Jsem ná tebe pyšná. A jestli máš

nějaké tajemství, nesmíš ho nikomu prozradit. Dala jsi své slovo.”

Po chvilce ticha se znovu ozvalo: „Slečno Whiteová?”

„Jsem tady, Lottie.”

„Tatínek dneska praštil šerifa. Viděly jsme to. Agnes chtěla běžet dolů a kopnout ho do místa, o kterém lady raději nemluví.”

„Agnes je příliš divoká.”

„To máte pravdu. Měla jste někdy sestru?”

Lachlan nakoukl za roh. Julie seděla na lavičce hned vedle toalety, tvář staženou bolestí. Náhle sebou škubla a z těch nádherných očí se začaly Hnout slzy.

Lachlana píchlo u srdce. Myslela na Lillian. Na sestru, kterou ani pořádně neznala, a o níž si myslela, že ji Lachlan svedl.

„Tak měla?”

„Měla.” Přikryla si ústa dlaní, aby zadržela hlasitý vzlyk.

„Co je vám? Není vám snad také špatně?” „Ne.”

Snad poprvé si Lachlan skutečně uvědomil, v jaké situaci se Julie ocitla. Když obdržela dopis od své sestry, byla ještě příliš mladá, než aby se vydala na dalekou cestu do Skotska. Celé roky se o ni bála a těšila se na jejich setkání. Chtěl ji obejmout v náručí, zlíbat jí z očí horké slzy a říct jí pravdu.

„Slečno Whiteová?”

Julie se kousla do vrchního rtu, hřbetem ruky si setřela slzy a řekla:

„Ano, Lottie?”

„Nikdy ode mě neodejdete, že ne?”

Julie se předklonila a obličej si překryla dlaněmi. Ramena se jí třásla potlačovanými vzlyky. „Ne, Lottie.”

„To je dobře. My vás totiž potřebujeme.”

Lachlan se otočil a vydal se zpátky do ložnice, myšlenkami však zůstal s Julií. Ještě pořád neví, která z dívek je Lillianina dcera.

Nemůže se na ni přece zlobit, že chce najít svou jedinou neteř a postarat se o ni.

Usmál se a myslel na příjemný úkol, jež má před sebou. Bude se Julii dvořit a bude ji zahrnovat pozorností a až získá její srdce, pak jí poví pravdu o Lillian i o její dceři.

O čtrnáct dní později Julie seděla v salonku a s posvátnou hrůzou hleděla k vévodovi z Ross.

Ten ze svého místa po její pravici musel rozsoudit dnešní spor, jenž

se týkal Edwarda a Henriety Worthing-hamoyých a Ferguse a Flory MacKenziových, a byl stejně tak zajímavý a jedinečný jako případ včerejší, či ten, který vévoda soudil před týdnem. Včera večer měl vévoda s Fergusem dlouhý rozhovor, při kterém se vévoda chvil-kami přestával ovládat. Fergus totiž loni v létě založil unii bednářů a jaksi se o tom vévodovi zapomněl zmínit.

V tmavě hnědém kabátci a v krátkých kalhotách vévoda vypadal jako laskavý a vlídný gentleman, ale Julie ho znala i z té druhé stránky. A stejně tak i Fergus.

Společně seděli u malého stolku a popíjeli čaj, který jim před malou chvílí naservírovala Sarah, jež teď měla se svými sestrami svou vlastní čajovou párty na malém stolku u okna.

Vévoda si usrkl ze svého šálku s čajem a pohodlně se opřel o opěradlo pohovky. Aniž by si toho kdokoliv z přítomných mohl všimnout, vsunul ruku pod nařasenou látku Juliiných nových šatů a chytil ji za ruku. „Myslím si, že MacKenzie ví, že jsi upřímný člověk, Worthinghame, a tudíž je zbytečné, abys svou řeč jakkoliv oprašoval.” Kupodivu jeho slova nezněla vůbec netrpělivě či namyšleně.

Angličan odložil šálek s čajem vedle talířku s medovými koláčky.

„Celkem dobře chápu, že bednáři chtěli založit unii. Například v Brightonu se to dobře osvědčilo. Ale já se jaksi k jejich podmínkám nemohu vyjádřit, jelikož nehovoříme stejnou řečí.”

„Ale pan MacKenzie přece umí anglicky,” podotkla Julie.

Vévoda se významně podíval na Ferguse.

Ten měl na sobě světle hnědou vestu a krátké tmavé kalhoty. Flora si pro dnešek vybrala zelené šaty s bílými pruhy a bohatou záplavu rudých vlasů si na temeni sepnula ozdobným hřebenem. Jen stěží připomínali zbídačený pár, který loni v zimě dorazil na hrad Kinbairn.

Bednář složil mozolnaté ruce do klína a zpříma se podíval na vévodu. Julie mu musela připsat k dobru, že se nechtěl nikterak vymlouvat. „Asi jsme byli trochu tvrdohlaví,” přiznal Fergus klidným hlasem. „Ale mohl za to šerif. Pro nás Skoty neměl nikdy pochopení. Dokonce nás nechtěl ani vyslechnout.”

Vévoda se zasmál. „Tak teď máš šanci se projevit. A s Nevillem Smithsonem si to vyřídím sám.”

Fergus sklonil hlavu a urputně sledoval špičky svých bot. „My víme, že s vaší pomoci můžeme vždy počítat, Vaše Milosti,” řekla Flora.

„Unie se zdá být velice rozumná,” navrhla Julie. „Co vám na ní vadí, pane Worthinghame?”

„Nic. Jediným problémem je společný jazyk.”

„Všichni naší lidé mluví anglicky,” přiznal Fergus.

„A já vám nabízím, že zaplatím všechno do posledního puntíku třicet dnů po obdržení zboží.”

„Fergusi?” Vévoda si prsty prohrábl vlasy. Navyklým gestem se chtěl dotknout spletených copánků, které tam však nebyly.

„Souhlasím, Vaše Milosti. Ale jen do té doby, dokud se do toho nebude plést šerif.”

Henrieta Worthinghamová se šálkem na půl cesty k ústům se zeptala: „Už se vrátil z Kelgie?”

„Ne,” řekl vévoda a snažil se skrýt svou radost z nepřítomnosti nepřítele.

Henrieta se usmála na MacKenziovy. „Lady Bridget, šerifova manželka, je vzácná duše. I když v posledních dnech téměř

nevychází z domu. Už zase je v očekávání.”

„Ano,” přitakala Flora. „A také ještě stále teskní po svém otci.”

„A šerif zase oplakává konec svého kralování,” řekl Fergus. „Byl přesvědčený, že po smrti starého pána bude jmenován hrabětem z Tain.”

Henrieta podotkla: „Hned jsem říkala, že titul by se měl vrátit zpátky do Skotska. Nějakému urozenému člověku. Ne vychytralému příživníkovi jako je Smithson.”

Vévoda se předklonil, dlaně si opřel o stehna. „Nu, milé dámy, chtěl bych vám poděkovat za příjemný rozhovor. Pánové, a my dáme naši dohodu na papír a zašleme ji do novin.”

Místní noviny, které byly psány jak v angličtině, tak ve skotštině, byly dalším vévodovým skvělým tahem.

Worthingalm chytil svou ženu za ruku. „Má Henrieta to napíše v angličtině. Se slovíčky, to ona to umí.”

Zena se začervenala a usmála se. „Vždy víš, jak mi zalichotit, můj muži.”

Aby nezůstal pozadu, Fergus řekl: „A skotskou verzi napíše Flora.”

„Určitě by se mi hodila pomoc paní Worthinghamové,” navrhla Flora.

Henrieta se usmála. „Jsem si jistá, že to zvládnete i sama, paní MacKenziová, ale jsem vám plně k dispozici.”

Fergus se spokojeně usmál a natáhl se pro sladký lívanec. Anglické jídlo bylo zcela záměrně naservírované na jeho straně stolu.

Sarah vstala ze svého místa u okna a přistoupila k anglické návštěvě.

Měla na sobě ty nejkrásnější růžové šaty, copy měla rozpuštěné a bohaté kadeře jí splývaly po útlých ramíncích. „Mohla bych vám nalít ještě trochu čaje?”

„Ale samozřejmě,” řekl Worthingham. „Jde vám to skvěle, slečno.”

Sarah se potěšené usmála a dolila horký čaj. Pak se otočila k Fergusovi. „Nedal byste si na lívanec trochu ang-reštové zavařeniny.

Dělala ji sama paní Worthinghamová.”

„Děkuji, ale ne. I tak, sám o sobě je skvělý.”

Henrieta se s úsměvem podívala na dívenky a řekla: „Jsou to velice dobře vychované mladé dámy, Vaše Milosti. Musíte na ně být pyšný.”

Vévoda se podíval na Julii. „Ano, máte pravdu. Ale vděčím za to především tady slečně Whiteové.”

Julie si v duchu oddychla. Takže nikdo v Tain děvčata nebude nazývat malými bastardy. „Uznání patří samotným děvčatům. To ony jsou velice bystré a chápavé. Dělají mi jenom samou radost.”

Henrieta si odkašlala. „To je velice vzácné slyšet něco takového z úst guvernantky. Ta naše nás opustila a raději odjela do rodiny v Edinburghu.”

Vévoda položil svou dlaň na Juliinu ruku. „Než bych Julii dovolil, aby nás opustila, to si ji raději vezmu za manželku.”

Jeho slova zůstala viset ve vzduchu. Lachlan si nedělal legraci a čekal na odezvu.

Čtvero vysokých hlásků vykřiklo: „Hurá, tati!”

Julií zmítaly protichůdné pocity. Svého milence by měla plácnout přes ústa, ale svému zaměstnavateli by měla projevit náležitou úctu.

Moc dobře věděla, že o ni se ve skutečnosti vůbec nezajímá. Jediné, co mu leží na srdci, je blaho jeho dětí a politická stabilita v jižní Ross. Věděla, jak je pro něho toto setkání důležité, a proto řekla: „Jeho Milost mě oslovuje Julie vždy, když mi chce odepřít můj volný den.”

Dámy se zasmály. Muži pokyvovali hlavami.

Posledních čtrnáct dní vévoda chodil po jižní Ross a s úsměvem na tváři se zastavoval jak se Skoty, tak i s Angličany. Lichotil jejich dětem, skládal poklony dámám, muže plácal pochvalně po ramenou a vždy měl po boku Julii a své čtyři dcery. V noci objímal Julii v náručí, vášnivě se s ní miloval a ve chvílích odpočinku naslouchal vyprávění o životě ve Virginii. Vyptával se na její názor na politické problémy, diskutoval s ní o různých strategiích a všemi způsoby se snažil, aby zapomněla na důvod, proč přijela do Skotska. Chtěl ji ubezpečit, že Lillianina dcera je tady v bezpečí.

Vévoda zvedl ruku.

„Jste zasnoubeni?” zeptal se Fergus.

„Ano,” přitakal vévoda a uculoval se jako malý kluk.

Sarah zašeptala: „Mo teda.”

A její sestry zůstaly ohromeně zírat s otevřenou pusou.

Rozpačitá Julie se snažila vyprostit z jeho sevření, ale marně. Držel ji příliš pevně. Zasnoubeni? Sakra, co to má znamenat?

„Vaše Milosti?” ozval se Jamieho hlas.

Stál ve dveřích, čepici v rukou. Obličej měl bílý jako křída a šaty měl pokryté silnou vrstvou prachu.

Vévoda vyskočil na nohy. „Prosím, omluvte mě.”

„Děkujeme vám za vaše přijetí, Vaše Milosti,” řekl Worthingham.

„A vítejte doma. Až se my tři znovu setkáme, doufám, že to bude na golfovém hřišti.”

„Jen když mi dáte výhodu,” řekl Lachlan s vážnou tváří. „Už jsem vyšel ze cviku.”

Popřál dámám dobrý den a společně s Jamiem se vydal ke schodišti.

Když hosté odešli, Julie vzala děvčata do třídy, kde se ke svému úžasu dozvěděla, že zasnoubení předchází sňatku. Nemohla pochopit, proč o něčem takovém mluvil před cizími lidmi. Vždyť teď jim všem bylo jasné, že je jeho milenkou. Tolikrát snila o tom, že by se stala vévodkyní, ale věděla, že z Lachlanovy strany to je jen špatný žert.

Poslala děvčata do kuchyně a vydala se do vévodových pokojů.

Skleněná okna teď zdobily brokátové závěsy. Na malém stolku byly rozházené dokumenty a pokoj naplňovala vůně vosku. Celý pokoj se hodil spíše pro urozeného gentlemana než pro sukničkáře z Vysočiny.

Jelikož Lachlan nebyl v přijímacím pokoji, Julie vešla rovnou do ložnice. Ani tady nebyl a tak nakoukla do šatny.

Měl na sobě jen košili a podkolenky a strašně mu to slušelo. S

hlavou strčenou mezi police hledal vhodné kalhoty a boty. Po chvíli konečně našel, co potřeboval, a natáhl se pro jezdecké holínky.

Hodil je na zem a ohnul se k nim. V tu chvíli na Julii vystrčil tu část těla, kterou by nejraději nakopla. A byla dočista nahá.

Asi se musela pohnout a vydat slabý zvuk, protože Lachlan se rychle napřímil a otočil se k ní. Když uviděl, kdo je jeho hostem, usmál se tak svůdným úsměvem, až se Julie zachvěla.

„Hledala jsi mě?” zeptal se. „Právě jsem chtěl za tebou jít. Musím říct, že dneska vypadáš náramně. Připomeň mi, abych ti nechal ušít něco žlutého. Snad brokátové šaty, nebo hedvábné? A čokoládový jezdecký úbor i s kloboukem.”

Otočila se k němu zády.

„Nemusíš být tak ostýchavá, Julie,” řekl a přistoupil k ní blíže.

„Vždyť mě vidíš každou noc úplně nahého.”

„Haud yer wheesht!” Rychle zavřela dveře.

Chtěl ji obejmout v náručí, ale Julie uskočila. „Jak sis dovolil říct před těmi hdmi, že spolu spíme?”

Díval se na ni tak nevinně, že by mu nejraději hodila něco na hlavu.

„Dobrotivý Bože, vždyť se budeme brát.”

„Kdyby sis měl vzít každou ženu, kterou svedeš, už dávno bys byl bigamista.”

„Ještě nikdy jsem s žádnou nebyl zasnoubený.”

Julie nevěděla, co má odpovědět. Pak, oslepená vztekem, ze sebe vyplivla: „To je mi jedno.”

„Julie,” řekl klidným hlasem, „zasnoubení je právoplatné jen v tom případě, když s ním žena souhlasí.” Podíval se na ni tak smutně, až

to Julii píchlo u srdce. „A jak vidím, tak ty s tím nesouhlasíš.”

On si ji přece nechce vzít. Chce jen guvernantku pro své děti a milenku do postele. „Jediné, po čem toužíš, je ukojení vlastního chtíče. Vždyť se mnou ani nechceš mít děti! K čemu je potom to tvé zasnoubení dobré?”

Lachlan se jí upřeně zahleděl do očí. „Probereme to, až se vrátím.”

Julie se zarazila. „Ty odjíždíš?”

„Ano,” přitakal. „Do Kelgie.”

„Co se stalo?”

Svaly na čelisti mu ztuhly a ztěžka dopadl na lavici. „Neville pozval cornwallské rybáře a nechal je zakotvit v docích MacKenziů.”

Náhle se jí její vlastní problém zdál nedůležitý. Posadila se vedle něho. „Co budeš dělat?”

Smutně se zasmál. „Chceš vědět, co bych chtěl udělat nebo co udělám?”

„Obojí.”

Položil jí hlavu do klína. „Nejraději bych ty rybáře poslal zpátky do Anglie kam patří a pak bych zabil Nevilla.”

Objala jeho hlavu a přitiskla si ji k ňadrům. „Ale to nemůžeš.”

„Ne. Vysvětlím mu, že to, co udělal, nebylo správné a rybáře pošlu zpátky do Cornwallu.”

Prsty ho vískala ve vlasech a masírovala mu spánky. „Zlobí se na tebe, protože jsi ho srazil k zemi.”

Zasmál se, objal ji v pase a řekl: „Nejraději bych mu ten jeho zatracený jazyk vyřízl.” Kousek se přitáhl a podíval se na ni.

„Potřebuji tě, Julie. Potřebuji tvé citlivé a rozumné názory. Potřebuji tvou trpělivost.”

Vnímala jeho energii, jeho přitažlivost. Ve vzduchu byla cítit vůně kořeněného mýdla.

„Co s ním budeš dělat?” zeptala se.

Otočil hlavu na bok. „Nezamkla jsi dveře.”

„Neodpověděl jsi mi.”

„Jednoho dne se nebudeme muset skrývat.” Vstal, zamkl dveře a stoupl si před ní. „Obejmeš mě okolo krku, Julie? Políbíš mě a popřeješ mi šťastný návrat?”

Omámená svůdným hlasem položila ruce na jeho ramena a postavila se na špičky. „Odpovíš mi?”

„A ještě daleko více,” řekl, pevně ji objal v pase a hladově ji políbil.

Co když ho zraní? Co když se nikdy nevrátí? Byla tak zaujatá svým vlastním problémem, že zapomněla na ty jeho. Na horkých rtech cítila beznaděj. Byl náčelník. Narodil se, aby vedl své muže a vládl spravedlivou, ale pevnou rukou. A rovněž byl i šlechtic, jenž chtěl přivést mír do svého těžce vydobytého vévodství.

„S Nevillem to vyhraješ,” zašeptala mezi polibky.

„Nevím jak,” řekl. „Jsem tady cizinec, nepřítel Angličanů. Neville je jejich šampión.”

„Ale na tebe nemá. Jsi chytřejší než on.”

„Skutečně? Nejsem si tím tak jistý.”

