Arnette Lamb

Rozpolcené srdce

Prolog

Plantáž Paradise salnt George Parish, Barbados

Únor 1735

Lady Alpin MacKayová si odhrnula smuteční závoj a ovívala si rozpálené tváře. Chtěla si přečíst poslední vůli, hned jak návštěvník přestane velebit jejího zesnulého poručníka Charlese.

„Střídmý muž, zastánce skutečné víry,” říkal právník Othell Codrington.

Střídmý? Pomyslela si Alpin. Chudák Charles utápěl své smutky v rumu.

„Příkladný vdovec… “

Muž k politování. Poté, co jeho žena Adrienne zemřela, Charles strávil deset let upíjením se k smrti. Alpin byla citlivá dívka a toužila najít muže, který by ji miloval tak hluboce, jako Charles miloval svou ženu. Zároveň ale chtěla muže, kterého by nezlomily tragické události. Realita a roky života na ostrově rozbily její romantické sny.

„Muž v obchodech schopný a přitom poctivý… “

Nesprávný úsudek. Za deset let byla Alpin sama schopná spravovat každý kousek rozlehlé plantáže, od nákupu mouky po sklizeň třtiny.

„… odešel k věčné slávě… “

A do společnosti své milované zemřelé manželky. Díky Bohu. Lehký vánek prolétl verandou a naplnil vzduch sladkou vůní vařícího se cukru. Alpin vzdychla. Plantáž Paradise nyní bude patřit jí, prostorný dvoupodlažní dům, šest a půl akru udržovaných trávníků, tisíc akrů úrodné půdy nedávno zbavených cukrové třtiny, padesát šest anglických sloužících, osmdesát otroků, nespočet chat s doskovou střechou, tucet nízkých baráků, čtyři studny. Proutěné křeslo, na kterém teď seděla. Měděná vana, ve které se koupala. Moskytiéra přehozená přes její postel. Kočár, dvoukolák, kuře točící se na rožni. Skvostný mlýn se dvěma komíny chrlícími kouř k blankytné tropické obloze. Všechno bude její.

Příslib vlastní nezávislosti jí těšil. Život na plantáži bude pokračovat jako doposud, ale ne pro otroky. Před pěti lety přemlouvala Charlese, aby je propustil, což okolní plantážníky velmi pobouřilo. Charles tlaku plantážníků ustoupil. Nyní bude Alpin MacKayová stát pevně za svým přesvědčením.

Kapka potu jí pomalu s lechtáním sklouzla ze spánku, přes čelist, dolů po krku až za límec černých barchetových šatů. Nevšímala si toho, protože měla oči upřené na koženou aktovku na advokátově klíně. Copak tu vůli nikdy nepřečte?

Když se odmlčel, aby se nadýchl, řekla: „Je od vás velmi hezké, pane Codringtone, že jste mi ušetřil výlet do Bridgetownu. A také musíte být velmi zkušený, když vám Charles důvěřoval se svými záležitostmi.”

Advokát se narovnal na židli. Pot se mu řinul zpod na-pudrované paruky, máčel jeho pečlivě uvázanou kravatu a měnil ji v povadlý uzlík. „O to právě šlo, drahá. Charles

tady všechny ohromil.” Vrhl žádostivý pohled směrem k mlýnu. „Přestože nikdo z nás nikdy neviděl investice.”

Ať si ten právník z města, stejně jako ostatní, myslí, že Charles vedl Paradise a modernizoval mlýn.

Alpin nepotřebovala chválit za svoji práci, stačil jí klid v mysli a bezpečí. Brzy bude mít obojí. Ovládla nutkání bubnovat netrpělivě prsty. „Jak říkáte, Charles byl gentleman a staral se o prosperitu věcí, které mu patřily.”

„Setkal jsem se s ním před pěti lety, ještě předtím, než přidal ten nový vynález do mlýna.” Codrington otevřel desky s dvanácti listy papíru. Vyndal dokumenty svázané stuhou s pečetí velikosti fíku.

„Velkorysost byla důkazem jeho křesťanské víry.” Shovívavý úsměv přelétl advokátovy rty a odkryl několik chybějících zubů. „Nechal vám štědrý příjem.”

Nepotřebovala žádný plat. Zisky z cukru jí finančně dostatečně zabezpečí. Zaraženě opakovala: „Příjem?”

Jako dítě čtoucí ve slabikáři přejížděl advokát ukazovákem po jednotlivých řádcích dokumentu. „Jsou tu obvyklé odkazy pro služebnictvo. Příspěvek klubu. Ano, tady to je sto liber ročně mé schovance, lady Alpin MacKayové.”

Zamrazilo ji. Hrdlo se jí stáhlo. „A…”

„A dočasný domov.”

Nikdy! Zuřila potichu. Charles ji poskytl dostatek peněz k návštěvě skotsko-anglického pomezí, ale jen kdyby chtěla jet. Což nechtěla. „Jak pozorné!”

Na Codringtonův nos si sedla muchnička, mávnutím ji odehnal. „Můžete si, samozřejmě, vzít veškeré rodinné dědictví.”

Alpin věděla, že závoj zakryje její obrovský úžas a soustředila se na to, aby udržela svůj hlas v klidu. Raději

bude sekat třtinu, než aby byla znovu závislá na nějakém muži. „A co plantáž Paradise?” Zadržela dech. Co když ji Charles prohrál a nebo zastavil… ?

Codrington se znovu ohnal po mouše. „Mám svolení říci, že před pěti lety Charles převedl veškerý svůj majetek na nového vlastníka. Byla to pro mě složitá operace vzhledem ke vzdálenosti a požadované korespondenci.

Pan Fenwick bude na vše dohlížet, dokud se nový majitel nerozhodne, jak s majetkem naloží.”

Strach jí hučel v uších a překrýval tlukot jejího srdce a poletující myšlenky. Paradise je pryč. To není možné. Byl to její domov. Kam půjde? Mohla protestovat u Codringtona, ale kam by to vedlo? Jen by ukázala své rozhořčení a ohrozila by šanci vše napravit.

Napravit to! Udržet si zdravý rozum. Má spoustu času zjistit si všechna fakta a vymyslet plán. Henry Fenwick byl schopný a přátelský dozorčí, ale pohrdal vládnoucí třídou na Barbadosu.

Zhluboka se nadechla a zatvářila se vesele. „Na koho Charles převedl svůj majetek?”

Codrington obranným posunkem zavřel aktovku, zaklapl přezku a položil přes ni ruce. „Převod majetku byla tajná transakce mezi dvěma gentlemany. Přísahal jsem, že budu diskrétní.” Podal jí poslední vůli. „Umíte číst, lady Alpin?”

Ve čtyřech jazycích, ale o tom tahle slizká ropucha nemusela vědět. Nechá ho myslet si, že ne, jeho vlastní povýšenost by mu mohla rozvázat jazyk. „Umění dešifrovat slova může být složité.”

Přezíravá shovívavost uklidnila atmosféru, jeho ústa i ruce se uvolnily. „Rozumím. Předpokládám, že vám

mohu říct, že převodem plantáže na jiného vlastníka, Charles splatil starý dluh vděčnosti.”

Vděčnosti? Komu? Jak jen mohl být Charles tak krutý a nechat jí pouze ubohý příjem? Vzdala se manželství, aby mohla vzít na svá bedra jeho povinnosti. A co z toho? Starala se o muže, který si léčil své zlomené srdce u láhve a převedl své bohatství na někoho jiného. Obětovala se pro nic. Plantáž Paradise patřila někomu jinému.

Sevřel se jí žaludek. Komu?

Odpověď ležela v té aktovce. Proč by ji jinak Codrington tak pečlivě střežil? Jméno. Potřebovala to jméno.

Naplnila ji nenávist. Pokud by si mohla pročíst ty dokumenty, našla by terč pro svoji zlobu. Věděla, jak to udělat. Jakmile doslané Codringona z domu, vymluví se na ženské problémy.

Nejprve ale musela získat jeho pozornost. Odkryla si závoj. Zíral na ní s otevřenou pusou.

„Děje se něco, pane?”

Codrington mačkal aktovku. „Já, ehm… Vy, hm… Já lénom, že mi Charles řekl… ” „Co vám řekl?”

„Řekl mi, že se nemůžete vdát -že nejste příliš… vyspělá. Očekával jsem… ” Odkašlal si. Jeho pohled sklouzl na její poprsí. „Dovolte mi říci, že vypadáte obdivuhodně

dobře.”

Trapná chvilka doprovázená jeho chlípným pohledem Alpin znechutila. Jelikož byla malá, lidé si často mysleli, že je mladší. Jako dívka nesnášela, když si jí někdo spletl s dítětem. Nyní mohla svůj vzhled využít jako svoji výhodu.

„Je to od vás velice pozorné, pane Codringtone. Chtěl byste si prohlédnout mlýn?” Vyskočil tak rychle, že úplně zapomněl na aktovku, která mu upadla na zem.

O dvacet minut později Alpin otevřela chvějícími se prsty brašnu a prohlížela si dokumenty. Když spatřila jméno na převodních papírech, zaklonila hlavu a sykla skrz zaťaté zuby. Strašák jejího dětství se vrátil.

Během doby, kdy vkládala dokumenty na své místo a vrátila se ke svému hostu, Alpin vymyslela plán. Ačkoli ještě stále zhluboka vdechovala kořeněnou vůni Barbadosu, její myšlenky se už stočily ke Skotsku a k hradu Kildalton. Chystala se přilít trochu oleje do ohně dávné války s ničemou, který měl nyní v rukou její osud.

Kapitola 1

Hrad Kildalton

„A pokud odmítnu?”

Voják natahoval krk a mžoural dovnitř tmavé voliéry. „Jo připravena na odmítnutí, můj pane, a předpokládám, že taky na své staré finty.”

Malcolmova ruka se zastavila s prsty držícími kus masa před otevřeným zobákem hladové sovičky. Zraněná soví matka vše sledovala. „Jak to, Alexandře?”

„Lady Aplin řekla, že pokud jí nepřijdete pozdravit osobně, vypíchne vám oči a hodí je jezevcům.”

Malcolm hodil maso do hladového volete. Vzpomínky na dětství mu proběhly myslí: jak mu Alpin rozbila dřevěný meč a hodila ho do odpadní šachty, jak Alpin zadržovala smích, když ho zamkla ve spíži, jak se Alpin schovávala v komnatě ve věži, kde usínala s pláčem, nebo jak ho Alpin honila se sklenicí plnou bzučících sršní.

Otřásl se. Před lety zničila život důvěřivému chlapci. Teď zkušený muž zničí život jí. „Co asi udělá, když jí řeknu, že blafuje?”

Alexander Lindsay, cvičitel lučištníků a mistr lovu, prošel zvědavě uličkou mezi sedícími sokoly, neklidnými poštolkami a třemi zlatými orly.

Ptáci poposedávali na bidýlku a mávali ve vzduchu křídly. Když došel k Malcolmovi, Alexander smekl baret a odhalil hlavu lysou jako koleno. Mžouravě se podíval směrem k Malcolmovi. „Jen jsem vám přinesl zprávu, můj pane. Není mým úkolem vyslýchat vašeho hosta.”

„Hosta?” Malcolm se zasmál. Velkooká ochmýřená sovička se naklonila pro další jídlo. Malcolm odtrhl kus masa a podal ho hladovému ptáčeti. „Řekni lady Alpin, že mám práci. A dej mi vědět, jakmile se Saladin vrátí z Aberdeenshire.”

Alexander sledoval sovičku se zvědavou opatrností. „Zajistím, aby stráž signalizovala, jakmile se ten maurský chlapík objeví. Lady Alpin také řekla, že když nepřijdete, rozmyslí si, jestli vám odpustí to, co jste jí udělal před lety v komnatě ve věži.”

„ Ona chce odpouštět mne? Požehnaná Svatá Ninian, úplně překroutila staré události. Pošli ji zpátky k jejím příbuzným na Sinclair.”

„Ano, pane. Anglie je pro ni to pravé místo.” Alexander vyšel ze dveří a zavřel je za sebou.

Panství Sinclair leželo slabou hodinu jízdy jižně od Malcolmových skotských držav a za Hadriánovou zdí. V Anglii. Alpin to tam bude nenávidět. Vždycky to tam nenáviděla. Jenomže teď už si nebude moci obléci chasnický oděv a vyhledat útočiště tady, v Malcolmově hraniční pevnosti. V dětství to byl on, kdo první schytal výbuchy jejího hněvu. Bylo mu sedm a jí šest, když ji prohlásili za nezvladatelnou a vypověděli ji na ostrov Barbados. Léta odloučení otupila nepřátelství, které k ní Malcolm choval. Když se ale před pěti lety dozvěděl, že nebyla loajální ke svému poručníkovi na ostrově, Malcolm roztočil kola odplaty.

Před dlouhou dobou mu vzala ze srdce touhu. Nyní si on vzal její.

Neustávající bolest, hlodající do morku kostí a do hlouby duše, Malcolma znehybnela. Ptáci reagovali na změnu jeho nálady a začali být neklidní, jejich drápy

cvakaly o bidýlka z tvrdého dubu. Ustaraná sova se snažila dostat sovičku pod ochranu svého křídla. Malcolm se cítil podvedený a zrazený sam sebou, protože se naučil nechávat své starosti vně svého tmavého útočiště. Dnes si je přinesl s sebou dovnitř.

A také zahnal Alpin MacKayovou do kouta. Od oznámení Charlesovy smrti Malcolm čekal na zprávy o jejím návratu na Hranice. Během týdne jí navštíví v domě svého anglického souseda. A pak uvidí Alpin, jak se kroutí jako myš chycená v kočičí tlapě.

Uspokojilo ho to. Odehnal od sebe starou bolest a rozmlouval s vyděšenou sovou.

Náhle se otevřely dveře. Sluneční svit zaplavil místnost. Sova sykla a poštolka vřískla. Sovička klovla Malcolma do prstu. Odtáhl od ní ruku a zaměřil všechny své smysly k ženské postavě stojící ve dveřích.

„Ahoj, Malcolme.” Široká suknice zaplnila téměř celý vstupní prostor. Na rozhraní jasného světla nebyly její rysy zřetelné. Alpin MacKayová vstoupila to Malcolmova soukromého hájemství.

Klece opět potemněly. Malcolm ji sledoval, jak mrká a snaží se zaostřit. Alpin byla prolhaná a hrabivá. Která z těchto vlastností se projeví jako první?

Navzdory stále živým vzpomínkám na uplynulé křivdy si Malcolm nemohl nevšimnout potěšujících změn u své dávné nepřítelkyně.

Pamatoval si hubenou uličnici přezdívanou „zakrslík”, nenávidící svět, s vlasy padajícími až k pasu a s tváří a nosem pokrytými pihami. Alpin MacKayová vyrostla do představy o dokonalé ženskosti. Nebyla mu výš než k hrudi, byla tak malá, že by ji mohl nést na

ruce a krk měla tak tenký, že by ho objal prsty jedné ruky.

Byla oblečená do jasně žlutých šatů, těsně střižený živůtek zvýraznil její úzký pas. Šaty měla skromné, ale ani mnišská kutna by nedokázala skrýt bohaté půvaby Alpin MacKayové.

„Kde jsi, Malcolme? Nic nevidím.” Její půvabné levandulové fialové oči prozkoumávaly místnost. „Řekni něco, ať tě můžu najít.”

Plný, trochu zastřený hlas nějak nepasoval k té fúrii, která se z ní určitě stala. On se ale také změnil a ona to brzy zjistí.

Hodil kus králíka soví matce a vyšel směrem ke dveřím. „Tady jsem, Alpin.” Dotkl se jejího loktu.

Uskočila a suknice se jí omotala kolem prázdného kbelíku. „Ach!” Jemné prsty se zachytily jeho předloktí. „Prosím, nenech mě spadnout.”

Jako dítě byla vždycky cítit jídlem, které kradla, a zvířaty, která zachraňovala. Jako žena voněla sladkou exotickou vůní květin rozkvétajících v tropickém slunci. Myšlenka, že ho věc týkající se Alpin MacKayové potěší, šokovala Malcolma víc, než její přítomnost v jeho útočišti. Měla odjet na panství Sinclair a čekat na návrat strýce, kterého tolik nenáviděla. Díky nedávným událostem neměla kam jinam jít. Malcolm to takhle naplánoval.

„Pochybuji, že bys spadla,” řekl. „Vždycky jsi byla dost mrštná.”

Zasmála se, zaklonila hlavu a úkosem se na něj podívala. „To bylo před šněrovačkou, sukní velkou jako stoh sena a moderními botami. Ty stojíš na krabici?”

„Na krabici?”

Její výraz změkl, ale oči si stále ještě zvykaly na tmu. „Buďto, anebo jsi vyrostl jako dub.”

Díval se na vrcholek její hlavy, na husté copánky, které si zapletla z vlasů. Prameny mahagonových kadeří jí ve spirálách lemovaly obličej. „Zato ty nevypadáš, že bys vyrostla.”

Našpulila pusu. „Čekala jsem od tebe originálnější poznámku, Malcolme Kerre. A taky laskavější.”

Mohla očekávat, co chtěla, ale dřív bude Jakub III. sedět na trůně britských ostrovů, než ona uslyší upřímné poklony od Malcolma Kerra. „Pročpak,” přemýšlel nahlas, „najednou ta vlídnost, která mezi námi nikdy nebyla?”

„Protože -protože se známe tak dlouho.”

„Shoda náhod,” zamumlal, „která mi jako chlapci přinesla bolest v srdci a jiné bolesti.”

„Ale jdi.” Naklonila se k němu a přitiskla rameno na jeho žebra. „Po dvaceti letech jsi už jistě překonal svoji nenávist vůči mně. Já už rozhodně na tebe žádné triky zkoušet nebudu.”

Triky? Měla dar podceňování se. „Určitě jsi ale nepřekonala vyhrožování, pokud ovšem vypíchnutí očí a jejih hození jezevcům není tvým obvyklým způsobem, jak pozdravit starého známého.”

Naježila se rozhořčením, věc kterou se naučila dřív, než ji vypadl poslední mléčný zub. „Ty nejsi známý. Jsi můj nejstarší přítel. Jen jsem žertovala.”

„To se mi ulevilo,” zalhal a otevřel dveře dokořán. Zakryl si oči před slunečním jasem a vyšel ven. Kolem Alpinina kočáru, který stál na druhé straně nádvoří, se shromáždila skupinka zvědavých dětí. Malcolm se otočil a smočil si ruce v nádrži s dešťovou vodou tak studenou,že zchladila, alespoň prozatím, jeho zlost. Začal si je

drhnout. „Je hezké, že jsi přijela na návštěvu. Měla jsi příjemnou cestu?”

„Na návštěvu?” zvedla bradu a rukama si zakryla oči před sluncem. „Jela jsem celou cestu z Barbadosu, abych tě viděla, k čemuž jsem, kvůli tmě uvnitř a slunci tady, zatím neměla příležitost. A všechno, co mi řekneš, než mě pošleš pryč, je nějaká fádní fráze?” V očích se jí zatřpytily slzy. „Jsem raněná, Malcolme. A zmatená.”

Pocit viny zahlodal v jeho svědomí. Nevěděl, čím vším si na Barbadosu prošla. Charles mu neposkytl žádné podrobnosti. Malcolm ale přesto věřil, že u Alpin se může i mírný květen proměnit v mrazivý leden. Tato žena ho už nemohla vyděsit. Od té doby, co byl jeho otec povýšen na markýze z Lothienu, Malcolm, jakožto hrabě, vládl nad celým Kildaltonem a polovinou Northumberlandu. Jeho nepřátelé se ho báli. Příslušníci jeho rodu ho respektovali. Alpin MacKayová ho najednou mátla. „Neměl jsem v úmyslu tě ranit.”

Usmála se a protřela si oči. „To se mi ulevilo,” řekla rychle. „Mám milion otázek, na které se tě chci zeptat, a nejméně tolik vlastních příběhů, kterými tě chci nudit. Nevěřil bys, jak je Barbados odlišný… ” Přestala mluvit s očima rozšířenýma překvapením.

„Co se děje?” zeptal se a pomyslel si, že ještě nikdy neviděl ženu s tak dlouhými řasami a pletí tak sladce políbenou sluncem. Věděl, že jí je dvacet sedm let. Vypadala na devatenáct. Kam zmizely všechny ty pihy?

„Můj Bože,” vydechla s očima bloudícíma po jeho tváři. „Jsi ztělesněním mého Nočního Anděla.”

Malcolmův obdivný pohled se změnil ve zmatený.

„Noční Anděl? Kdo to je?”

Zírala na staré kolbiště, od soustředění měla bradu nakrčenou a vrásku na čele. Pak zakroutila hlavou, jako by chtěla setřást myšlenky. „Není to nic jiného než klam mé paměti. Tvé vlasy jsou tak tmavé a -a přesto připomínáš lorda Duncana.”

Při zmínce o jeho otci si Malcolm znovu pomyslel, jak je to nepohodlné, že tahle sobecká žena navštíví všechny, kteří k ní kdy byli přátelští. Nyní ale nebyla vhodná doba na to, aby odhaloval své city vůči Alpin MacKayové nebo své plány. Byl čas se spřátelit a získat její důvěru. „Matka by určitě souhlasila, že se podobám otci.” „Myslíš lady Miriam? Jak se má?”

Při vzpomínce na laskavou ženu, která podporovala jeho dětské fantazie a umožnila mu stát se svým vlastním pánem, se usmál. „Má nevlastní matka je stále jednou z nejnoblesnějších žen.”

Alpin se otočila ke vstupní bráně s očima plnýma nadšení. „Je tady?”

„Ne. Je s otcem v Istanbulu.”

„To mě mrzí. Vždy ke mně byla vlídná. Moc jsem si ji přála vidět. Stále je ve službách diplomacie?”

Nával pýchy a náklonnosti ho zahřál. „Ano. Sultán Mahmud chce mír s Persií. Požádal krále Jiřího, aby ji

poslal.”

Alpin s povzdechem pokrčila rameny a obrátila jeho pozornost k symetrickým prohlubním klíčních kostí a tenkému zlatému řetízku, který se ztrácel v jejím dekoltu. „To musí být úžasné, být takhle ceněná,” řekla. „Ta představa, že te král žádá o laskavosti.”

Vojáci na hradbách se otočili a hleděli na ně. Výrobce šípů stál ve dveřích své dílny a rozmlouval s Alexanderem Lindsayem. Dokonce i kolemjdoucí zpomalili a jejich oči

těkaly z pána na jeho půvabnou návštěvnici. Malcolm se natáhl pro ručník. „Myslím, že by radši pobývala v Bath, než trávila léto v Byzanci.”

„Mám to ráda tady na Hranicích. Je to skvělý pocit, být zase doma.” Alpin přejela pohledem hradby a hradní věže. „Máš bratra nebo sestru?”

Doma? Zvažoval, jestli má komentovat tohle absurdní prohlášení, ale rozhodl se pokračovat v hrané srdečnosti. „Ano, mám tři sestry.”

Ve tváři se jí objevil dolíček, „To je skvělé. Jsou tady?”

Málem se zasmál a prozradil, jak klidný je ted jeho domov, když už s ním jeho sestry nebydlí. Ale takhle nelormálně s Alpin MacKayovou mluvit nehodlal.

Měl s ní přeci vyřídit jistou záležitost. Velmi uspokojující záležitost -odvetu.

Odhodil ručník na stranu. „Ne. Nejstarší se vloni na podzim provdala za hraběte z Hawkesfordu. Dvě mladší jsou s matkou a otcem.”

Alpin zaklesla svou paži do jeho a vykročila přes nádvoří. Táhla ho s sebou. „Neumím si představit, proč by někdo chtěl opustit toto místo.”

Podíval se dolů. Uviděl obliny jejích ňader a povědomou římskou minci na konci řetízku. Jeho mysl zaplavily mlhavé obrazy hubené holky s nohama jako tyčky, svítícíma v odvodňovací trubce v hradní věži. Bože, ta se ale změnila. „Vždycky jsi Kildalton nenáviděla.”

„Ale Malcolme, byla jsem příšerně vzteklé dítě.” Ten bezelstný výraz ho přesvědčoval. Její bohaté vnady měli opačný efekt. „Tehdy jsem neměla nic. Nikoho. Teď to tu působí tak bezpečně, jako by tví skotští předkové strážili všechno a všechny.”

„No, ano,” přinutil se říci. „Kildalton tě vždycky uměl chytil za srdce.”

„Vidíš?” objala mu ruku. „Věděla jsem, že budeme stále přátelé a vsadím se, že dary, které jsem přivezla tobě a Saladinovi, potěší tvé romantické srdce.”

Malcolmovi obavy se vrátily. Nepřišel na žádný dobrý důvod, proč by k němu nebo k jeho důvěrníkovi Saladinovi měla být přátelská. „Odkud víš, že Saladin žije na

Kildaltonu?”

„Ale to ví přeci každý. Je tu Salvador?” Myslela Saladinovo dvojče. „Ne, je s mou nevlastní matkou.”

Lítostivě našpulila rty. „To je škoda, že ho neuvidím.”

Vždycky byla osamělé dítě, vzpomínal Malcolm. Ještě před svou smrtí její poručník vyslovil obavu ve svých dopisech Malcolmovi, že Alpin nikdy nenajde spřízněnou duši. Nyní byla opuštěná. Co to hrála za frašku? „Hodně jsi se změnila,” řekl neutrálně.

„Samozřejmě, že změnila.” Její ruka se dotkla jeho. „Teď jsem žena.”

Nepotřeboval otcovy falešné brýle, aby viděl její zralou ženskost. „Kdysi jsi mě nazývala ukňouranou

babou.”

„A tys mi zase říkal skrčku.” Podívala se na jeho paže, hruď a krk. Bezelstný ženský úsměv jí zase vyhloubil dolíček ve tváři. „Nečekej, že ti budu nadávat. Budíš respekt, Malcolme Kerre.”

Kdyby nebyl přesvědčen o opaku, myslel by si, že s ním llirtuje. Ta skutečnost ho mátla a inspirovala zároveň. Zahleděl se na starodávnou minci. „Jsi plná překvapení, Alpin MayKayová.”

„Ale! Opravdu si to myslíš?” Sevřela mu ruku a podívala se směrem k řadě nových domů u hradební zdi. „Nebyla támhle masna?”

Cítil, že se mu snaží zalichotit, otupit jeho ostražitost, aby mohla později zaútočit. Znal s ní tenhle pocit velmi dobře. Vzpomínky probudily jeho hněv. „Ano, bývala tam masna. Házela jsi řezníkovy nože kovářovi do pece a zapalovala jsi jeho řeznický špalek.”

„Ty si to pamatuješ?” Zatřásla hlavou a kadeřavé pramínky vlasů jí zatančily kolem spánků. „Byla jsem tak sobecká.”

„Ne vůči zbloudilým a zraněným zvířatům.”

Zadumaný úsměv zvýraznil její mladistvý vzhled. „Nesnesla jsem pohled na raněné zvíře. Copak se asi stalo Hattiemu?”

„Tvému třínohému králíkovi?” Před lety, aby se zavděčil Malcolmovu otci, donutil strýc Alpin, aby králíka darovala Malcolmovi. Alpin byla zoufalá. O hodinu později se vzchopila a jediným zlovolným skutkem zničila Malcolmovu budoucnost. Ještě teď tu ránu cítil.

„Z Hattieho se stal výjimečný chovný samec.” Ironie ho rozesmála. „Vřesoviště se hnědými králíky jen hemží.”

„Jsem ráda, že ses o něho postaral. Děkuji. Vezmeš mě do vřesoviště? Ráda bych viděla Hattieho potomky.”

Malcolm si znovu uvědomil, co se stalo, a to ho zasáhlo jako úder od trénovaného protivníka. Její poručníci byli mrtví. Plantáž na Barbadosu, která byla posledních dvacet let jejím domovem, nyní patřila jemu. Ale to Alpin přeci neví. Transakce proběhla tajně.

„Vezmeš mě tam, Malcolme?”

„Záleží na tom, proč jsi tady?”

Oči se jí zalily slzami. „Myslíš, proč jsem konečně přijela? Ach, Malcolme. Prosila jsem Charlese, aby mě poslal domů, ale vždy se vymlouval na nedostatek peněz. Když zemřela Adrienne, už skoro nemluvil. Upil se k smrti, víš? Odkázal mi nějaké peníze a tak jsem na nic nečekala a koupila si cestu domů.”

„Ale jdi, Alpin,” ušklíbl se. „Vždycky jsi přece Hranice nenáviděla.”

„Tehdy jsem nenáviděla všechno a skoro všechny, na to jsi zapomněl?” Mávla rukou, jakoby chtěla odehnat obtížný hmyz. „Ale dost o mně. Mám pro tebe v kočáru překvapení.”

Malcolm zkrátil svůj dlouhý krok, aby se přizpůsobil jejím rychlým krátkým krůčkům. Přemítal, jaké zraněné zvíře asi přivezla. Jak se blížili ke kočáru, všiml si truhly a krabic na klobouky připevněných na střechu. „Ještě jsi nenavštívila svého strýce?”

Udiveně se na něho zamračila. „A víš, že mě ani nenapadlo jet na Sinclair? Jediné, na co jsem myslela, bylo přijet za tebou.”

Malcolm plánoval vrátit jí na panství Sinclair pod kontrolu strýce, kterého nenáviděla. Pokud si myslela, že se vyhne svému osudu, bude zklamaná. To byla vyhlídka, která ho těšila.

Kde ale měla v úmyslu zůstat? Na Kildaltonu se jistě zastavila jen na zdvořilostní návštěvu. Zvedl tázavě obočí. „Proč bys jezdila za mnou?”

„Ach, byla jsem příliš troufalá.” Sklonila hlavu, ale až poté, co si všiml uzardění na její tváři. „Život na ostrově uvolňuje mravy a jazyk, aspoň tak to návštěvníci říkají. Já jen, že jsme si my dva byli dříve blízcí. Na Sinclairu bych

nepřežila, když vím, že jsi pouze dvě hodiny jízdy

daleko.”

Před lety vrazila nůž do jeho pýchy. Myslela si, že se vykroutí s pomocí sladkých slov a falešného sentimentu? To se spíš změní ve scvrklou čarodějnici, než uspěje. „No ano, byli jsme si blízcí, zejména, když jsi držela nůž u mého krku a přivázala jsi mě ke stromu.” Otřásl se při vzpomínce na to, co přišlo potom.

Natáhla se, aby otevřela dveře kočáru. „Nebudeme se přeci hádat. Ujišťuji tě, že teď už nejsem nebezpečná.”

No jistě, pomyslel si, tak neškodná jako Eva s hromadou ovoce. On ale nebyl naivní Adam nudící se v ráji a toužící po zakázaném ovoci. Byl pánem na Hranicích, nebezpečně sevřený mezi náčelníky Jakobitů na severu a loajálními Angličany na jihu. Další ohrožení už nepotřeboval. Chtěl odvetu. A proto ovlivnil Alpininu budoucnost a snížil její možnosti na nulu.

„Možná,” řekl, zatímco si Alpin pohrávala s mosazným madlem, „že bys nepohrdla mojí společností u večeře, než budeš pokračovat ve své cestě.”

Její ruka se zastavila a pomalu klesla. „Pokračovat ve své cestě?” Znovu natáhla krk, aby si ho prohlédla. „Přijela jsem se na tebe podívat, Malcolme. Myslela jsem si, že si to budeš přát.”

No jistě, že si to přál, ale jejich setkání mělo být v jeho režii a na panství jejího anglického strýce. „Nemůžeš zůstat tady na Kildaltonu. Je to nevhodné. Až povečeříme, Alexander tě doprovodí za hranice na Sinclair.”

„Můj pobyt tady je nevhodný?” Zasmála se. „Děkuji, že si o mě děláš takové starosti a střežíš moji pověst. Jenže moje pověst ležela příliš dlouho na polici a je pěkně

zaprášená. Pokud se ovšem neobáváš o svoji pověst. Stal se z tebe darebák, Malcolme?”

Dal si ruce v bok a zasmál se tak nahlas, až se ozdobné šňůrky na jeho brašničce zatřepotaly. „Pokud ano, Alpin, můžeš si být jistá, že udržím své choutky na uzdě. Co ale může stará panna vědět o darebácích?”

Otevřela v úžasu ústa a rukama si zakryla tváře. „To kvůli tvé ženě… Je to tak?”

Humor zmizel a staré nepřátelství se vrátilo v plné síle. Díky ní se nemohl nikdy oženit. Nemohla to vědět, ale jestliže se k ní doneslo, že Saladin pobývá na Kildaltonu, muselo se k ní donést i to, že Malcolm nemá manželku. Byl to fakt, který náčelníci ostatních rodů toužili změnit.

Upřeně hleděl na vojáky v kiltech stojící na hradbách, aby nemusel opětovat Alpinin pátravý pohled. „Ještě jsem se neoženil.” Díky tobě.

„Jsi tak netečný ke svému staromládenectví. Pokud ovšem…” Šibalství jí zasvítilo v očích. „Nečekáš přeci na mě, abych splnila ten dětský slib, který jsem ti kdysi před lety dala?”

Nemohl si vzpomenout, co má na mysli. „Jaký slib?”

„Tehdy jsem si myslela, že bude stačit, když strávím noc sama v hostinci v Bothly Green.”

„Předpokládám, že už víš, že by bylo třeba udělat víc.”

Přešla jeho narážku a řekla: „Na oplátku jsi mi slíbil, že neřekneš svému otci ani mému strýci, že jsem se schovávala v komnatě ve věži. Ale porušil jsi to, oni mě našli a poslali na Barbados.”

Plný hořkosti řekl: „Neřekl jsem svému otci, že jsi utekla ze Sinclair. Ani jsem neřekl tvému strýci, že jsi byla tady.”

Síla jejího pohledu ho svázala. „Opravdu?” zeptala se nevěřícně.

„Opravdu. Můj otec tě slyšel v chodbách a objevil tvoji schovávačku. Neměla bys být zoufalá z toho, že budeš znovu pod baronovou ochranou.”

Její sebejistý pohled a okouzlující úsměv Malcolma znervózňoval.

„V žádném případě nemohu odjet na Sinclair,” řekla. „Charles ti odkázal svoji plantáž a veškerý svůj majetek. Jakožto jeho schovanka - a tudíž část jeho pozůstalosti -patřím nyní tobě.”

Kapitola 2

„Ty patříš mně?” hlas devátého hraběte z Kildaltonu se pobaveně zachvěl.

Alpin očekávala pocit zadostiučinění, že ho nachytala nepřipraveného. Nemyslela si ale, že jí obdiv k němu, očekávání a ženská touha sevřou žaludek. Vždyť která žena by pohrdla tak dobře vypadajícím mužem, jakým Malcolm Kerr byl? Zájem se zablýskl v jeho tmavohnědých očích a náznak úsměvu mu pohrával na rtech. Bože, před ním by si nemohla být jistá ani jeptiška!

Z obavy, aby si nevšiml její reakce, zaměřila Alpin svoji pozornost na osmdesát otroků v Paradise. Byli na ní závislí a potřebovali ji.

„Usmíváš se,” řekl. „Ty mi chceš patřit?”

Jen ať si myslí, že je pokorná - aspoň zatím. Pokrčila rameny. „Podle Charlesovy poslední vůle jsi za mě zodpovědný.”

„No tedy.” Usmál se a složil si paže na prsou. „Věci vzaly opravdu zajímavý obrat.”

Nedokázala skrýt své vlastní překvapení a položila mu nedůvěřivě zkoumavou otázku: „Těší tě to?”

„Ale samozřejmě,” řekl hlasem prohnaného vlka.

Ten lstivý tón jí vylekal. Strnula a ukročila dozadu. Pak se ale uvolnila, ted už byli přeci dospělí a ona nebyla vadnoucí anglická růže toužící po proslulém Skotovi s odzbrojujícím úsměvem a starobylým titulem. Byla ženou s jistým záměrem a plánem.

V přístavním městě Whitley Bay se doslechla o vzestupu klanu Kerrů a hraběti z Kildaltonu. Znalost poměrů jeho vzestupu byla nezbytná, protože Malcolm Kerr nesl svoji moc a sebedůvěru s takovou lehkostí, s jakou si oblékal šaty Vrchovinářů. Když hleděla na jeho záda a pozorovala jeho mužné vystupování, začínala věřit řečem o jeho lehkovážném přístupu k ženám.

Přistoupila k němu. „Skvělé. Ať mi tvoje hospodyně ukáže mé pokoje. Je paní Elliotová stále u vás?”

Chviličku ji s potutelným úsměvem na rtech sledoval. Ten úsměv jí vyváděl z míry. „Bohužel ne. Je s rodiči v Istanbulu. Ale jelikož mi teď patříš, řeknu někomu, aby ti odnesl věci. Alexandře!” zavolal přes rameno.

Voják, který prve Alpin uvítal, spěchal přes nádvoří. Byl plešatý, o hlavu nižší než Malcolm, oblečený do plédu podobnému červenozelenému tartanu rodů Kerrů.

Čím víc se blížil, tím jasněji si Alpin vybavovala svoje dřívější návštěvy Kildaltonu. Alexander Lindsay. Tak se jmenoval.

Připojil se k nim s nesouhlasně našpulenými ústy. Sladce se na něho usmála. „Zdravím vás, pane Lindsayi. Už je to dávno, co jste mi pomáhal pohřbít mého jezevce. Pamatujete si?”

Podíval se na ní. Jeho světle modré oči byly chladné. „Ano. Uložili jsme to bezzubé zvíře k odpočinku na starém kolbišti.”

Čas otupí ostrou bolest, ale ne všechnu. Její bolest nad ztrátou domova je stále čerstvá. Je to rána zasazená Malcolmem Kerrem. Myšlenky na to, jak ho připraví o Paradise, tu bolest tišily.

„Malcolm si chtěl z jeho kůže udělat brašničku,” řekla. „Vyhrožoval, že ho vyhrabe. Plakala jsem, ale nepřestával

mě škádlit. Poslal jste ho k lordu Duncanovi, aby ho potrestal, a paní Elliotová mi připravila tišící nápoj.”

Alexander ztěžka polkl. „Výjimečné zvíře, má paní, rozhodně.”

„Lord Malcolm? Zvíře? Doufám, že ne.”

„Ne… ” Alexander šlehl pohledem po pánu na Kildaltonu, který se zajíkl.

„Dostala tě, Alexandře. Všichni vědí, že jsem jako ovečka, když dojde na něžnější pohlaví a boží stvoření.” Vyslal k Alpin postranní pohled a dodal: „Máš v kočáře služebnou?”

Hřmot jeho hlasu okořeněný lehkým zavrčením připomněl Alpin její neveselé dětství na Hranicích. Barbados byl pro ní vysvobozením. Nyní musí přinutit Malcolma, aby jí ho vrátil.

„Ano, jmenuje se Elanna.” Alpin věděla, že tato žena sem vnese neklid, tak si to naplánovala.

„Pomoz té dívce, Alexandře,” řekl Malcolm. „A řekni někomu, ať jim odnese tašky.”

Potom vzal Alpin za paži a lehkým krokem přešel nádvoří, nahoru po schodech, až dovnitř hradu. Alpin si prohlížela jeho velkou ruku a přemýšlela, jak mohl tak hubený chlapec vyrůst v tak velkolepého muže. Jeho široká ramena a silný krk se mohly směle měřit s veslaři. Úzký pas a dlouhé svalnaté nohy vypovídaly o hodinách strávených v sedle. Žil výsadní bezstarostný život, zatímco ona dřela na poli, zápolila s nemocemi a silou přírody, aby si zajistila budoucnost. Nebylo fér, aby on slízl smetanu její tvrdé práce. Codringtonovo vysvětlení jí znělo v uších: převodem vlastnictví Paradise na Malcolma, Charles splatil dluh vděčnosti. Ale co Malcolm udělal, že si zasloužil takovou štědrost?

Otevřel velké dvojité dveře a pokynul jí, aby vstoupila.

„Najednou jsi nějak ztichla, Alpin. Proč?”

Ta otázka jí vyrušila ze spekulací. Když byla uvnitř hradu, porovnávala tuto kamennou pevnost, s těžkým solidním nábytkem a drahými koberci, se vzdušnou jednoduchostí Paradise.

Prohlížela si známou chodbu a hledala bezpečné téma rozhovoru. Našla ho v zařízení. „Nepamatuji si, že by na zdech Kildaltonu viselo tolik zbraní. Byly tu už dřív?”

„Ne.” Zastavil se, aby se mohl dotknout opotřebovaného koženého štítu se znakem zářícího slunce, emblémem klanu Kerrů. „Poté, co lady Miriam ukončila válku mezi mým otcem a tvým strýcem, baronem Sinclairem, otec odebral vojákům všechny tyto zbraně, a ty se staly dědictvím.”

Válečné sekery, kopí a helmy zakrývaly skoro celou vysokou kamennou zeď chodby. Dvě lavice s vyšívanými polštáři stály pod okny s výhledem na nádvoří. Stoly s vázami plnými čerstvě nařezaného vřesu stály podél jedné zdi a tapisérie zobrazujícími prvomájový den a venkovský trh zdobily druhou. Do prvního patra vedlo točité schodiště.

Světlo z lustru ve tvaru obřího květu osvětlovalo místnost. Povšimla si povědomé zbraně. „Kdysi jsi nosil tento meč.”

Usmál se. „Spíš jsem ho vláčel za sebou. Jako kluk jsem se nemohl dočkat, až se jím naučím vládnout. Táta nakreslil na zeď v mém pokoji značku a řekl, že se můžu začít učit bojovat, až budu tak vysoký jako ta značka. Měřil jsem se každý den, dokud… “

„Dokud…?” Jejich pohledy se setkaly. „A kdo z nás je teď potichu, Malcolme?”

Vesele se usmál. „Dokud jsem neměřil jako ty teď.”

To ale nebylo, co se chystal říct, tím si byla jistá. Něco skrýval. „Děláš si ze mě zase legraci?”

„Ne.” Vedl jí směrem ke schodům. „Jen jsem chtěl vědět, co tě přimělo k obraně.”

Kdyby chtěla být upřímná, odpověděla by, že to byla nezbytnost, protože v jejím životě se nikdo nikdy, s výjimkou Nočního Anděla, mstitele z jejího mládí, nikdy nikdo nepostavil na její stranu. Co si pamatovala, vždy byla buď chudým sirotkem, který nemá kam jít, nebo chudou příbuznou bez titulu a jména. A když konečně našla domov, připadl jako dědictví Malcolmovi.

Zasmála se, aby skryla svoji hořkost. „Náhodou, jsem ráda, že jsem malá, protože když zakopnu, nepadám moc

dlouho.”

„Chytře řečeno.”

„Můj pane…?” Přicházela k nim asi patnáctiletá služebná. Byla to světlovlasá dívka, s ořechově hnědýma očima a pletí krev a mléko posetou pihami. Byla oblečena do jednoduchých hnědých šatů, naškrobené zástěry a čapky.

„Omlouvám se, můj pane. Nikdo se nepřihlásil na pozici hospodyně.”

„Děkuji, Doro,” odpověděl Malcolm. „Toto je lady Alpin. Připrav pro ni a její služebnou naše hostinské pokoje, prosím.”

Dora se poklonila. „Které pokoje, můj pane? Když tu paní Elliotová není, nikdo nic nerozhodne.”

„Alpin, jednou jsi se vytahovala, že na Kildaltonu znáš každý kout. Dáváš některým pokojům přednost?”

V jeho slovech zazněl sarkasmus, přesto tuto narážku na její dřívější holedbání přešla bez povšimnutí.

„Nepamatuji se a nemám žádné zvláštní požadavky, aspoň pokud tam bude krb. Jsem zvyklá na slunečné klima.”

„V tom případě bys měla dostat ty nejslunnější a nejteplejší pokoje tady.” Obrátil se k Doře. „Ten velký apartmán v prvním patře - ve kterém vždy bydlí hrabě z

Mar.”

Dora zalapala po dechu a střelila pohledem směrem ke schodům. „Na postelích není žádné povlečení, můj pane, co je paní Elliotová pryč a co odešla nová hospodyně.”

Na chvíli zaťal zuby a pak trpělivě řekl. „Tak dones povlečení a vše ostatní, co v pokojích chybí. Zatímco pro to půjdeš, ukážu našemu hostu, kde to je.”

„Ano, pane.” Odcházela a mumlala si: „Svíčky a ručníky, hodně rašeliny. Olej do lamp. Vodu do umyvadla.”

„Až po tobě,” pokynul rukou ke schodům.

Jak stoupala po schodech, míjela Alpin výzbroj s připevněnými mosaznými pláty nižších rodů, kteří se spojily s rodem Kerrů: Lindsay, Elliot, Armstrong, Maxwell, Johnstone a Ramsay. Stovky mužů přísahaly Malcolmovi svoji věrnost a šly by s ním do boje, pokud by potřeboval armádu. Všichni mu platili lenní poplatek.

S tolika příspěvky do své pokladnice přeci nepotřeboval dostat Paradise. Určitě ho plantáž půl světa daleko vůbec nezajímala. Mohl by si koupit několik plantáží, aniž by to otřáslo jeho účtem.

Toužila se ho zeptat, jaké plány měl se svým ostrovním majetkem. A taky se ho zeptá, hned jak si ji oblíbí a ona bude mít pevné místo v jeho životě.

Když ji na konci schodiště vedl doleva, otevřely se za ním dveře.

„Malcolme…?”

Smyslný tón hlasu ho zastavil. Alpin se ohlédla přes rameno a zalapala po dechu.

V otevřených dveřích stála spoře oděná žena, měla obnažené paže a tartan klanu Kerrů jí halil jen od prsou ke kolenům. Hříva zlatých vlasů jí neuspořádaně padala na ramena. Byla vysoká, štíhlá a sebejistá. Zívla.

Jeho milenka, pomyslela si Alpin s větší dávkou žárlivosti, než by čekala. Vhodní svobodní a zaopatření muži byli na Barbadosu vzácností. Jednou měla nápadníka, ale Charles byl tak hrozně opilý, že se nápadník už víckrát neukázal. Potom, co se to rozkřiklo, žádný muž už se Alpin nedvořil.

Malcolm si odkašlal. „Dobré odpoledne, Rosino,” věcně dodal, „dovol, abych ti představil svého hosta - lady Alpin MacKayová, původem z Barbadosu.”

Ženiny světlé oči se rozevřely a zastavily se na Alpin. Rosina se se zarděním na Malcolma usmála a zamumlala: „Jak provinční.” Potom zašla do pokoje a zavřela dveře.

Alpin pokračovala v chůzi.

„Předpokládám, že jsi zděšená,” řekl.

„Těžko. Jsem zklamaná.”

„Opravdu? Proč?”

„Protože neumíš držet slovo.”

Zastavil se přede dveřmi na konci chodby a tázavě zvedl obočí. „Neumím?”

„Ne. Slíbil jsi, že budeš držet své choutky na uzdě.”

Ďábelský úsměv zvýraznil jeho mužný vzhled. Předklonil se a vlasy mu sklouzly z ramen do tváře. „Jak krátká by podle tebe ta uzda měla být?”

Říkal jednu věc, ale myslel na něco jiného. Neznala ho tak dobře, aby to odhalila. Z nějakého důvodu se podívala

na dveře, ve kterých prve spatřila Rosinu a pak na dveře před sebou. „To přesně nevím. Třeba 200 metrů.”

Zasmál se. „S tak dlouhou uzdou bych mohl natropit spoustu neplechy.”

Začala ztrácet půdu pod nohama a proto zaútočila. „Tropení neplech ti vždycky šlo.”

„A tobě zase šlo moc dobře učení líbat.”

Vlna pobouření jí otřásla. „To jsou žvásty, Malcolme Kerre. Kdykoli jsem tě viděla, snažil ses přilepit své mokré rty na moje.”

„Ty sis začala,” řekl klidně.

„Nezačala!”

„Ale ano, začala.” Opřel se o dveře a složil ruce na prsou. „Když Adrienne slavila narozeniny, tobě bylo pět a mně šest, viděla jsi ji a Charlese, jak se líbají, a přemluvila jsi mě, abychom to vyzkoušeli. Líbilo se mi to, a tak jsem to potom chtěl několikrát zopakovat.”

Tato vzpomínka jí připomněla, že kdysi bývali přáteli. Ale ne na dlouho. „Říká se, že sis dal za úkol políbit každou ženu, která si to nechá líbit.”

Zhýralý úšklebek potvrdil jeho ostudnou pověst. „Jenom nezapomeň, že jsi to byla ty, kdo mě přivedl na cestu

hříchu.”

Kazatelská slova vyřčená s takovou horlivostí ji rozesmála. „No jen si posluž, Malcolme. Obviň mě ze své nechvalné pověsti. Ale pamatuj si, že jen jeden z nás má rád mokré polibky.”

Jeho smysl pro humor zmizel. „Po žádném muži jsi nikdy netoužila?”