„Vsadím se s tebou, že pravdu mám já.”

Oběma rukama ji chytil za tvář a zahleděl se jí do očí. „Ach, děvče, co bych bez tebe dělal?”

Srdce se jí divoce rozbušilo a tělo se rozpustilo v bolestnou prázdnotu. Jazykem vklouzl do pootevřených úst a jejich touha se spojila v jedno. Tolik ji potřeboval. Hbitými prsty rychle rozvazoval šněrovačku a odepínal drobné knoflíčky, zatímco její ruce vklouzly pod hedvábnou košili a hladily ho po pevných svalech na prsou, po plochém břichu, po zádech a po nahém zadku. Jeho chladná kůže se pod Juliinými doteky rychle zahřívala.

Vášnivě ji líbal na tváře, na zavřená víčka, na citlivé místo těsně pod uchem, až ji začal něžně kousat do ušního lalůčku.

„Sladká Julie,” zašeptal a přitiskl své rty k jejímu uchu a vsunul do něho horký jazyk.

Julii se podlomila kolena, naštěstí tady byl on, aby ji zachytil a položil ji na lavičku. Tyčil se nad ní v celé své kráse a hladovýma očima hltal její tělo. Pak se sklonil, chytil ji za stehna a roztáhl je.

„Sundej si spodničku,” řekl, oči upřené na tu část Juliina těla, jež

bolestně volala po jeho dotecích.

Julie vstala, chytila lem spodničky a jediným pohybem si ji přetáhla přes hlavu. Pak si znovu lehla na lavičku.

Lachlan se konečky prstů dotkl citlivého místa nad jejími podvazky, obkreslil je a pak pomalu postupoval nahoru. Dvěma prsty ji opatrně rozevřel a třetím prudce vnikl dovnitř. Oči se jí doširoka rozevřely a na tváři se jí usadil výraz čisté rozkoše.

„Sundej si košili, Lachlane.”

„Ještě chvíli počkej.”

Volnou rukou obkroužil její ňadro, klekl si vedle ní a růžový

vrcholek vzal do úst. Sál ho a laskal se s ním takovým způsobem, který v Julii vyvolával pocit šílenství. Zvedla boky, aby se přitiskla k jeho ruce. Lachlan zaúpěl a vsunul svůj prst ještě hlouběji, zatímco volným palcem našel klíč její zvlhlé touhy. Vykřikla. Jeho rty překryly její a vstřebávaly její vášnivé vzdechy.

„Sundej mi košili,” vydechl jí do úst.

Jako dítě nedočkavě rozbaluje vánoční dárek, tak Julie strhávala z Lachlana jeho košili.

Ruce jí zasunul pod ramena, aby se měl o co opřít, a vyhoupl se nad Julii. Se smíchem se významně podívala na vzrušené mužství, jež ji hřálo na břiše. „Nevím, jestli na mě nejsi příliš velký?”

Podíval se na ni, jeho výraz zněžněl láskou a řekl: „Opři si nohy o ten kufr a já ti ukážu, jak lehce do tebe vklouznu.”

Udělala přesně to, co jí poradil, a když měla doširoka rozevřené nohy, zatlačil dopředu a jediným pohybem se do ní zcela ponořil.

Pomalu se začal pohybovat nahoru a dolů, chytil ji v pase a krouživými pohyby ji dováděl až k šílenství, aby se těsně před jejím vyvrcholením zastavil a počkal, až se utiší, a to všechno jen proto, aby mohl začít zase od začátku.

Naklonil se nad ní a zašeptal: „Podívej se na mě, Julie.”

Skrze mlhavý opar své vlastní touhy spatřila jeho oči, jež přetékaly láskou a vroucím citem. Julie cítila, jak se jí sevřelo srdce.

Znovu se začal pohybovat v kolébavém rytmu stále rychleji a rychleji a v tom okamžiku, kdy se jí celým tělem rozlily slastné vlny vyvrcholení, Lachlan divoce vykřikl a křečovitě se zachvěl. O chvíli později ucítila, jak do ní vstřikuje horké sémě.

Když se jejich srdce uklidnila a dech se zvolnil, řekla: „Lachlane, Lang mae yer lum reek.”

„Děkuji ti, děvče. Štěstí budu rozhodně potřebovat.”

„A budeš na sebe dávat pozor, slibuješ? A vrátíš se brzo domů?”

„Ano, a budu očekávat přátelské přijetí.”

„Žádné jiné nemůže být vřelejší než to moje. Ale musíš říct, že o tom zasnoubení jsi jenom žertoval.”

Vyskočil na nohy a navlékl si kalhoty. „Ale to bych ti lhal.”

Najednou si uvědomila svou vlastní nahotu a rychle si na sebe oblékla spodničku. „Proč?”

„Proto.” Stoupl si před ni s rukama založenýma v bok. „Když

vezmeme v úvahu mou plodnost a tvou ochotu, jež jsi mi předvedla před malou chvílí tady na lavičce, nevidím ani jeden důvod, proč

bys za pár dní neměla zjistit, že pod srdcem nosíš mé dítě?”

Zmocnila se jí panika. Ale ano, tentokrát přece cítila jeho sémě hluboko ve svém břiše. Musí se vrátit do Virginie. Podle práva bude to dítě do svých osmnácti let patřit Mabryům. „Ale ty jsi přece říkal, že nechceš mít další dítě,” Vyskočila na nohy. „Slíbil jsi to.”

„Julie,” vzal ji za ruce, „co se děje? Přece víš, že mi na tobě záleží.

Mé děti tě milují. Tak tedy v čem je problém?”

Julie se na něho smutně podívala. Ach, bože, tolik ho milovala, tolik chtěla zůstat celý život v jeho objetí, ale dala slovo. Musí se vrátit do Virginie. Sklopila zrak a řekla mu alespoň část pravdy: „Nemohu mít tvé dítě.”

„Podívej se na mě.” Pustil její ruce a odstoupil od ní. „Julie…”

Chvíli čekal, pak jeho mohutná ramena poklesla a oči potemněly.

Vypadal jako malý chlapec, který se poprvé v životě dočkal zklamání. Teď ji potřebuje, teď ano. Potřebuje, aby se mu postarala o děti, aby mu pomohla vyřešit problémy v jižní Ross. Ale jeho trable pominou a děvčata vyrostou a pak bude potřebovat vévodkyni s modrou krví.

Doufala, že mu tak připomene závazky ke svému rodu, řekla tichým hlasem: „Ty jsi vůdce klanu MacKenziů. Žádný anglický šerif nemá šanci, že by nad tebou zvítězil. Až se vrátíš, budu tady, ale tvou ženou se nikdy nestanu.”

Stál tam, jako by na něho vylila kbelík studené vody. Podíval se na ni tvrdým pohledem a řekl: „Asi už nemáš na výběr. Ale varuji tě, nemám slitování s ženami, které nechtějí mé děti.”

Po páteři jí přejel mráz. „Co tím myslíš?”

Z podlahy zvedl košili a boty a šel ke dveřím. Ačkoliv byl jen malý

kousek od ní, měla dojem, že |e na druhé straně zeměkoule. „Přesně to, co jsem řekl. Žádná žena, která nosila mé dítě, je nechtěla. Bez Thomase nevycházej z domu.”

Zavřel za sebou dveře. Julie klesla na lavičku a tvář si překryla dlaněmi. Nemůže zůstat ve Skotsku. A nemůže s sebou vzít Lillianinu dceru.

Lachlan vyskočil z lodi. Všude kolem cupitali drobní krabi a stříbrné štěnice. Molo bylo osvětleno chabým světlem luceren. V

okolní tmě se rozprostírala nekonečná tabáková pole, díky nimž

vznikl celý problém v Kelgie. V přístavu kotvily anglické rybářské lodě, jejichž holé stěžně čněly k temné obloze.

Nyní, když Lachlan znal skutečný důvod, proč je sem Neville pozval, měl ještě větší chuť poslat je okamžitě nazpátek.

Molo se zakymácelo a za Lachlanem se objevil Jamie. Zvuk jeho kroků se nesl temnou nocí a ještě zhoršoval Lachlanovu náladu.

Neustále musel myslet na Julii. Čtrnáct dní nedělal nic jiného, než

sejí dvořil a snažil se získat její přátelství. A jediné, čeho dosáhl, byla poraněná pýcha a bolavé srdce. Konečně se ukázala v pravém světle. A čemu se vlastně diví? Co od ní očekával? Vždyť Julie je Lillianina sestra. Tak proč by měla být jiná?

„Vaše Milosti,” Jamie se dotkl Lachlanova ramene, „půjdeme rovnou k zemanovi?”

Problém s Julií Whiteovou může počkat, kdežto potíže s Nevillem Smithsonem a zemanem Conallem MacKen-zim nikoliv,

^no.”

Lachlan následoval Jamieho úzkými uličkami, kolem hlučných putyk a nakonec do strmého svahu, kde bylo zemanovo sídlo.

Lachlanovi bylo jasné, že tady už někdy musel být, poněvadž Conall byl bratrancem jeho otce, ale ať se snažil sebevíce si vzpomenout, rybářská vesnice i zemanův dům mu zůstávaly cizí.

Když dorazili k domu, Lachlan zatahal za šňůru u zvonce. V

matném světle lucerny mohl před sebou na dveřích rozeznat siluetu jelena.

„Kdo je?” ozval se ženský hlas.

„Vévoda z Ross a Jamie MacKenzie,” zavolal Jamie.

Dveře se prudce otevřely. Žena, jež stála na zápraží, se díky svým rudým vlasům a bílé pokožce nemusela ani představovat. Bylo zcela jasné, že je MacKenziová. Její brokátové šaty se jaksi nehodily k hrubé zástěře, kterou měla uvázanou kolem pasu.

Uklonila se a zvala je dál. „Vítejte, Vaše Milosti,” její úsměv byl až

příliš nasládlý, „v hotovém blázinci.” Otočila se a vedla je do přijímací místnosti.

Lachlan se podíval na Jamieho, ale voják upíral svůj zrak na ženu.

Jamie se ani slůvkem nezmínil, že by do toho problému byla zapletena i žena. A ještě k tomu taková žena, kterou očividně obdivoval.

„Kdo je to děvče?”

„Muirella MacKenziová,” řekl bezvýrazným hlasem.

„Zemanova žena?”

„Dcera.”

Lachlana pobavila Jamieho strohost. „Je moc hezká,” prohodil.

„Ano,” zabručel voják. „Ale jazyk má ostřejší než bič.” Ta poznámka Lachlana rozesmála. Rozhodně se cítil lépe, než když

před několika hodinami opouštěli Rosshaven. Přátelsky poplácal Jamieho po rameni a vešel do přijímacího pokoje.

Prostornou místností se linula vůně pečeného masa, čerstvého chleba a cibule. Lachlanovi se v puse začaly sbíhat sliny. Uvědomil se, že je hladový — hladový po míru, žíznivý po klidu a po pokoji.

Ze svého místa v čele stolu vstal zeman Conall MacKenzie a s napřaženou rukou jim vyšel v ústrety. Byl menší než Lachlan a dvakrát tak starší a vypadalo to, že není schopný sám vyřešit problém, o kterém Lachlana informoval Jamie.

„Jsem rád, že tě u nás mohu přivítat,” řekl zeman a zvídavě si prohlížel svého vévodu. „Musím říct, že jsi věrným obrazem svého děda, Lachlane MacCoinnichi. Nemáš hlad?”

„Ne, ani ne,” odpověděl zcela záměrně anglicky.

Zeman se ušklíbl. „Tak se přece u nás posaď. A ty, Jamie, také.

Muirella přinese džbánek mého nejlepšího piva.”

Lachlan se obkročmo usadil na lavici u dubového stolu. Dveře do kuchyně se otevřely a v nich se objevila Muirella. Přinesla džbánek piva a dva korbele. Nalila řádnou míru a podávala ji Lachlanovi, avšak na Jamieho jaksi pozapomněla.

„To, co tady tak voní, je snad skopové?” zeptal se Lachlan.

„Ano, Vaše Milosti. Jestli máte chuť, je tady i dušená mrkev a hrášek. Ale nejvíce ze všeho máme mužské ješitnosti a hlouposti.”

„Tak už zmlkni, děvče,” řekl Conall. „Nikdo není zvědavý na ten tvůj prostořeký jazyk.”

Dívce zablýsklo v očích. „Jak si přejete, vaše blahorodí.”

Lachlan přiložil korbel ke rtům, aby skryl pobavený úsměv.

Koutkem oka zahlédl Jamieho, který upřeně pozoroval zemanovu dceru. Připomínal zlatého sokola, který trpělivě vyčkává na svou kořist. Tak, pomyslel si Lachlan, Jamie dostal chuť na divokou kočku.

„Na co tak zíráš?” obořila se Muirella na Jamieho.

„Na tvé boky,” řekl nevzrušeným hlasem a natáhl se pro druhý

korbel. „Líbí se mi, jak jimi při chůzi pohupuješ.”

Muirella se dlaněmi opřela o desku stolu. Naklonila se k Jamimu a řekla: „Dobře mě poslouchej, Jamie MacCoinnichi, už se víckrát nebudu opakovat. To spíš náš princ Charlie usedne zpátky na svůj trůn, než já s tebou ztratím třeba jen chvíli svého drahocenného času.” Po té se otočila a s vysoce zdviženou hlavou opustila místnost.

Jamie ji pozoroval se svěšenou čelistí.

Lachlan si zhluboka přihnul ze svého korbele a znovu si dolil. „Dáš

si ještě?” zeptal se Jamieho.

Voják si jen povzdychl. „Ještě jsem nedopil ani ten první, ale má žízeň je vskutku bezbřehá.”

Lachlan měl co dělat, aby nevyprskl smíchy. Rychle polkl a pak se zeptal: „Donesl sis sebou ochranný štít?”

Jamie ťukl svým korbelem o Lachlanův. „Vzal jsem si všechno, co potřebuji, Vaše Milosti. Když jsme o samotě, ta dračice se změní v hravé kotě.”

„Jsem rád, že jsi přijel tak brzo, Lachlane,” řekl Conall. „Jak to vidím já, hned ráno ty rybáře z Cornwallu pošleme tam, kam patří.”

Lachlan odložil korbel a řekl: „S těmi to vyřídím sám, Conalle.

Pojďme si raději promluvit o tobě a o šerifovi.”

Zeman si odplivl. „Je to zkáza naáí krásné země.”

Čím více se Lachlan dozvídal o Nevillovi a o jeho hloupých obchodech s MacKenziovými, tím více litoval, že mu byla oblast navrácena. Vždyť za velkou část potíží mohl Conall sám. Už jen proto, že je zemanem klanu MacKenziů. „Nechal jsi tady zakotvit anglické loďstvo.”

Conall zvedl ruce a s očima k nebi řekl: „Smithson vyhnal z Nigg všechny bednáře. V celé jižní Ross nenajdeš ani jeden kvalitní skotský sud. Co jsem tedy měl dělat?”

Lachlan sám sebe nabádal k trpělivosti.

„Rozhodně jsi neměl nechat vyložit náklad ryb na Nevillův trávník, Conalle.”

Conall se zatvářil přesně jako Agnes, když ji Lachlan nachytal, jak pouští blechy do Lottiiných parádních šatů. „Ti zatracení Sassenach zničili všechna golfová hřiště.”

Poněvadž Jamie splnil svůj úkol opravdu svědomitě, Lachlan byl řádně připraven. „Ale tys jim tu zemi pronajal, Conalle.”

„Ale to jsem nevěděl, že na ní bude pěstovat tabák!” bránil se zeman. „Takový plevel se v skotské půdě ani neujme.”

Každý MacKenzie v jižní Ross se přes noc stal expertem v pěstování tabáku. Nejdříve Lachlana napadlo, že to nechá tak, jak to je, ale pak si uvědomil, že dobrý vévoda musí být spravedlivý.

Conall si musí vybrat, na čí straně je. „Určil jsi snad, co Smithson smí, či nesmí dělat s půdou, kterou jsi mu pronajal?”

Conall se zamračil. „Ne, neurčil. Nenapadlo mě, že bych to měl udělat.”

„Tak vidíš. Prostě jsi ho nechal, ať si s našimi golfovými hřišti dělá, co ho napadne.”

Conall vztekle nabodl kus masa. „A co bude s bednáři? Nemíním těm zatraceným Sassenach strkat do kapes své peníze.”

„Fergus MacKenzie je zpátky v Nigg. Ale mě by spíše zajímalo, kde jsou všichni rybáři z Kelgie?”

„V hospodě, Vaše Milosti. Zapíjejí tam smutek,” řekla Muirella a s talířem v ruce se posadila ke stolu. Pak se podívala na svého otce.

„Tak necháš už toho věčného naříkání, aby se Jeho Milost mohla aspoň v klidu najíst?”

Conall na ni ukázal prstem. „Dávej si pozor na jazyk, děvče. Nebo ti nasekám na zadek, že si týden nesedneš.”

Muirella si ho nevšímala a položila talíř před Lachlana. „Jen si poslužte, Vaše Milosti.” Jamie si zhluboka povzdechl. Lachlan se zakuckal.

Zatímco jedli, Conall spílal na šerifa a velebil klan MacKenziů.

Muirella mu drze skákala do řeči a utahovala si z Jamieho. Když se posilnili řádnou dávkou whisky, Lachlan je opustil a vyšel ven.

Zapálil si dýmku a opřel se o zápraží. V chladném nočním vzduchu byla cítit rybina a problémy. Bolestně toužil po klidném životě na hradě Kinbairn. Chtěl zapomenout na jižní Ross. Chtěl zapomenout na Julii.

Dveře se otevřely a v nich stál Jamie. Podíval se na Lachlana a řekl:

„Nechtěl byste se projít, Vaše Milosti?”

Lachlan přikývl a vydal se temnou pěšinou. „Myslel jsem si, že pomůžeš Muirelle sklidit ze stolu.”