Žádný muž se nikdy neobtěžoval přiblížit, vykřikla málem. Její zkušenosti s líbáním začaly i skončily s Malcolmem Kerrem. Toto doznání znělo tak žalostně, že se

málem rozplakala. Jeho zájem vypadal tak opravdově, že uhnula pohledem. „Toto je můj pokoj?”

„Alpin…,” naléhal opatrně. „Ty něco skrýváš.”

Snažila se znít co nejpohrdavěji. „Ale prosím tě, Malcolme. Narozdíl od tebe neodhaluji detaily svých milostných poměrů a ani se s nimi nechlubím před cizími.”

Otevřel dveře. „Samozřejmě. Ta otázka byla ode mě velmi nediskrétní. Jsem přeci cizinec.”

Proklouzla kolem něho. „Nediskrétnost je další z tvých skvělých vlastností?”

„Proč jen pochybuji o tom, že nejsi tak spořádaná, jak se stavíš?”

Přestože k němu stála zády, cítila jeho upřený pohled a měla podivný pocit, že ho nechtěně vyprovokovala. Ta skutečnost ji na chvilku zastavila. Pomalu se k němu otočila a řekla: „Protože ty bys spořádanost nepoznal, ani kdyby ti vlezla do brašny.”

Přimhouřil oči a podíval se do své náčelnické brašny. „Spořádanost by sem nikdy nelezla.”

Užasle řekla. „Měla bych tě plácnout.”

„Ale neplácneš. Udělej si tu pohodlí, Alpin. Až si ujasníš, jak dlouhá by měla být moje uzda, najdeš mě v mé pracovně.”

Znepokojená více sama sebou než Malcolmem, potlačila Alpin nutkání přibouchnout mu dveře přímo před nosem. Místo toho se sladce usmála a zavřela dveře. Její apartmá se sestávalo z obývacího pokoje, ložnice s koupelnou a menšího pokoje pro služebnou.

Šla otevřít okno a vydechla úlevou.

Chvíli po svém příjezdu se bála, že ji Malcolm pošle pryč. Díky obratným manévrům se usadila v jeho domácnosti a našla živoucí důkaz jeho skandální pověsti. Je

štěstím pro ni i pro její záležitosti, že je tak zaneprázdněný svými choutkami a nádhernou milenkou. Tak bude mít Alpin volnost postoupit k dalšímu bodu svého plánu.

Shlížela dolů na hradní nádvoří a usmívala se. Alexander s otevřenou pusou pomáhal Alpinině služebné vystoupit z kočáru. Bitvami protřelí vojáci, pradleny a dokonce i kildaltonské děti zírali nevěřícně na Elannu.

S hlavou plnou rozporuplných myšlenek hleděl Malcolm na proužek slunečního světla pode dveřmi Alpinina pokoje.

Alpinin pokoj. Na mém vlastním bradě.

To, že nechal Alpin bydlet na svém hradě, znamenalo, že jí mohl dennodenně znepříjemňovat život. Mohl se jí pomstít za tu ránu, kterou mu před lety uštědřila. Ta vyhlídka mu zvedla náladu. Nicméně ve chvíli, kdy se jejich rozhovor stočil k nevinným neohrabaným polibkům, které jako děti sdílely, ucítil Alpininu zranitelnost. Trápila se kvůli nějakému ostrovnímu kavalírovi a nebo říkala pravdu, když popírala, že by kdy měla poměr?

Snažil se představit si ji nahou v náruči muže -bradavky svůdných ňader ztuhlé vzrušením, její levandulové oči potemnělé touhou. Uvědomil si však, že neví nic o tom, jaká se z ní stala žena, protože nepoznal, kdy lže a kdy mluví pravdu. Ve svých příležitostných dopisech se o ní žalem sklíčený Charles občas zmínil, byl však příliš pohlcen ztrátou své manželky, než aby kdy zmínil detaily.

Snažil od sebe odehnat zmatek. Nyní, když mu patřila, má všechen potřebný čas, aby se o Alpin MacKayové dozvěděl vše, co potřebuje.

Vzpomněl si na její šok, když spatřila polonahou Rosinu stojící ve dveřích jeho ložnice. Netrpělivá a posedlá svým odjezdem do rodné Itálie, vybíjela si Rosina svůj vztek na jeho služebnictvu.

Pohár jeho trpělivosti pomalu přetékal. Stejně tak jako všechny jeho dřívější milenky, měla Rosina pobývat na panství Carvoran, jeho statku poblíž Hadriánovy zdi. Jakmile ale jeho otec s lady Miriam odjeli do Istanbulu, nastěhovala se Rosina na Kildalton. Malcolm obvykle žil na Kildaltonu se svými rodiči a mladšími nevlastními sestrami a jednoduše nechtěl, aby Rosina narušovala jeho soukromí a ovlivňovala jeho citlivé sourozence.

Rosina byla ochotná a vynalézavá milenka a zastávala nezbytnou úlohu při reprezentaci na povinných společenských událostech a v aktuální politice, ale jakožto stálá družka ho zoufale nudila a vnášela zmatek do jeho domácnosti. Když vcházel do ložnice, hořel nedočkavostí snížit své komplikace o jednu.

Našel ji nahou, ležící v jeho posteli a nacvičující jednu ze svůdných póz. Táhla svůj dlouhý pěstěný nehet od stehna až k pupku.

Usmívala se a vztáhla k němu ruce. Držela svoji pózu a zavrněla: „Pojď zpátky do postele, můj pane. Moc se mi tu

líbí.”

Odvěká lačnost mu proběhla útrobami.

Díval se na její břicho a pavučinu tenkých linek, které byly památkou na narozené mrtvé dítě, které porodila svému dřívějšímu milenci. Malcolmovi žádné bastardy neporodí. O to se Alpin MacKayová postarala.

Přišel k posteli a posadil se. Matrace se prohnula pod jeho váhou. Opojná vůně včerejšího milování se mísila s jejím růžovým parfémem. Rosina dokonce i chutnala jako čerstvě rozdrcené okvětní lístky růží. „Ačkoliv bych rád nechal uplynout den ve tvojí společnosti, nemohu.”

Přetočila se na bok, pokrčila nohu a nabídla mu tak přímý výhled na svojí ženskost. „Hněváš se na mě, protože jsem včera propustila hospodyni.”

Byl rozzlobený, ale vyprávět jí o vlastních problémech bylo marné. Vždycky to tak bylo.

„Jen blázen by nazval moji náladu hněvem, Rosino, zejména po těch sladkostech, které jsi mi dala ochutnat minulou noc.”

Otřela se tváří o jeho rameno. „Držel jsi mě vzhůru až do rozbřesku.” Její ruka sklouzla níž. „Ale už jsem si odpočinula.”

Zmocnilo se ho pokušení. Měl vést soudní zasedání. Soud může počkat do zítra. Saladin se mohl vrátit dnes. Pokud se vrátí, vyslechne jeho zprávu u večeře. Alpin bude s nimi u stolu. Alpin.

Rosina se natáhla pro jeho ruku. „Najdeš si jinou hospodyni,” řekla nevýrazně. Uhodila hřebíček na hlavičku. Byla to ale stará pře, kterou nemohl vyhrát. Rosina by nikdy nehnula ani prstem. „Teď bys mi mohla pomoct, kdybys ji zastoupila.”

Rozzlobila se a rozhořčeně se zeptala: „Chceš milenku, úřednici nebo hospodyni, můj pane?”

Málem přiznal, že by potřeboval všechny tři -a víc. Věděl ale, co jsou sny a co je realita.

„Chci, Rosino, abys ses vrátila na Carvoranské panství. Alexander tě tam odveze.”

V očích jí zaplál vztek. „Ano, myslím, že bych se měla vrátit do toho venkovského loveckého domu, kterému říkáš panství.” Seskočila z postele a nahá přešla pokoj. Když došla k umyvadlu, zvedla džbán a zatřásla jím. „Je prázdný. Nejsou tu žádné čisté ručníky a ta líná Dora mi nepřinesla nic k jídlu.”

Jelikož neměl hospodyni, Malcolm potřeboval někoho, kdo by se postaral o služebnictvo. Měl tu ale Alpin MacKayovou - u té myšlenky se zastavil. Napadlo ho řešení.

Zvedl se z postele a došel ke dveřím. „Řeknu Alexandrovi, aby ti osedlal koně. Sbal si své věci.”

Rosině nevěřícně zírala, ramena jí poklesla. „Opravdu mě posíláš pryč?”

„Ano.” Otevřel dveře.

„Ale co ty zprávy, které Saladin přiveze ze severu?” „Předám ti je, jako vždycky.”

Vztáhla k němu ruce, jako by mu je chtěla nabídnout. „Uvidím tě brzy?”

Za normálních okolností by ji vzal do náruče. Místo toho zalhal. „Samozřejmě, jsi příliš krásná, než abys byla ponechána svým záležitostem.”

„Záležitostem?” sykla.

Vyšel z pokoje a zavřel za sebou dveře zrovna ve chvíli, kdy se o ně roztříštil džbán.

Alexander stál na vrcholu schodiště. „Ta dívka má dnes ale náladu.”

„To ji přejde. Odvez ji zpátky na panství Carvoran a pošli jí balík modrého čínského hedvábí a k tomu krabici sherry.”

Alexander si pohrával s vyřezávaným bodlákem, který zdobil dřevěné zábradlí. „Ano, pane, je tu něco, co bys měl vědět… “

Po všech překvapeních a při nedostatku trpělivosti Malcolm znovu zalitoval, že je paní Elliotová pryč. Na ni se alespoň mohl spolehnout. „O co jde, Alexandře? A jestli mi chceš říct, že si muži stěžují, protože jejich jídlo je studené a skopové tuhé, pošlu je čistit pole.”

Vojáka to rozesmálo. Postavil se rovně a palce si zahákl za opasek, který držel jeho suknici. „Ta služebná od lady Alpin. Ona je… ehm… není to, cos očekával.”

Na schodech se ozval hluk. Malcolm šel k odpočívadlu, ale zastavil se v půli cesty. Nahoru po schodech stoupala ta nejzvláštnější žena, která kdy stála na skotské půdě. Byla stejně vysoká jako Alexander, oblečená do nabírané sukně a živůtku s dlouhými rukávy obarveného žlutou batikou s červenými a modrými aplikacemi. Stejnobarevný turban zakrýval většinu jejích černých vlasů. Na turbanu nesla malou nádobu.

Na odpočívadle se poklonila a sklonila hlavu, půvab pohybů jejího labutího krku vyjadřoval úctu. Balancovala tak obratně, že se soudek skoro nepohnul.

Malcolm otupěle studoval její ebenovou kůži a hluboké hnědé oči, vzpomněl si na svého přítele Saladina. Co jen ten Maur po návratu řekne, až objeví krásnou africkou ženu na hradu Kildalton?

Uvědomoval si, do jakého chaosu se jeho život dostal, a to pomyšlení ho rozesmálo. „Předpokládám, že jsi Elanna.”

„To se vsaďte. Bohové, oni zpívat šťastné, šťastné písně, když jsem se narodila.”

Její řeč byla směsicí různých prízvuku, za muzikálni kvalitou její barbadosské angličtiny slyšel klapavý hrdelní zvuk. „Doufám, že se ti nestýská po Barbadosu.”

„Jsem Ashanti.” Řekla a zvedla bradu. Potom si sundala nádobu. „Udělám ti dárek z vody z Barbadosu.”

Alexander vzal nádobu a dal si ji do podpaží, jako by to byl pytel zrní.

„Narodila ses v Africe?”

Stála nehnute jako socha. „Stejně jako mnoho jiných Ashanti děvčat mě ukradli mým lidem. Na barbadoské tržnici mě bimshire Charles koupil od otrokáře.”

Fascinovaný její přirozenou hrdostí se Malcom zeptal: „Co je bimshire?”

„Bajan jméno pro Angličana.”

„Bajan je jazyk na Barbadosu?”

„Ty velmi chytrý bílý muž.”

Podle Charlese, Alpin před pěti lety pokazila záměr osvobodit otroky na plantáži Paradise. A jestliže evidentně vlastnila tuto ženu, Macolm to bral jako chvilkový vrtoch. Alpin nebyla loajální.

Přemýšlel o počtu žen ve své domácnosti a rozhodl se potlačit zvědavost nad vztahem mezi Alpin a Elannou, dokud Rosina neodjede. „Svou paní najdeš na konci

chodby.”

Vyšel směrem k Alpininu pokoji, ale nakonec vyhledal samotu své pracovny. Až se vrátí Saladin, najde na Kildaltonu ženu své rasy. Jediný pohled na ni a cudný Maur ztratí své srdce.

Vděčný za to, že se nikdy nebude trápit láskou, se Malcolm uvelebil do svého oblíbeného křesla. Jeho myšlenky bloudily kolem jeho oblíbené zábavy: ovládnutí Alpin MacKayové.

Alpin pověsila poslední ze svých šatů do skříně a zahleděla se na zadní panel šatny. Zlehounka klepala

klouby prstů, dokud neuslyšela dutý zvuk. Potom hledala západku, která by otevřela vstup do jednoho z mnoha tajných tunelů na Kildaltonu. Ucítila pod prsty kov. Potichu zajásala, odsunula panel na stranu a zamžourala do tmy. Pach zatuchliny vyvolal vzpomínky z dětství.

„Proč jsi vždycky nazývala lorda Malcolma ukňouranou babou?” zeptala se Elanna. „Je to mocný a hezký muž.”

Alpin si uspořádala vzpomínky na svoji minulost, zavřela panel a otočila se na svou přítelkyni. „Jeho vzhled nemůže změnit to, čím je. Je to darebák.”

„To se vsadím.” Elanna se naklonila nad postel a prohlížela si nebesa. „Pěkná výšivka. Řekni mi, jaký byl předtím, než si zlí bohové vzali jeho duši.”

Co se týče Malcolma, Alpin zjistila, že je pro ni velmi těžké být objektivní. Její přítelkyně však zasluhovala upřímnou odpověď. „Vlastně - to byl hodný chlapec, který nenáviděl své jméno.”

Elanna přestala studovat matraci. „Co znamená jméno

Malcolm?”

„Je to jméno bývalého skotského krále.”

Posadila se na péřovou podušku. „Říkala jsi, že ,Alpin’ je také jméno skotského krále. To je také pravda?”

„Ano, oba jsme byli pojmenováni po vladařích této země.”

Elanna zatřásla hlavou. „To se mi líbí.”

„Je to taky jediná věc, kterou máme společnou. A jako dítě Malcolm odmítal reagovat, když ho někdo zavolal jménem.”

„A jak mu říkali?”

„Každý den jiným jménem. Četl o slavných mužích z historie světa - králích, filozofech, bojovnících či mni-

ších. Vždy si jednoho vybral a za toho muže se ten den vydával - včetně oblečení.”

Elanna zvedla svůj poslední kufr, položila ho na postel a rozepnula sponu. „Myslíš podkasané kalhoty a bílé paruky?”

Alpin si pamatovala den, kdy Malcolm předstíral, že je Karel První, paruku odmítal, ale nasadil si papírovou korunu. Tou dobou utekla ze Sinclair a tajně žila v komnatě ve věži. Nikdo na Kildaltonu neměl o její přítomnosti ani tušení, protože se odvážila opustit tajné chodby a tunely pouze v noci.

„Ne, nevzpomínám si, že by kdy nosil paruku. Jednou si vybral, že bude Cézarem. Přála bych ti ho vidět zabaleného do prostěradla s korunou z jeřabin na hlavě.”

Elanna naházela na postel sáčky s bylinami. „Zpíváš šťastné, přešťastné písně o té době.”

„Ano. Měla jsem ho ráda.” Souhlasila a i to tak myslela, když ted věděla, že to nebyl Malcolm, kdo prozradil jejímu strýci, kde se po celou dobu ukrývala. „Ale to bylo dávno. Nyní je z něho hamižný sebestředný ničema.”

Elanna mávala svazkem uschlých větví a řekla: „Mohla bys mu podat můj rychle-si-sedni-do-křoví čaj.”

Alpin se zasmála. Elanna měla bylinné směsi na všechno, zlomeným srdcem počínaje a šilhavostí konče. „Možná mu ho dám.” Pak jí ale něco napadlo. Našla způsob, jak si pojistit Malcolmovu důvěru a svoji budoucnost.

Přistoupila k posteli. „Přinesla sis přísady na tvoji přijd-ke-mně šťávu?”

Elanna po ní svýma tmavýma očima se zájmem blýskla. „To se vsaď. Přinesla jsem hodně.” Její nadšení však pohaslo. „Ale bez čerstvých fíků nebo kousků

manga, které by zakryly hořkou chuť, je to na nic. Vzala jsem s sebou jen sušené ovoce.” „Nestačili by borůvky?”

Elanna pokrčila rameny. „Možná. Z nich bych mohla udělat šťávu.”

Afrodisiakum pro Malcolma se do Alpininých plánů hodilo.

Kapitola 3

Malcolm seděl ve své pracovně. Studené polední jídlo leželo před ním na tácu. Rozřezal dušeného králíka, ale navzdory malým kouskům bylo maso nepoživatelné. Chléb by mohl být příjemnou změnou, ale jen pro námořníka půl roku na moři.

Přestal se zabývat králíkem a zanořil vidličku do hromádky něčeho, co mohly být dobře uvařené kroupy nebo příšerně rozvařený hrách. Odvážil se to ochutnat a zjistil, že to jsou kroupy s velmi malým množstvím cibule a velkým množstvím soli a muškátového oříšku. Muškátový oříšek! Jazyk se mu kroutil odporem.

Natáhl se pro džbán piva a zapil tu beztvarou hmotu. Proklínal Rosinu, že vyhnala další hospodyni. Zakručelo mu v břiše. Množstvím jídla, které snědl, se téměř vyrovnal Saladinově muslimské stravě. Ale dieta z ořechů, bobulí, zeleniny a rýže nemohla jeho hlad přemoci.

Vyměnil by své stádo tlustého španělského skotu za hostinu s rožněným prasetem, pečenými kdoulemi, bramborami s petrželkou a máslem, křupavým chlebem a kbelíkem ovocného salátu. Ale na to si musel počkat, až se vrátí jeho rodiče a pani Elliotová. Ústa se mu zalila slinami. Prudce postavil korbel, vstal od stolu a začal chodil po pracovně.

Stejně jako jeho otec, dědeček a všichni předešlí vládci na Kildaltonu, řídil Malcolm své království z této místosti.

O Malcolmových jednadvacátých narozeninách jeho otec, současný markýz z Lothianu, abdikoval na své nižší tituly a začal se věnovat diplomatické kariéře a své manželce.

Jako chlapec si Malcolm užíval lásky svého otce a nevlastní matky. Ukázali mu blízkost, jakou mohli muž a žena sdílet, vzájemný respekt, schopnost odpustit a zapomenout. Alpin ho připravila o možnost mít vlastní rodinu. Byl věčným svobodným mládencem.

Navzdory všemu prošel Malcolm, jako mladík, nejlepší salóny Edinburghu, Londýna a Paříže v marné naději najít ženu a pomocnici, kterou by miloval jen on. Když ale žádná z jeho milenek neotěhotněla, odhalil smutnou pravdu, že se nikdy neožení. Jenom lež a nepoctivost by mu pomohly získat nevěstu. S takovým podvodem by nemohl žít.

Sedl na něho smutek, který dobře znal. Prohlížel si své boty a všiml si ošoupaného místa na koberci. Třikrát byl svědkem toho, jak jeho otec nervózně chodil po této podlaze, když lady Miriam začala rodit. Vždy uviděl slzy štěstí a úlevy v jeho očích, když se každá z Malcolmových nevlastních sester narodila zdravá a bez komplikací. Později svému otci porozuměl.

Došel až ke zdi, kde visela sbírka rodinných portrétů. Nejnovější zobrazoval celou rodinu, na nejstarším byl Malcolm, jeho otec a lady Miriam těsně před porodem.

Jak šly roky, otec Malcolma nikdy nenutil, aby si našel nevěstu. A tak na sebe Malcolm vzal roli svobodného hraběte. Zemani nejvznešenějších skotských klanů, kteří chtěli spojit svůj rod s rodem Kerrů, defilovali před Malcolmem s jejich vdavekchtivými dcerami. Malcom přistoupil na hru o hledání nevěsty, ale nemohl podvést

nevinné dívky, které si upřímně přály manžela, který by jim dal děti. Bylo smutnou a tajnou pravdou, že devátý hrabě z Kildaltonu nemohl zplodit desátého.

Ale možná - tu myšlenku zavrhl. Ted nebyl vhodný čas upínat se k marnému snu. Severní rody pod krutou vládou Jiřího II. zaměřily svou pozornost na Itálii a Jakuba Stuarta, který pobýval v exilu. „Král za vodou”, tak mu říkali, a na jeho počest vystupovali jako jakobité. Pokud Hannoverská dynastie, která okupovala trůn britských ostrovů, neukáže větší zájem o prospěch Vrchoviny, Skotsko by mohlo mít takové potíže, vedle kterých by bitva u Floddenu byla bezvýznamnou rozmíškou.

Malcolm byl obyvatel Nížiny a zeman na Hranicích a cítil se sevřený oběma stranami. Na žádnou se nemohl přiklonit. Jeho skutečná matka byla Angličanka a odkázala mu velkou část Northumberlandu, pozemky, které dostala věnem. Nemohl být ke svým anglickým závazkům slepý. Nemohl se otočit zády ani ke svým skotským soukmenovcům. Proto se choval tak neutrálně, jak jen to bylo možné: vydržoval si Rosinu, italskou milenku, která mluvila plynnou skotštinou a předávala zprávy mezi klany z Vrchoviny a jejich odcizeným monarchou.

Nikdo Malcolma nepodezíral ze spoluúčasti. Po dlouhá léta jeho rodina prodávala sůl na Vrchovinu. Pokaždé, když jeho přítel Saladin odvážel náklad drahocenné suroviny na sever, vezl s sebou také dopisy pro Jakobity a vybíral od nich jejich odpovědi, které pak Rosina předala Jakubu Stuartovi, buď v Římě nebo na jeho letním sídle v Albanu.

Když se Saladin vrátil ze své poslední cesty, Malcolm dopisy opatrně odpečetil, přečetl si je a udělal pár pozná-

mek, podle kterých pak radil své nevlastní matce. Nebude tím, kdo nic neví, a proto může být zrazen. Zasáhl by pouze, kdyby rody začaly mluvit o válce. Kdyby byl odhalen, pověsili by ho jako zrádce a jeho statky by propadly koruně.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Byl to pravděpodobně Alexander přinášející zprávu o tom, že hlídka spatřila Saladina nebo o tom, že se Rosina vrátila na panství Carvoran.

Malcolm řekl: „Pojď dál, ale jenom pokud máš jehněčí kýtu a kupu tlačenky.”

Alpin vešla do pokoje. Převlékla se do jednodílných růžových šatů se stužkou kolem kruhového výstřihu a krátkými nabíranými rukávy. Jarní barva šatů podtrhovala medový nádech její pleti. V Edinburghu nebo Londýně by způsobila skandál, protože spořádané mladé dámy se slunci vyhýbaly. Alpin ale nikdy nebyla konvenční.

Její pohled padl na stůl. Usmála se a s náznakem přísnosti řekla. „Pročpak potřebuješ více jídla, Malcolme? Toho, co máš na talíři, ses skoro ani nedotkl.”

Zakručelo mu v prázdném břiše. „Ani dobrman mé nevlastní matky by se této stravy nedotkl. Ochutnej, jestli máš kuráž.”

Pokrčila bradu. Malcolm se v duchu zaradoval. Nikdy neodmítla výzvu.

Odtrhla kousek z králíka, vložila si ho do úst a začala žvýkat. Vytřeštila oči a téměř se začala dávit. Malcolmovi to připomnělo dobu, kdy se jako děti schovávali po stolem a ochutnávali kaviár.

Polkla a utřela si ruce do ubrousku. „Beru to tak, že tě kuchařka nenávidí.”

„Miluje mě jako svého syna, ale odjela do Istanbulu.”

Podívala se na podnos, ale příliš pozdě, Malcolm už si všiml zájmu v jejích očích. Nad čím přemýšlela? Ze by mohl zemřít hlady? Pravděpodobně.

Zvedla chléb a zaťukala jím o hranu talíře. Znělo to, jako když kladivo narazí na kovadlinu. „Překvapuje mě, že se o tebe Rosina lépe nestará.”