Jamie se zasmál. „Brzy už bude poklízet můj stůl.”

„Jestli ji někdo dokáže zkrotit, věřím, že jsi to právě ty, Jamie. Ale svatá Nininan, je to kvítko.”

Jamie na chvíli mlčel a pak řekl: „Myslím, že jsem se zamiloval.”

Lachlan mohutně zabafal z dýmky. Jižní Ross bude potřebovat citlivé a moudré muže, jako je Jamie. „Zůstaneš tady, Jamie?”

„Abych řekl pravdu, v Kelgie se mi líbí.” Rozpřáhl ruce a rozhlédl se po okolí. „Mám rád slaný vzduch, zdejší lidi.” „Ženy?”

Jamie se hlasitě rozesmál. „Ano, především jednu.”

Náhle se za nimi ozvaly těžké kroky. Jamie se otočil. „Zatraceně, kdo…” Ozvala se rána a Jamie se zřítil k zemi.

Než Lachlan stačil zjistit, co se děje, někdo ho prudce praštil do tváře. Ucítil silnou bolest. Celý se zakymácel, ale ještě se dokázal udržet na nohou. Zatřásl hlavou a rozhlédl se kolem sebe. Zjistil, že stojí v kruhu temných stínů.

Náhle vykoukl měsíc a Lachlan jasně rozpoznal Nevil-lovu lehce nateklou tvář. Zlomil mu nos a ten bastard mu to nemohl zapomenout.

Napřáhl se, aby ho znovu seznámil se svými pěstmi, ale Neville uskočil z dosahu. Čtyři páry rukou chytily Lachlana za ramena a pevně ho držely jako v železech.

„Co tady děláš?” chtěl vědět Smithson. „Posloucháš Co-nallovy nářky?”

Lachlan sebou škubal, ale sevření rukou nepovolilo. Tak početné přesile nemohl vzdorovat. S obavami se podíval na Jamieho. Mohl být těžce zraněný a třeba teď potřebuje jeho pomoc. „Dělám tady přesně to, co všude jinde. Dávám do pořádku to, cos ty natropil.”

„Vrať se na Kinbairn. Se zemanem si to vyřídím sám.”

Pohár trpělivosti přetekl. „Tak, jak si vyřizuješ své účty i s ostatními? U svaté Ninian, Neville, co vlastně chceš dokázat?

Angličané nenávidí Skoty a Skotové nenávidí zase Angličany.

Vždyť za chvíli tady rozpoutáš válku. Ty nevládneš, ty je proti sobě popouzíš. Co se ti stalo, že se takhle mstíš na nevinných lidech?”

Neville si odfrkl. „Dostal jsem svou lekci. Ale teď už vím, jak se mám vypořádat z MacKenziovými.”

Světlo v lucerně vzplálo a osvětlilo Jamieho siluetu. Hruď se mu pravidelně zvedala. Lachlan si oddechl. „Jestli chceš násilí, Neville, máš ho mít.”

Smithson ukázal na svůj přeražený nos. „O tom jsi mě už

přesvědčil.”

„Neměl jsi právo vodit Catherinu do mého domu.”

„Trvala na tom. A jelikož jsem místní šerif, považoval jsem to za svou povinnost.”

„Už to nikdy nedělej,” řekl Lachlan varovným hlasem. „A nezačínej válku, kterou nemůžeš vyhrát.”

Neville se napřáhl. „Ale tuhle určitě vyhraji.”

Lachlan se pokusil uhnout, ale marně. Pěst ho zasáhla přímo do obličeje. Ucítil prudkou bolest. Další rána směřovala na žaludek.

Téměř mu vyrazila dech. Pak následovala další rána a další.

Lachlanovi se podlomila kolena.

Sevření konečně povolilo a Lachlan se skácel k zemi. Útočníci zmizeli ve tmě.

V

hlavě mu tepala prudká bolest, z nosu mu vytékala lepkavá krev a prosakovala do úst. Lachlan vyplivl odporně nasládlou chuť.

Pak zatajil dech, chytil zlomený nos a jediným pohybem ho vrátil na své místo.

Neville bude dnešní noci litovat. A Lachlan už ví, jak se mu pomstí.

Nejdříve však musí Jamieho dostat do bezpečí Muirelliny náruče.

Pak se vrátí do Tain a udělá přesně to, co měl udělat už dávno.

„Povídejte nám o hladovějících poutnících a o Indiánech, kteří jim dali jídlo,” žadonila Mary.

Agnes po ní hodila polštář. „Ne. Raději nám vyprávějte o otrokovi, který zachránil tabákovou plantáž před ohněm.”

V

nočních čepičkách a ve flanelových košilkách ležela děvčata na svých postelích a napjatě sledovala Julii, která se usadila v křesle za stolem.

„Já chci slyšet o krásné princezně, která se ztratila,” řekla Lottie.

„Ale to už jsme slyšely.” Sarah ležela na břiše, bradu měla podepřenou dlaněmi. „Povídejte nám novou pohádku o ubohé holčičce, která vyrůstala v sirotčinci a pak zjistila, že její maminka je princezna.”

„Ano, to bude nejlepší,” souhlasila Julie. „Ale nejdříve si to musím trochu promyslet.”

Julii napadl smutný příběh — příběh o guvernantce z Virginie, která přijela do Skotska, aby tady našla dceru své zemřelé sestry. Místo toho se však zamilovala do vévody z Vysočiny a do jeho čtyř dcer.

Jakmile se Cogburn vrátí z Glasgow, bude muset odjet zpátky do Virginie. Už nikdy více neuvidí žádnou z milovaných dívek, a ani jejich otce. Když si vzpomněla na Lachlana, bolestí se jí sevřelo srdce.

Nenávidí ji a Julie ví, že tak to bude nejlepší. Až odjede, uleví se mu a brzy na ni přestane myslet. Jeho život půjde dál a Julii zbudou jen vzpomínky.

Takže Mary její neteř není, pomyslela si. Drahá Mary. Každý by byl šťastný, kdyby zjistil, že je jeho krve.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Julii napadlo, že by to mohl být vévoda a vyskočila ze židle. Ach, bože, musí vypadat strašně.

Rychle si dlaní upravovala rozcuchané vlasy.

Dveře se otevřely a do místnosti vešla kuchařka. Ve tváři měla vepsanou starost.

„Prosím, slečno Whiteová, můžu s vámi mluvit?”

Julie se otočila na dívky. „Za chvíli budu zpátky. Nesahejte na lampu.”

Vyšla ze dveří a chtěla je zavřít, ale nešlo to. Otočila se a uviděla, že v nich stojí čtyři bosé dívenky. „Vraťte se do postele a zůstaňte tam.”

Děvčatům se sice nechtělo, ale nakonec přece jen poslechla. Julie zavřela dveře.

Když došly do haly, kuchařka propukla v pláč. „Už je pryč. Svatá Ninian, ochraňuj nás.” Kuchařka vzala roh zástěry a utírala si oči.

„Chtěla jsem zavolat doktora, ale nedovolil mi to. A ten chlapec, ach bože…, unést dítě… Taková hanba. Kdo to jakživ viděl?” Chytila Julii za ramena a zatřásla s ní. „Musíte mu pomoct.”

Julie vůbec nechápala, co se stalo. „Je zraněný?”

Kuchařka přikývla. „Ano, to teda je.”

Juliino srdce sevřela ledová pěst. „Kde je?”

„V pracovně.”

„Zavolala jste doktora?”

„Ne,” zavzlykala. „Nedovolil mi to.”

Julie seběhla ze schodů a prudce vrazila do vévodovy pracovny.

Seděl na židli za stolem, hlavu měl opřenou o polstrované opěradlo a na obličeji si přidržoval ručník.

Když uviděl Julii, ztuhl.

Nos měl oteklý, kolem očí měl tmavé podlitiny. Z vrchního rtu mu vytékala krev a odkapávala na košili.

„Svatá Ninian,” vydechla. „Co se ti stalo?”

Mávl zakrvaveným ručníkem. „Běž zpátky do postele, Julie.” Jeho hlas zněl dutě a chladně, jako by měl rýmu. „To se tě netýká.”

Zůstala stát a bezradně na něj hleděla. „Neodháněj mě,” zašeptala.

Unaveně zavřel oči. „To ani nemůžu. Udělala jsi to sama.”

Pomalu k němu přistoupila. „Nechej mě, ať se podívám. Co se ti stalo?”

„Narazil jsem na šerifovu pěst.”

„Ach, Lachlane, násilím se přece nic nevyřeší.” Něžně ho chytila za bradu, natočila mu obličej ke světlu a prohlížela jeho zranění. Srdce se jí svíralo bolestí.

„Už tě nepřitahuji, co?”

Julie se vzpamatovala. Jeho uštěpačný tón se jí vůbec nelíbil. „Led ti udělá dobře. Dej mi to.” Vzala mu ručník a opatrně se dotkla zkrvaveného rtu.

Lachlan sebou škubl a snažil se jí vyprostit. „Chceš dokončit, co začal Neville?”

Pevně ho držela. „Buď zticha.”

Za zády uslyšela podivný zvuk a otočila se. V jednom z velkých křesel seděl asi desetiletý chlapec. Bezstarostně si pohupoval nohama. Jeho andělská tvář jí někoho připomínala. Měl na sobě jen noční úbor a domácí bačkory.

To je ten chlapec, o kterém jí říkala kuchařka! On ho unesl!

„Jsem potěšen, že vás poznávám,” seskočil z křesla a dvorně se uklonil.

Ohromeně se podívala zpátky na vévodu.

„Seznam se s Davidem Smithsonem,” řekl dutým hlasem. „Davide, tohle je slečna Whiteová, guvernantka mých dcer. David je náš

host.”

Do pokoje právě vešla kuchařka. „Host!” vyštěkla. „Unesl ho. Jako kdyby v jižní Ross nebylo dost problémů. Musel jít a…”

„Haud yer weehsht,” zasyčel Lachlan a zkroutil se bolestí.

Julie se podívala na chlapce, který si hrál s mosazným těžítkem, a pak zpátky na vévodu, jenž vypadal, že každou chvíli ztratí vědomí.

„Přineste led a čistý ručník,” řekla kuchařce. „A taky laudanum.”

Zena si cosi mumlala pod nosem a odešla zpátky do kuchyně.

Vévoda chytil Julii za zápěstí. „Nepotřebuji tvou pomoc a nepotřebuji laudanum.”

„To je nešťastná shoda náhod, poněvadž dostaneš obojí.” Pak se otočila k chlapci. „Nemusíš se ničeho bát, Davide. Nikdo ti tady neublíží.”

Chlapec naklonil hlavu a díval se na ni, jako by mluvila latinsky. „Já se přece nebojím, slečno Whiteová. Jeho Milost si jen vyřizuje účty s mým otcem. Vím, že jsem

v

bezpečí.”

Julii překvapila jeho odvaha. „Ale vždyť tě unesl.”

David vrátil těžítko na vévodův stůl. „Tím se nemusíte znepokojovat. Mezi skotskými klany jsou únosy zcela běžné. Je to způsob, jak konečně nastolit mír mezi mým otcem a vévodou.

Copak nevíte, že přesně takhle v patnáctém století urovnali své nepřátelské vztahy i Gordono-vi

a MacDonaldovi?”

„To by už stačilo, Davide,” zavrčel vévoda. „Sedni si.”

Nevillův syn se omluvně usmál a poslušně se posadil. Bylo vidět, že se mu tohle dobrodružství docela líbí.

„Jak jsi mohl to ubohé dítě takhle vytáhnout z postele?” zlobila se Julie. „Chováš se jako barbar!”

„Neměl jsem na výběr,” odvětil Lachlan. „A přestaň křičet jako rybářova žena.”

„Vypadáš příšerně,” řekla něžným hlasem.

„Tak se na mě nedívej.”

„Musím říct, že vypadá daleko lépe než můj otec před dvěma týdny.

Vévoda mu totiž zlomil nos. Je to poněkud nepěkný druh sportu.

Ale jestli jim to vyhovuje? Co vy si o tom myslíte, slečno Whiteová?”

Vévoda už otevíral pusu, ale Julie mu ji se smíchem překryla ručníkem.

„Nevím, co na to říct, Davide. Asi si budeme muset zvyknout, že čím jsou muži starší, tím se chovají hlou-pěji.”

„Asi máte pravdu. A omlouvám se vám za své nepatřičné poznámky, jak jim říká má matka.” Vévoda praštil pěstí do stolu.

David se posadil a nevzrušeně pokračoval ve své inspekci pokoje.

Zatím se vrátila kuchařka a nesla mísu plnou nasekaného ledu a čisté ručníky. Julie jeden z nich rozložila na stůl a nasypala do něj plnou hrst ledu.

„Zakloň se. Nebo ještě lépe, lehni si do postele.”

„Je mi dobře.”

Nad absurdností toho tvrzení se už Julie neovládla. „Okamžitě se zvedneš a půjdeš do postele.” Pevně ho chytila za ruku a vytáhla ho na nohy.

„Au!” zaúpěl Lachlan a klesl zpátky na židli.

„Ukaž, podívám se.” Vytáhla mu košili. Břicho a hruď měl posetou modřinami. „Hned půjdeš se mnou.”

Lachlan ji s velkým úsilím objal kolem ramen, Julie ho pevně chytila v pase a pomohla mu vstát. „Jdeme.”

Povzdychl si, ale přesto jí dovolil, aby ho vyvedla z pokoje. Ve dveřích se ještě otočil zpátky k chlapci. „Davide,” řekl hlasem chladným jako kus ledu, „neopouštěj tenhle dům. Je ti to jasné?”

Chlapci se údivem rozšířily oči. „To by mě ani ve snu nenapadlo, Vaše Milosti. Moc dobře vím, co by bylo vaší povinností. Má matka je MacLeodová. Víte? Takže jejich klan a Munrosovi…”

Vévoda zaúpěl.

„Ano, dobře,” zakoktal David, „pochopil jsem, že něco takového vás teď nemůže zajímat.”

„Počkej tady, Davide,” řekla Julie. „Za chvíli se vrátím a pak tě půjdu uložit. A zítra tě doprovodím domů.”

„Ne,” řekl vévoda. „Zůstane tady a ty se do toho nebudeš plést.”

„Vévoda má absolutní pravdu, slečno Whiteová. Nic mě nedonutí k tomu, abych se vrátil. Takhle se aspoň vévoda a můj otec…”

„Davide…”

Chlapec se zarazil.

„Sedni si ke stolu, Davide, a napiš dopis pro svou matku,” navrhla Julie. „Musíš jí přece dát vědět, že jsi v pořádku a že se o tebe nemusí bát.”

„Mohu, Vaše Milosti?”

„Ano, Davide,” zavrčel Lachlan a celou vahou se opřel o Julii.

„Přidrž se zábradlí,” poradila mu. „Nepotřebuji tvou pomoc.”

„Nebuď směšný.”

Lachlan nepřestával nadávat, což bylo dobře, poněvadž měl ještě dost sil. Když se však doploužili k posteli, vyčerpaně se zřítil dolů.

1 Julie mu na obličej přiložila ručník s ledem. Svlékla mu košili a sundala zaprášené boty. Na ramenech a na hrudi měl rudé podlitiny.

Opatrně se dotkla nateklých žeber.

„Vypadá to hůře, než jaké to ve skutečnosti je,” řekl upjatým hlasem. „Nemusíš si se mnou dělat starosti.”

„Chci ti jen pomoct. Copak musíš být tak pyšný a tvrdohlavý?”

„Má pýcha není tím největším problémem, Julie.”

„Podívej se na to z opačné strany. Co kdyby ti šerif jen tak zlomil nos? Jsem si jistá, že bys ho zřídil ještě hůř.”

Hořce se zasmál. „Nikdy bych si nenajal takovou ver-bež. Bylo jich nejméně tucet.”

„Ty ses pral s tuctem mužů?”

„On to nebyl žádný boj, Julie.”

„To bylo od něj hanebné. Neville Smithson by si měl vzít příklad ze svého syna.” „Ano. Je celý po matce.”

Julie mu omyla rány a pak do sklenice s vodou nalila laundanum.

„Tady, vypij to.”

Otevřel jedno oko a podíval se na ni. „Nechci to.” „Pij.”

Pevně sevřel rty.

„Myslím, že budu muset zajít pro Davida. Jistě najde nějaká vhodná slova, kterými tě přesvědčí.” „A když to vypiju, pak odejdeš?”

„Ano,” souhlasila Julie a přiložila mu sklenici k ústům. Vypil ji až

do dna.

„Jen se zajdu podívat na děvčata, a hned budu zpátky.” „Ne.”

Smutně se na něho podívala. „Vím, že se na mě zlobíš. A máš k tomu pádný důvod. Ale já jsem to tak nemyslela. Nechtěla jsem říct, že nechci tvé dítě.”

Lachlan otočil hlavu. „Moc dobře vím, co jsi chtěla říct.”

„Já totiž nemůžu mít dítě.” „Nemusíš to rozpitvávat.”

Julii píchlo u srdce. „Prosím, pokus se mě pochopit. V mém životě jsou určité věci…” Náhle se zarazila. Nemohla svou duši otevřít muži, jenž byl zodpovědný za Lillian.

„Rozumím ti víc, než tušíš, Julie Whiteová.” „Co tím chceš říct?”

Zívl. „Můžeš hádat.”

Teď nebyla správná doba na podobný rozhovor. „Odpočívej. Za chvíli se vrátím.”

Po špičkách došla ke dveřím ložnice dívek a opatrně je otevřela.

Všechny čtyři postele byly prázdné. Sfoukla lampu a sešla do přízemí. Když se přiblížila k vévodově pracovně, uslyšela hlas malé Agnes.

„Jak se jmenuješ?”

„Jsem David MacLeod Smithson. A ty?”