Málem přiznal, že Rosina je talentová jinak, ale navzdory své nedůvěře vůči ní, nechtěl Alpin svojí poznámkou uvést do rozpaků. Na druhou stranu si nebyl jistý, že by Alpin jeho mnohoznačný vtip pochopila. „Rosina také odešla.”

Alpin přešla od stolu ke knihovně a nahnula hlavu, aby mohla přečíst tituly na kožených hřbetech knih. „Tím je věc s držením tvých chlípných choutek na uzdě uzavřená - nemáš-li ovšem někde schovanou druhou milenku.”

Malcolm se zakuckal smíchy a uvědomil si, že se z prohnané holky stala chytrá žena. Jak hodně chytrá? A kolik milostných poměru skutečně měla? Hledal nějakou stopu po milenci, ale neobjevil nic. Na rozdíl od vydržovaných žen, postrádala typickou ženskou sebejistotou.

„Řekla jsem něco špatně?” zeptala se.

„Ne. Spíš mě zajímá, jak si naplním žaludek a jak zabráním vzpouře mezi mými muži.”

„Vzpouře?”

„Ano. Muži jsou hladoví. Zaslouží si chutné jídlo. Řekni mi, Alpin, zvládla bys vést domácnost?”

Vytáhla jednu knihu a otevřela ji. Nehtem seškrábla ze stránky kapku vosku. „Pamatuji si, že jsem tento příběh četla, když jsem se tu před lety schovávala.” Vědoucí úsměv jí dělal ještě mladší. „Je to o skřetovi, který unáší

děti, které odmítají jít spát.” Úsměv se změnil v úšklebek. Zavřela knihu a vrátila ji zpátky do police. „Omlouvám se, že jsem ti kápla vosk na stránku.”

Malcolm si představoval, jak jako šestiletá leží zachumlaná v komnatě bez oken ve věži Kildaltonu se svíčkou v jedné ruce a strašidelnou povídkou v druhé. Pocítil k ní náklonnost.

„Bože,” řekla. „Byla jsem neskutečné dítě.”

Byla krutá a nevraživá ke každému, kdo jí zkřížil cestu - dokonce i k těm, kteří se jí snažili pomoci. „Neskutečné?” dobíral si ji. „Hodila jsi popel do truhly s moukou.”

Zamračila se a s nehraným překvapením si třela spánek. „Opravdu? To si nepamatuji.”

To, co jako dítě udělala, se rozhodl pomstít. Její minulé špatné skutky mohly být dobrou zbraní, ale nesmí zapomínat na nedávné činy této sobecké ženy, která nerespektovala lidské bytosti.

„Neodpověděla jsi mi. Svedla bys vést tak velkou domácnost jakou je Kildalton?”

Jejich oči se setkaly. „Ano. Hned jak mi představíš služebnictvo.”

Z odpovědi čišela upřímnost a sebedůvěra. Mohl by jí pomoci a představit jí služebnictvu. Mohl jim pohrozit, že propustí každého, kdo by jí odmlouval. Mohl by jí ulehčit život, ale neudělal to.

„Dora ti ukáže, kde jsou zásoby,” řekl. „A představí tě služebnictvu, které tu je… později.”

Pokračovala ve studování knihovny, ale přestala, když si všimla zvonečku na drátu zhruba třicet centimetrů nad její hlavou. „Co to je?“zeptala se.

Byl to vynález, který sestrojil Malcolmův otec, když před lety nachytal Malcolma, jak špehuje v tajné chodbě za knihovnou. Zvonek byl přivázaný k rybářskému lanku a připevněný ke vchodu do tunelu, což byly dveře v malém sálu asi osm set metrů daleko. Malcolm zalhal. „To je zvonek z Meccy. Když tam Saladin podnikl svoji pouť, přivezl ho pro mého otce.”

Přešla pokoj a posadila se na sedátko pod oknem. Její malá chodidla a úzké kotníky vykukovaly zpod ozdobné spodničky a kývaly se ve vzduchu. Složila si ruce do klína. „Kdysi jsi mi vyprávěl příběhy o věcech, které uděláš, až budeš hrabětem. Splnilo se ti tvé očekávání? Udělal jsi vše, co jsi chtěl?”

Překvapen jejím zájmem Malcolm zvedl korbel a napil se. Skrz skleněné dno korbele viděl svůj talíř a tuhého králíka. „Život v míru s mými anglickými sousedy mi umožňuje vložit všechnu moji energii do záležitostí Kildaltonu.” Nespokojenosti mezi rody na Vrchovině mu komplikovaly život. O skotských problémech ale nechtěl před Alpin mluvit.

„Musíš se více setkávat s rolníky,” řekla. „Na Hranicích nikdy nebylo tolik prosperujících farem. Pamatuji si, že lidé byli spíše chudí - aspoň ti, kteří žili mezi Kildaltonem a panstvím mého strýce v Anglii.”

Chvála ho velmi potěšila, přesto ale změnil téma. „Pracovali jsme na vyšlechtění lepších a silnějších tažných koní, tučnějšího dobytka a dovážíme španělskou ocel na kosy a radlice.”

Znovu si zamnula spánek. „Španělská ocel,” zamumlala s očima upřenýma do dálky. „Vyplatí se zaplatit víc? Nerezaví a zůstává ostrá?”

Pobaven jejím zájmem zvedl ze stolu nůž. Vytáhl ho z pouzdra a podal jí ho. „Buď opatrná,” řekl a poodstoupil. „Mohla by ses říznout.”

Uchopila kostěnou rukojeť a přejela palcem ostří. Překvapením zvedla obočí a potichu pískla. „My na Barbadosu používáme při sklizni třtiny dlouhý nůž zvaný mačeta.”

„My?”

Obočí jí kleslo. Povýšeněji nežli vévodkyně řekla. „Myslela jsem otroky, samozřejmě.” Rychle zasunula nůž do pouzdra a hodila mu ho zpátky.

Natáhl ruku, aby ho chytil a kožené pouzdro mu plesklo o dlaň. Měla silnou paži a skvělé mířila. Už jako dítě byla Alpin dost živelná. Nyní ale stěží vážila čtyřicet kilo. Zůstala stále živelná a intrikující? Chystal se o ní zjistit co nejvíc, jejími budoucími plány počínaje a exotickým parfémem konče. „Řekni mi víc o cukrové třtině a tvém životě na Barbadosu. Abych byl upřímný, překvapuje mě, že jsi nepotkala nějakého neodolatelného kapitána a neprovdala se tam.”

Lišáctví, nebo možná zlost, jí zablýsklo v očích. Potom se zasmála a položila dlaně na sedátko pod oknem. Vzepřela se na rukou, zaklonila hlavu a prohlížela si kazetový strop.

„Většina způsobilých Angličanů, kteří přijeli na ostrov, byli druzí a nebo třetí synove bez haléře. Sázeli nebo spekulovali i s tím málem, které měli. Jen málo z nich mělo úspěch v něčem větším, než byly sázky na kohoutí zápasy.”

Póza v jaké byla, umožňovala Malcolmovi přímý výhled na její štíhlý krk. Napadlo ho, že druhorození synové, i ti třetí v pořadí, byli hlupáci. Přes to, co tvrdila,

nepochyboval, že měla poměry. Poměry. Nemohl odolat a zeptal se. „Vsadila sis někdy na kohouta?”

Ztuhla. „Dámy na kohoutí zápasy nechodí.”

„Pokud Alpin MacKayová vyrostla ve skutečnou dámu, tak Hannoverský král mluví plynně skotsky.”

Zasmála se. „Opravdu jsem dáma.”

„Aha.” Dospělá? Ano, to byla, ale pochyboval, že se chová jako dáma. „Nosívala jsi kalhoty a jezdila jsi bez

sedla.”

Zvážněla, oči jí svítily a rty se zlehka oddálily. „A taky jsem kdysi žila ve stájích na Sinclair, nebo jsi na to už zapomněl?”

Uložil vrácený nůž do zásuvky stolu. „Myslel jsem, že jsi dávala přednost svému zvěřinci před tvými bratranci.”

„Vyměnila jsem jedna stvoření za druhá. Proto jsem utíkala a přicházela sem.”

Kdysi udělala z Malcolmova života peklo a zasela zrno, které zničilo jeho budoucnost. Pohřbil starou bolest a pousmál se. „Přistihl jsem tě, jak kradeš jídlo z naší kuchyně.”

Otřásla se a vytřeštila oči. „Byla jsem tak vyděšená, že jsem se tu noc málem počůrala. Řekl jsi mi, že mě pověsí a použijí mé oči jako návnadu pro ryby.”

„To bylo poprvé a naposledy, kdy jsem měl nad tebou navrch, jak si vzpomínám.”

Mrkla na něho a řekla. „Opravdu si to myslíš?”

Některé jejich dětské konflikty se teď zdály směšné, když na ně vzpomínal a na chvíli přemýšlel, jestli jeho plány s ní nebyly příliš kruté. „Co si myslíš ty?”

Naklonila se dopředu a do šustotu svých spodniček řekla. „ Vím, že jsi na mně ležel, líbal jsi mě a přinutil jsi mě slíbit, že ti dám dítě.”

Jeho neutralita slábla jako sluneční svit za oknem. „Můžu tě uklidnit, Alpin, že tenhle slib nikdy nedodržíš.”

Její pátravý pohled bloudil po jeho tváři, krku a nohou. Zčervenala. „Nikdy jsem ani nepomyslela, že jsi očekával, že bych… že bychom… že… ” Zneklidněla a pohrávala si se zlatou stuhou na závěsech.

Pobaven jejími rozpaky řekl lehkým tónem. „Co jsi nikdy nepředpokládala?”

Zvedla ruce, otevřela ústa a zase je zavřela. Nakonec řekla. „Že bychom dodrželi ten slib. Jsem tady, protože, jako obvykle, nemám kam jít, Malcolme. Charles to věděl, když na tebe převáděl plantáž.”

„Jak jsi tohle zjistila? Původně to měla být tajná transakce mezi muži.”

„Ale týkala se mě. Charles předpokládal, že se zachováš čestně a vezmeš mě pod ochranu. Můžeme být přáteli. Dokonce jsem souhlasila, že budou tvou hospodyní.” A důrazně dodala. „Nestojím o žádné milosrdenství, ani ti nechci být na obtíž.”

Sakra. Nesnášel pocit viny. Zkroušeně řekl. „Jak bys mohla být na obtíž, když si na sebe vyděláš?”

Polkla a těkala pohledem z globusu na stůl a ze stolu na podnos s nepoživatelným jídlem. „Dobrá, v tom případě bychom si asi měli promluvit o mém platu.”

Malcolm neuvažoval o tom, že by ji zaplatil. Měl jiné plány, které se jí týkaly. „Jelikož mi patříš, jak jsi správně zmínila, jsem zodpovědný za tvé ošacení a vybavení tě vším, co budeš potřebovat.”

Zahoupala chodily. Ten pohyb způsobil, že vypadala roztomile mladě. „To samé, co poskytuješ paní Elliotové?”

Popuzený tím příměrem řekl. „Paní Elliotové opravdu hedvábné šaty neposkytuji a ani krejčího, aby jí je ušil.”

Zatahala si za sukni. „To je bavlna, ne hedvábí. Mimo to Elanna bude šít mé šaty a své taky.”

Ta černoška. „Musím říct, že jsem zklamaný, že podporuješ otroctví. Očekával jsem od tebe více lidskosti.”

Přivřela oči a zaťala pěsti tak silně, až jí zbělely klouby. „Nenávidím otroctví. A kdokoli tvrdí něco jiného je obyčejný lhář. Elanna je propuštěná otrokyne.”

Malcolm si asi špatně vyložil Charlesovu neurčitou zmínku o Alpin způsobující nepříjemnosti ohledně otroků na Barbadosu. Pokud jí teď měl věřit, tak ona a Charles měli rozdílný názor na otázku otroctví. Malcolm si uvědomil, že si její stanovisko vyložil opačně. Charles byl ten, který zastával otroctví.

Malcolm připustil, že Alpin měla nejméně jednu dobrou vlastnost. „Přinutila jsi Charlese, aby ji propustil?”

Jejich oči se znovu potkaly. „Ano. Výměnou za několikaletý plat hospodyně. Elanna si to zasloužila.”

Věděl, že by otroka prodal nejméně za dvanáct set liber, to znamená, že Charles byl bud pošetilý a nebo velmi ovlivnitelný. Nic z toho ale nebyla pravda, protože podle záznamů z banky, které advokát Codrington pravidelně posílal Malcolmovi, plantáž poslední deset let velmi pěkně vydělávala. Poslední sklizeň byla obzvláště vydařená. Malcolm použil zisk k výstavbě nového mostu přes řeku Týne. „Charles byl velkorysý poručník.”

„Já jsem velmi dobrá hospodyně.” Usmála se a znovu se jí objevili dolíčky ve tvářích. „Věřím, že mě podle toho zaplatíš.”

Malcolm cítil, že v této záležitosti nemá moc na výběr a přesto mu nápad, aby platil ženě, která mu zkazila život,

byl proti srsti. Byl Skot a uměl být šetrný. „Zaplatím ti padesát liber ročně.”

„Dvě stě,” řekla s výrazem vážným jako dráteník s jediným kastrolem ve vozíku. „Plus adekvátní ošacení.”

Udělal pár kroků a přistoupil až k ní. Jak se nad ní tyčil, řekl. „Sto.”

Nevzrušeně řekla. „Sto padesát plus splnění všech mých požadavků. Ošacení, pochopitelně. Volné neděle a týdenní volno každý rok počínaje mými narozeninami. A peníze, které mi Charles odkázal, samozřejmě.”

Pokud by takhle obratně licitovala i s řezníkem, mohla mu ušetřit spoustu peněz. „Zaplatíš si svojí služebnou.”

„Samozřejmě, to vždycky dělám.”

„Ujednáno.” Natáhl k ní ruku.

Přijala ji a její dlouhé štíhlé prsty objaly jeho. Díval se na její zápěstí, loket a celou paži a znovu si všiml slunečného nádechu její pleti. Pomyslel na její ňadra a představil si je mléčně bílá, v úžasném kontrastu se zbytkem těla. Sněhobílá prostěradla by byla skvělým doplňkem pro její kaštanové vlasy a levandulové oči.

„Nad čím přemýšlíš, Malcolme? Že jsi udělal špatný

obchod?”

Zahnal své erotické představy a proklínal se za své smyslné myšlenky o Alpin MacKayové. „Ne,” řekl. „Myslím, žes ho udělala ty.”

Vyprostila ruku z jeho sevření a seskočila ze sedátka pod oknem. „Nikdy nedělám špatné obchody. Teď mi řekni, co rád jíš, kdy rád jíš a kolik lidí musím nasytit.”

Celou následující hodinu smýkala Alpin brkem po papíru a zapisovala dlouhý seznam delikates, které by měl problém sehnat i králův osobní sluha. Malcolmův pokus ji zastrašit byl tak průhledný, že přemýšlela, jestli

neprohlédl její záměr a nebo ji prostě jen doopravdy neměl rád. Jako dítě neudělala nic horšího, než pár dětských žertíků. Na ty už určitě zapomněl a odpustil jí. Prosté jen vyrostl v nešťastného sužovaného muže, který by se nebavil ani na karnevalu.

Nemohl vědět, že se za něho chystala provdat a požadovat Paradise jako svatební dar. Jakmile budu dokumenty podepsané, opustí Hranice a odjede první lodí domů.

„Dohlédneš na služebné, zajistíš, abych měl každé ráno pečlivě ustlanou postel a aby o mé košile a tartany bylo dobře postaráno.”

Je pěkně domýšlivý, pomyslela si. Vypadal skvěle, pohodlně si hověl v ušáku s bradou položenou v dlani. Stále měl na sobě perfektní plizovaný kilt, překřížil si svalnaté nohy a vyzařoval takové kouzlo, které by snadno přivedlo k mdlobám tucet afektovaných žen. Více než auru moci kolem sebe však šířil línou smyslnost. Jeho obdivuhodné hnědé oči těkaly zájmem a rovný nos spolu s jemně vystouplými lícními kostmi svědčily o staletí starém skotském původu.

Zakryla svůj názor za zdvořilý úsměv. „Ještě něco si budeš přát, můj pane?”

„Ano.” Zatáhl za střapec na své brašničce. „Dnes večer mám chuť na rožněné sele, pečené kdoule, brambory s petrželí a máslem, křupavý chléb a tolik ovocného salátu,” - změřil si jí pohledem - „aby naplnil celu vanu.”

Chtěla se od něho a jeho despotických způsobů dostat co nejrychleji pryč, proto uklidila brk, složila papír a postavila se. „Večeře v devět hodin bude stačit?”

Podíval se na hodiny. Bylo krátce po šesté. „To přeci nemůžeš stihnout tak rychle, že ne?”

S veškerým melodramatem, na který se vzmohla, zvedla k němu ruce a vzdychla: „Rozhodně můžu.” Jelikož hned nereagoval, dodala: „Přemýšlela jsem, že bych udělala i rozínkovo-fíkovou omáčku k tomu seleti.” A velký džbán Elanniny přijd-ke-mně šťávy.”

Olízl si rty, ale zůstal sedět.

„Nebo,” protáhla pomalu a ukázala na podnos. „Můžu ohřát toho králíka.”

Přimhouřil oči a řekl. „Vydírání není vhodným způsobem, jak začít naše obchodní záležitosti.”

Padlo na ni zoufalství. Nemohla ho svést, když se pořád jenom hádali. Ani nejsilnější nápoj lásky nemohl změnit nenávist v zalíbení. Ale pokud Malcolm nechtěl ukázat svoji podporu tím, že ji představí služebnictvu, bude si ji muset vybojovat sama. Paže ji bolely, ale nechtěla je spustit a ani prohrát boj vůlí, který spolu vedli. „Jenom žádám o vykoupení. Představíš mě služebnictvu?”

Jeho nehnutý pohled ji znehybnil. „Mám tu nějakou práci. Potřebuji projít účty domácnosti. Dokonce ani sklady obilí neprošly ještě inventurou, co paní Elliotová v únoru odjela.”

Další výmluva, ale Alpin mohla využít povinnosti, které dostala, ve svůj prospěch. „Já to spočítám. Počty mi vždycky šly skvěle.” Viděla jeho skeptický výraz a dodala. „Jsem poctivá, můžeš mi věřit.”

Odkašlal si a vstal. Když jeho ruka sevřela její, Alpin měla jasný pocit, že jí Malcolm nedůvěřoval ani trochu.

Kapitola 4

Malcolmovi se seběhly sliny, jakmile uviděl večeři, která ležela na stole před ním, bylo to přesně to jídlo, které si vyžádal. „To připravila lady Alpin?”

„Ano, můj pane. Ona a ta Afričanka.” Dora zatřásla hlavou a jezdila prstem po hraně Malcolmova stolu. „Kdo by si pomyslel, že si opravdová dáma vyhrne rukávy a zpotí se při vaření nad ohněm.”

Skutečná dáma. To, jak se Alpin změnila, ho stále mátlo, ale ne natolik, aby zapomněl na minulost nebo změnil své plány ohledně její budoucnosti. Měl spoustu času a taky další důležité věci, zejména Jakobity z Vrchoviny a jejich posedlost posadit Jakuba Stuarta na trůn. Kéž se Saladin vrátí s dobrými zprávami, které by vypovídaly o novém umírnění, anebo alespoň potvrzovaly setrvalý stav mezi věčně rozhádanými náčelníky severních rodů. „Kdepak je lady Alpin?”

Dora si třela skvrnu na své nové zástěře. „Počítá zásoby ve spíži a čeká, až se jí ohřeje voda na koupání.” A šeptem dodala: „Koupe se každý večer a řekla to před celým služebnictvem. Před služebnými, víte - ne před pacholky nebo některým z chlapců.”

Uřízl si kousek opečeného vepřového. Pára, ovoněná rozinkami a fíky, mu naplnila nos. Obrázek nahé Alpin v dřevěné vaně ovládl jeho mysl.

Očekávání nadcházejících událostí mu zvedlo náladu. „Brzy tě přinutí, aby ses taky večer koupala.”

Jak předpokládal, Dora se urazila jako panská služka, která byla sesazena ze svého postu. „To dřív budu zapražená do pluhu mého otce a odvlečená do Edinburghu oblečená pouze do chomoutu.”

„To byl jenom žert, holčičko.”

„Aha.” Zčervenala a znovu se zaměřila na skvrnu. „Můj pane… ? Je to pravda, že tu dříve lady Alpin žila, když jste byl ještě chlapec?”

Chutné maso se mu téměř rozplývalo v ústech. „Ano. Utekla z domu svého strýce.”

„Jeden z pacholků řekl, že pan Lindsay řekl, že starý Angus MacDodd přísahal, že namastila vaše sedlo a strčila vám do postele bodláky.”

Zapomněl na hodně Alpininých nevinných žertíků. Léta žil ve stínu jejího nespravedlivého prohřešku. Ztěžka polkl a ucítil kůru stromu na svých zádech a na prsou provazy, kterými ho přivázala ke kmeni. Alpin tehdy nad ním stála se vztekem v očích a sklenicí bzučících sršňů v ruce.

„Odvolej, co jsi řekl o mých šatech,” požadovala a zatřásla sklenicí.

„Nikdy!” plivl a kopl prach na lem jediných šatů, které ji kdy viděl nosit. „Vypadáš hůř než pozvracený kluk. Vypadáš jako psík tvého strýce oblečený do saténu a mašlí.”

Oči se jí zaplnily slzami. „Nenávidím tě, Malcolme Ke

rre.”

„Jmenuji se Cézar,” oznámil jí.

Potom zvedla lem tógy, kterou měl na sobě, odšroubovala víko sklenice a strčila ji pod jeho kostým.

Lechtání hmyzích nožiček na jeho privátních místech se změnilo v bodání, kousání a trýznivou bolest. Když vše začalo otékat, myslel si, že to nikdy neskončí. Před soumrakem byla jeho varlata velká jako pěsti kováře.

Porodní bába řekla, že nikdy nebude schopen počít dítě. Jeho nevlastní matka vehementně nesouhlasila, ale její nezlomná víra se nepotvrdila, protože žádná z žen, které Malcolm měl, nikdy neotěhotněla. Pouze jeho rodiče, Saladin a Alexander znali tu hroznou pravdu. Pokud by se to rozkřiklo… Ne. Snažil se na to nemyslet. Neunesl by to zklamání, které by jeho lidé pocítili.

„Byla tím nejpodlejším dítětem v křesťanském světě?” zeptala se Dora.

Nebyl schopen mluvit o Alpinině minulosti a řekl. „Ano, byla opravdu pekelná.”

„To jsem nevěděla, můj pane. Je velmi schopná. Nedovolila nikomu z personálu, aby se na něco vymlouval.” Dora se uchechtla. „Před chvíli poslala pryč stydlivou Emily. Přistihla jí v noclehárně, jak hraje polib-moji-pihu s Rabby Armstrongem.”

S jednou chybějící služkou nemohla být noclehárna pořádně uklizena. Vojáci si budou stěžovat. Malcolm bude muset Alpin umírnit. Třeba se rozzlobí a uteče ke svému strýci, do místa, ze kterého před lety utíkala. Přesně tam, kde ji Malcolm chtěl mít. A přesto vyhlídka, že by ji měl pod svojí střechou, pod svým vlivem - a pod sebou v posteli - měla něco do sebe.

Hranou vidličky si odřízl další kousek masa. Myšlenky měl soustředěné na jejich nadcházející konfrontaci.

Následující den odpoledne našel Alpin v noclehárně nakloněnou nad lůžkem a stahující prostěradlo. Půl tuctu vojáků, hrdých a naparujících se jako pávi na zahradě, se povalovalo nedaleko. Své pohledy, některé hladové, některé zvědavé, měli soustředěné na Alpin.

Flirtovala s jeho muži? Zatřásla jím zloba. Takže z bezbožného dítěte se nestala upejpavá žena. Opíral se ramenem o dveře, aby dobře viděl a slyšel a zjistil, že vypráví jeho mužům o tom, jak spadl z chůd a skoulel se do studny.

Měla na sobě obnošené modré šaty bez ozdob a spodniček, vypadala spíše jako pracovitá farářova dcera než jako zaměstnaná hospodyně, jak jí Dora popsala. Čeho si Malcolm všiml nejvíce, byla lehkost, s jakou získala pozornost, a nestydaté potěšení, které měla z vyprávění příběhu.

Natřásla slámou naplněnou koženou matraci a řekla. „Potom, co lord Duncan Malcolma zachránil, zeptal se ho, jestli honil troly, anebo jestli nacvičoval své číslo do průvodu na první májový den. Malcolm se pochlapil a řekl, že ze všeho nejvíc měl žízeň.”