„Já jsem Agnes Elizabeth MacKenziová.”

„Já Mary Margaret MacKenziová.”

„Charlotta Antoinetta MacKenziová.”

„A já jsem Sarah Suisan MacKenziová.”

„Omluvte můj zevnějšek,” řekl David. „Obvykle se na veřejnosti neukazuji v nočním úboru.”

„Co tady děláš?” chtěla vědět Lottie.

„Jsem tady jako rukojmí.”

„Sarah,” ozvala se Agnes, „co je to rukojmí?”

Julie vešla do pokoje. „David Smithson je náš host a já doufám, že se tak k němu budete i chovat.”

„Smithson,” bručela Sarah. „Máš snad něco společného se šerifem jižní Ross?”

Její sestry si ho vyzývavě prohlížely. Jeden by pod tím pohledem klesl k zemi.

David však stál zpříma a se zdviženou bradou řekl: „Ano. Ale asi bych spíše měl říct aye, poněvadž jsem ve skotské rodině. Šerif jižní Ross je můj otec.”

Agnes zatnula pěsti a postavila se přímo před Davida. „Je to hnusný

skunk. A my ho nenávidíme.”

David překvapeně zamrkal. „Proč?”

„Protože je surovec a bezohledný chlap,” tvrdila Lottie. „Utiskuje skotské rodiny.”

„A náš tatínek ho nenávidí,” doplnila Mary.

„Váš otec?” nechápal David.

„Vévoda z Ross,” vysvětlila Lottie.

David se prosebně podíval na Julii.

„Tak to by už stačilo, mladé dámy,” řekla. „Přece jsem vám jasně přikázala, abyste zůstaly ve svém pokoji. Koho to napadlo porušit můj příkaz?”

Dívky sklopily hlavy a mlčely jako zařezané.

Ji. už ať jste zpátky v posteli.”

Lottie vystrčila nosík a řekla: „Raději bychom měly schovat stříbrné příbory.” „Lottie!”

Ale ta už společně s ostatními děvčaty opouštěla místnost.

David hleděl do země. „Vždy jsou tak otevřené?” zeptal se.

Najednou vypadal zranitelný a ztracený. „Ne. Děvčata obvykle bývají velmi milá a přátelská, skutečně.”

Nejisté se usmál a podával Julii dopis. „Asi mě nemají rády. Ale já vám stříbrné příbory neukradnu.”

Julie ho chtěla obejmout. „Já přece vím, že ne,” řekla a pak se smíchem dodala: „Tvůj tatínek by tě za to musel nechat zavřít.”

„On nikdy…” zarazil se, podíval se na Julii a řekl: „To byl jen žert.

Jste velice milá.”

„Lottie je někdy příliš neomalená, ale nemyslí to tak.”

„Věřím vám,” usmál se David.

„Hned zítra zajedu navštívit tvé rodiče.”

„Můj otec odjel do Dingwallu. Vrátí se asi tak za týden. Ale maminka vás jistě ráda uvidí.”

Julie ho uložila do pokoje pro hosty a vrátila se k vévodovi.

Díky účinkům drogy tvrdě spal, ale k ránu začal blouznit, na čele mu vyrazil studený pot a neustále volal Juliino jméno.

„Jsem tady, Lachlane,” šeptala a pevně ho chytila za ruku. Lachlan propletl své prsty s jejími a opět usnul.

Julie upřeně pozorovala jejich sepjaté ruce a snažila se vrýt si jejich obraz hluboko do paměti. Vloží je k ostatním vzácným vzpomínkám na Skotsko a na vévodu, kterého miluje víc než svůj život.

Po tvářích sejí rozkutálely horké slzy. Jeho prsty ji sevřely. Zvedla zrak a uviděla, že ji upřeně pozoruje.

Setřela si slzy a usmála se.

„Co je na mě tak směšného?” zašeptal.

„Vypadáš jako mýval.”

Přitáhl si ji blíže do náruče. „Co je to mýval?”

Julie si najednou připadala slabá jako kotě. Ochotně se k němu stočila do klubíčka. „Je to směšné zvířátko s tmavou maskou na očích a s kruhy na ocase.”

Něžně ji pohladil po zádech. „Ale můj ocas jsi přece ještě nekontrolovala.”

Julie se usmála. Jestli se někdy vdá, její manžel musí mít smysl pro humor jako Lachlan. Ne, vždyť ona se nikdy ne vdá. „Ale mohu to napravit. Jak se cítíš?”

„Jako by mě převálcovala hromada kamení.”

„Měl bys spát.”

Jeho ruce ji sevřely v pase. „Nejdříve mi prozraď, proč jsi plakala?”

Pohotově našla bezpečnou odpověď. „Protože jsem se o tebe. bála.”

Lachlan se na ni zvídavě podíval. „O pana Mabryho se také bojíš?”

„Ten to nepotřebuje. Nemá nepřátelé, kteří mu dělají modřiny po celém těle.”

„Co ti řekl, když jsi přišla s tím, že chceš odjet do Skotska?”

Julie nechtěla lhát. „Popřál mi šťastnou cestu.”

Lachlan ji objal. „Vykládej mi o Virginii.”

A tak Julie popisovala letní dny, kdy všichni usilovně pracují na polích a sklízejí bohatou úrodu, a líčila nekonečné oslavy, které po tom všem následují. Když Lachlan usnul, potichu vstala z postele, oblékla si vlněné šaty a do záňadří zastrčila Davidův dopis.

Je načase, aby všechno vzala do svých rukou, a konečně urovnala ten směšný spor.

Chladný ranní vzduch voněl jarem. Zahrady na jižních svazích přetékaly barvami žlutých krokusů, rudých tulipánů a sněhobílých sněženek. Na slunných stráních začaly rašit mladé výhonky vřesu.

Slunce se pomalu probouzelo a jeho paprsky se na východě prodíraly přes hustou oponu bílé mlhy. Podle vévody přijde brzy léto, ale to už tady Julie nebude. Zachvátil ji smutek. Julie se zastavila a rozhlížela se kolem sebe. Vedle cesty se na prvním čerstvém trávníku popásalo stádo ovcí.

Otočila se zpátky k domu a v okně ložnice pro hosty uviděla Davida Smithsona. Usmíval se a mával jí.

Julie měla před sebou důležitý úkol. Musí se dostat na druhou stranu půl mílové dlážděné cesty, na jejímž konci stojí dům šerifa Nevilla Smithsona.

Sešla z kopce a prošla kolem nízkých domků, jejichž zápraží byla ozdobena suchým vřesem. Všude se to hemžilo služkami ve vlněných šatech a skotských čepcích. S vědrem na mléko nebo s ošatkou zrní pospíchaly z domů do stájí a zase naopak.

Jak se však blížila k šerifovu obydlí, domy dostávaly zcela jasný anglický nádech. Většina z nich byla obklopena nízkými živými ploty a záhony kvetoucích macešek. Služebné v plátěných šatech s naškrobenými čepci a zástěrami se oháněly proutěnými košťaty. Žádná z nich nepřerušila svou práci, ale přesto všechny upřeně sledovaly Julii.

Takové rozdíly ji překvapily a přivedly ji k myšlence, jestli má vůbec guvernantka z Virginie právo zasahovat do sporu dvou mužů

s tak odlišnou kulturou? Žaludek se jí svíral úzkostí a zlou předtuchou.

Když však vyšla na kopec, zůstala ohromeně stát. Kam jen oko dohlédlo se rozprostírala tabáková plantáž, ale pohled na ni nebyl příliš příjemný. Ujala se jen slabá polovina sazeniček a ty očividně trpěly nedostatkem slunce a skotskými nočními mrazíky. Jak mohlo šerifa napadnout, že by snad mohl tabák pěstovat zde na Vysočině?

Julie došla až k domu. Na chvíli tam nerozhodně postávala a pak přistoupila ke vchodu pro služebnictvo.

„Dobrý den,” ozvalo sejí za zády. „Mohu vám nějak pomoct?”

Julie se otočila a uviděla malou tmavovlasou ženu, která s ošatkou plnou vajec právě vyšla z kurníku. Ani hustě nařasené šaty nemohly ukrýt pokročilý stav jejího těhotenství.

„Dobrý den. Já jsem Julie Whiteová a chtěla bych mluvit s lady Bridget.”

Žena se usmála. „Já jsem Bridget Smithsonová. Ale vy nejste ani Skotka, ani Angličanka, nemám snad pravdu?”

Julie se uctivě uklonila. „Ano, lady. Jsem z Virginie, ale jsem zaměstnaná u vévody z Ross.”

Lady Bridget přišla blíž a zvídavě šiji prohlížela. „Jak se daří Lachlanovi?”

Julie zůstala stát jako opařená. „Vy se znáte?”

„Ano,” řekla Bridget a oči jí přetékaly pobavením. „Jako děti jsme byli nejlepší přátelé. I když já jsem ó dva roky starší.”

„To nemůže být pravda,” vyklouzlo z Juliiných úst. Vzápětí se však začala omlouvat. „Odpusťte mi. Já jen, že vypadáte tak mladě.”

„Jste milá, ale teď už pojďte dál, ať si promluvíme, dokud se neprobudí děti.”

Julie si dodala odvahu a spustila: „Jeho Milost v noci unesla vašeho Davida. Je mi to upřímně líto, ale nic jsem s tím nezmohla. Ale nemusíte se o něj bát. Je v pořádku a dokonce má dobrou náladu.”

Bridget se podívala k oknu v druhém poschodí. „A já jsem si říkala, jak to že ještě není vzhůru. Obvykle vstává zároveň se sluncem.”

Rozlepila obálku, kterou jí podala Julie, a začala číst. Na tváři se jí zračila mateřská láska a starostlivost.

„Opravdu se nemáte čeho bát,” snažila se ji utěšit Julie. „Jeho Milost by chlapci nikdy neublížila.”

Lady Bridget si povzdychla. „Já vím. Věřím, že Lachlan by mu nic neudělal, ale bojím se reakce svého manžela. Je tak tvrdohlavý.”

Rukou ukázala kolem sebe. „Dokonce si ani nedá poradit.”

„Jsem překvapená, že jste se rozhodli pěstovat tabák právě tady.”

„To byl náš velký omyl.” V hlase se jí ozývala lítost. „Špatný vtip mého otce. Ve své závěti nenechal Nevillovi nic jiného než vůz plný

osiva, ale nikdo nevěděl, co je to zač. Měla jsem poznat, že v tom nebude nic dobrého, ale myslela jsem si, že na smrtelné posteli se otcovo srdce obměkčilo. Nikdy Nevilla neměl rád.” A po chvíli dodala. „Tak jako většina Skotů.”

„Mohli jste pole přeorat a zasít něco odolnějšího.”

„A nechat otce, aby vyhrál? Ne, to nikdy. Sklidím z toho zatraceného tabáku úrodu, kdyby mě to mělo zabít.”

Julie byla zcela vyvedená z míry. Přesto poslušně následovala ženu, která ji zavedla do domu. „Vůbec tomu nerozumím. Copak se na vévodu nezlobíte, že vám unesl syna? Myslela jsem si, že budete hrůzou napolo šílená?”

„Ale to už skoro jsem. Prosím, sedněte si.” Ve středu pokoje stál velký kulatý stůl obklopený vysokými židlemi. V rohu místnosti si Julie všimla menšího stolku s dětskými židličkami, který byl prostřený plátěným ubrusem a titěrným čajovým servisem pro panenky.

Do pokoje vešla služka. Lady Bridget jí předala ošatku s vejci a řekla: „Zabal troje čisté šaty pro pana Davida — ty nejlepší, a také přidej nedělní boty. Všechno ulož do mého cestovního kufru a nachystej ho ke dveřím. A ať nám Dorcas přinese čaj a sušenky.”

Lady Bridget se unaveně posadila na židli a dlaněmi si urovnala záhyby řasených šatů. „A teď se konečně můžeme lépe poznat.”

„Vy snad chcete Jeho Milosti dovolit, aby si u sebe nechal vašeho syna?” zeptala se Julie.

„Samozřejmě,” odpověděla Bridget. „Je to jediný způsob, jak napravit Nevillovi hlavu.”

Julie si všimla místního přízvuku. „Vy jste Skotka?”

„Ano. Můj otec byl Gibson MacLeod, hrabě z Tain.”

„Sarah říkala, že zemřel. Je mi to líto.”

„To ani nemusí. Gibson MacLeod byl krutý, paličatý Skot.” Náhle se zarazila. „A kdo je Sarah?”

„Jedna ze čtyřech vévodových dcer.”

„Tak je to pravda.” Spráskla ruce. „Henrieta o tom psala v místních novinách, ale já jsem to považovala za žert. No to je od něho skvělé.

A také jsem četla, že jste zasnoubeni.”

Julie smetla pomyslného smítko z čistého ubrusu. „To je omyl.”

„Té pisatelky nebo vévodův?”

„Obou. Máte ještě nějaké jiné děti?” vyhrkla ze sebe. „Povězte mi o nich.”

Lady Bridget se na Julii chápavě usmála. Nalila čaj, který jim mezitím přinesla služebná, a další hodinu strávily tím, že si vyprávěly o dětech. Julie se dozvěděla, že šerif a lady Bridget mají spolu pět dětí. Tři chlapce a dvě dívky. David byl z nich nejstarší.

„A kdy se narodí to nejmladší?”

Lady Bridget se pohladila po břiše. „Někdy v květnu.”

Do té doby se už vrátí Cogburn a Julie se vydá na dlouhou cestu zpátky do Ameriky. Bolestí se jí stáhlo srdce. Kdyby jen mohla zůstat. Kdyby se jen mohla stát vzornou manželkou, jako je lady Bridget. Kdyby jen byla volná a mohla si vzít vévodu a stát se matkou jeho čtyřem dcerám.

V následujících týdnech Julie často navštěvovala lady Bridget. Sama sebe přesvědčovala, že to je kvůli chlapci, ale ve skutečnosti dychtivě naslouchala vyprávění lady Bridget, která jí popisovala smutné dětství Lachlana MacKenziho. Chlapce, kterému ukradli rodinu, zemi i titul. Sirotka, který získal zpátky svůj majetek výhodnými obchody a rybařením. Před sedmi lety se mu podařilo přesvědčit krále Jiřího, aby mu vrátil to, co mu po právu patří.

Julie se zarputile bránila vévodově pozvání, aby znovu navázali intimní přátelství. Přemlouval ji a neustále se jí dvořil, ale Julie nepovolila. Její srdce by už více bolesti neuneslo.

Neville se vrátil z Dingwallu. Vztekal se a vyhrožoval, že se Lachlanovi pomstí, ale vyjednávat o Davidově propuštění odmítl.

Skotové v jižní Ross stáli odhodlaně na straně Jeho Milosti, kdežto Angličané dávali hlasitě najevo svůj nesouhlas. Jak je vůbec možné, že šlechtic královské krve se sníží k tak primitivním metodám, jako je únos dítěte?

V celé jižní Ross, a především v Tain, to vřelo jako v kotli s horkou kaší. Hrozilo, že každým dnem kotel přeteče.

Skotové a Angličané si vzájemně spílali na ulicích i v hospodách.

Když se Julie zeptala na vévodův názor, na situaci, kterou zapříčinil, odvětil: „Alespoň spolu mluví.”

Henrieta v novinách otiskla, že Thistlova a Badgerova hospoda musela ke svému menu přidat rum a pastýřův koláč, aby vyhověla anglickým zákazníkům. Zapomněla však dodat, že ve výše uvedených hospodách létají židličky velmi často zavřenými okny a že situace musí každou chvíli prasknout.

Julie vešla do vévodovy pracovny a na stůl položila velký balík. „To ti posílá lady Bridget.”

Lachlan zvedl zrak a letmo se podíval na krabici zabalenou v hnědém papíře. Vypadalo to, že ho vůbec nezajímá, co je uvnitř.

Pohodlně se opřel o opěradlo židle a tázavě zvedl obočí. „Už zase jsi byla na návštěvě?”

Nenáviděla tenhle jeho ublížený pohled. Tvářil se, jako by byl u konce svých sil. Napětí v pokoji se dalo takřka krájet. „Ano.”

„Viděla jsi Nevilla?”

Julie byla zcela zaujatá záhadným balíkem. „Ne. Hned ráno odjel.

Má nějaké jednání se starostou.” „Co máš za lubem, Julie?”

Znal ji příliš dobře, než aby uvěřil, že to jsou jen zdvořilostní návštěvy. „Má to snad něco společného s tabákem?”

„O ten se nijak zvlášť nezajímám.”

Řekla mu o závěti starého hraběte a o pevném rozhodnutí lady Bridget chránit čest svého manžela.

Vévoda vzal ze stolu měděné těžítko a přendával si ho z jedné ruky do druhé. Zdálo se, že je duchem nepřítomný. Zamračeně si prohlížel balík, pak se podíval na Julii a řekl: „Co je tam?”

„To nevím. Neotevírám balíky, které nejsou moje.”

„Tak tenhle otevři.”

Jeho rozkazovačný tón dokázal Julii vždy napružit. Jak jen může být tak odporný? A jak je vůbec možné, že se do něho zamilovala?

Přistoupila k balíku a vztekle roztrhla hnědý papír. Když však uviděla, co bylo uvnitř, údivem otevřela ústa. Na stůl se rozlila zelená nádhera zeleného sametu hustě posetá zlatými výšivkami ve tvaru bodláku.

Lachlan se vymrštil jako pružina. „Svatá Ninian, už zase to udělala!”

„Co udělala?”

„Problém. Tohle je obřadní plášť Řádu bodláku, nejvyš-ší skotský

symbol rytířskosti.” „Je tvůj?”

Přidušeně se zasmál. „Ty snad pochybuješ, že si ho zasloužím?”

Jeho uštěpačnost ji jen dráždila. „To se mě celkem netýká,” odsekla.