„Náš pán vládne slovy velmi dobře.” Vybuchl Robby Armstrong. „Předpokládám, že lady Miriam mu řekla své k tomu, že se málem utopil.”

Muži se zasmáli. Dva se zvedli, aby jí pomohli. Mávla na ně, že není potřeba.

„Samozřejmě, že mu řekla své. Spoustu věcí, jak si vzpomínám.” Alpin vyhlédla z okna. „A pak nás oba naučila plavat.”

Malcolm si vzpomněl. Když se naučili plavat a dospělí odešli, Alpin trvala na to, že si zaplavou, jak je pánbůh stvořil. Byla drobná a hubená s hrudníkem plochým jako

prkno a bradavkami jako růžové knoflíky. Zapříčinila jeho první erekci. Pak se mu smála a dobírala si ho, že na svého tlustého červa chytí rybu.

Plavala na tropickém ostrově nahá? Ne, na to byla příliš zaměstnaná sledováním chudáka Charlese, jak se upíjí k smrti. Mělo její nešťastné dětství vliv na sympatie s utrpením druhých? Pravděpodobně ano, protože neukázala ani náznak smutku nad ztrátou svého šlechetného poručníka. Malcolma to zklamalo. Nasadila masku vlídnosti, ale uvnitř neměla srdce. Charles se jí ujal, když se nikdo na Hranicích neodvážil vzít si to bezbožné tvrdohlavé dítě k sobě.

Poskytl jí vše, co potřebovala, a dokonce vše připravil pro Malcolma, aby zaujal jeho místo. Však on se o ní postará - svým vlastním způsobem.

„Poté se Malcolm ke studni dlouho nepřiblížil.” Řekla Alpin.

Malcolm vešel do místnosti. „Jestli si dobře pamatuji tu nehodu, bylo to tak, že jsi mě do té studny strčila a hodila mé chůdy do žumpy.”

Vzhlédla a překvapený úsměv jí rozvlnil rty. „Ale no tak, můj pane. Uznejte, že jsem neměla na výběr. Ne poté, co jste přísahal, že mě s nimi zbijete.”

„Pojistila sis, aby ta příležitost nikdy nenastala.”

„Děvče potřebuje mít navrch. A kdybych se tak nechovala, mám tušení, že byste mě obviňoval za všechno zlo, které se vám v dětství přihodilo.”

V žádném případě, pomyslel si. Jen za to, které nechalo nejhlubší jizvu, že ho okradla o možnost mít vlastní milovanou rodinu. „Řekněme, že jsem byl ve větším bezpečí, když jsi byla na panství Sinclair.”

„Nepopírej naše přátelství,” dobírala si ho. „Vždyť sis se mnou vždycky chtěl hrát na ženicha a nevěstu.”

Jeden z vojáků řekl. „Náš pán by takovou hru nikdy nehrál. Nenechá se vmanipulovat do manželství, dokud se jeho sémě u svolných žen neujme.”

Alpin si přehodila svůj dlouhý cop přes rameno. „Kdo řekl, že jsem svolná?”

Další výbuch smíchu naplnil místnost. Malcolm se cítil ponížený, protože se pokusil svým pošetilým, dětským způsobem být přátelský. „Jsem si jistý, že Alexander má pro vás, hoši, něco na práci.”

Rabby Armstrong se postavil. „Ale, můj pane… “

Lehce výhružným tónem Malcolm řekl: „Například vyhlížet Saladina a zatroubit na roh, až přijede.”

„Ano, pane.” Neochotně se rozloučili a vyšli ze dveří.

Alpin přešla k dalšímu lůžku. „Neměl jsi je posílat pryč. Přihlásili se na noční hlídku a potřebují odpočívat.”

Její panovačný tón ho přistihl nepřipraveného. „Tys je vyrušovala víc než já.”

„Žárlíš, můj pane?”

„Ne. Jsem rozzlobený. Neměla jsi propouštět Emily.” Vystřelil na obranu.

„Dora ti řekla, co se stalo?”

Malcolm pokrčil rameny. „Stejně bych to zjistil. A teď mi to, prosím, vysvětli. Emily tady pracovala dva roky.”

„Nechovala se slušně s Rabbym.” Řekla bezstarostně.

„Ha! Alpin MacKayová obviňuje někoho, že se nechová slušně.” Ta ironie ho rozesmála. „Polib-moji-pihu je nevinná hra.”

Držela zmačkané prostěradlo na prsou a otočila se k němu. „Ne, pokud máš pihy tam, kde je má Emily.”

Malcolm se rozmrzele zeptal. „A kde je má?”

Poslala mu opovržlivý pohled. „Použij svoji mužskou představivost.”

Snažil se, ale jeho mysl byla soustředěná na ženu, kterou měl před sebou a na tvar jejího těla pod pracovními šaty. „Nad pasem a nebo pod ním?”

„To záleží na tom, kam směřuje tvoje myšlení.”

Pohoršilo ho to, protože si nevybavil, kdy ho naposledy přechytračila žena. Její mazaný úsměv vypovídal o tom, že byla pyšná, jak umí usadit muže. Bylo to nezvyklé, protože v sedmadvaceti letech by spíš měla už dost zoufale hledat manžela.

Vzdychla a otřela si čelo. „Nevyhodila jsem Emily natrvalo. Jen jsem jí poslala pryč na dnešní odpoledne. Hlídá děti paní Kimberleyové, aby mohla přijít a něco nám upéci. Potom už bude Emily pracovat na hradě jako dřív.” Když to nekomentoval, dodala. „S tvým souhlasem, samozřejmě.”

Byla tak odměřená a skoro beze strachu. V některých věcech se vůbec nezměnila. „Samozřejmě. Mluvila jsi takhle upřímně i s Charlesem?”

Hodila prostěradlo přes celý pokoj, ale hromadu netrefila. Našpulila rty a řekla. „Měla jsem jen velmi zřídka čas na něj vůbec promluvit.”

Její prudkost Malcolma nepřekvapila. Smysl toho, co řekla, ano, protože co se Alpin týče, byl Malcolm rozhodně příkladem dobré vůle. „Předpokládám, že mi řekneš, že jsi tam pracovala tvrději než tady?”

Otočila se. „Pracovala jsem stejně tvrdě, jako všichni ostatní. Neměla jsem…” Stiskla rty k sobě.

„Neměla jsi co?”

„Nic.”

„Nemůžu uvěřit, že se Alpin MacKayová bojí říct, co má na mysli.”

Hrála si se svým náhrdelníkem. „Nebojím se.” „Tak dokonči tu větu, kterou jsi chtěla říct.” „To není důležité.”

Jeho vztah k ní se změnil. „Jsme přeci přátelé, pamatuješ?”

Vzdychla. „Pracovala jsem tvrdě, protože jsem neměla na výběr.”

Věřil, že její žalostný příběh by mohl vést k jejich vzájemnému porozumění a možná k něčemu dalšímu. Když ted viděl v Alpin důstojnost, pocítil k ní respekt a nenadálou touhu se dozvědět, co by to „něco další” mohlo být.

Okamžitě zahnal myšlenky na sdílení jakýchkoli intimností s Alpin MacKayovou. „Doufám, že mi dokážeš svoji loajalitu. Můžeš mě začít vzdělávat ohledně prací na třtinové plantáži.”

Usmála se příliš vesele. „Můžeš si být jistý, že budu loajální, můj pane. Postarám se o tvé statky, jako by byly moje vlastní.”

A on byl Velšan se jménem dlouhým jako zima! Vstal, zvedl nakupené ložní prádlo a hodil ho k ostatnímu. Prádlo bylo cítit mužskými těly, zpocenými po dlouhých hodinách tvrdé práce na kolbišti. Ušpiní si šaty, až to prádlo ponese. Překvapilo ho, že mu to vůbec přišlo na mysl a zároveň ho rozčílilo, že vnikla do jeho domu a okouzlila jeho vojáky a služebnictvo. Podezříval ji, že měla něco za lubem. „Někdo na Paradise pracoval tvrdě a objevilo se to na výtěžku z plantáže.”

Zamumlala něco, co znělo jako: „Ty bys o tom měl vědět,” potom vzala poslední špinavé prostěradlo a šla ho

odnést na hromadu. „Když už mluvíme o práci… Pokud mě omluvíš, ráda bych to tady dokončila, abych si později mohla vyjet na koni. Máš nějaké požadavky na večeři?”

Položil nohu na hromadu prostěradel. „Řekni mi, proč tě zmínka o plantáži Paradise tak rozčiluje, že házíš věcmi? Nesnášela jsi to tam?”

Temně fialový odstín v jejích očích mu připomněl oblohu před rozbřeskem. „Nejsem rozzlobená. A ne, není pravda, že jsem to tam nesnášela.” Klekla si, aby rukama podebrala hromadu prostěradel. Když svojí nohou neuhnul, významně se podívala na lem jeho kiltu. „Mám docela dost práce a opravdu si chci vyjet na grošákovi. A mimo to mažeš hnůj na ta prostěradla.”

Přišel sem, aby ukázal svá práva pána a velitele tohoto domu. Alpin může být sice chytrá, ale přesto bude dělat to, co jí on řekne. Ze své pozice měl výhled na hluboký důlek jejího výstřihu. Jeho plán znepříjemnit jí život vzal jiný směr. Uvědomil si, že pod tartanem neměl nic na sobě. Do kůže se mu zabodly jehličky smyslného vzrušení. „Stále jsi mi neřekla ten pravý důvod, proč nechceš, aby Emily uklízela noclehárny.”

Alpin si sedla na paty. Hraná trpělivost jí uhladila rysy. „Je to pro její dobro. Mohla by se dostat do… Do problémů. A taky jde špatným příkladem ostatním služebným. Pokud jí nevhodné chování projde, budou si ostatní myslet, že to mohou dělat také.”

Nevhodné chování se v Malcolmově mysli změnilo v jasný obraz Alpin jako objektu jeho touhy. „Na dvoření není nic špatného,” řekl, neschopen umlčet svou podivnou touhu po tom neuchopitelném „něčem víc”.

„Ale ano, je. Otcové sem posílají dcery, aby tady pracovaly a je na tobě, jakožto pánovi, postarat se o jejich

prospěch a to jak fyzický, tak morální. Stejný princip platí i pro pána, který vychovává syna svého příbuzného.”

Měla pravdu, ale byl by ztracen, kdyby jí nechal, aby si své malé vítězství užila. Uvědomil si také, že si ještě nepřál, aby tato konverzace skončila. „ Ty jsi tu byla s muži.”

Zasmála se. „Já tedy nejsem pro nikoho pokušením.”

Žádala o kompliment? Ať je to jak chce, jeden dostane. „V tom případě jsi strávila příliš mnoho času na tom tropickém ostrově, Alpin, protože kterýkoli z těch mužů by vyměnil své nejlepší sedlo za možnost zahrát si s tebou polib-moji-pihu.”

Úsměv jí zahrál na rtech. „Ujišťuji tě, můj pane, že to se nikdy nestane.” Zamumlala.

„Přišla jsi o všechny své pihy, že jo?”

„Malcolme Kerre!” plácla ho přes lýtko. „Jak se opovažuješ být takhle vulgární.”

Ignoroval její pobouření a pokračoval. „Myslím, že si dobře pamatuji, že jsi jich měla několik tady.” Dotkl se svého boku. „A tady.” Ukázal na přední stranu stehna. „A nesmím zapomenout na ty, které máš na zádech.”

„Taky jsi je měl, na to nezapomeň.”

„Kde?”

„Okamžitě přestaň. To stačí. Mluvili jsme o Rabbym a

Emily.”

„Nech toho chlapce na mně. Já s ním promluvím.” „Tím jsem si jistá. Udělá to spoustu dobrého.” „Posmíváš se mi?”

„Ne. Jen si nemyslím, že se ti podaří ovládnout Rabbyho milostný život. Jako by doktor Špína o čistotě

kázal.”

Vzpomněla si na drby z Whitley Bay vyprávějící o Malcolmově příležitostném flirtování. Dvořil se vznešeným pannám, aby nikdo neuhádl skutečný důvod, proč se bránil manželství. Nemohl si, s čistým svědomým, vzít dívku a odsoudit jí k životu bez dětí.

„Tak copak?” zeptala se. „Že by velkému Malcolmovi docházela slova?”

„Snažil jsem se tě svést?”

„Samozřejmě, že ne,” řekla měkce. „Nezkoušel bys takovou marnou věc.” „Možná ano.”

„No tak to nezkoušej. Nehodili bychom se k sobě. Ne jako milenci.”

„Jak to můžeš vědět?”

„Prostě to vím. Mohli bychom se vrátit k problému Emily a Rabbyho?”

Malcolm chtěl ukázat Alpin MacKayové, jak velkou chybu udělala, když se s ním chtěla měřit. „Odvážila by ses vsadit o to, jestli budu nebo nebudu schopen kontrolovat Rabbyho milostné avantýry?”

Zaklonila hlavu a pečlivě si ho prohlížela. Když vysunula jazyk, aby si pomalu olízla rty a zanechala tak na nich lesklou stopu, ztratil schopnost ovládat své smyslné touhy. Její rty by ho zasytily a z jejích dalších půvabů by měl úplnou hostinu. Počkat! Vykřiklo jeho svědomí. To je Alpin MacKayová, nad kterou fantazíruješ.

Šokován svojí reakcí si přeložil ruce na hrudi a zvedl obočí. „Takže?”

„Proč ne, můj pane.” pokrčila rameny a přilákala tak jeho pozornost na jemnou jamku dole na krku. „Vsadím sud rumu proti tvému grošákovi.”

„Cože? Koně proti soudku alkoholu? To není fér.”

Jako učitel poučující pomalejšího žáka řekla. „Mám šest soudků rumu. Ty máš desetkrát tolik koní. Když to vezmeš v úvahu, je můj vklad stejně hodnotný, jako tvůj.”

Její neobvyklé vysvětlení znělo Malcolmovi v hlavě a hledalo logické místo, kde by se usadilo. Logika ale nebyla nutná. Věděl, že z tohoto duelu vyjde vítězně. Malcolm nechtěl rum… pokud by ovšem nemohl využít situaci k tomu, aby porozuměl svému nenadálému zájmu

O ženu, kterou by neměl chtít. „Dobře, dobře, ale pouze když ho se mnou vypiješ.”

Otřásla se. „Celý soudek? Byli bychom oba úplně namol.”

„Vypijeme ho jako přátelé. ,Nejlepší přátelé’ tak jsi nás nazvala, jestli si dobře vzpomínám. Pokud sis to nerozmyslela.”

Znovu se plně soustředila na svůj řetízek. „Můžeš být klidný, Malcolme, nikdy bych své pocity k tobě nezměnila, i kdybych to byla zkusila.”

Její veselý tón nemohl zamaskovat narážku. Ani záři v jejích očích. Usmál se na ní. „Dobře. Přemýšlím o prodeji Paradise a rád bych o ní věděl víc, než to udělám.”

Oči se jí rozšířily a viditelně zbledla. „Nemůžeš prodat Paradise. To by bylo bláznivé.” Chytla ho za kotník. „Prosím, neprodávej ji.”

„Proč ne?”

Její pohled neklidně těkal z postelí na podlahu a z podlahy na tartany, které visely na háčcích na zdi. „Určitě ji prodat můžeš, vždyť ti patří,” řekla roztržitě. „Ale co ti lidé tam? Služebnictvo? Otroci?”

Poslední slovo řekla tak procítěně, že si Malcolm znovu vzpomněl na problémy s otroky před pěti lety.

Bylo možné,že Charles souhlasil s přepsáním plantáže na Malcolma jenom proto, že se Alpin postavila na stranu otroků? Jeho první reakcí bylo odmítnout tuto myšlenku. Ta Alpin, kterou znal, nebyla schopná zastávat se lidských práv. Na druhou stranu jako dítě milovala zvířata a teď už jí Malcolm neznal. Alpin mu nepsala. A Charles ve svých dopisech vynechával jakékoli osobní informace o její osobě.

„Ještě jsem se nerozhodl, jak s Paradise naložím. Proč mi nepomůžeš? Můžeš mi o tom místě vyprávět a říct mi své názory.”

V očích jí zajiskřily pochyby. „Bude ti pěkně vydělávat, když si ji necháš.”

„Díky levné otrocké práci?”

Zle se na něho podívala a řekla. „To je hnusné.”

Ten samý pohled u ní viděl před lety, když jí vyhrožoval, že vyhrabe jejího mrtvého jezevce a udělá si z jeho kůže brašničku. Nadávala mu, nazvala ho slizkým mizerou a pohrozila mu, že mu zapálí postel, až v ní bude ležet. Nyní si nemohl pomoci a škádlil jí dál. „Otroctví má své opodstatnění.” Zalapala po dechu a Malcolm rychle dodal. „Kdybychom ho měli tady, ve Skotsku, koupil bych si hraběte z Mar a nechal bych ho chovat koně.”

Naprosto vážně řekla. „Děláš si ze mě legraci.”

„Ne. Zkouším se od tebe něco dozvědět.”

Vydechla jakoby úlevou. „Jsem si jistá, že uděláš správnou věc, Malcolme, ale nemusíš rozhodovat o Paradise dnes. Pan Fenwick je schopný dozorčí.”

Něco skrývala, věděl to. Musel najít způsob, jak se něco dozvědět o jejích tajemstvích. „Mluvíš jako lady Miriam.”

Humor jí blikl v očích a zdůraznil tak perfektní oblouky jejího obočí a spirálovité pramínky zlatohnědých vlasů rámujících obličej. „I ty máš v sobě kousek diplomata, Malcolme Kerre.”

Zasmál se. „To protože mě neznáš.”

„Ale ano, znám.” Postavila se a zamířila ke dveřím. V chůzi se jí boky svůdně pohupovaly.

Natáhl se po ní a chytil ji za ruku. Když vykročil směrem k ní, noha se mu zamotala do prostěradel. Než stačil chytit rovnováhu, spadl a strhl ji s sebou. Přetočil se a podařilo se mu dopadnout na záda s Alpin ležící na jeho hrudi. Její lokty se mu zaryly do žeber. Trhl sebou a chytil ji za paže.

„Co děláš?” zeptala se s vytřeštěnýma očima. Její těžký cop dopadl na jeho krk.

„Já? To ty jsi nahoře. Tak tomu mezi námi vždycky

bylo, ne?”

„Nedělej to.” Zkoušela se mu vytrhnout. Držel jí pevně. „Přiznej to, Alpin. Vždycky jsi chtěla mít navrch.”

„Tehdy jsme byli děti, hráli jsme si a pošťuchovali. Ty jsi mě nenáviděl. A já… ” Její pohled sklouzl na jeho ústa. Polkla. „A já jsem byla… “

„Ty jsi byla co?”

„Byla jsem naivní ohledně toho, jak daleko naše hraní zajde.”

Napětí v jeho svalech najednou povolilo.

Vzduch mezi nimi jiskřil napětím. Tak přirozeně, jako by se v zimě natáhl k teplu, přitáhl si ji k sobě, až mu její sladký dech ovíval tvář a on neviděl nic jiného, než každý detail její tváře.

„A teď už víš, kam až hraní může dojít.”

„Nemůžeš mě políbit.” „Vždycky jsem tě líbal.”

„Ne. Ano. Myslím tím, že tehdy byla jiná doba. Byli jsme děti. Teď už mě nechceš.”

Zahýbal se pod ní. Ten pohyb jasně ukázal jak hodně se za ta léta změnil a jak moc ji chtěl. „Byli jsme přátelé,

ne?”

„Ano.” Vydechla. Ostražitost zabarvila její oči do tmavého odstínu. „Byl jsi můj jediný přítel.”

Přeháněla. Viděl klam v každém jejím pohybu. V Alpin MacKayové dřímaly hluboké city, ale láska k němu nebyla jedním z nich. Proč by ale předstírala něco jiného. Musel ji nazvat lhářkou a zjistit, proč se ho ta žena, která ho okradla o šanci počít dědice, teď tolik snažila svést. „Byl a stále jsem tvůj nejlepší přítel.”

Otevřela ústa, ale rozhodla se neříct to, co měla na mysli. Zuby skousla spodní ret a slepě zírala na odznak Kerrů, kterým byl připevněn taratan k jeho sukni.

Rozhodl se, že dovede tuto jejich přestřelku k vítěznému konci. Objal ji rukou rameno a chytil za krk. „Pojďme obnovit naše přátelství.”

Lehkým tlakem si přitáhl její ústa k svým a natočil hlavu na stranu. Zavřela oči a pevně stiskla rty. Přátelé? Opravdu? No to se uvidí.

Nejprve ji políbil něžně, ale když zůstala nadále nepřístupná, použil nejlevnější z triků, které znal. „Jako dítě jsi líbala lépe.”

Zakuckala se a její ňadra mu jemně stlačila hrud, boky mu zatlačila na třísla. „Ty taky. Ale teď nemáš bláto na obličeji a nevinnost v srdci.”

Nějak se jí podařilo vše otočit proti němu. „Ani jeden z nás už není nevinný, Alpin. Z toho jsme vyrostli.”

Rozmýšlel se, co dál, a snažil se nevšímat si touhy, která mu proudila žilami a usadila se mu v tříslech. „Oddech?”

Vážná jako hřích v neděli řekla: „Domnívám se, že jsi chtěl říct,dohoda’, Malcolme.”

„Máš mě ráda,” trval na svém. „Ve svém srdci jsi mě vždycky ráda měla. Proč bys jinak chtěla mít domov tady?” Pokud tuto lež přijme, ujistí se, aby za to tvrdě zaplatila.

„Jsi pro mě velmi důležitý, Malcolme.” Všiml si té dvojsmyslnosti a rozhodl se, že bude hrát dál. „Tak to potvrď, Alpin. Dej mi polibek míru.”

Nyní bylo vše na ní. Alpin ztuhla. Nalákala ho sem, aby s ním flirtovala, ale jen trochu. Přijď-ke-mně lektvar ještě nebyl hotov a ona teď už nemohla couvnout. Neměla kam jít. Jako vždycky. Na jejím životě se nic nezměnilo a navíc teď ležela na břichu muže, kterého si nemohla dovolit znepřátelit. Dočasně rezignovala. Vztáhla ruku a co nejněžněji, jak jen uměla, mu odhrnula uvolněný pramen vlasů z čela. „Pokud tě to uklidní,

Malcolme.”

Alpin to ale neuklidnilo, protože když ji Malcolm Kerr začal skutečně líbat, dostala svoji první lekci opravdového umění svádět. Byl velmi obratný a jemným putováním svých rukou a něžnými slovy zní udělal dychtivého studenta. Byla příliš hrdá, aby couvla a příliš zaneprázdněná, aby mohla vymyslet něco jiného, a tak se nechala vést a líbala ho.

Nebylo to žádné dětské tápání jako dříve, jeho objetí jasně hovořilo o potřebách dospělého muže a zralé vášni. Dech se jí zrychlil, hlava se jí točila, ale tělo zůstalo přimknuté k jeho. Ona byla malá a on velký jako pohodlný polštář. Během přemýšlení si uvědomila patrné

změny - navzájem se přizpůsobující svaly, jeho tvrdnoucí touha proti místu, kde ona pociťovala svoji, jeho nenechavé ruce, jejichž dotyky lačněly. Když jazykem zaútočil na štěrbinu jejích rtů a prostrčil ho dovnitř, odtáhla se a zděšeně se na něho podívala.

Otevřel oči. Jeho hnědé duhovky ztmavly a měly nebezpečně provokativní výraz. Líně se na ni usmál a zamumlal. „Nesnažíš se se mnou smířit.” Pak si ji přitáhl zpátky k polibku. „A taky jsi lhala o svých poměrech.”

Po tomto výsměchu přestala sledovat každý jeho tah a udělala i několik vlastních. Zajela prsty do jeho kštice a ucítila pevnost každého vlasu. Její jazyk vyhledával jeho, kroužil a prohledával. Mezitím si uvědomila jemné chvění, které se jí obtáčelo kolem páteře a bralo sílu z jejích nohou a rukou, přitahovalo ji k němu jako proudy pod hladinou a slibovalo tajemnou odměnu.

Když rukama klouzal po jejím zadečku a jeho boky se pod ní vzdouvaly, v šoku si uvědomila cenu, kterou jí nabízí. Vědomí toho, že ho vzrušila, odehnalo její touhu stejně účinně jako políček do tváře. Pokud by ale zjistil skutečnou povahu jejích citů, znovu by se s ní měřil. Musí ho nechat, aby myslel, že ve své věci uspěl, a že se jejich přátelství nejen utvrdilo, ale změnilo ve vášeň. A taky se od něho musela dostat co nejdál. Ted.