Lachlan se sklonil ke stolu a prstem obkreslil jeden z bodláků. „Mě momentálně také ne. Ten plášť patřil mému otci. Předtím mému dědovi a tak bych mohl pokračovat až k Jamesovi pátému.”

Julie se zmocnila melancholie, vždyť ona ani neznala jména svých rodičů. Zamyšleně se dotkla vzácného pláště a řekla: „Jak k němu přišla lady Bridget?”

„Dala jí ho do úschovy má matka. Pevně věřila, že jednoho dne získám zpět svůj titul a s ním vše, co mi po právu náleží,” řekl bezbarvým hlasem.

Těsně předtím, než ji Angličané pověsili na lustr, pomyslela si smutně Julie. „Budeš ho nosit?”

Přejel po ní žádostivým pohledem. „Raději bych v tom viděl tebe. A pod ním bys byla úplně nahá.”

Poslední dobou se cítila opuštěná. Její pobyt zde ztratil svůj původní smysl. Bylo by tak snadné vrhnout se mu do náruče, vytvořit si další nádhernou vzpomínku. Ale stálo by ji to příliš mnoho. Její srdce.

„Ne,” odpověděla chvějícím se hlasem.

„Zvláštní odpověď od ženy, jež souhlasila s tím, že se stane mou milenkou. Dostala jsi menstruaci?”

Julie šokována jeho dotazem jen naprázdno otevřela pusu a zase ji zavřela. „To se tě netýká,” odsekla.

Lachlan si založil ruce na prsou a spaloval ji pronikavým pohledem.

„Ale já myslím, že ano. Odpověz mi. Tak ano nebo ne?”

„Ne.”

„Máš citlivá ňadra?”

„O něčem takovém s tebou nebudu mluvit,” procedila skrze zaťaté zuby a otočila se k odchodu.

Lachlan ji však zezadu chytil kolem pasu. „V tom případě se budu muset přesvědčit sám,” řekl a jednou rukou objal její ňadra. „Řekni mi, Julie,” zašeptal jí do ucha, „nosíš pod srdcem naše dítě? Chtěla bys raději chlapce nebo dívku?”

Julie se mu obrátila v náručí a podívala se na něho omámeným pohledem. Srdce sejí svíralo bolestí a láskou.

„Tak jen mi to pověz,” řekl vážným tónem. „Já přece vím, že mě miluješ?”

„Neměl by sis být tak jistý.” Julie zahanbeně sklopila zrak. „Nejsem stejná, jako ostatní ženy.”

Oči mu plály neovladatelnou touhu. Už se nedokázal déle ovládat.

Pomalu se k ní sklonil a zašeptal přímo do jejích úst: „Ne, děvče. Ty nejsi stejná jako ostatní ženy.”

Přitiskl ji k sobě a na malý okamžik cítila vřelost jeho srdce. Julie však moc dobře věděla, že to v něm pulsuje jen touha a chtíč.

Potřebuje její tělo, její objetí a polibky. Nechce její duši. Nechce skutečnou Julii Whiteovou.

Pevný jazyk vklouzl mezi pootevřené rty a Julie již nedokázala déle odolávat. Plně se oddala své vlastní touze. Prsty zajela do husté hřívy jeho vlasů, pohladila ho po tvářích, dotkla se citlivého místa pod ušními lalůčky.

„Ach, Julie.” Oběma rukama ji chytil za zadeček a pevně ji přitiskl ke svému vzedmutému mužství. „Tolik po tobě toužím. Vrať se zpátky do mé postele.”

Srdce jí divoce tlouklo a hlava se jí točila vzrušením. Nedokázala na nic myslet. Jediné, po čem teď toužila, byly jeho rty, jeho ruce, jeho něžné doteky. Bože, odpusť jí.

Z chodby se ozval dětský smích a drobné cupitání. Julie od něj prudce odskočila. Musela se opřít o desku stolu, aby se jí nepodlomila kolena. „Slíbil jsi, že se s Davidem projedeš na koni. A já půjdu s děvčaty zdokonalovat jejich dovednost s lukem a se šípy.”

„Dnes večer,” řekl ochraptělým hlasem. „Nejdříve se budeme milovat v koupelně a potom u krbu.” Zašklebil se jako mizera, kterým ve skutečnosti i byl, a dodal: „A pak necháme volný průchod naší fantazii.”

O chvíli později Julie stála s Jamiem a s děvčaty na zadním dvorku.

Nevěřícně zírala na nový terč, jenž měl podobu Nevilla Smithsona s velkými rohy a s chybějícími předními zuby.

Mary právě vystřelila další šíp. Zabodl se Nevillovi přímo mezi oči.

„Sarah,” řekla Mary, „teď jsi na řadě. Dones šípy.” Sarah se rozběhla k cíli, blonďaté copánky za ní jen poskakovaly.

Julie se nečinně rozhlížela kolem sebe. Náhle na horizontu zahlédla skupinku jezdců. Vévoda jel na vyjížďku s Davidem a s tuctem vojáků. Bylo to proto, řekl, aby angličtí obyvatelé věděli, že Nevillův syn jev pořádku a že je s ním zacházeno s náležitou úctou.

Sarah vykřikla: „Našla jsem jen jedenáct šípů.”

Mary se zamračeně zahleděla tím směrem, kam střely dopadaly. „Musíš jít kousek dál. Lottie se chtěla strefit až do rybářské lodi v přístavu.”

„To tedy ne.”

„Ale jo.”

Sarah pomalu postupovala dál od cíle, až zmizela z dohledu. O

chvíli později se ozval příšerný křik. Jamie vyletěl jako střela. Julie si vykasala sukni a rozběhla se za ním. V představách viděla Sarah, jak leží na zemi v kaluži krve. Za Julií pelášily i Agnes, Lottie a Mary.

„Podívejte!” vykřikla Agnes. „Tam je šerif a odváží Sarah!”

Julie se podívala za Agnesiným prstem a v tom ho uviděla. Na mohutném hřebci se střemhlav řítil z kopce, Sarah přehozenou před sebou jako pytel zrní, obličejem otočenou k zemi. Jamie se rozběhl přes vzrostlé kapradí v marné snaze dostihnout koně. „Okamžitě se zastav, ty bastarde!”

Julii zaplavila hořká nenávist. Jak jen si mohl dovolit zneužít křehkou a bezbrannou Sarah k tomu, aby si s Lachlanem vyřídil své účty?

„Zastřel ho, Mary,” vykřikla Agnes.

Šíp prosvištěl kolem Julie. K jejímu překvapení i potěšení se strefila šerifovi do ramene. Střela však na takovou vzdálenost již neměla žádnou sílu a bezvládně dopadla na zem.

„Jen se neboj, Mary!” vykřikla Agnes a už utíkala ke stájím. „Však my ho dostaneme. Vezmu si svého poníka, ty nasedneš za mě a až

ho doženeme, tak ho střelíš.”

Mary začala sbírat rozházené šípy.

„Okamžitě se vrať, Agnes MacKenziová,” řekla Julie pevným hlasem. „Uklidni se, Mary. Nikam nepojedete.”

„Ale, slečno Whiteová…” žadonila Agnes.

„Nikdy ho nemůžete dohonit.” V Julii vzteky vřela krev. Se zaťatými pěstmi bezmocně hleděla za šerifem.

„Ach, slečno Whiteová,” naříkala Lottie, „co budeme dělat?”

Julie se zamyslela. Lady Bridget se o dívku postará — jestli ji ovšem šerif zaveze domů. Určitě ano.

„Okamžitě najdi Jeho Milost,” řekla Jamiemu.

„Ano,” odpověděl Jamie a už běžel ke stájím. „Ten zatracený

bastard toho bude litovat!”

Julie poslala děvčata do svých pokojů a sama nervózně přecházela po vstupní hale. Když zaslechla dunění koňských kopyt, rozběhla se ke dveřím a dokořán je otevřela. Ocitla se tváří v tvář rozzlobenému vévodovi z Ross.

Chřípí se mu chvělo vzteky, ze zamračených očí sršely blesky.

„Tak, Julie Whiteová,” vyštěkl, „konečně se ti podařilo ztratit jedno mé dítě.”

„Mně?” Julie byla tak šokována křivým obviněním, že se neudržela a jednu mu přišila. „To je všechno jen tvá chyba.”

Popadl ji za zápěstí a vlekl ji do pracovny.

„Pusť mě!” vykřikla a snažila se mu vykroutit. Jeho sevření však bylo příliš pevné.

Vrazil ji do křesla a postavil se těsně před ni. „Čí to byl nápad? Tvůj nebo Bridget? Nebo jste to uvařili všichni tři dohromady?”

Julii se vzteky zatmělo před očima. „Ty zatracený mizero!” Vstala.

„Jak se jen opovažuješ vinit mě z něčeho takového?”

Zatlačil ji zpátky do křesla.

„Co to děláš? A o čem to vlastně mluvíš? Odvlekl s sebou Sarah.”

Hlas se jí zlomil a Julie začala bezmocně plakat. „Popadl ji jako vak zrní. Křičela. Musíš tam hned jít a dohodnout se.” Zatnula pěsti a přitiskla si je k ústům. Bolestivě se zakousla do kotníků na rukou, ale nepomáhalo to. Nic jí nemohlo pomoct. Slzy se jí řinuly z očí a nedaly se zastavit.

„Čí to byl nápad?” znovu se zeptal.

„Jdi do horoucích pekel,” vyplivla ze sebe a nenávistně si ho prohlížela.

„Víš vůbec, co jsi udělala, Julie?” řekl tichým hlasem. Pak se otočil a vší silou praštil do desky stolu. „Zatracená ženská! Měl jsem Nevilla přesně tam, kde jsem ho chtěl mít. Nakonec by se mnou musel vyjednávat.”

Julie odvrátila zrak. Už se na něho nemohla ani podívat.

„Proč jsi pro ty šípy poslala právě Sarah?”

„Někdo pro ně musel jít. Kdyby nebylo tebe a tvé nesmyslné hádky, mohly jsme všechny být v bezpečí.”

„Proč Sarah? A proč mi nedokážeš říct pravdu?”

Julie unaveně zavřela oči a řekla: „Unesl by kteroukoli z dívek.”

„Buď to nechápeš, nebo v sobě nemáš kouska citu…”

„Nechápu?” vykřikla Julie. Nesmyslnost jeho tvrzení ji ohromila.

„Jestli tady někdo něco nechápe, tak jsi to ty. A teď už na nic nečekej a jeď pro Sarah! Hned!”

Zničeně klesl do křesla. „Nemůžu.”

Příštího rána přinesla služebná Julii dopis. Věděla, od koho je ještě dříve, než ho otevřela. Když četla slova psaná dětským písmem, srdce se jí svíralo láskou.

Drahá slečno Whiteová,

nemusíte mít o mě strach, poněvadž jsem v pořádku. Šerif mi neublížil. Když jsem přestala křičet, byla jsem velmi statečná, stejně jako David, když ho tatínek unesl. Lady Bridget říkala, že na mě můžete být pyšná. Chybí mi tatínek a Lottie a Agnes a Mary a také vy. Lady Bridget říkala, že půjdu brzy domů. Jen co tatínek a šerif odloží svou pýchu a konečně se usmíří. Hraji si tady s ostatními dětmi a hodně čtu.

Řekněte tatínkovi, že ho miluji. Jsem ráda, že jste zasnoubeni. Brzy budete mou maminkou. S láskou

Sarah Suisan MacKenziová

Na druhé straně papíru byl vzkaz od lady Bridget, v kterém Julii žádala, aby o dopise nikomu neříkala, hlavně ne vévodovi. Bude lepší, když si nebude tak jistý, že je jeho dcera v pořádku. Aspoň se spolu dříve domluví.

Julie se usmála a přidala dopis k tomu od Lillian. Takže šerifova žena nakonec ten únos schvaluje. Julie jen doufala, že se šerif nechová k lady Bridget tak neuctivě jako vévoda k ní. Musí udělat něco, aby to už skončilo. Ale co?

Příští týden vévoda neustále sledoval Julii. Jeden den sejí omlouval, a druhý ji zase obviňoval. Julie ho však nechtěla poslouchat a ani s ním nemínila mluvit. Občas jí dokonce posílal ústní vzkazy po svých dcerách a někdy i po Davidovi, ale Julie si jich nevšímala.

Snažila se podpořit lady Bridget v její snaze vnést mír mezi vévodu a šerifa. Ale nic kloudného ji nenapadalo.

V místních novinách se objevil příspěvek Flory MacKenziové a Henriety Worthinghamové. Podle nich byl velký rozdíl, když někdo unesl zdravého a silného chlapce nebo křehkou dívenku, která s velkou graciézností servíruje čaj a klaní se s takovou noblesou, že by mohla směle předstoupit i před krále.

Angličané a Skotové se postavili na stranu Sarah. Před dveřmi šerifova domu se objevovaly balíčky s medovými koláčky a perníkem, džbánky s mlékem a s jablečným moštem. Aby náhodou nezůstali pozadu, angličtí obyvatelé Tain posílali Sarah koše plné čerstvého ovoce, višňové koláče a rozmanité balíčky čaje.

Vévoda pořídil Davidovi krásného hřebce a každé ráno se s ním projížděl městskými ulicemi.

Sarah se však neukázala.

Šerif vydal prohlášení, že děvče je zdrávo stejně jako její tvrdohlavý

otec.

Flora MacKenziová se dala slyšet, že mu tak docela nevěří.

Starosta požádal šerifa, aby Sarah ukázal. Ten to však odmítl.

Starosta s hlavními představiteli města, jak anglickými tak i skotskými, sepsali petici, v které se postavili na stranu vévody z Ross.

I když vévoda sám byl únosce, během několika dní se z něho stala ublížená strana.

Z Agnes, Mary a Lottie se bez jejich sestry staly jen tiché přízraky.

Moc nejedly a ještě méně spaly.

Jednoho rána Julii konečně napadlo, co musí udělat. Napsala lady Bridget dopis a poslala jí ho po služebné Lucy.

Jakmile vévoda odjel na svou každodenní projížďku, nařídila děvčatům, aby se okamžitě sbalila.

„Kam půjdeme?” chtěla vědět věčně zvědavá Lottie. „Uvidíš.”

Během deseti minut měly sbaleno a poslušně stály pod schodištěm.

Jako husa vede svá housata Julie vedla skupinku děvčat dolů z kopce. Z protější strany přicházela lady Bridget a za ní v průvodu její potomstvo. V oknech se objevily překvapené tváře a na ulici se začal tvořit zvědavý dav.

Julie se zastavila a poručila děvčatům, aby se seřadila do zástupu.

Totéž udělala i lady Bridget se svými dětmi. Když se míjely, lady Bridget se usmála a řekla: „Až se Lachlan vrátí domů, asi bude trochu překvapený, nemám pravdu?”

Když Julie zazvonila u šerifova domu, přišla jí otevřít mladičká služka. Julie vešla dovnitř a řekla děvčatům, aby ji následovala. V

protějších dveřích se objevil šerif a zíral na podivnou návštěvu nechápavým pohledem. V ruce svíral ruličku s mapou. Vypadal vyčerpaně. Vlasy měl rozcuchané, pod očima se jasně rýsovaly tmavé kruhy.

„Co to má znamenat?” zeptal se.

Jako by se nic nestalo, Julie si začala nevzrušeně sundávat rukavice.

„To je docela jednoduché, sire. Poněvadž vy trváte na tom, že nám Sarah nevrátíte, budete nás tady mít všechny.”

Šerif jižní Ross vypadal, jako by ho právě uštkl jedovatý had.

Lottie, Mary a Agnes si ho měřily nenávistnými pohledy.

Do pokoje vběhla Sarah. „Ach, slečna Whiteová!” vykřikla, oči překvapením rozevřené jako dva talíře. „A Agnes, Mary a Lottie!”

Přiřítila se ke svým sestrám a šťastně je objala.

„Whiteová?’ Šerifův hlas se rozléhal jako úder zvonu.

Čtyři drobná tělíčka se vystrašeně přitiskla k Julii. Žaludek se jí stáhl v neblahém očekávání. Jestli tomu rozumí, šerif znal Lillian.

„Ano. Jmenuji se Julie Whiteová a jsem z Virginie.”

„O tom jsem neměl ani tušení.” Jeho andělský obličej ztuhl překvapením.

„Neubližujte jí,” vykřikla Agnes. „Nebo řeknu své sestře, aby po vás zase střelila.”

Mary sáhla po luku a nespouštěla z něho oči.

Poprvé od té doby, co odjeli z hradu Kinbairn, měla Julie dojem, že její cíl je nedaleko. Ale řekne jí šerif, která z dívek je její neteří?

Nevillovo překvapení se změnilo v chladné opovržení. „Běžte do dětského pokoje,” řekl vévodovým dcerám. „Rád bych si promluvil se slečnou Whiteovou. O samotě.” Po těch slovech se otočil na podpatku a prošel otevřenými dveřmi.

Děvčata se ani nehnula.

Lottie se podívala ke schodišti. „Trvám na tom, abych měla ložnici sama pro sebe.”

„Slečno Whiteová!” ozval se šerif. „Čekám na vás.”

„Běžte,” řekla Julie. „A chovejte se slušně.”

S nadějí a se strachem v srdci Julie vešla do šerifovy pracovny.

Lachlan prudce pobídl koně. Už se nemohl dočkat, až uvidí Julii a děvčata. Na trávě se poklidně popásalo stádo ovcí. Těsně vedle něho jel David. Bok po boku vjeli na nádvoří hradu Rosshaven.

Ze zálivu vanul chladný vítr. Brzy přijde léto. Nejkrásnější roční období na Vysočině. Scházel mu klid a mír Kinbairnu.

A scházela mu Sarah.

Srdce se mu sevřelo bolestí. Nevinná sladká Sarah se stala nástrojem odplaty. Starosta a Henrieta Worthinghamová ho ujistili, že Bridget se o ni stará přímo skvěle. Ale Lachlan se obával, že Sarah nepochopí, proč vlastně byla unesena. Zpaměti dokáže odrecitovat znění kdejakého zákona, ale, Bože, ochraňuj ji, nemůže pochopit problém, jenž nastal v jižní Ross.

Seskočil z koně. „Zaveď koně do maštale, Davide.”

„Samozřejmě, Vaše Milosti.” David se rozhlédl kolem sebe. „Mohu se vás na něco zeptat, Vaše Milosti?”

Lachlana pobavil chlapcův nesmělý hlas. „Proč ne, Davide?”

„Proč na nás všichni tak zírají?”

Lachlan se zarazil. Stejná otázka ho napadla už téměř před hodinou, když projížděli ulicemi města. Na nádvoří se tvořily vzrušené hloučky. Co se stalo? „Sám se tomu divím.”

David se poškrábal na hlavě. „Je to divné. Paní MacKenziová, manželka pekaře, se pohihňávala, když mě viděla. A všiml jste si lady Crossbridgeové a paní MacKenziové, manželky učitele hudby? Celé dlouhé roky spolu nepromluvily ani slůvko, a dneska si o něčem špitaly jako dávné přítelkyně.”

„Tak to vypadá, že se usmířily. Nemusíš se bát. Jistě ti nikdo nechce ublížit.”

David seděl vzpřímeně v sedle. „Toho se nebojím, pane. Můžu říct podkonímu, aby koním přidal trochu ovsa? Dneska odvedli dobrou práci.”

David se svému otci nepodobal jen zjevem, ale i inteligencí. „Ano, ale pospěš si. Lottie nemá ráda, když chodíme pozdě k obědu.”

„Máte pravdu, pane. Co se týče dochvilnosti je Lottie neústupná.”

Lachlan mu předal otěže a se smíchem otevřel hlavní dveře.

Ocitl se v naprostém chaosu.

Na každém zábradlí visel čísi rozcuchaný kluk. Pod křišťálový

lustrem se dvě děvčata přetahovala o starou přikrývku. A uprostřed toho stála velice těhotná a velice povědomá žena.

„Bridget?”

„Vítej doma v jižní Ross, Lachlane. Nebo snad mám říct Vaše Milosti?”

Lachlanovi se to vůbec nelíbilo. Něco se muselo stát. „Lachlane, to bude úplně stačit, Bridget.”

V místnosti se ozval příšerný křik. „To je vévoda z Ross! Zachraň

se, kdo můžeš!” křičel starší chlapec a rychle se schoval za Bridgetiny sukně. Děvčátka se přestala přetahovat, vyděšeně se na něho podívala a začala plakat.

Lachlan zděšeně couval zpátky ke dveřím.

„Mary Catherino! Margaret Anno!” ozvala se Bridget. JFíaud yer wheesht! To není žádné strašidlo.”

„Ale ano, je,” řekl starší chlapec, který vykukoval zpoza matčiny sukně. „Každé dítě pověsí na hradní zeď a nechá ho tam tak dlouho, až dočista shnije. A jeho kosti pak vhodí jezevcům.”

„Tak to by už stačilo, Roberte.” Pak se podívala na mladšího chlapce. „Edwarde, pojď sem.”

„Ne. Já se bojím jezevců. Chci jít domů,” řekl kvikavým hláskem.

Znělo to stejně, jako když jeho děvčata mluvila o Nevillovi. Mladší děvče zabořilo tvář do přikrývky a usedavě vzlykalo. Hlavičku mělo posetou černými prstýnky. Přesně takhle vypadala Bridget, když ještě byla jeho přítelkyní. I přes svůj hněv Lachlan cítil, jak mu jihne srdce.

Bridget pohladila svého mladšího chlapce po vlasech. „Domů teď

nemůžeme.”

Lachlan ztuhl. Najednou se ho zmocnila divná předtucha. „Kde je Julie?”

Bridget se na něho sladce usmála. „Na návštěvě.”

„A mé dcery?”

Bridget jen významně povytáhla obočí.

A náhle to všechno pochopil. Odpověď ho udeřila jako rána z čistého nebe. Julie odvedla jeho děti k Nevillovi. A všichni ve městě to vědí.

Proč jen jí začal znovu věřit? Proč zapomněl, za jakým účelem přijela do Skotska? Takže teď se vlídně lísá k Nevillovi a snaží se z něho vymámit odpověď na svou otázku.

Ale Neville nezná pravdu.

„Nyní, Lachlane,” řekla Bridget, „se můžeš klidně začít rozčilovat.

Ale ne na Julii. Byl to i můj nápad.”

Udělal několik kroků vpřed. Děti začaly křičet. Svatá Ninian, tahle drobotina z něho měla stejný strach, jako jeho děvčata z Nevilla.

„Teď mě dobře poslouchej, Bridget MacLeodová. Já nejsem žádný

hloupý sedlák, abych se nechal napálit dvěma pitomýma ženskýma.”

Bridget vzdorovitě vystrčila bradu. „A teď zas poslouchej ty, Lachlane MacKenzie. Já jsem Bridget Smithsonová a nikdy jsem neřekla, že jsi hloupý. To jsi udělal ty sám.”

„NeviHe ví, že jsi tady?” Bridget se nevinně usmála. „Teď už asi ano.” „Bože!” zaúpěl Lachlan. „Proč sis jenom nevzala nějakého Skota?”

„Protože jsem se do žádného nezamilovala,” odpověděla tichým hlasem.

Lachlan si promnul ztuhlé svalstvo na šíji. „Kéž by se tak stalo.

Ušetřila bys mi řádnou dávku starostí.”

Bridget si založila ruce v bok a stoupla si těsně před Lachlana.

Chlapci se pohybovali s ní, jako by byli jedno tělo. „Neopovažuj se mě z něčeho obviňovat. Kdyby se tví lidé uměli chovat, nemuselo k ničemu takovému dojít.”

Lachlan si vzpomněl na Conalla MacKenziho a částečně jí musel dát za pravdu.

„Víš ty vůbec,” řekla obviňujícím hlasem, „že loni na Silvestra, když vypili všechno pivo z místní pivnice, se ti tví MacKenziové vrhli na anglické obyvatele s košťaty v rukách?”

„Ale Bridget, to je přece starý skotský zvyk. Vždyť takhle se z domů vymetá neštěstí.”

„Ne, když to koště namočíš do hnojůvky.”

Kdy už tomu bude konec? „Kdyby tvůj vznešený muž sestoupil ze svého anglického piedestalu a choval se k nim jako k lidem, nemuselo se to stát.”

Bridget se smutně usmála. „On chtěl, Lachlane. Přísahám, že chtěl.

Ale oni s ním nechtěli mluvit. Chtěli Skota. Chtěli tebe. Proč s ním nepromluvíš, Lachlane?” „Jen by se mi vysmál.”

„Ale vždyť u dvora jste bývali takoví přátelé. Co se stalo?”

„Nevím,” řekl upřímně. „Já myslím, že víš.” „Nech to být, Bridget.”

Jeden z chlapců se začal nudit a znovu se pověsil na zábradlí.

Lachlan se na něho výhružně podíval. Chlapec ztuhl. „Na tom zábradlí si nehraj. Mohl bys spadnout a zlomit si nohu. Rozumíš?”

řekl Lachlan vážným hlasem.

Chlapec zbledl.

„Ale máme tady spoustu jiných věcí,” dodal Lachlan poněkud mírněji. „Třeba si můžete udělat piknik v kuchyni na zemi. Chceš?”

Robert polkl a mlčky přikývl.

„Mami!” vykřikl překvapený David, který právě vešel dovnitř.

Bridgetin pohled přetékal láskou. Přistoupila k synovi a vřele ho objala. Ostatní děti obkroužily svého nejstarší-ho bratra.

Lachlan si ulehčené oddechl. Ještě štěstí, že pominuli to nebezpečné téma. Nemohl přece Bridget říct, proč skončilo jejich přátelství. To mohl udělat jen její manžel.

„Dostal jsem koně, mami,” řekl David. „A Jeho Milost říkala, že jednou ze mě bude skvělý jezdec. Jen co najdu svůj styl. A to už

bude brzy, poněvadž každý den trénujeme.”

„Vždyť já přece vím, že ty jsi šikovný chlapec,” řekla Bridget a něžně pohladila chlapce po tváři.

Lachlan je pozoroval a náhle pocítil závist. Chtěl svou rodinu zpátky. Cítil se jako bez života, když svá děvčata neměl kolem sebe.

Když neměl Julii. Ale ona se k němu už nevrátí. Až jí Neville řekne svou verzi o tom, co se odehrálo před sedmi lety, nikdy mu neodpustí. Jediná věc by ji mohla obměkčit. A tou je pravda. Ale i kdyby se odhodlal a prozradil by jí, co se tehdy stalo, pravděpodobně by mu neuvěřila. A jemu by to zlomilo srdce.

„Odveď ostatní do kuchyně,” řekla Bridget Davidovi. „Musím si promluvit s jeho Milostí.”

Děti poslušně následovaly Davida a opustily místnost.

Lachlan zatajil dech.

„Děkuji ti, žes Davidovi koupil koně a učíš ho jezdit,” řekla Bridget.

„Měl to udělat Neville.”

Bridget se kousla do jazyka. „To je zábavné. On totiž řekl totéž o tobě, když Sarah koupil dalekohled.”

„Na to neměl právo!” zařval Lachlan.

„Proč ne? Jaký je rozdíl v tom, když ty učíš Davida jezdit na koni a on s tvou Sarah pozoruje hvězdy?”

Lachlan mlčel.

Bridgetiny oči potemněly smutkem. „Julie říkala, že máš důvod ho nenávidět. Stojí zcela na tvé straně. Přestaň na ni vrčet. Nebo jsi příliš hloupý, než aby sis přiznal, že ji miluješ?”

„Myslím, že v tom, kdo je hloupý a kdo ne, jsme si už udělali jasno.”

„Zklamal jsi mě, Lachlane. Chtěly jsme ti s Julií pomoct.”

Pomoct, pomyslel si smutně. Kdyby Julii poslal s děvčaty už dávno domů, ušetřil by si zbytečné potíže.

„Jestli mi skutečně chceš pomoct, Bridget, pak mi řekni, jak mám Angličany donutit, aby si vážili Skotů.”

Bridget se na něj tázavě podívala.

„A samozřejmě naopak,” dodal.

Julie sepjala ruce v klíně a snažila se, aby se jí přestaly třást. Ve vzduchu byla cítit vůně tabáku a podivného napětí. Šerif na stole roztáhl mapu a zamračeně si ji prohlížel.

I když jeho vesta a krátké kalhoty byly z toho nejlepšího materiálu, bylo na nich znát, že už jsou poněkud vyšlé z módy a místy měly i roztřepené okraje. Bílý nákrčník vypadal, že každou chvíli upadne a krajkové manžety kolem hedvábné košile také už pozbyly své lehkosti a graciéznosti. Díky svému ošacení a rozzlobenému výrazu ve tváři teď vypadal spíše jako padlý anděl.

„Vy jste Lillianina sestra?”

Julie zalapala po dechu a srdce se jí divoce rozbušilo. Ještě nikdo se jí na něco takového nezeptal. Dokonce ani Mabryovi ne, poněvadž

Lillian nikdy neviděli.

Mapa se neustále rolovala, a tak ji šerif zatížil dřevěnou krabičkou na doutníky. „Nezkoušejte to zapírat.”

„Něco takového by mě ani nenapadlo.”

Šerif se natáhl po své dýmce a začal z ní vyklepávat popel. „A jakpak sejí daří?”

Samozřejmě že o Lillianině smrti nemůže vědět. Vévoda ji přece ukryl stranou v té ubohé nemocnici na předměstí. „Má sestra zemřela.”

Dýmka dopadla na podlahu. Jeho modré oči se upřely na Julii.

„Kdy?”

„Dvacátého června, tisíc sedm set šedesát dva,” odrecitovala Julie monotónním hlasem.

Zvedl dýmku a zadíval se kamsi do neurčitá. Ruce se mu třásly. „Už

tak dávno? Je mi to líto. Nevěděl jsem. Já jsem si myslel… Nu, co se dá dělat. Upřímnou soustrast.”

Ještě nikdo jí nic takového neřekl. Nikdo se nestaral o city opuštěného sirotka. Julie se náhle cítila jako malé dítě. „Když jsem ji viděla naposledy, ještě jsem byla docela malá. Prosím, řekněte mi něco o mé sestře. Jaká byla?”

„Jeho Milost ji zná lépe než já,” řekl hořce.

Neville Smithson měl Lillian rád. O tom byla Julie přesvědčena.

„Vévoda a já jsme o mé sestře nemluvili.”

Neville se ušklíbl. „Ne, ani jsem to nepředpokládal. Takový

sukničkář si snad mezi stovkami žen ani nemohl zapamatovat její tvář. Ubohá Lillian.”

Řekl to takovým tónem, že Julie mu prostě musela věřit. „Podobám sejí?”

Šerif se na ni upřeně podíval. Studoval její tvář tak dlouho, až Julie začala litovat, že se ho vůbec zeptala.

Smutný úsměv mu dodal chlapeckého vzezření. „Ne, to ne. Jste vyšší a štíhlejší. Lillian byla…” Dvěma prsty si promnul zlomený

nos. „Ona byla jako dítě. Stále veselá, nikdy se nestarala, co bude zítra. A také nebyla tak citlivá, jako jste vy.”

„Kde jste ji poznal?”

„U dvora v Londýně. Dělala doprovod jedné vznešené lady.”

Julie se šťastně usmála. Takže Lillian žila lépe, než kdy doufala.

Užívala si přepychu a pohodlí u anglického dvora. „Řekněte mi víc.”

Podíval se na hodiny. „Je pozdě, Julie. Dneska mám ještě hodně práce. Na povídání o Lillian budeme mít ještě spoustu času.”

Julie si dodala odvahu a řekla: „Lillian zemřela při porodu. Při porodu vévodova dítěte — dcery.”

Šerif se smutně usmál. „Která to je?”

„To nevím.”

„A vy jste se do něj zamilovala. Nic mi nezapírejte. Mám oči a vidím, jak k němu vzhlížíte.”

Právě teď si tím Julie nebyla vůbec jistá.

Pochopil její mlčení jako souhlas. „Přeji vám hodně štěstí, Julie Whiteová. Více, než ho měla vaše sestra.”

V pondělí ráno si šerif pronajal kočár, nechal do něj za-přáhnout své dva nejlepší koně a vozka odvezl děvčata do jejich oblíbeného obchodu s čajem. V pondělí odpoledne se ve městě objevil vévoda.

Jel v otevřeném kočáře a kolem něho sedělo hejno šerifových dětí.

Jamie je zavezl do nej-většího a nejluxusnějšího obchodu, kde jim vévoda koupil, co je jen napadlo. Toho večera viděli vévodu v divadle a jako doprovod mu sloužila slečna Felicity Meltonová.

Julie celou noc proplakala.

V

úterý šerif vzal Julii i s děvčaty do Pickwellova klubu.

Když si malá Sarah objednala čokoládový dort, pan Pickwell ho nechal přinést z MacLeodova pekařství. O hodinu později vévoda s lady Bridget a s jejími dětmi vstoupili do MacKenziová nejlepšího hotelu. Jako moučník jim MacKenzie nabídl marcipánové bonbóny máčené v čokoládě. Večer se vévoda stal čestným hostem na právě hraném muzikálu, který navštívilo mnoho mladých dam. Místní noviny otiskly dlouhý seznam jejich jmen. Julie je použila jako papír na podpal.

Ve středu se kočáry zcela náhodně potkaly na rušné ulici. Děti na sebe mávaly, vévoda pokynul chladně šerifovi a lady Bridget mrkla na Julii. Toho dne noviny raději nečetla.

Ve čtvrtek pozval vévoda Davida a jeho bratry na golfové hřiště.

Šerif předsedal shromáždění městské rady, které se zvrhlo v hlasitou vřavu. Vévoda, ještě stále oblečen ve sportovním úboru, seděl na křesle vyhrazeném Jeho Milosti a všemu jen tiše přihlížel. Šest hodin poté, co bylo shromáždění zahájeno, se sešli šerif s vévodou v místním hostinci, kde si společně vypili džbánek piva. Spolehlivé zdroje tvrdí, že vévoda věnoval značnou pozornost hostinské jménem Ellen a dokonce jí nechal nezanedbatelné spropitné. Julie noviny roztrhala na malinké kousky.

V

pátek odpoledne dovezl vévoda své rukojmí ke kartářce, která je srdečně přijala. Po jejich odchodu se smyslná cikánka Henrietě svěřila, že byla vévodovou milenkou. Noviny se dále zmínily o tom, že šerif pozdravil vévodu a ten mu uctivě odpověděl.

Na obzoru se začalo rýsovat usmíření dvou nejtvrdohlavějších mužů

v celém Skotsku. Julie noviny rovnou spálila.

Kdo jako první propustí děti? Vévoda nebo šerif?

Anglické hospody a skotské krčmy vřely uzavíráním sázek a hlasitými dohady.

V sobotu se oba muži i jejich válka, jak byly nyní děti i ženy pojmenovány, setkali v cirkuse v Tain. Julie s pobavením sledovala, jak se čtyři vyzbrojení rytíři poklonili před vévodovými dcerami a nabídli jim jízdu na bujných koních. Děvčata s chichotáním přijala galantní pozvání. Tváře jim žhnuly vzrušením a jarním sluníčkem a se smíchem mávaly přihlížejícímu davu. Lottie kolem sebe roz-hazovala okvětní plátky růží. Vzduch voněl jarem.