„Myslím,” řekla a odtáhla se, aby se nadechla. „že tvoje mírové záměry rozdmýchaly válku.”

„Vzdávám se tedy.” Roztáhl ruce. „A navrhuji smlouvu k oboustranné spokojenosti. Už jsme jí položili základ,” dodal šibalsky.

Zmatená jeho chraplavým šepotem a vyděšená povol-ností, kterou cítila, vypískla. „Lehnul by sis se mnou?”

Zasmál se a zvuk jeho smíchu zaduněl do jejích prsou. „Tak tento sport obvykle končí.”

„Sport?” její dobré úmysly odletěly jako rackové před hurikánem.

„Jo jo, a očekávám, že si ho dopřeješ pořádnou dávku. Řekněme, dnes večer kolem půlnoci v mé ložnici.”

„Dnes v noci?” pobouřením se v ní vařila krev. „Tvá milenka sotva odjela.”

„Já chci tebe a to je, na čem záleží,” zaťukal jí ukazováčkem na nos. „Dnes v noci. Vzal bych tě tam teď, ale Saladin by nás vyrušil.”

Její mysl byla prázdná, bez myšlenky. „Saladin?”

Přikývl. „Ty jsi neslyšela troubení oznamující jeho příjezd? Taky jsem to skoro přeslechl.”

Neslyšela žádný zvuk rohu. Ale výraz Malcolmovy tváře signalizoval varování, že ve svém pokusu o jeho svedení zašla příliš daleko. Chtěla ho pouze trochu zneklidnit. Nyní jí to přerostlo přes hlavu. „Nemyslíš si, že se to děje trochu moc rychle?”

K jejímu zděšení se znovu zasmál a strčil si ruku pod hlavu. „Rozhodně ne, a neobtěžuj se s koupáním v kuchyni. Nechám přinést vanu do své ložnice.” Zahýbal obočím. „Vykoupeme se spolu.”

Vypadal jako tlustý kocour po úspěšném nočním lovu. Přesně toho chtěla dosáhnout, ale ne během jejich první schůzky. Ještě nebyla připravená se mu odevzdat. Nejdříve ji musí požádat o ruku.

Skulila se z něho a postavila se. Nabyla zpět svoji hrdost a řekla. „Nemůžeme, Malcolme. Nebylo by to správné.”

„To, že se chceme, je správné,” zašeptal sametově. „A nemůžeš popřít, že po mně toužíš.”

„Ne.” Nemohla se mu podívat do očí a tak zírala z okna. K jejímu překvapení šel život na nádvoří beze změny. Fůra se senem se blížila k bráně, husopaska odháněla své hejno z cesty, kovář vytloukal svoji nekonečnou melodii, neposedné děti si hrály na honěnou. Připomnělo jí to dvě jiné děti před dlouhou dobou, ale nenávist a chamtivost je nyní rozdělila. „Líbilo se mi, když jsi mě líbal, ale rozmyslela jsem si to.”

Jeho ruce se dotkly jejích ramen. „Rozmysli si to znovu, Alpin.”

„Musíš mi slíbit, že už mě nikdy nepolíbíš.” Poodstoupila.

Přistoupil k ní. Byl jako horká zeď za jejími zády. Cítila proud jeho dechu na své kůži. „Slibuji, že neudělám nic víc, jen tě budu líbat.” Zvuk rohu ji vylekal. Jeho prsty ji sevřely. „Probereme to dnes v noci v mém pokoji.”

„Ne, neprobereme. Končí to teď a tady.”

Pustil ji. Otočila se a uviděla jak vášeň opouští jeho oči a zanechává jen chladnou nevoli. „V tom případě si sbal věci. Řeknu Alexandrovi, aby tě odvezl k tvému strýci.”

Kapitola 5

Když Alpin slyšela jeho vzdalující se kroky, málem ho zavolala zpátky a plácla ho přes tvář. Mohla očekávat nějaké darebáctví od takového mizery jakým je Malcolm Kerr. Uvědomila si ale, že bude lepší mlčet. Byla to jeho chyba, že spadla do jámy, kterou sama kopala? Ano. Při jeho něžných polibcích přestala být ostražitá. A tehdy zaútočil.

Klepala se strachem - strachem z podlehnutí svému nepříteli, strachem z touhy, kterou v ní vyvolal, strachem z toho, že ji pošle pryč do toho hrozného domu, ze kterého utekla, když jí bylo šest let. Zmocnila se jí ještě větší obava. Bylo jí předurčeno žít život, aniž by poznala lásku muže, aniž by poznala, kam až by ji vášeň dovedla?

Ale Malcolm Kerr nemluvil o něze nebo citu v tradičním významu těch slov. Říkal tomu sport. Sport.

Udělalo se jí mdlo a její zářivé dívčí sny bledly jako záclony příliš dlouho na slunci. Už o žádnou romanci nestála. Ve svém mládí ano. Tehdy viděla, jak Charles a Adrienne zasvětili život jeden druhému a porozuměla, o čem láska je. Viděla také nebezpečí tak hlubokého závazku, protože když Adrienne zemřela, část Charlese zmizela s ní. Od té doby byl jenom stín muže bez zájmu o okolní svět a slepý k potřebám a budoucnosti své mladé chráněnky.

Alpinin život se toho nešťastného dne změnil. Nechala své dětství za sebou. Místo plavání ve svém oblíbeném jezírku dešťové vody hledala způsoby, jak vodou zavlažit žíznivá pole cukrové třtiny. Místo hraní na slepou bábu s

dětmi otroků trávila čas vymýšlením plánu, jak je osvobodit.

Stala se z ní praktická žena se zájmem pouze o praktické stránky života: střechu nad hlavou, dostatek půdy k živobytí a klidnou mysl.

Malcolm Kerr jí sebral všechny tři věci. Jediným tahem pera ji obral o domov i živobytí. Jediným polibkem jí vzal sebeúctu.

Zvedla třesoucí se ruku, dotkla se rtů a vzpomněla si, jak cítila jeho ústa na svých, její dřívější rozhodnutí se rozplynulo a zůstala jen dráždivá touha. Mohla to trápení ukončit. Mohla o půlnoci zaklepat na jeho dveře, ulehnout do jeho náruče a objevit tajemství polibků, o kterých jí říkal. Věděla ale, kam by ji ten něžný vztah přivedl: sice by mohla získat prostředky, splnit svůj sen, vrátit se na Paradise a osvobodit otroky, zároveň však riskovala, že si její srdce zotročí muž, který to neocení.

Její silná vůle se vzepřela takovému sentimentu. Musela pracovat a také plánovat. Snažila se na to nemyslet. Byl to jen momentální neúspěch. Vytáhl na ní špinavý trik. Body pro něj. Očividně ale zapomněl, že Alpin MacKayová byla zkušená podvodnice. Však ona mu oživí paměť.

Setřásla ze sebe nedůvěru ve své schopnosti, zvedla prádlo a odnesla ho do prádelny. Potom šla do kuchyně, aby dohlédla na přípravu večerního jídla.

Ve velké místnosti seděla u dubového stolu Elanna a loupala obrovskou hromadu tuřími. Její oči, tmavé jako melasa, se zájmem vzhlédly k Alpin. „Potíže přicházejí s tebou těmi dveřmi.”

Myslela si, že ji Malcolm sledoval, trhla sebou a ohlédla se přes rameno. Kromě pracovitého pavouka

zvětšujícího už tak dost velkou pavučinu, byly dveře prázdné. „Kdybych byla tebou,” - Alpin se natáhla pro koště a smetla pavučinu, „přestala bych si hrát na mudrce, aspoň pokud jsme tady. Tihle venkované by tě mohli ukamenovat jako čarodějnici.”

Elanna zvedla ruce, jako by chtěla zadržet protivníka. „Velcí špatní Skotové dávají strach do srdce ubohé malé otrokyne.”

Alpin se zasmála a uklidila koště. „Měla bys taky přestat používat bajan. Mluvíš skvěle anglicky, když se ti chce. A jsi svobodná.”

„Díky tobě.” Elanna zaťukala na stůl. Její tmavá pleť skvěle ladila se starým dřevem a veselé květované šaty rozjasňovaly strohou místnost. „Posaď se. Řekni mi, co se stalo, že máš takový oheň ve svých očích.”

Alpin si zvedla sukni a překročila lavici. „Měla jsi pravdu, že mám potíže.” Zvedla slupku turínu a omotala si ji kolem prstu. Pak řekla své přítelkyni o tom, jak ji Malcolm svedl.

„Proč se strachovat? Říkala jsi, že tě vždycky líbal, dokonce i jako chlapec.”

,,To ale byly jiné polibky.”

„To se vsadím. Nevypadáš, jako by tě pobláznil malý

kluk.”

Alpin upustila slupku a znovu se dotkla svých rtů. Ani štiplavá chuť turínu nemohla přehlušit horkou příchuť Malcolmových rtů. „Teď chce, abych byla jeho milenkou.”

Elanna zvedla nůž a zabodla ho to turínu. „Ale dřív by měl chtít říci ,Ano, ano’.”

Alpin připustila svoji porážku a její smysly otupěly. Ztratila všechnu sílu, kterou měla. „Musím si zachovat

chladnou hlavu ve všem, co se ho týká. Ten mizera trvá na tom, abych s ním sdílela lože, anebo se vrátila do domu mého strýce, barona Sinclaira.” „To je ale darebný bílý muž!”

Prirovnala ho k propuštěným otrokům, ze kterých se stali nuzáci v Bridgetownu. „Lord Malcolm není opilý žebrák.” Odpověděla Alpin.

Elanna se nožem poškrábala pod turbanem. Úkosem se podívala vlevo a vpravo a zašeptala. „Musel trochu žebrat, aby mu chudák Master Charles dal tvoji Paradise.”

Stará nespravedlnost vzedmula v Alpin vlnu nechuti. Plantáž Paradise jí právem patřila. Sevřela ruku v pěst a bouchla do stolu. „Já vím, ale jestli s ním mám sdílet lože, musí si mě vzít. Jako jeho žena si můžu dělat nárok na Paradise.”

„To se vsaď. Ale buď hodně opatrná. Dáš mu všechna manga a nebude chtít strom.”

Alpin poněkud naivně očekávala řádné dvoření a pak čestný sňatek. Nečekala, že to Malcolm celé takhle zamotá. „On ví, že nemám kam jít. Proč jen mu Charles dával náš domov?”

Za kuchyňskými dveřmi zarachotilo vědro. „Ticho.” Řekla Elanna. „Služebnictvo tady je tomu Skotovi oddané a řeči se šíří rychleji, než by Master Charles vypil láhev rumu.” Uličnický úsměv odhalil Elanniny sněhobílé zuby, na které byla nesmírně pyšná. „Jakmile si najdeš způsob, jak se dostat do jeho pracovny a projdeš jeho papíry, dozvíš se, proč plantáž připadla jemu.”

Alpinin pomalu začala nabývat sebedůvěru - přístup do pracovny má přece vyjednaný. „To už jsem udělala. Souhlasila jsem, že budu zastávat i práci správce.”

„To mě překvapuješ. Vždyť nevydržíš minutu sedět na jednom místě.”

Když se Alpin postavila, Elanna se zasmála. „Vidíš?”

Alpin její posměšek ignorovala. Slyšela ho za posledních několik let až příliš často. „Pokud dohlídneš na přípravu večeře, začnu prohlížet knihy hned teď.”

Elanna jí chytla za zápěstí. „A co ta další věc? Jak ho přinutíš říct ,Ano, ano’?”

To Alpin nevěděla. Její horší já toužilo po tom stát se jeho milenkou a poznat všechny intimnosti, které muž a žena mohou sdílet. Nesmí se ale do něho zamilovat. Ne do někoho, kdo ji okradl o domov a její práci, a sebral jí tu trochu nezávislosti, kterou měla. „Nevím. Asi budu muset být vynalézavější než on.”

„To už jsi. Přechytračila jsi všechny bílé muže na Barbadosu. Porazit Skota v sukni by mělo být stejně lehké jako vyšplhat na fíkovník.”

Vzpomínka na domov pozvedla Alpininu sebedůvěru. „Říká se tomu tartanový kilt. Dostaneš se do velkých potíží, když tomu budeš říkat sukně.”

Elanna našpulila své veliké rty a řekla. „Taky mě za to ukamenují?”

Pobavena neuctivostí své přítelkyně, Alpin zatřásla hlavou. „Ne, budou se ti vyhýbat.”

„Ale nebudou. Neustále na mě zírají a mumlají hrozné výhrůžky o tom, co se mi stane, až se vrátí muž, kterému říkají Saladin.” Zamávala nožem. „Žádný Bacchra s tureckým jménem nevystraší tuhle Ashanti princeznu. Řeknu mu, ať spálí mé propouštěcí papíry, než abych se vrátila zpátky k opakování: ,ano pane, ne pane, hned to přinesu,

pane…’”

Elanna se domnívala, že Saladin byl bílý muž. Alpin se jí nikdy nezmínila, že je Maur. Mohla jí vše vysvětlit a připravit ji na šok ze setkání s mužem stejné rasy tady ve Skotsku. Když ale viděla ten tvrdohlavý třpyt v Elanniných očích, Alpin se rozhodla, že její přítelkyně potřebuje malou lekci pokory. „Co uděláš, až přijede?”

Elanna přejela několikrát palcem po ostří nože. „Možná mu vyříznu játra a připravím jemňoučkou pastičku.”

Alpin přešla ke dveřím. „Tak hlavně nezakrvácej podlahu. Máme o jednu služebnou méně.” „To se vsaď. A… Co mám vařit?”

Alpin jí odpověděla přes rameno. „Hodně zeleniny. Saladin nejí maso.”

Nohy lavičky zaskřípaly na kamenných dlaždicích. Turíny se skutálely ze stolu a hlasitě dopadly na podlahu. „Ty ho znáš z doby, kdy jsi tu žila!”

Alpin vzala za kliku a otevřela dveře. „Ano, kdysi jsem mu schovávala modlitební kobereček a zatloukala hřebíky jeho šavlí.”

„Vrať se sem!”

Elannin rozzlobený příkaz zněl Alpin v uších, když rychle procházela úzkou chodbou a namířila do Malcolmovy pracovny.

Zrovna dokončila porovnávání včerejšího inventáře špižírny se zápisy uvedenými v inventární knize, když se rozlétly dveře a dovnitř vešel Malcolm. Při pohledu na něj se jí zrychlil tep. Byl oblečen do slušivých šatů Vrchoviny a husté vlasy měl rozcuchané větrem. Jako chlapec býval citlivý a vynalézavý. Choval se k ní pěkně, zatímco všichni ostatní ji nazývali chudou příbuznou a zlovolným dítětem.

Nyní při pohledu na ni znehybnel. V očích mu bleskl zájem, který se však změnil v chladnou lhostejnost. Co se stalo s tím laskavým a citlivým chlapcem? Jak by mohla přimět tohoto chladného muže, aby se s ní oženil?

Začal si sundávat rukavice. „Aha, stále jsi tady.”

Seděla v jeho obrovském křesle a cítila se malá a bezbranná. Ruce se jí třásly. Uložila brk zpátky, aby neudělala kaňku. Donutila se usmát a zaťukala na stránku. „Podle knihy máš příliš mnoho obilí a nedostatek masa v chladírne, která je navíc velmi malá.”

Hleděl na její ňadra. „Vypadá to, že jsem nikdy neměl dost věcí, které jsem opravdu chtěl. Předpokládám ale, že se to změní.”

Možná oba dostanou, co chtějí - férový výměnný obchod: Plantáž Paradise pro ni a dobytí další ženy, a možná dědic, pro něho. Jenže to by se s ní musel nejdříve oženit.

„To jsou divná slova z úst muže, který se narodil v bohatství.”

„Peníze ti nedají všechno.”

Tomu věřili všichni bohatí lidé. Bylo to smutné klišé od muže, který nikdy nepotřeboval úkryt za deštivé noci a nikdy nestrádal. Ti méně šťastní se mohli namáhat, aby se měli lépe, a on by přesto nikdy neporozuměl jejich touhám, přestože by chválil jejich úspěchy. „Charles by s tebou souhlasil, ale dodal by, že peníze rozhodně mohou vychýlit misky osudu.”

„V tom případě ovšem doufám, že zajistíš vyvážení mých misek?”

Ve svém životě chtěla málo věcí a dostala jich ještě méně. Bolest nad marnými nadějemi a ztracenými sny však zůstanou její soukromou věcí. Přesto si jeho tajemné

prohlášení zasloužilo náležitou odpověď. „To nebudu mít problém zajistit, pokud budeš důvěřovat mému mínění.”

Hluk na chodbě upoutal jeho pozornost a Alpin si tak mohla nerušeně prohlédnout jeho noblesní profil. Znovu si vzpomněla na muže s kapuci, kterému říkala Noční Anděl. „Pokud to čas dovolí, přidáme ,získávání důvěry’ do večerního programu, že, Alpin?” Než stačila vyslovit hloupost a říci mu, co si má udělat s večerním programem, mávl rukou směrem k chodbě. „Dovol, abych ti představil Saladina Corteze.”

Její pohled zůstal připoutaný na Malcolmovi. Na čele se mu objevila starostlivá vráska a napětí sevřelo jeho čelisti. Proč? Co ho na Saladinově příjezdu trápilo?

Ve chvíli, kdy Maur vstoupil do místnosti, její zvědavost zmizela. Saladin Cortez byl mnohem menší a štíhlejší než Malcolm, nicméně byl oblečen do stejného oděvu, který si pamatovala, s výjimkou stylových doplňků. Na jeho bavlněném turbanu byl působivý rubín velikosti holubího vejce, zlatá výšivka zdobila jeho hnědou tuniku a kalhoty pod kolena. Stále nosil vysoké červené boty a dnes měl také exotickou do špičky střiženou bradku.

Zamrkal, zaměřil svůj tajemný pohled na Alpin a nezakrýval své překvapení, že jí vidí.

Kurýrská brašna mu visela přes jedno rameno. Pás s jeho smrtící šavlí přes druhé. Přestože jí byla povědomá, přeci jen vypadala menší, než jak si ji Alpin pamatovala. Podívala se na Malcolmovu brašnu a uvědomila si, že i jeho náčelnický váček vypadá menší. Naposledy viděla Saladina a Malcolma pohromadě, když byli ještě chlapci a nosili doplňky mužů. Nyní byli dospělí a nesli s sebou úplně jiné dědictví.

„Vítej… ” Saladin zakašlal a vyslal tázavý pohled Malcolmovi.

„Ano. Je více než vítaná,” řekl Malcolm s přívětivou autoritou. „Lady Alpin je naší hospodyní, mimo jiné.” Saladin se na Malcolma pozorně podíval. Malcolm si prohlížel brašnu.

Alpin měla nepříjemný pocit. Cítila se jako cizinec. Zavřela knihu, postavila se a začala poklízet stůl. „Je to dlouhá doba, Saladine,” pronesla rozpačitě, protože nevěděla, co jiného říct.

Malcolm uvedl svého přítele do pokoje a natáhl ruku. Saladin vzdychl, Alpin myslela, že lítostí, a odevzdal koženou brašnu. „Zlé zprávy, můj pane.”

Malcolm ji okamžitě otevřel.

Maur se obrátil k Alpin. Zvedl prsty, dotkl se čela a poklonil se. „Byla to velmi dlouhá doba, má paní. Ať tě provází Prorokovo požehnání.”

Zamumlala poděkování, ale sledovala, co dělá Malcolm, který se při čtení svazku dopisů mračil.

Jaké zlé zprávy obdržel, zajímalo ji, a od koho? Pravděpodobně od ženy, pomyslela si, a byly to špatné zprávy i pro ni, jestli je to pravda.

Doufala, že naruší jeho pocit vlastní důležitosti a proto se zeptala. „Lorde Malcolme! Co je v těch papírech, že jste tak pobledlý?”

Strnul a podíval se na ní očima tmavýma a plnýma obvinění. „Jak si pamatuji, neuměla jsi přečíst ani slabikář, když jsi odtud odjížděla na Barbados. Nyní recituješ Shakespeara a drze cituješ z příběhu zrádce. Rád bych věděl, proč sis vybrala pasáž z Jindřicha Pátého. “

Myslela si, že to bude vhodné, ale upřímně, spíš mu chtěla ukázat, že se za ta léta zlepšila. Jeho zmínka o zradě ji ovšem úplně popletla.

Předstírala rozmrzelost, aby zakryla svoji zranitelnost. „Zkoušela jsem na tebe udělat dojem, ale odhalil jsi mě. Co mám teď udělat?”

Jeho přísný postoj se změnil na chladnou úctu, která předpovídala odplatu. „Asi by ses měla modlit, aby ti Bůh ve svém milosrdenství dal poznat trpělivost a opravdové pokání nad všemi tvými poklesky.”

Jako dítě citoval klasiky velmi lehce. Jako dospělý na ně poukazoval jako na nebezpečí. Zvedla účetní knihu a držela jí na prsou. „Poznat co, můj pane?”

Pomalu prozkoumal její tvář a zašklebil se. „Co jiného? Náš neustále rozrůstající se program.”

Zmítaná jeho narážkami zamířila ke dveřím. „Zahrnuje tvůj odpolední program občerstvení?”

„Ano, pivo pro mě a pomerančovou šťávu pro mého muslimského přítele. Ovoce najdeš ve spodním sklepě.” Podíval se na Saladina a dodal: „A prosím, nech Elannu, aby nás obsloužila.”

Alpin překročila práh a slyšela Saladina, jak se ptá: „Kdo je ta Elanna?”

Když Malcolm zavřel za Alpin dveře, řekl: „Překvapení, můj drahý příteli. Překvapení.”

Alpin se rozhodla nenechávat svoji přítelkyni v nevědomosti, neboť viděla jaká škoda a zrada by z toho mohla vzniknout. Přinesla pomeranče a vzala si Elannu stranou. Řekla jí o Saladinovi vše.

Bývalá otrokyne vypadala stejně, jak v den, kdy jí Alpin předala potvrzení o její svobodě. Její přirozená hrdost se změnila v dětinské nadšení. „On je Afričan?”

Dora přestala pasírovat borůvky a přisunula se blíž. Alpin vtáhla Elannu do soukromí přípravny jídel. Sudy s nasoleným masem a trsy čerstvé bazalky voněly ve vzduchu.

„Je napůl Afričan,” řekla Alpin. „Jeho otec byl Maur a jeho matka španělská šlechtična.”

Elanna zírala do prázdna, stále viditelně v šoku. „Jak se sem dostal?”

„Jako děti, on a jeho bratr - dvojče Salvador byli písaři ve službách Malcolmovy matky, lady Miriam.”

Elanna si sevřela spodní ret palcem a ukazováčkem a řekla. „To je ta diplomatka.”

Alpin si přendávala pomeranče z ruky do ruky. „Ano.”

„Pojď, dej to sem, než je upustíš.” Elanna nastavila svoji zástěru a Alpin jí tam vložila ovoce. „Jak starý je

Saladin?”

„Bylo mu dvanáct nebo třináct, když jsem odjížděla na Barbados. Takže mu ted je asi třicet dva nebo tři.” „Je pěkný?”

„Řekla bych, že vypadá impozantně. Vznešeně, jestli mi rozumíš.”

„Hmm,” Elanna se zamyslela. „Musí to být chudý Maur, když tu nemá harém.”

Alpin pobaveně opáčila: „Jak můžeš vědět, jestli má ženy nebo ne?”

Elanna po ní šlehla povýšeným pohledem. „Služky tady ti rychle řekly o té dívce Emily a jejím vojákovi.

Vsadím se, že by nebyly schopné udržet takový šťavnatý drb v tajnosti, ani kdyby na tom závisela jejich svoboda.”

„Neřekly ti nic o Saladinovi?”

„Neptala jsem se,” poklepala si na hrudník. „Tato africká princezna se učí sledováním a posloucháním.”

Alpin se zasmála. „Až je obsloužíš, udělej ten lektvar lásky. A rozhodně mi musíš říct, co si myslíš o Saladinovi.”

Další vysvětlení nebyla nutná. Od okamžiku, kdy Elanna vstoupila do Malcolmovy pracovny, zkoumala Saladina a její tvář zrcadlila celou škálu reakcí, počínající šokem a končící dychtivým zájmem. Zejména, když Saladin přiložil korbel k ústům. Jeho uhlově černé oči zůstaly viset na Elanně a čím více se díval, tím více pil. Korbel byl prázdný, když ho položil, ale jeho oči odhalovaly žízeň, kterou žádný nápoj nemohl uhasit.