Pátý rytíř se zastavil před k Julií. Obličej měl sice skryt pod přilbou, ale jeho oči ho prozradily.

Vévoda z Ross.

„Pojď se mnou, má lady.” Natáhl k ní ruku, aby ji vyzvedl na koně.

„Sama víš nejlíp, že to chceš,” řekl tichým hlasem.

Bože, pomoz jí, ale měl pravdu. Věděla, že by to neměla dělat, že toho bude litovat, ale přesto vložila svou ruku do jeho a nechala se vytáhnout do sedla.

Objal ji v pase a přitiskl si ji na hruď. „Chyběl jsem ti?” zašeptal.

„Asi tak jako mi chybí hnůj Mabryho krav.”

Pobídl koně a vyvedl ho z přelidněného davu do ticha a soukromí blízkého lesa. „Nemyslela jsi to vážně, viď že ne, Julie? Řekni mi pravdu. Cítila ses beze mě opuštěná.”

„Jak se opovažuješ říkat mi takové věci, když ses točil kolem každé ženské sukně?”

„Žárlíš?”

Samozřejmě, že ano. „To bys dříve zplodil čtyři nemanželské syny, než já bych začala žárlit.”

„Sehni se!” vykřikl a sklonil se nad ní, aby ji ochránil před mohutnou větví, jež je minula jen o malý chloupek.

Zastavil koně, sundal Julii na zem a seskočil. „Raději bych chtěl mít legitimního syna s tebou.”

Takový sukničkář řekne klidně cokoliv, ale Julie ho zná až příliš

dobře. „Tak to je tedy smůla, protože já rozhodně ne.”

Sundal si helmu. Rozpuštěné vlasy mu dopadly na ramena. „Jsi se mnou zasnoubená.”

„To je jen fraška a ty to moc dobře víš.”

„Neville tě schválně poštval proti mně. Copak to nevidíš?”

Julie se musela otočit, aby se mu nevrhla do náruče. „Chci zpátky,”

řekla strohým tónem.

„Ach, děvče.” Otočil ji k sobě a objal ji v náručí. Sklonil se k jejím rtům a zašeptal: „Doufal jsem, že to řekneš.”

Julie zmateně zamrkala. Vždyť on to vůbec nepochopil. Otevřela ústa, aby mu vysvětlila jeho omyl, ale v tu chvíli se jeho rty přitiskly k jejím a Julie už déle nedokázala vzdorovat. Jednou rukou ji objal v pase a druhou jí vjel do vlasů. Zkušenými doteky rozdmýchal plamen Juliiny vášně. Ach, Bože, tolik po něm toužila.

„Kam se jenom mohli ztratit?” ozval se hlas Nevilla Smithsona.

Julie ztuhla, ale její milenec neustával. Jako by nic neslyšel.

Ohromená hrůzou, že by je někdo mohl vidět v tak intimním objetí, se od něj prudce odtáhla. A v tu chvíli uviděla šerifa, jak se blíží přímo k nim.

Vévoda ji přitáhl zpátky. „Strč mi do pusy svůj jazyk,” zašeptal.

„Ne?” Jeho tvář byla nevinnost sama. „V tom případě budu muset použít svou dýku a zbavit nás toho dotěrného vetřelce. Udělal bych ti tím radost, Julie?”

Ohlédla se přes rameno. Šerif jel přímo jejich směrem. Co má jenom dělat?

„Julie…?” připomenul se vévoda.

Jeho hlas byl tak svůdný, až se jí z něho podlomila kolena. Přes omamnou oponu vlastního vzrušení slyšela šerifa, který se neustále přibližoval.

Rychle zvedla přilbu, která ležela pohozená na zemi. „Nasaď si to.”

Vévoda sice odmítal, ale nakonec přece jen souhlasil. „Požádej mě, drahá, abych ti k nohám snesl třeba celý Řím, a bude tvůj.”

Julie počkala, až si na hlavu nasadí přilbu a pak mu přibouchla hledí. „Tady, můj chrabrý rytíři,” křičela, aby tak překryla jeho hlasité klení, Je vaše odměna.”

Z brnění se ozval tlumený smích. „Chytré děvče.”

Kompliment jí přidal na kuráži a vyvolal pocity, které si odmítala připustit. Otočila se k Nevillovi a řekla: „Dobrý den, šerife.

Nevyjedete si s námi?”

Neville se zaklonil v sedle a s úsměvem na tváři si prohlížel podivnou dvojici. „Proč ne? Jeďte první.”

Vévoda zasalutoval a vyzdvihl Julii do sedla. Vyskočil za ni, přitiskl si ji do náručí a pobídl koně zpátky k cirkusu. Když dorazili na místo, zdálo se, že Julii nemíní nechat odejít.

Přitiskl se k jejímu uchu a zašeptal: „Vrať se do mé postele, Julie.”

Příští týden vzal šerif děvčata rybařit. Když se vrátili, Julie je uložila do postele a sama odešla do sousedního pokoje. Poněvadž nemohla usnout, posadila se do křesla v rohu místnosti a pozorovala měsíc.

Náhle se prudce otevřelo okno. Julie vyskočila právě v okamžiku, když velice povědomý pár nohou dopadl na koberec.

Vévoda z Ross.

Cítila, jak se chvěje vzrušením. Přišel si pro ni.

Stříbrné paprsky na milované tváři zdůrazňovaly jeho ostře řezané rysy a královský nos.

„Nekřič,” zašeptal a chytil ji za rameno.

Křičet? Ano, chtěla by vykřičet své štěstí až do nebes.

Přišel si pro ni.

„Je Mary v pořádku?”

Nadšení se rozplynulo. Julie si připadala jako kus špinavého hadru.

On nepřišel pro ni. Přišel pro své děti. „Všechny se mají dobře.”

„Ale Neville je dneska vzal na loď.”

Julie na chvíli zavřela oči a pak řekla odměřeným tónem: „A ty si myslíš, že jí bylo špatně.”

„Vždycky je jí špatně, když vyjede na moře.”

„Tentokrát ne.” Julie ustoupila do přítmí pokoje.

„Kam jdeš?”

„Chtěla bych se obléknout.”

Lachlan si ji prohlížel chladným pohledem. V tenké noční košilce si připadala jako nahá. „Očekáváš Nevilla?”

Jeho slova měla stejný účinek, jako by ji praštil pěstí. „Odejdi.”

„Nejdříve musím vyřídit vzkaz. Cogburn Pitt se vrátil. A chtěl by tě vidět.”

Ví snad Lachlan, proč Cogburn přijel? Očekávala ho, přesto ji však jeho příchod zaskočil. Rozhodně z toho neměla žádnou radost. Bude muset opustit Skotsko. Nechá tady děti, jež miluje a muže, kterého přímo zbožňuje. „Kde je?’

„V knihovně na Rosshavenu.”

„Předáš mu rnůj vzkaz?”

„Ano, jestli mi něco povíš, Julie Whiteová.” Zatlačil ji do rohu.

„Ležela jsi s Nevillem Smithsonemr

Zachytil její ruku dřív, než mu přistála na tváři. „To není tvoje starost,” vyštěkla.

„Ale ano, je. Jsi přece se mnou zasnoubená.”

„Zasnoubená. To si myslíš jen ty. Já s tebou nemám vůbec nic společného.”

Lachlan si povzdychl. „Takže jsi s ním ležela. Řekni mi, Julie, jaké to je zdvihnout sukně jak přede mnou, tak i před mým nepřítelem?

Kroutila ses pod ním a křičela rozkoší? Vždyť pro tebe to všechno byla jen hra, já vím. Přesto, řekni mi, plánovala sis, že zajdeš tak daleko, abys zjistila, která z dívek je dcerou Lillian?”

V tu chvíli jí přestalo bít srdce. „Jak to víš?”

„Lottie našla dopis.”

„Kdy?”

„Než jsme odjeli z Kinbairnu.”

Julie se zachvěla. „Takže tys celou tu dobu věděl, kdo jsem. Miloval ses se mnou. A věděl jsi to. Mluvil jsi o budoucnosti. A věděl jsi to.

Nechal jsi mě, abych se do tebe zamilovala.” Křečovitě se zachytila jeho košile. „Která z dívek je má neteř?”

„To se nikdy nedozvíš.”

„Ale ano. Už umím číst skotsky. Vrátím se na Kinbairn a najdu si to v knize MacKenziů.” „Nemůžeš. Spálil jsem ji.” „Jak jsi mohl?”

„Tiše.” Dlaní jí překryl ústa. Zakousla se mu do kůže. „Au!”

„Řekni mi to.” „Nikdy.”

Dveře se prudce otevřely. Do ložnice vešel Neville. V jedné ruce držel lampu a v druhé pistoli. „Neruším vás?”

Bez přemýšlení se Lachlan postavil mezi Julii a nabitou zbraň.

Nevillovo přátelské chování nebylo nic jiného než pouhý trik.

Neměl v úmyslu zapomenout na minulost a konečně nastolit mír. A Julie nebyla jiná než její sobecká sestra. Lachlan si spílal, že se chová jako naivní hlupák. „Zlobíš se, protože jsem ji měl před tebou, Neville?”

„Je to skoro jako v románu, nemyslíš?” řekl šerif a zbraní ukázal směrem do haly. „Jste zatčen, Vaše Milosti.”

Lachlan se otočil přes rameno. Juliina tvář byla celá pobledlá, jen v očích plál žár. Proč jen jí říká takové věci? Proč jí ubližuje? Protože je zoufalý a neví kudy kam. Ale vždyť tak ji může ztratit. Natáhl k ní ruku.

Ucukla.

„Tak to by už stačilo,” zařval Neville. „Julie, jste v pořádku?”

Podívala se na Nevilla a jen mlčky přikývla.

Lachlan pomalu sestupoval dolů do haly. Jako děti si tady často hrávaly, a i když od té doby uplynulo bezmála dvacet pět let, cestu do pracovny našel poměrně snadno.

Neville se posadil za psací stůl. Pistoli položil hned vedle. Dvěma prsty si protřel ještě stále citlivý nos a zeptal se: „Mám zavolat kněze nebo to počká do rána?”

„Kněze? Takže ses nakonec rozhodl vyjednávat?”

Neville se usmál takovým způsobem, že by nejednu vévodkyni přivedl k mdlobám. „Abych zachoval královský zákon. Nechceš

snad popírat, že jsi ji svedl.”

„Na to ti nemíním odpovědět.”

„Ne?” Neville na něj zamířil pistolí. „Julie je pod mou střechou a tudíž i pod mou ochranou. A jako šerif jsem zodpovědný za spravedlnost v jižní Ross. Zkompromitoval jsi ji.” Odložil zbraň, kterou mířil přímo na Lachlanovu hruď. „Budeš si ji muset vzít.”

„U starého jezevce!” Lachlan vyskočil na nohy. „Jenom jsem s ní byl v jednom pokoji. A byl jsem oblečený.”

Neville znovu uchopil zbraň. „Posaď se. A nezapomínej, že já tě znám lépe než kdokoliv jiný. Viděl jsem tě u dvora.”

Lachlan se smutně usmál. „Ale podle toho mě nemůžeš posuzovat.

Změnil jsem se.” A to všechno díky Julii. Stal se ze mě úplně jiný

člověk.

„Ha!” vyplivl Neville. „Ještě štěstí, že jsem včas přišel do Juliiny ložnice.”

„Kdo mi potvrdí, žes nebyl pod její sukní?”

Klidný jako sluha boží Neville řekl: „Já. Svádění sester je tvou specialitou. Ne mou.”

Tak už je to tady, pomyslel si Lachlan. „Nevím, o čem mluvíš.”

„O Lillian.”

Lachlan zatnul pěsti. „Ty si myslíš, že jsem svedl Lillian?”

„Já si to nemyslím, já to vím. A díky Julii také vím, že při porodu tvého dítěte zemřela.”

Lachlan byl připravený na všechno, ale nechat se obvinit z něčeho, co neudělal, to bylo příliš. „Nenávidíš mě, protože jsem přijal ženu, již jsi odhodil, nemám snad pravdu?”

„Přesně tak,” procedil Neville mezi zuby.

„To je jediný důvod, proč mě nenávidíš?”

„I to je příliš, ty skopová hlavo. Lillian byla má.”

Buď rozumný, napomínal se v duchu Lachlan. Spor v jižní Ross je už téměř u konce. Musíš se s Nevillem usmířit. Nejdříve však musí jednou pro vždy odložit minulost. „Dej pryč tu zbraň a raději mi řekni, proč jsi ji nikdy nezkusil najít?”

Pistole dopadla na stůl. „Nechtěl jsem s tebou sdílet jednu ženu.”

„Co jsi jí mohl nabídnout? Byl jsi ženatý s Bridget.”

Neville ztuhl. Vstal ze židle a přešel k oknu. Odhrnul záclonu a tupě zíral do tmy. „Nabídl jsem jí svou ochranu a dům v Londýně.

Dokonce i bastard má právo na milenku.”

Lachlan si vzpomněl na své čtyři dcery a na bezcitné lidi, kteří jim říkají bastardi. „Omlouvám se, že jsem ti říkal bastarde. Hříchy tvého otce nejsou tvými hříchy. Teď už to vím.”

Neville sklopil hlavu. „Díky.”

Lachlan si položil nohy na stůl. „Co ti Lillian odpověděla na tvou nabídku?”

„Našpulila ty své krásné rty a řekla, že chce víc.”

Lillianina verze byla značně odlišná. Tvrdila, že je Nevillem unavená. Ze je mizerný milenec a držgrešle. „Co udělala, když jsi jí řekl, že už jsi ženatý a že máš syna?”

Neville se obrátil od okna. „Začala po mně házet věcmi a křičela, že je vlastně ráda, protože chce bohatějšího manžela. A jednoho brzy našla. Právě jmenovaného a velmi bohatého vévodu, který neměl žádné závazky. A on teď bude mít její sestru. A dej ty nohy z mého stolu.”

„Promiň,” řekl Lachlan a položil nohy na zem. „Ten bohatý vévoda chce zpátky svou ženu a své děti. A chce mír v jižní Ross.”

Neville upřeně sledoval zbraň. „To už jsi říkal v krčmě.”

„A myslím to vážně. Lillian je mrtvá a pohřbená. Nemůžeme na ni zapomenout a žít v míru?”

Neville vztekle kopl do židle. „Svedl jsi ji. Byla mou milenkou.

Udělal jsi ze mě hlupáka.”

Lachlan se rozhodl, že je načase začít být upřímný. „Přísahám, na duši mého předka, jež padl u Culloden Mooru, že jsem Lillian Whiteovou nesvedl. Nikdy jsem s ní neležel. A nikdy jsem neočernil tvé jméno.”

Neville se na něho upřeně podíval. „Bože pomoz mi, ale já ti věřím.” Po dlouhé době vypadal jako muž, kterého Lachlan znával.

Neville si sedl zpátky za stůl. „Jak ale vyřešíme náš problém tady v jižní Ross?”

Bylo vidět, že potřebuje Lachlanovu radu. „Myslím, že by nám oběma pomohlo zasnoubení.”

„To tedy v žádném případě. Ty si vezmeš Julii Whiteovou nebo půjdeš za mříže jako každý jiný kriminálník v jižní Ross.”

„Přece ji nemohu nutit, Neville. Musí ke mně přijít sama.”

Neville se zamračil. „Myslí si, že jsi svedl Lillian.”

„Ano, já vím. A právě proto mě nechce.”

„Tak jak jsi to potom myslel s tím zasnoubením?”

„Ale já jsem nemluvil o sobě. Myslel jsem na Davida a na jednu z mých dívek. Je to správný chlapec. Byl bych pyšný, kdybych ho jednou mohl nazývat svým synem.”

Nevillovi vyschlo v ústech. „Takové manželství by spojilo naše rody a uzavřelo by mír mezi Skoty a Angličany v jižní Ross.”

Lachlan se usmál. „Ano, to máš pravdu. Požádám krále, aby Davida jmenoval hrabětem z Tain.”

Neville si pochybovačně skousl vrchní ret. „Ale proč bys to dělal?”

„Protože jsme kdysi bývali přátelé. A já doufám, že jimi můžeme být znovu. A kromě toho, Davidovi ten titul právem náleží. Měl se o to postarat už jeho děda.”

„Gibson MacLeod byl krutý starý muž.”

„Ano, to byl. Ale David je po tobě.”

Neville potřásl hlavou a usmál se. „Neplýtvej na mě svými komplimenty, MacKenzie. Já tě znám až příliš dobře.” Natáhl k němu přátelsky ruku. „V tom případě bych navrhoval Sarah. Ona se stane Davidovou ženou.”

Lachlanovi se sevřel žaludek. „Ne.”

Neville se nechápavě zamračil. „Proč ne? Skvěle se k němu hodí.

Oba jsou velice bystří: A jednou budou mít krásné děti. David o ní často mluví, on…”

„Je její bratr.”

„…nikdy na ni nebude hrubý nebo neomalený. Jsou si tak podobni.

A MacKenziovi mají Davida rádi… všichni Skoti ho mají rádi. A Angličané zase zbožňují Sarah… Co jsi to říkal?”

„Že David je její bratr.”

Neville zbledl. „Lžeš.”

Lachlan si před sebe pohodlně natáhl dlouhé nohy. „Nemám důvod, proč bych to dělal, Neville. Sarah je Lillianina dcera. A tvá.”

Neville vyjeveně zíral na Lachlana. „Ale, jak…?”

Lachlan se zasmál. „Nikdy bych nevěřil, že právě ty nevíš, jak se dělají děti.”

„Ale jak se to mohlo stát? A proč za mnou nepřišla?”

„Král tě jmenoval šerifem jižní Ross pod podmínkou, že se vrátíš ke své ženě. Odjel jsi z Londýna. Lillian přišla za mnou, abych jí pomohl. Dal jsem ji peníze, aby se vrátila do Virginie. O šest měsíců později jsem dostal zprávu, že v Edinburghu zemřela.”

„Měl jsi mi o tom říct.” Zaklonil hlavu a hleděl na vykládaný strop.

„Kdybych věděl, že nosí mé dítě…”

„Tak co? Přinesl by jsi toho drobečka Bridget? Potřeboval sis uspořádat své manželství a být dobrým otcem Davidovi.” Lachlan zatajil dech. „Ať je tvá žena sebeskvělej-ší, pochybuji, že by Sarah přijala. Nemohl jsem se smířit s myšlenkou, že by vyrůstala v sirotčinci. A já jsem už stejně měl Lottie, Agnes a Mary. Otcovství mi celkem svědčí.”

„Nevím, co bych řekl.”

„Musíš mi dát své slovo, že to nikdy nikomu neprozradíš. Takhle bude její život daleko jednodušší.”

„To máš pravdu. Zít s nálepkou bastarda není nic příjemného.”

Přenese se Neville někdy přes svou hořkost? Lachlan si tím nebyl jistý, ale chtěl mu v tom pomoct. „Vždyť jsi nedopadl tak špatně.”

Neville se rozhlédl po pokoji. „Ne, to máš pravdu. Kdo ještě ví o Sarah?”

„Nikdo.”

„Máš mé slovo. Nikomu o Sarah neřeknu.” Lachlanovi spadl kámen ze srdce. „Takhle to bude nejlepší.”

Neville se poškrábal na hlavě. „Sarah,” opakoval, jako by její jméno bylo posvátnou relikvií. „Nejsem si jistý, jestli tě mám zastřelit, poděkovat ti nebo tě nechat zavřít.”

„Jestli mě strčíš do vězení, MacKenziové se vzbouří. A musím ti říct, že umí být pěkně suroví.”

Neville se zasmál a potřásl Lachlanovi nabízenou rukou. JVlyslím, že pro Davida bude nejlepší Lottie.”

„Ano, to máš pravdu. Pošleš ji zítra i s jejími sestrami domů?”

„Ne. Přivezu je sám.” Neville se přestal usmívat. „Řekneš mi jména žen, jež porodily Lottie a Agnes?”

Lachlan si uvědomil, že ta informace by mohla posílit jejich znovuobnovené přátelství a přikývl. „Lottie je dcerou Alice Marlboroughové.”

Neville vyprskl. „Můj ty bože, Lottie je potomkem Charlese druhého.”

Lachlan se uličnicky usmál. „Ano, a musíš uznat, že se umí chovat jako královna. Jen doufám, že krev MacKenziů a její manžel ji zvládnou.”

Neville zamyšleně potřásl hlavou. „A Agnes?”

„Bianca Campbellová.”

Neville zařval. „Tys spal s Argyllovou neteří?” „Ano. A musím říct, že byla velice ochotná.” „Jak vidím, byl jsi v samých lepších postelích, MacKenzie.”

„Ale zato teď je ta má prázdná.”

Neville si ho soucitně prohlížel. „Co budeš dělat s Julií?”

Lachlan si povzdechl. „Nevím. Přijela do Skotska, aby našla svou neteř a odjela s ní zpátky do Virginie.”

„Přece tě miluje. Mám tu pravomoc přikázat jí, aby si tě vzala.”

„Je příliš tvrdohlavá. A viní mě ze smrti své sestry.” „Řekni jí pravdu,” navrhl Neville. „Zoufale se chce něco dozvědět o Lillian.

Často se mě na ni vyptává.” „A co jsi jí řekl?”

Neville pokrčil rameny. „Ze Lillian dělala doprovod jedné urozené

dámě. Přece jsem jí nemohl říct pravdu.”

„Ani já ne. A říct jí, kdo je otcem Sarah, to by ode mě nebylo správné.” „Řeknu jí to já.”

„Ano. A já se postarám o to, aby na svou sestru měla jen ty nejlepší vzpomínky.”

Neville se smutně usmál. „Jako třeba tenkrát, když mi darovala hýkajícího osla. Má Lilly byla vždycky samý žert.”

„Jsem rád, že na ni nevzpomínáš ve zlém. A doufám, že není důvod, abychom připomínali žádný z jejich mnoha milostných románků u dvora.”

„To ti mohu slíbit. Koneckonců, byl jsem jedním z nich.”

Lillian se nechala vydržovat mnoha muži. Její pověst byla dobře známá. Ale o tom Julie nemusí nic vědět.

Neville vstal. „Půjdu si promluvit s Julií. A poněvadž Henrieta Worthinghamová je zcela na tvé straně, asi bys jí měl říct o zasnoubení našich dětí.”

Lachlan přikývl.

„Jsem jen zvědavý,” řekl Neville, Jak získáš na svou stranu i Angličany?”

Lachlan rovněž vstal. „Stejně jako ty Skoty. Pomůžu ti.”

Neville se zasmál. „Kdo by si kdy pomyslel, že já budu jednou tvým žákem, MacKenzie?”

Julie si poskládala své vlněné šaty a uložila je do cestovní brašny.

Ruce se jí už přestaly třást, dokonce i žaludek se uklidnil. A když si vzpomněla na vévodova rozzlobená slova, už ani neplakala. Byla jako vyhaslá sopka. Její srdce už nesneslo tolik bolesti, a tak se změnilo v kámen.

Čeká na ni Virginie a její budoucnost. Odjede společně s Cogburnem hned příští lodí. Vždyť se celkem nic nezměnilo.

Mabryova rodina ji přijme s otevřenou náručí.

Přes ramena si přehodila teplý šál, do ruky vzala brašnu a vyšla z ložnice. Jen na jednu otázku ještě stále nezná odpověď. V tichosti sešla do haly, když vtom uslyšela hlasy. Vévoda a šerif. O čem se mohou tak dlouze dohadovat? A proč na sebe nekřičí?

Ale vždyť jí to už může být jedno. Vlastně sejí to vůbec netýká. Má svůj vlastní život a své starosti.

Opatrně otevřela dveře do ložnice, kde spala děvčata. Lampa v rohu místnosti osvětlovala jejich spící siluety a Julii se zdálo, že jí bolestí pukne srdce.

Mary ležela na boku, tváří otočená k Julii. Už to neby la ta baculatá dívenka. Pomalu z ní začala vyrůstat slečna. Brzy bude hledat odpovědi na otázky života.

Ve vedlejší posteli ležela Agnes. Ta si od života vezme sama, co potřebuje, a běda tomu, kdo jí bude stát v cestě.

Po špičkách došla k Sarah. Vypadala jako andílek. Ležela na břiše a ruce měla složené pod tváří. Budoucnost k ní bude jistě laskavá. Její otec se o to postará.

Julie se otočila k Lottie a pomyslela si, co asi život přichystá pro tuto chytrou a vznešenou dívku?

Jaké manžely jim vévoda asi jednou bude hledat? Jistě to budou dobří lidé, poněvadž on své dcery miluje celým srdcem a nikdy by jim nenechal ublížit.

Julie couvla zpátky ke dveřím a s láskou si naposledy prohlížela všechna děvčata. Jedna z nich je Lillianina dcera. Ale Julii je už

dávno jedno, která to je. Miluje je všechny. Nikdy na ně nezapomene.

Nashledanou, sladké dívenky. Lang mae yer lum reek.

Najednou se za ní ozvaly kroky. Julie se nepolekala. Nikdo jí tady nemůže ublížit. Teď už ne.

Otočila se a ve dveřích uviděla stát šerifa jižní Ross. V očích se mu zračila účast. Škoda že se to nepodařilo a že se s vévodou neusmířili.

Byli si tak podobní. Oba milující otcové a oba stejně tvrdohlaví mezci.

Kýval na ni rukou. Potichu vyšla ven a zavřela za sebou dveře.

„Odcházíte?’ zeptal se jí.

„Ano.”

„A já jsem si myslel, že milujete Lachlana MacKenziho. On chce, abyste se vrátila.”

„Ne, nechce,” řekla tichým hlasem. „Najde si nějakou urozenou ženu, která se mu stane dobrou manželkou.”

„A mně připadal celkem přesvědčivý.”

Julii se zdálo, že v jeho hlase zaslechla radost. „Takže už jste se dohodli?” zeptala se.

„Ano. A to jen díky vám.”

„Mám z toho upřímnou radost. Kvůli vám i kvůli lidem jižní Ross.a

„Proč tady nezůstanete, Julie?” „Nemohu.”

Neville se podíval na její brašnu a usmál se. „To už máte i sbaleno?

A nezapomněla jste tady něco?” Na chvíli se významně odmlčel a pak dodal: „Víte, ženy často zapomínají.”

Jen své srdce a dítě své sestry. „Ne, mám všechno, co budu potřebovat.”

„Ale loď stejně vypluje až ráno. Přece nebudete celou noc sedět sama v přístavišti?”

Julie pomyslela na Cogburna a na jeho věčně červený nos. „Ne, já nebudu sama,” řekla.

„Ale stejně bych si s vámi ještě rád o něčem promluvil. Prosím, pojďte se mnou do mé pracovny.”

„O čem chcete mluvit?” zeptala se neochotně.

Vzal ji za rameno a vedl ji do vedlejší místnosti. „Chtěl bych vám povědět příběh o jednom hlupákovi a o starém přátelství.”

O hodinu později Julie stála v kuchyni na Rosshavenu. Celým svým srdcem si přála, aby mohla zůstat s vévodou a vychovávat jeho děti, ale osud měl s chudou služebnou z Virginie zcela jiné plány.

„Hodně štěstí,” šeptl Neville.

Obrátila se a zamávala mu na rozloučenou. Vyzula si boty a po špičkách prošla kuchyní. Z knihovny se ozývaly hlasy. Zastavila se a přiložila ucho na dveře. Když uslyšela Cogburaův hlas, musela se usmát.

„…zatracená promrzlá země. No, až budu ve Virginii, tak si konečně ohřeji své staré kosti.”

„Divoši a kriminálníci,” vyplivl lan. „A koně závodí na čtvrť míle.

Kdo to jakživ slyšel?”

Julie nevěděla, jestli má být šťastná nebo má plakat. Všechno je najednou úplně jinak, a přesto musí odjet.

Lachlan Lillian nesvedl. Dokonce se stará o její dítě, i když si tím vysloužil nejeden problém. Juliino srdce bylo před chvílí zlomené bolestí, a teď se chvěje dojetím a láskou. Musí se s ním aspoň rozloučit. A musí mu říct pravdu.

Bude ho milovat do konce svého života. Opustí Skotsko s chutí jeho polibků na svých rtech.

Potichu otevřela dveře do jeho pracovny. Seděl v pohodlném křesle, tváří otočený ke krbu. Světlo z rezavých uhlíků osvětlovalo jeho rysy. Měl zavřené oči a potichu oddechoval. Vlasy měl rozpuštěné a na sobě měl jen krátké kalhoty z jelenice a svůj rodinný amulet. Byl tak nádherný a vznešený. Mocný pán z Vysočiny.

Julie potichu přiložila do ohně. Pak si sundala šaty a oblékla si ceremoniální plášť. Hebký satén ji pohladil po nahé kůži a Julie si vzpomněla na Lachlanovy ruce a na jeho rty. Celá se zachvěla.

Poklekla před něj a ruce mu položila na kolena.

Pohnul se, ale neprobudil se.

Julie se šibalsky usmála a prstem pomalu postupovala po švu jeho kalhot od kolena nahoru. Lachlan prudce otevřel oči. Když uviděl, kdo se ho tak intimně dotýká, neměl v úmyslu nijak jí bránit.

Pozoroval ji přivřenýma očima a smyslně se usmíval.

„Líbí se ti ten plášť?” zeptal se a ruku natáhl ke zlaté stuze, kterou si uvázala pod krkem.

„Ne tak hodně, jako se mi líbíš ty.”

Šibalsky na ni mrkl jedním okem. „A která část se ti líbí nejvíce?”

Vtom zatáhl za mašli a plášť se lehce svezl přes ramena. Konečkem prstů něžně klouzal po nahé pokožce a obkresloval křehkou strukturu klíčních kostí.

Julie rozkoší přivřela oči. „Líbí se mi tvá odvaha, tvé dobré srdce a tvůj nos.”

„Můj nos?” vyprskl smíchy.

„Neříkej mi, že se ještě žádná žena nezmínila o tvém nose?” zeptala se nevinně Julie.

„Ne,” vyhrkl. „Alespoň ne v takové chvíli, jako je tato.”

Julie se pod jeho lačným podhledem chvěla touhou. „A tohle je zvláštní chvíle, nemám snad pravdu?”

Lachlan se přestal usmívat a vážně se na ni podíval. „A proč je pro tebe zvláštní, Julie?”

„Protož Neville mi řekl, že to on je otcem Lillianiny dcery. Je mi líto, že jsem z toho obviňovala tebe.”

Napřímil se a zahleděl se do plamenů. „Takže teď už můžeš klidně odjet,” řekl hořkým hlasem.

Něco tady nebylo v pořádku. Měl by ji zahrnovat svůdnými slovíčky a laskat se s ní.

„A řekl ti, která z nich je tvá neteř?”

Upřeně se jí zahleděl do očí. „Ale vždyť ty jsi přijela, abys ji našla a odvezla ji s sebou do Virginie, není to tak? Změnilo se snad něco?”

Nedokázala mu už déle lhát. Jeho výraz byl tak upřímný, tak otevřený. „Zčásti ano.”

„To jsi mi toho moc neprozradila, Julie.”

Do zad ji hřálo teplo z krbu. „Musím se vrátit, ale děvče nechám u otce, který ji miluje. Nedokáži ji od tebe odtrhnout.”

Ruce si položil na její ramena. „Takže za odměnu dostanu jednu poslední noc. A pak odjedeš navždy do Virginie.”

Do očí se jí vedraly slzy. Jeho hlas byl tak chladný a pohled tolik rozzlobený. „To je všechno, co ti mohu dát, Lachlane.”

Pevně ji uchopil a zatřásl s ní. „Ale proč, Julie? Řekni mi proč

nemůžeš zůstat se mnou?”

Sklonila hlavu a hlasitě se rozplakala. „Protože jsem dala slovo.”

„Komu?” „Mabryům.”

V tu chvíli se tvrdá slupka pána z Vysočiny odloupla a Julie před sebou uviděla zranitelného muže s něžným srdcem. „A co já? Copak pro tebe nic neznamenám?”

„Ale ano, a nikdy na tebe nezapomenu.”

„Jak můžeš dát přednost rodině na druhé straně světa? Vždyť se milujeme.”

Jak by to mohl bohatý vévoda pochopit? Co on ví o nuzném životě služky? „To nemá s láskou nic společného, poněvadž nikoho na světě nemiluji tak jako tebe a tvé děti. Prosím, snaž se mě pochopit.”

„Svatá Ninian, vždyť se o to celou tu dobu snažím. Napiš Mabryům.

Ne, já jim napíši a řeknu jim, že už se nevrátíš.”

Julie se na něho smutně usmála. Proč jí to dělá ještě těžší? „Musím se vrátit. Abych získala peníze na cestu do Skotska, upsala jsem se Mabryům na deset let.”

Lachlanovy oči se rozšířily hrůzou. „Tys vyměnila deset let života za šanci najít Lillianinu dceru?”

„Deset let není tak mnoho. Aspoň pro mě ne. Když jsem přijela do Skotska, ani jsem netušila, že Lillian má dítě. Zjistila jsem to až

tady. Nechtěla jsem jí ublížit. Chtěla jsem ji milovat.”

„A to přece už děláš, Julie. Řeknu ti, která z nich to je.”

Julie mu položila prst na rty. „Pšt. Nechci to vědět. Miluji je všechny.”

„Ale proto jsi přišla. Chtěla ses to dozvědět.”

Julie potřásla hlavou. „Vím všechno, co jsem chtěla vědět. Lillianina dcera je v bezpečí se svým milujícím otcem.”

Lachlan se na ni díval zamilovaným pohledem. „Ale manžel bych byl ještě lepší, přísahám. Kolik jim vlastně dlužíš?”

„Pět set liber.”

„Zaplatím klidně i pět milionů, jen když zůstaneš se mnou. A můžeme je poslat po Cogburnovi. Zůstaneš tady, Julie? Budeš mě milovat?”

Ta slova ji hladila a hojila rány, které utrpělo její srdce. Štěstí leželo jen malý kousek před ní a mělo podobu muže, kterého milovala. Dá mu zdravé děti, bude se každé ráno probouzet v jeho náručí, uvidí, jak se mu na skráních objeví první stříbrné šediny. „Ano, Lachlane, budu tě milovat celý svůj život.”

Lachlan se usmál a uličnicky ji štípl do nosu. „A víš co mě teď

napadlo, že v tomhle křesle se dá dělat spousta věcí.”

Julie ho pohladila po tváři a zeptala se vážným hlasem. „Vezmeš si mě za ženu, Lachlane?”

Naklonil hlavu na stranu a podíval se na ni tak, že Julii se zatajil dech. „Myslíš snad, že bych si nechal ujít to potěšení slyšet tě přísahat, že mě budeš poslouchat a ctít celý svůj život? Nikdy.

Budeš mou vévodkyní a nejraději hned teď.”

Julii to zaskočilo. „Ale já neumím být vévodkyní.”

Usmál se a naklonil se k ní. „Z mé strany si to bude vyžadovat mnoho trpělivosti. Ale snad to nějak vydržím.”

Překryla jeho ruce svými. „Odpustíš mi, že jsem tě křivě obviňovala?”

Kousl se do rtu a snažil se vypadat přísně. „Odpustit ti? Možná bych i mohl, lásko. Ale bude tě to stát mnoho hodin milování a trpělivosti.”

Julie vzrušeně vydechla. „A kdy začneme?”

„Třeba hned teď,” zašeptal a něžně se přisál k jejím rtům.