„Ještě?” zeptala se Elanna a natáhla se po džbánu.

Prohlédl si ji od hlavy až k patě. Pohled mu ulpěl na jejím krku a rukou, pak odpověděl. „O, ano. Rozhodně.”

„Jsi velmi žíznivý muž,” zašeptala, zatímco mu dolévala pohár.

„A ty jsi zajímavé překvapení. Jak jsi se sem dostala?” Stydlivě se na něj podívala. „Na velmi pomalé a páchnoucí lodi, Vaše Výsosti.”

Humor mu zablýskl v očích. „Nejsem král.” Mrkla na Alpin. „Ale jste vznešený.”

„Opravdu?”

Přikývla a potvrdila, co o ní ostatní otrokyne říkaly, totiž že měla drzé způsoby. „To se vsaď.”

„Ano, no…,” odkašlal si. „Narodila jsi se na Barbadosu?”

Položila džbán a postavila se rovně. Pak, teprve podruhé za celou dobu, co ji znala, slyšela Alpin svou přítelkyni říkat: „Jsem Elanna, poslední Ashanti princezna lidu Kumbassa.”

Saladinova ruka se zastavila, nově dolitý korbel centimetr od jeho úst. „Pocházíš z africké královské rodiny? Otrokyne?”

Hrdost potvrdila její noblesní původ. „Vidíš před sebou osvobozenou ženu.” Její elegantní vzezření opadlo, když vesele dodala: „To se vsad.”

Potřásl hlavou. „Proklej mě za moji upřímnost, Elanno, ale pochybuji, že někdo z nás může skutečně získat svobodu.”

Obrátila se k Malcolmovi. „On je tvým otrokem?” vypískla s tváří pokřivenou pochybnostmi.

Malcolm se smíchy zakuckal. „Otrok filozofie a služebník teologie. To je náš Saladin.”

„To není žádná odpověď,” vystřelila. „Je nebo není ve tvém vlastnictví?”

„Ani v mém, ani ve vlastnictví jiného smrtelníka.”

Výmluvně rozhodila ruce. „Zpíváš v hádankách. Vracím se do kuchyně.”

Saladin ji dohnal než došla ke dveřím. „Doprovodím

tě.”

Dívala se na něho s nedůvěrou jako kanárek na kocoura. Dokud se vyzývavě neusmál. Zčervenala a její tmavá pleť se zbarvila do mahagonova. „Předpokládám, že je to v pořádku,” řekla.

„To se vsaď.” Vypálil Saladin a s jednou rukou za zády ji vedl ven ze dveří.

Alpin se cítila jako vetřelec, podívala se na Malcolma a s překvapením zjistila, že se na ni dívá. Seděl za svým stolem a nevypadal tak hrozivě, ale jeho intenzivní pohled skrýval hrozbu sám o sobě.

Rozrušeně přešla k němu a naklonila se. „Proč na mě tak zíráš?”

„Já jsem zíral?” Bezmyšlenkovitě rovnal otevřené dopisy na hromádku a zatížil je knihou. Potom se opřel loktem o stůl a položil si bradu do dlaně. Jeho černé, pěkně tvarované obočí se tázavě zvedlo. „Co je špatného na obdivování velmi atraktivní ženy, která souhlasila sdílet se mnou tělesné potěšení?”

Chtěla zatnout pěsti, bouchnout do stolu a nazvat ho ničemou a zlodějem. Místo toho řekla veselým hlasem: „Nemusíš schovávat svoje milostné dopisy.”

„Nežárlíš?”

Nežárlila ani v nejmenším, ale pokračovala v předstírání, že ho chce. Proto skryla svoji lhostejnost a vrátila se k důležitějším věcem. „To, co se mezi námi stalo v noclehárně - no… Prosím, nerozuměj tomu tak, že jsem sem přišla, abych bojovala o tvoji přízeň.” Koketně dodala: „To přeci víš.”

Sevřel víčka, jeho řasy byly tak husté a dlouhé, že mu téměř ofoukly tváře. „Promluvíme si o tom, proč jsi sem přišla, jindy… Později. Po naší koupeli.”

Tyhle myšlenky ji vyděsily. Potřebovala čas, aby vymyslela spolehlivý způsob, jak ho přimět, aby se s ní oženil. „Co se stalo, je velmi zneklidňující.”

„Pouhý zlomek v porovnání s tím, jak zneklidňující bude zbytek.”

„Všechno se to děje poněkud rychle, nezdá se ti?”

„Podporovala jsi mě v tom, Alpin. Proč teď couváš?”

Ano, podporovala ho a pravděpodobně na něho taky udělala mylný dojem, že má zkušenosti se sváděním. Její snadný úspěch ji mátl. Mohla by se teď dovolávat jeho smyslu pro čest? „Protože… “

Pohrával si s jejím řetízkem. „Protože?”

Rozzlobeně vybuchla. „Protože jsem panna.”

V očích mu zasvítil hlad. „Vzrušující část našich plánů.”

Znělo to, jako by on, bohatý muž s obrovským královstvím, který ještě zbohatl nabytím plantáže Paradise, handloval se stádem ovcí. Ona ale odmítala být snadnou kořistí. Dávala přednost svému vlastnímu způsobu licitování, nejdříve ale potřebovala více informací. „Vzrušující? Co tím myslíš?”

Jeho prsty se vydaly na pomalou cestu po její paži. „Pokud je pravda, co říkáš, pak by to mohlo být svůdné pokušení - v určitých kruzích.”

Jediné kruhy, na které myslela, byly ty, které kreslil prstem na její kůži. Jak jen bylo možné, že jím opovrhovala a zároveň po něm toužila? „Proč chceš mě? Můžeš mít žen, kolik chceš.”

„Stačí, když řeknu, že jsi vždycky měla zvláštní a nezapomenutelné místo v mém životě.”

„Nečestné a nedůstojné místo.” Zamumlala. „To je místo, které jsi mi určil.”

„Naopak, mám v úmyslu tě ctít od tvých jemných ušních lalůčků po delikátní špičky tvých prstů u nohou.”

Začala se chvět v těch místech, která jmenoval a chvění se rozšířilo i do částí mezi nimi. „Nejsem ani jemná, ani delikátní. Nech si tyhle detaily pro svou drahou Rosinu.”

„Zapomeň na ni. Odjela.”

„Kam?”

Pevně stiskl zuby. „Na panství Carvoran.” „To je ten statek, který pro tebe nechal postavit tvůj otec, když jsem před lety odjížděla? Je velkolepý?” Jeho ruka se zastavila. „Ne. Není to nic okázalého.”

Oddychla si. „Tak mi řekni, kde to je a jak to tam vypadá?”

Začal si obtáčet její řetízek kolem zápěstí. „Pamatuješ si tu vyschlou studnu u Hadriánovy zdi?”

Potěšena tím, že ho vyrušila, začala být Alpin troufalejší. „Ano, pamatuji. Jednou jsi mi řekl, že je tam zakopaný poklad a já strávila dva dny kopáním.”

Vzpomněl si na tu směšnou situaci a poklepal jí na ruku. „Ale našla jsi přeci dva nože do své sbírky ostrých zbraní.”

„Nebyla to jen sbírka zbraní. Ty nože ale byly zrezivělé a už se nedaly opravit. Přesto, byla to od tebe chytrá lest.”

Přimhouřil oči. „A ty chytře měníš téma. Řekni mi. Alpin,” zamumlal, „co chceš?”

Svůdný tón jeho hlasu ji vábil jako vábí rybí návnada racky. Přestala být ostražitá. „Chci svůj domov mezi lidmi, kterým mohu důvěřovat a nazývat přáteli.”

„Jsem tvůj přítel a můžeš mi věřit.”

Řekl to s takovou upřímností, že jí poskočilo srdce. Pokud mu mohla věřit, mohla předejít lsti. „Můžu?”

„Ehm. Máš nějaké další podmínky, než skončíme naše vyjednávaní a vykřičíme náš mír dlouho do noci?”

Byl si tak jistý její kapitulací. Jestli něco Alpin nesnášela, bylo to, když ji někdo považoval za samozřejmost. „Mám asi tisíc otázek a nejsem si jistá, že na ně chceš odpovědět.”

„Ty se zeptáš na tisíc. Alpin. Já mám jen jednu. Budeš nebo nebudeš má?”

Nevěřila mu, ale pokud by ho mohla přesvědčit, že její práce a obětavost udělaly z plantáže Paradise ziskovou, možná jí porozumí a vrátí jí zpátky, co jí právem náleželo.

Pak už ho nebude muset klamat. Krom toho měla ráda, když k ní mluvil něžně a přátelsky se smál. „Nevím, jestli si můžu dovolit ztratit práci, kterou mám.”

„Tvé nové povinnosti se ti budou líbit, i když to zpočátku budou dlouhé hodiny. Dotkni se mě, Alpin.”

Vše ji varovalo, ale ona neviděla jinou možnost, než mu vyhovět. Vzala mu tváře do dlaní a okamžitě toho litovala, protože strniště jeho vousů lechtalo její dlaně a záblesk v jeho očích oslabil její rozhodnutí. „Mohl by ses stát příliš hladovým.”

Zavřel oči a otočil se, vtiskl jí polibek na ruku, potom s povzdechem řekl. „Mám hlad teď.”

Žaludek se jí zahoupal jako soudek na vlnách oceánu. Bojovala s pokušením podlehnout a soustředila se na důsledky toho, co navrhoval. „Co když otěhotním?”

Jeho prsty se obtočily kolem její paže. „Neotěhotníš.”

„Jak si můžeš být tak jistý? A vůbec, jak ti mohu

věřit?”

Otevřel oči a pohlédl na ní upřeným pohledem. „Další sázka? Jak si vzpomínám, máš ráda přátelské sázky.”

Toto byla příležitost, na kterou čekala. Jako každá zdravá žena, si byla jistá, že může nosit dítě. Mohla ho ale vmanipulovat do sázky, kde by na jedné straně byla plantáž Paradise a na straně druhé její plodnost? Něco ji drželo zpátky, protože ještě nebyla připravena odhalit, po čem její srdce toužilo. „Budu o tom přemýšlet.”

„Přemýšlej o tom dnes odpoledne. Očekávám, že za mnou v noci přijdeš.”

Musela ho zastavit. Musela použít všechny své ženské lsti, aby získala trochu času. Když ji to snadné řešení napadlo, skoro cítila vinu. „Nabízíš, že se se mnou oženíš?”

Jeho nehnutý pohled zakolísal.

„Nemyslela jsem si, že bys to udělal.”

Nejistota způsobila, že se díval lstivě. „To je ale velký

krok.”

„Taky si myslím. Měli bychom o našem rozhodnutí aspoň několik měsíců přemýšlet.”

Pochopil a v očích mu zasvítilo. „Měsíc,” zabručel temně, „víc ne.”

Pocítila prchavou úlevu, ale její myšlenky se brzy stočily k velkému plánu, který musela vymyslet. „Jsi velmi chápavý.”

„Víc, než si myslíš, Alpin.”

Slabě se usmála. „To zní hrozivě.”

„Znám ženy. Mám tři sestry, nezapomeň. A teď…” Naposledy políbil její ruku. „Je mi líto, ale povinnosti ke Kildaltonu volají. Prosím, pošli za mnou Saladina.”

Vzpomněla si na dopisy a uvědomila si, že na ně asi musí odpovědět. Šťastná, že získala odklad, políbila ho na tvář. „Okamžitě, můj pane.”

Odešla z pokoje a začala si pískat. Malcolm si myslel, že ji drží v kompromitující pozici. Což byla pravda, ale nebyl jediný, kdo uměl tuto hru hrát. Alpin ho bude pečivě sledovat a odhalí jeho slabosti.

Znala způsob jak to udělat. Hrad Kildalton byl plný tunelů a tajných chodeb. Před lety se v nich ukrývala vyděšená dívka. Nyní tyto tmavé chodby poskytnou zoufalé ženě místo na odposlech a doufala, že i prostředky, jak získat zpět domov.

Nejprve ale musí najít ten klíč.

Kapitola 6

„Nejdřív problémy s Alpin a ted zas tenhle protistátní odpad.” Malcolm hodil dopisem přes pracovnu, až přistál Saladinovi u nohou a zlomená pečeť pleskla o podlahu. „Řeknu ti, Saladine, jestli tyhle politické manévry neskončí, John Gordon z Aberdeenshire se bude brzy houpat na konci provazu v Tyburnu, stejně jako se houpal Christopher Layer.”

Saladin zvedl dopis a položil ho na stul k ostatní korespondenci. „Měl by ses radovat. Rychlá poprava je jednou z obdivuhodných věcí křesťanské spravedlnosti.”

Malcolm byl zvyklý na neuctivosti svého přítele a nebránil se. Místo toho zasténal. „Můžu dát sbohem jakékoli naději na mírové urovnání.”

„Provazníci budou prosperovat a ženy budou potěšené. Vidět oběšeného muže křísí jeho kamarády, nebo ne?”

„Nic z toho není vtipné, Saladine. Král Jiří nebude tolerovat ohrožení své vlády.”

„Skutečný anglický barbar,” řekl škodolibě.

„Měl by ses tu tedy cítit jako doma.”

Saladin se vzpřímeně posadil a ukázal na dopisy. „Už se Gordon a ostatní náčelníci rodů zavázali zmocnit Hannoverů?”

Malcolm plácl na dopisy tak silně, že ho zaštípala dlaň. „Ty mi řekni, co si myslíš. Právě jsi strávil týden s těmi podlými bastardy.”

„Ač nerad, musím říci, že máš důvod se obávat, příteli.” Malcolm se zhluboka nadechl v očekávání nejhoršího. „Pokračuj.”

„Srnci jsou připraveni k říji. Tvoji soukmenovci, Gordon a Lord Lovatt, nejeví zájem o skolení jelenů. Aspoň ne o ty se sametem na paroží.”

Vztek sevřel Malcolmovi žaludek. Jeho duše si přála ukončení sporu mezi severními rody. „Věděl jsem to. Tihle tvrdohlaví vládci z Vysočiny sice můžou halit svou jakobitskou podlost do zdvořilé rétoriky, ale smysl těchto dopisů je jasný.”

Saladin přikývl. „Slyšel jsem, jak hrabě z Aberdeenshire říká, že ztratil víru, že by jeho král za vodou kdy získal korunu.”

„Ano. Gordon se vzdal nadějí spojených s Jakubem Stuartem a pozval svého labilního syna, aby přijel a vzal si trůn. Říká se, že od smrti své matky začátkem tohoto roku, je princ ztracený a rozzlobený.” Popletený myšlenkami na válku Malcolm potřásl hlavou. „Další jakobitská rebelie. Katolík Stuart s korunou na hlavě. Bláznivé sny a nezákonné činy.”

„Nedělej si takové starosti, křesťane.”

Malcolm došel k oknu a sledoval poklidný život svých lidí. Pokud by začaly boje, jeho vojáci by obsadili hradby s nepomáhali by tkalci při opravě střechy. Místo pečení sušenek pro kildaltonské děti by ženy nosily džbery s vodou, aby hasily válečné požáry.

„Tvůj krásný princ je jenom patnáctiletý výrostek. Nemůže velet armádě,” řekl Saladin.

„Karel Stuart není můj princ. Nikdy nevkročil na skotskou půdu. Ale nepleť se, ve svých patnácti je studentem Marské školy. Sir Thomas Sheridan ho řádně vycvičil. Ten chlapec sice nepřečte, ani nepromluví, deset slov skotsky, ale je to voják.”

Saladin k němu přistoupil a poplácal ho po rameni. „Je to jenom bouda. Pochybuji, že je hotový bojovník.”

Malcolm byl jediný, kdo uměl porazit Saladina v šermířském zápase, ačkoli se o to pokoušela spousta mužů. „Pak možná budeš překvapen.”

Saladin se zašklebil a odhalil mezírku mezi předními zuby. „Děkuji a Alláh žehnej, ale musím odmítnout.” Přešel ke křeslu a svalil se do něj. „Jedno překvapení denně mé skromné muslimské duši stačí.”

Malcolm se lačně chopil odbočení od skotské politiky. „Předpokládám, že máš na mysli půvabnou Elannu.”

Saladin se zasmál, zatahal se za bradku a podupával nohou. „Mám na mysli? Přímo ,orgie’ se okamžitě vkrádají do mé hlavy.”

Malcolm se opřel bokem o hranu stolu a pátravě se na svého dlouholetého přítele zadíval. Běžně klidný a pokojný muž se však nyní ošíval jako kriminálník na lavici obžalovaných. „Ohrožuje tvůj slib celibátu?”

Saladin zíral do vychladlého ohniště. „Ne, pokud se jí zbavíš před mými večerními modlitbami. Což mě přivádí k zásadní otázce.” Obrátil se k Malcolmovi čelem. „Proč nejsou na panství Sinclair? Zařídil jsi, že Alpin může žít u svého strýce, barona Sinclaira.”

„Lady Alpin mě převezla.” Popsal mu detaily jejich prvních dvou setkání.

Saladin se otřásal smíchy. „Vůbec se nezměnila.”

Omyl toho tvrzení Malcolma rozzlobil. „Ale ano, změnila. Nyní říká, že je mým majetkem.”

Saladin přehodil nohy přes opěradlo křesla. Jeho rudé boty ostře kontrastovaly s tmavě hnědou kůží. „Ach, anglické zákony,” zabědoval sarkasticky. „Vypadá to, že zná své postavení.”

„Mezi jinými věcmi.” Například umí moc dobře rozbouřit Malcolmovu krev a vypustit jeho racionální myšlenky ven oknem.

Úleva ale přijde. Jakmile jí bude mít v posteli, jeho posedlost skončí. Stejně jako její panenství. Při vyhlídce na to, jak Alpin učí různé způsoby lásky, jím proběhlo chvění.

„Aha.” Saladin seškrábl stéblo trávy se své boty. „Alexander říkal, že umí vařit. To mluví v její prospěch. A taky je krásná - na bílou ženu. Nemyslíš?”

Malcolm zasténal a řekl. „Ano je, přesně tak, můj africký příteli. Už jsi někdy viděl takovou barvu očí?”

„Dvacet let ne a nepamatuji se, že byly tak hezké.”

„Ani já ne.”

„Neříkej mi, že jsi v pokušení ji svést.” Saladin do Malcolma přátelsky šťouchl. „Očekávám, že jí provdáš za jednoho z těch neštovicemi podobaných Campbellů, které tolik nesnášíš.”

Poprvé od doby, kdy Aipin naplánovala svoji cestu do jeho domu, Malcolm uviděl způsob vrátit své plány zpět do jejich kurzu. „Možná udělám obojí.”

Saladin káravě pohrozil prstem. „Svádění nejdříve, můj příteli.”

Plný přesvědčení si Malcolm políbil konečky prstů a mávl rukou do vzduchu. „Ale jistě.”

Saladm obrátil oči v sloup. „Abych pravdu řekl, neumím si Alpin představit, jak vítá tvoji pozornost. Nikdy to nedělala. Co jsi to kdysi říkal? Už si vzpomínám.” Našpulil rty jako chycený pstruh a vysoký hlasem řekl: „Dej mi polibek na usmířenou, Alpin.”

Rozladěný vzpomínkou na jeho mladické pošetilosti a zároveň neochotný odhalit svoje pocity Malcolm pokrčil rameny. „Říká, že jsem její nejlepší přítel.”

„Jestli tomu věříš, prodám ti mapu, která tě dovede ke Svatému Grálu.”

„A já ji navedu, aby přidala do tvých sušenek prasečí

sádlo.”

„Příměří.” Saladin se plácl do stehna. „A proklínám štěstí, které máš u žen. Hodně ti ublížila a zaslouží si tvoji pomstu, ale nikdy bych nečekal, že ti padne do náručí.”

„Musí to být vůle boží.”

„A copak na tvého nového nejlepšího přítele říká líbezná Rosina?”

„Hodně věcí. Já ale nemusím poslouchat, co říká. Poslal jsem ji zpět na panství Carvoran.”

„Prozíravé - za těchto okolností. Moudrý muž vždy ovládá své ženy.”

Malcolmovo rozhodnutí poslat Rosinu pryč vypadalo ve svém extrému chytře. „Anebo je drží v ovladatelném počtu, to ale není důležité. Ted, když jsi se vrátil, Rosina brzy odpluje. Tyto dopisy se bohužel musí dostat do Itálie.”

„Nebuď překvapený, pokud tě John Gordon navštíví. Vypadal, že hodně dychtí po odpovědi.”

„To dychtí už léta, ale nikdy tolik, aby přijel na jih.”

Saladin sebou trhnul. „Teď má důvod. Stáhl svůj souhlas se zasnoubením své dcery s Argylovým synem.”

Jane Gordonová byla nejvyhledávanější dědička Skotska, a podle některých zpráv, nejbohatší nevěsta na Britských ostrovech. V Malcolmově případě byla ale Jane zapovězená, protože spojení hraběte z Kildaltonu a mocného rodu Gordonů by sjednotilo Hranice a Vrchovinu,

což bylo prakticky půl Skotska. Král sňatek zakázal už před lety. Tušil by potíže, kdyby bylo manželství znovu nabídnuto.

„Chudák holka,” zamýšlel se Malcolm. „Ode dne, kdy byla pokřtěná, s ní její otec handluje po celém Skotsku a Francii.”

„Myslím, že za tebou se svým záměrem přijde. Ptal se mě, jestli máš nevěstu. Když jsem mu řekl, že ne, ptal se na tvé rodiče. Řekl jsem mu, že jsou v zahraniči v královských záležitostech. Chvíli mlčel.”

„Počítal.”

„Pravdepodobne. Usmál se a omluvil se. Pak vyhledal lorda Lovatta, který hrál šachy s hrabětem z Maru.”

„Jenom ti tři pohromadě už je špatné znamení, i kdyby byla lovecká sezóna.”

„Lovatta přestala šachová partie zajímat.”

„Měl bych informovat lady Miriam.”

„Zaškolila tě dobře. Zvládl jsi udržet jakobity na uzdě od té doby, kdy odjela do Istanbulu. Proč se teď zneklidňovat?”

„Protože mě požádala, abych se do toho také zapojil. Pokud uspěje tento pokus vtáhnout do té rozmíšky milého prince Karla, postaví to mou matku do špatného světla. A já se budu za to cítit zodpovědný. Její mužské protějšky v diplomatických kruzích vždycky hledají příležitost, jak jí diskreditovat.”

Saladin řekl mrazivým šepotem. „Lord Duncan si to vyřídí s každým, kdo se jí bude snažit diskreditovat.”

Malcolm musel souhlasit. Jeho otec by v obraně lady Miriam neváhal podstoupit duel na život a na smrt. Jediným pohledem by mohl zastrašit i krále Jiřího. „To je pravda, ale pokud mají moji rodiče trpět následky této

nebezpečné záležitosti, a nepochybuji o tom, že budou, měli by alespoň znát detaily.” „Jak jim dáš vědět?”

Malcolm zvedl čistý list papíru. „Několik odstavců uhlazené rétoriky.”

Saladin se zasmál. „Mateřský jazyk lady Miriam.”

Malcolm se k jeho smíchu přidal. „Nezapomeň, že mnohokrát zasahovala ve tvůj prospěch.”

„A zachránila naši bezcennou kůži před bičováním.”

„Dost o našem rozmařilém mládí. Řekni mi více o Elanně. Je opravdu africká princezna?”

„No, je dostatečně svéhlavá, aby byla Ashanti.”

Ve světle svých problémů s Alpin, Malcolm vítal společnost dalšího nešťastného muže. „Začínám si myslet, že všechny ženy jsou svéhlavé.”

„Když je degraduješ do pozice dočasné ozdoby ložnice, některé se odvažují protestovat.”

Malcolm vzal ze stříbrného pouzdra špetku písku a rozsypal ho na stůl. „Omlouvám se, že zpovídám muže, který ležel se svojí první a poslední ženou ve věku patnácti let.”

„Znáš mé důvody.”

„Vždycky jsem respektoval tvůj nesouhlas se smíšením našich dvou ras. To už ale neplatí. Obrazně řečeno, a s veškerým respektem vůči Prorokovi, hora přišla k Mohamedovi.”

Saladin se sesul. „Jsme oba v pěkné bryndě.”

„Já ne. Nemám potřebu mít trvalou společnici.”

Saladinova ústa se zúžila do bílé štěrbiny. „Chyba, příteli. Potřebu máš, ale jsi příliš čestný šlechtic, nechceš pojmout žádnou ženu za manželku, protože víš, že nemůžeš… ” Odmlčel se a podíval se stranou.

„Dát jí dítě?” Dokončil za něj Malcolm. Nikdy nepočne chlapce, který by tasil dřevěný meč a vedl své dětské boje. Nikdy nepočne děvče, které by vilo věnečky a honilo motýlky. Melancholie mu stáhla hrdlo, přestože znal marnost svého lpění na nemožném.

Alpin ho zmrzačila.

Za to zaplatí. Jakmile odešle Rosinu a znepokojivé dopisy lodí pryč, obnoví své dobývání Alpin MacKayové.

„Dost o mých citech vůči něžnějšímu pohlaví. Pojďme mluvit o tvých. Co uděláš s naší africkou princeznou…?”

Zvonek zazvonil a oznámil, že někdo vešel do tunelu za knihovnou. Saladin vyskočil z křesla. „Co to sakra je?”

„Pšt.” Malcolm si přiložil ukazováček na rty.

Existovaly pouze dva klíče. Prohledal stůl dokud nenašel svůj. Paní Elliotová měla druhý klíč. To znamená, že ho teď měla Alpin. Pamatovala si rozvržení hradního nádvoří před tím, než tam Malcolm nechal postavit nové hospodářské budovy. Velmi pravděpodobně si pamatovala taky tunely. Procházela jimi jako dívka hodně často.

Malcolm bezhlasne vyslovil její jméno směrem k Saladinovi.

Maur se zamračil a zašeptal. „Proč? Co chce?” Malcolm pokrčil rameny. Pak si přiložil ruku k uchu a ukázal na sebe a na Saladina. „Špehuje nás?”

Roztrpčený jejím vyrušením, ale zvědavý na to, co si myslela, že se dozví, Malcolm přikývl. Potom si pečlivě rozmyslel své možnosti. Měl skvělou příležitost naplnit její hlavu falešnými informacemi.

Usmál se a zašeptal. „Pojďme jí trochu poplést hlavu, co ty na to?”

Saladin se vesele zašklebil a rukou Malcolmovi souhlasně pokynul.

Malcolm přistoupil blíž, aby slyšela každé jeho slovo. Stál před knihovnou a promluvil nahlas a zřetelně. „Naše Alpin rozhodně vyrostla do krásy. Co myslíš, Saladine?”

Alpin stála ve výklenku tmavé zatuchlé chodby a lichotka zahnala její úzkost. Přišla slídit a místo toho slyšela příjemné komplimenty.

„To je pravda,” slyšela říkat Saladina. „Život na ostrově jí rozhodně prospěl.”

„Ano, ale je lepší, že je tady. Patří sem.”

„Jaké má plány?”

„To mi neřekla. Rád bych věřil, že je ochotná vést můj

dům.”

Až manga porostou na fíkovníku, pomyslela si Alpin. Jakmile ho přinutí přepsat vlastnictví Paradise na ní, bude na první lodi mířící domů.

Saladin se zasmál. „Nemusím hádat, jaké jsou tvé pocity z toho, že ji máš takhle blízko.”

„To, že ji mám takhle blízko, rozhodně podporuje moji představivost. Jen doufám, že to nezjistí.”

„Nezjistí co?” zeptal se Saladin. Ano, co?

Malcolm řekl něco ve skotštině. Ten jazyk se Alpin nikdy nenaučila.

„Oba víme, že pro ni máš slabost.” Odpověděl Saladin v angličtině. „Ani mě nenapadne jí něco říkat, ale jsem si jistý, že něco tuší.”

„Jak tohle můžeš tvrdit?” vyhrkl Malcolm.

Alpin hleděla do inkoustově modré tmy. Myšlenky se jí zmateně honily hlavou.

„Protože vidím, jak se na ni díváš.”

„Jak se na ni dívám?” Ačkoli Malcolm mluvil klidně, Alpin si všimla výčitky v jeho hlasu.

„Díváš se jako hladovějící muž čekající na první chod lahodné hostiny.” Řekl Saladin. „Nemrač se na mě. Já jsem jídelní lístek nesestavoval.”

„Ale máš radost z mých potíží.”

„To je pravda, nachytal jsi mě. Řekni mi, příteli, opětuje lady Alpin tvé tužby?”

„Pokud je zatím neopětuje, brzy bude. Mám plán.”

Alpin to příjemně překvapilo a pohnula se o kousek blíž. Prsty nohy narazily do něčeho tvrdého a ostrého. Zapomněla na tu sakramentskou rohožku. Bolest jí vystřelila do celého chodidla. Kousla se do rtu, aby potlačila výkřik.

„Co to bylo za zvuk?”

Vyděšeně se přitiskla ke zdi. Zula si botu a třela si bolavé prsty.

„Jaký zvuk?” zeptal se Saladin.

„Myslím, že jsem slyšel v tunelu zvuk.”

Srdce jí poplašeně tlouklo. Alpin zadržela dech. Kdyby je tak mohla vidět, ale tajné dveře byly dobře udělané a nepropustily do tunelu ani paprsek světla.

Saladin řekl: „Podej mi lucernu, podívám se, co to je.”

Alpin se zachvěla, obula si botu a vycouvala z výklenku. Když našla správný tunel, chytla se zdi. Zorientovala se a nahmatala v kapse klíč.

„Je to asi krysa.”

„Odkdy máš na svém hradě krysy?” „Předpokládám, že od té doby, co pošli hadi.” Hadi! Alpin poslouchala, jestli neuslyší ty šupinaté tvory plazit se po špinavé podlaze. Ztuhla jí kolena. „A co když hadi nezemřeli? Co když se rozmnožili?” „Nemožné,” odporoval Malcolm. „Byli to oba samci.”

„Jak to můžeš tvrdit? Byli přece oba stejní, včetně těch velkých zubů.” Zubů!

„Rekl mi to ten prodavač hadů na tržnici v Barceloně.”

„A tys tomu podvodníkovi věřil? Vždyť se ti pokoušel prodat Isabelinu korunu.”

„Zkoušel ti prodat meč tvého jmenovce.” Zasmál se Malcolm. „A málem jsi ho koupil.”

„Zapomeň na prodavače hadů a naše bláznivá mladická dobrodružství. Kde jsme to byli? No ano, chtěl jsi mi říci, co jsi naplánoval pro Alpin.”

Malcolmův hlas se změnil v nezřetelné mumlání. Znovu se proplížila výklenkem a přiložila ucho k malým dveřím, kterými kdysi snad prošla. Ale to bylo dávno. Byla osamělé a zoufalé dítě. Teď se z ní stala rozzlobená zoufalá žena -která neslyšela, co ten zatracený Malcolm říká.

Když Malcolm přestal mumlat, Saladin uznale pískl. „Ohromil jsi mě svými chytrými nápady.”

jakými nápady? Netrpělivá a zneklidnělá okolní tmou se Alpin snažila potlačit svůj strach a ztišit dech.

„Neslyšel jsi něco?” zeptal se Malcolm.

„Zase hluk v tunelu? Možná nás přišel vystrašit duch Pána Hranic.”

„Pche!” řekl Malcolm. „Nikdy nebyl ničím jiným než pouhým duchem.”

Alpin věděla víc. Už první pohled na dospělého Malcolma Kerra jí odhalil, že Pán Hranic a její Noční Anděl jsou jeden muž. Proč ale ani Malcolm neznal skutečnou identitu legendárního tmavého cizince? Ze všech ostatních lidí měl k němu přece nejblíže.

„Vždycky mě zajímal,” ozval Saladin. „Byl skutečný nebo jen legenda vymyšlená rodiči, aby je děti poslouchaly?”

„Zajímáš se o všechno od hvězd na obloze po pád člověka.”

„Prosím,” protáhl Saladin. „O čem jsme to mluvili?”

Mluvili jste o mně! Zatracený proklatý Malcolm. Copak svůj plán s ní nikdy neodhalí?

„Mluvili jsme o škodné v tunelu. Mám nápad.” Malcolmův hlas se ztišil, jak přecházel pracovnu. „Obejdi to k hlavním dveřím tunelu a já se protáhnu těmi malými dveřmi tady. Vyženeme to zvíře ven zadním tunelem do obezděné zahrady.”

Alpin skočilo srdce až do krku. Mohla utéci stejnou cestou jakou plánoval Malcolm, protože tudy před lety vcházela do hradu. Mohla proběhnout tmavou chodbou a skrz železné dveře vyjít ven do zahrady. Nebo mohla projít celou chodbu až k schodům do věže a ukrýt se tam. Myšlenka vstoupit do té místnosti, kterou kdysi považovala za svůj domov, ji ale rozrušovala víc než vyhlídka na setkání s krysou.

„Nechci žádné krysy v zahradě. Tam se modlím k Alláhovi.”

„Prostě si s sebou vezmi šavli. Proti ní nebude mít žádná krysa šanci.”

„Nejdu do toho tunelu.”

„Proč ne? Bojíš se? Myslel jsem si, že Mauři jsou nebojácní.”

„I kdyby hadi už dávno pošli a krysy přestaly být ostražité. Pamatuji si na tvoje umění klást pasti z drátů.”

Pasti z drátů! Pane bože. Do čeho se to zapletla? A kdy se konečně vrátí k mluvení o ní?

„To bylo před lety. Už jsem je všechny rozebral.” Saladin vydechl překvapením.

„Nemohl jsem tam nechat takovou nebezpečnou věc, která by mohla ublížit nic netušícímu sloužícímu.”

„No to asi ne, ale nikdo už tunely dávno nepoužívá. Ani já ne.”

„Snad jen ti chlupatí dlouhonozí pavouci,” přemítal Malcolm. Pavouci? A co? Alpin se žádných pavouků nebála.

„Odporná stvoření.” Saladinův hlas se otřásl hnusem.

„Neříkej mi, že se bojíš pavouků.”

„Bojím, pokud je to ten samý pavouk, který před pár lety kousl paní Elliotovou. Byl jedovatý. Málem zemřela.”

Jedovatí pavouci! Alpin vyrazil po těle pot a přesto ji políval chlad ze strachu.

Zaskřípala kůže. Jeden z mužů vstal z křesla. Alpin si poručila zůstat klidná. Dokonce i jedovatí pavouci byli plaší a vyhýbali se lidem. Je to tak? Nebyla si jistá, ale určitě měla dost času na útěk, pokud by nezakopla a nespadla do sítě…

„Proč jenom nevěřím, že je ta havěť mrtvá?” zeptal se Saladin.

„Tomu nerozumím. Vždycky mluvím pravdu.” „A taky jsi trochu moc dychtivý, abys mě dostal do toho tunelu. Mám pocit, že chceš, abych tam někde spadl.” Díky za Saladinovu nedůvěru! „Z takových vtipů jsem vyrostl.”

„Přísahej na svoji čest devátého hraběte z Kildaltonu.”

Čím si Alpin byla jistá, bylo to, že Malcolm Kerr neměl žádnou čest - hrabě nehrabe. Nevěřila by mu, ani kdyby přísahal na kosti Ježíše Krista.

„Zraňuje mě, že mi nevěříš.”

„Řekněme, že tě znám příliš dlouho a nejsem úplně přesvědčený.”

„Počkej,” řekl Malcolm. „Posad se. Řeknu Alpin o těch krysách. Ona bude vědět, co dělat.”

„Nikdy bych si nemyslel, že tě uslyším pět na ní chválu.”

Ano! Teď se dozví, co má Malcolm za lubem.

„Časy se mění. Lidé se mění.” Skoro ho viděla se otřást.

Saladin se zasmál. „Ty rozhodně máš pro ni nějaké změny v zásobě.”

Jaké zatracené změny? Copak nikdy nepřestanou mluvit dvojsmyslně? Skoro to vypadalo, jak by věděli, že je slyší. Ta myšlenka jí nahnala husí kůži. Nevšímala si toho. Nemohli přeci vědět, kde je.

„Kde je Alpin?” zeptal se Saladin.

„Na projížďce, myslím. Zalíbil se jí můj grošák.”

„Ten temperamentní valach? Myslíš, že ho zvládne?”

„To doufám. Nerad bych viděl tu dívku zraněnou. Jsem si jistý, že by to baron nenechal bez povšimnutí.”

Baron! Při zmínce o jejím nenáviděném strýci Alpin dupla nohou.

„Zase slyším ten zvuk.”

„To je tvoje maurská představivost. Nic tam není krom duchů, krys a pavouků.” Alpin se otřásla.

„Co řekne Sinclair na to, že Alpin žije tady a ne s ním? Je její jediný příbuzný.”

„Ještě je pořád v Irsku a jásá nad vnoučetem.”

„Rozhodně se změnil, Malcolme od té doby, co nad ním tvá nevlastní matka zvítězila. Bude chtít vědět, že je Alpin tady.”

„Ano. Možná mu napíšu, ale myslím, že bych o tom měl nejdříve říci lady Miriam.”

„Řekneš baronovi a lady Miriam, co jsi právě řekl

mně?”

Co jen ten neuvěřitelný Malcolm právě řekl?

„Ale ne, tohle přesně ne,” pronesl sametovým hlasem, ze kterého se Alpin zatajil dech. „Nechám si své plány pro Alpin zavřené v šuplíku.”

Alpin si pomyslela, že dýka by tam vypadala lépe.

„Nechám tě pracovat na tvé korespondenci,” loučil se Saladin. „Je čas mých modliteb.”

Když slyšela, jak se dveře otevřely a zavřely, vydala se Alpin zpět po svých stopách a vyšla z tunelu. Prošla malým sálem ke starobylému rodinnému trůnu a vydechla úlevou. Její návštěva do nitra Kildaltonu jí kromě zjištění, že Malcolm pro ni má nějaký plán, mnoho nepřinesla. Chtěla se dozvědět, co přesně měl Malcolm Kerr na mysli.

Věděla, že má všechny potřebné zbraně, nebyla si ale jistá, jestli je bude umět použít.

Kapitola 7

Později toho dne, se zdmi Kildaltonu daleko za zády a s větrem škubajícím jejím šátkem, povolila Alpin grošákovi otěže a zpomalila ho to chůze. Nohy ji bolely z rychlé jízdy a bolest na jiném místě těla jí připomněla, že od odjezdu z Paradise neseděla na koni.

Paradise. Pohlcena náhlým steskem po domově zavřela oči a vyvolala vzpomínku na jasnou modrou oblohu nad drahokamem ostrova šťavnatě zeleného krajkovanými kapradinami, košatými fíkovníky a oceánem cukrové třtiny.

Po tváří se jí koulely slzy. Chladný vánek zastudil její vlhkou pleť a podtrhl tak zřetelný rozdíl mezi jejím tropickým domovem a touto severní zemí. Svůj život tady nenáviděla a když ji Malcolmův otec, lord Duncan Kerr, posadil před více než dvaceti lety na loď, Alpin se zpátky neohlédla. Pojala Barbados za svůj s nadšením objevitele nárokujícího si nové území. Její území. Její vlastní nový svět.

Tamější lidé na ní byli závislí. Dala otrokům slib, že je propustí. Po svém návratu znovu zdvihne prapor emancipace. Námezní dělníci uvidí, jak se jejich roky dřiny zhmotní do kousku země a nezávislosti. Pod dohledem Henryho Fenwicka Paradise přečká slabé měsíce po sklizni. Pokud to bude nezbytné, počká se setbou na ni.

Pocit osamění narůstal a vzlyk se jí tlačil nahoru hrdlem. Alpin věděla, že musí sebrat všechnu svoji odvahu.

Lpění na dávno prošlých bezprávích a budoucích odměnách by její návrat do Paradise jenom zdržovalo. Přesto ale bylo velmi nespravedlivé, že Malcolm vlastnil tolik a ona tak málo. Malcolm.

Při vzpomínce na něj se cítila prázdná. Vzpomněla si na jeho škádlivý úsměv místo uštěpačných posměšků, na jeho mužný půvab, když si myslela, že odolá jakékoli romantice. Její vzpomínky na něj se točily kolem plavání v průzračném jezeře, hledání správného kamene na házení žabek a nebo, za deštivých dní, hraní na schovávanou v temných tajných chodbách kildaltonského hradu.

Jak ji viděl nyní on? Jak si vybavoval jejich společné dětství? Mluvil o zlomených chůdách a vynucených polibcích, ale když ji vzal do náruče a sváděl ji svým mužným kouzlem, cítila z něho zlobu, které nerozuměla. S lehkostí přístavního prodavače, lákajícího cestující z přijíždějících lodí, ji vtahoval do svých sítí. Přesto jí občas jeho kouzlo a přitažlivost připadaly povrchní, jako by stále hrál jednu ze svých mnoha rolí.

Jeho důvody pro takovou bezcitnou taktiku jí unikaly. Snad jen ten incident se sršni. Tehdy jí ale bylo pouhých šest let. Tak dlouho by určitě zášť necítil. Nijak mu trvale neublížila.

To ona byla sirotek, chudá příbuzná odtažená od smrtelného lože své matky do netečné péče strýce, barona Sinclaira. Zpočátku její noční můry a pláč její adoptivní rodinu dojímaly. Později však jejich výsměch to opuštěné dítě zraňoval více než bezcitná žena, která jí dala život, pak zemřela jako vdova se zlomeným srdcem a bez peněz.

Alpin chtěla utéci od nadávek a plísnění svých nových příbuzných, shromáždila všechen svůj majetek -minci pro

štěstí, pramen matčiných vlasů a sbírku nožů a ukryla se v rohu stáje na panství Sinclair. Ve shonu domácnosti plné lidí ji nikdo ani nepostrádal.

Naučila se slyšet ukolébavku v bučení krav. Našla si útěchu v pečování o nemocná a zraněná stvoření. Tehdy ještě nevěděla, že sama byla jedním z nich.

Později za sychravého zimního večera, nedaleko od místa, kde nyní byla, našel jí její Noční Anděl a naučil ji, že o děti by mělo být postaráno a měly by být milovány.

Až když viděla Malcolma jako dospělého muže, odhalila totožnost prvního člověka, který k ní byl laskavý. Malcolmovu otci nebyla lhostejná. Vzpomínka na jejího neznámého zachránce, ji naplnila odvahou.

Zahnala slzy a spolkla smutek. Ať Malcolma vezme čert. Měla by si vzít, a taky vezme, ze svého pobytu na Hranicích co nejvíc. Najde si potěšení v místě, ze kterého před lety odešla.

Trsy vřesu a chumáče keřů bujely mezi lány sametové kapradiny a vydávaly nezaměnitelnou vůni Skotska. Nedaleko se krajinou plazila Hadriánova zeď jako obnažená páteř obrovského plaza. Kdysi byla mezi těmito římskými ruinami šťastná.

Doufala, že znovu najde bezstarostnost těch dní a vedla koně na úzkou cestu, kterou jako dítě často chodívala. Cesta za svobodou na hrad Kildalton.

Rodinka červených tetřevů se utíkala skrýt pod spletené větve loňského ostružiní. Stádo hladových ovcí si jí vůbec nevšímalo, ale dva červení jeleni s pučícími, sametem obalenými parohy zvedli hlavy a pozorně si ji prohlíželi, poté uprchli do úkrytu vzrostlých buků.

Jak se blížila k drolící se kamenné zdi, překvapilo ji, že je menší a zničenější, než jak si ji pamatovala. Ale tehdy

všechno vypadalo obrovské pro dívku, které říkali „zakrslík”.

Alpin zastavila grošáka a sklouzla z jeho hřbetu. Prsty se křečovitě držela sedla a nohy se jí kývaly ve vzduchu. Skočila na zem a v kotnících ji zabolelo. Kůň ukročil do strany a šlápl do kaluže dešťové vody. Na nejistých nohou chvíli chytala rovnováhu a přála si, aby byla dostatečně vysoká na to, aby mohla sesednout snadno.

Zasmála se nad svým bláznivým a nesmyslným vrtochem, našla si klacek a začala obracet kameny. To, že poznávala, kde je, ji těšilo. Byla tu stará cesta, rozbitá zeď s nánosy zeminy, které tu zanechali Římané a které příroda pokryla plevelem. Byli tu i pracovití ptáčci poletující nad její hlavou a sbírající potravu pro svoje mladé. Byl tu také neustávající vánek, který dokonce i v létě způsoboval husí kůži.

„Ale, ale, lady Alpin. Co vidíš v těchto ruinách, že přestáváš být ostražitá?”

Malcolm Kerr.

Dokonce i v zuřícím hurikánu by rozeznala jeho hlas.

Sevřela klacek pevněji a obrátila se k němu čelem. A opět ji uchvátila jeho mužná krása. Byl oblečen do královských šatů Vrchoviny, seděl na svém čistě bílém hřebci a vypadal jako mocný monarcha ovládající své poddané.

„Určitě mě chceš pozdravit,” řekl.

Její vůle odolat jeho svodům byla stejně chatrná jako rozpadající se zeď, která stála za ním. Zděšená svojí vlastní slabostí sevřela klacek pod rukou a šla k němu.

„Máš moji pozornost teď, můj pane, a přeji nejjasnější dobrý den.”

Smekl čepec ozdobený třemi orlími pery a zmenšeninou brože jeho rodu, která odrážela mihotavé paprsky slunce. „I tobě. Co tu děláš? Zase mě špehuješ?”

„Zase? Byla jsem tady první. Ty špehuješ mě. “

Podíval se stranou, jako by řekl něco, co neměl. Potom plynulým pohybem seskočil z koně. To mu záviděla. „Vždycky jsi mě ráda špehovala, jak si vzpomínám.”

„Jak si já vzpomínám,” došla k místu blízko zdi, „toto byla moje země.” Nakreslila čáru do hlíny. „Tamto tvoje.”

Arogantně se na ni podíval, jeho tmavě hnědé oči vyzývavě žhnuly. „V tom případě jsem na cizím území.”

Srdce jí říkalo, že invaze mu nikdy nebyla cizí a hrdost jí našeptávala, že by ho i v tomto měla předčit. „Jeden z tvých mnoha přestupků, tím jsem si jistá.”

„Ale? A předpokládám, že ty jsi svatá, která má právo citovat všechny mé hříchy.”

„Jenom pár. Musím si promluvit s ostatními tvými ženami, abych se dozvěděla zbytek.”

„Nezhřešil jsem s tebou, teď když jsi žena. I když jsem to zkoušel.”

„Tvůj jazyk je velmi pohotový, Malcolme. Co tu

děláš?”

Ukázal směrem za zeď. „Bydlím tu, příležitostně.”

Vylezla po spadaných kamenech a podívala se přes zeď. V dálce, blízko jezera, kde kdysi rybařila, spatřila udržovanou cestu vedoucí k malé usedlosti. Přimhouřila oči, aby lépe viděla detaily, ale byla příliš daleko. Potom si vzpomněla. „To je panství Carvoran.”

„Ano.”

Vrátil se jí ten prázdný pocit v břiše. „Tam bydlí tvoje milenka.”

„Bydlela. Je pryč.”

Donutila se usmát. „Ach, to je mi líto. Musíš být smutný.”

Zatočil čepcem, zatímco si jeho oči líně prohlížely Alpinin jezdecký oblek. Nebyla si jistá, jestli hodnotí ji a nebo její oblečení a začala se bránit. Byla doba, kdy se její šatník skládal z kalhot a tunik, ze kterých vyrostl. „Proč na mě zíráš?”

„Protože pohled na tebe v kožených kalhotách mi nabízí útěchu… Útěchu v mé osamělosti. Zejména z tohoto sníženého místa.”

Jen si jí dobíral. Zasmála se a seskočila na zem. „Jsi buď zatracený lhář a nebo dovedný šprýmař.”

„Možná jsem obojí.”

„A možná já jsem královna Máje a ne Anna bez domova.”

Jeho úsměv zmizel. „Proč tohle vždycky děláš, Alpin?” „Dělám co?”

„Mluvíš hořce o svém životě, abych tě litoval.”

Hrdost byla vinna tím, že jednala unáhleně. „Pleteš se. Nechci tvoji lítost, ani nikoho jiného.”

„Co teda chceš?” Svůj domov, křičela její duše.

„Je fér,” řekl chladným tónem, „abys mi to řekla. Nikdy jsem ti nelhal.”

Jeho upřímnost jí překvapila. Hledala vhodnou odpověď, rozhlédla se po okolí. „Chci tu truhlu římského zlata, kterou jsme tu vždycky hledali.”

Malcolm zvážněl a jeho pronikavý pohled ji přišpendlil k místu, kde právě stála. „Zjistím to, uvidíš. Nemůžeš přede mnou skrývat své tajemství.”

Výhružný tón jeho hlasu varovně rozezněl výstražný zvonek v její hlavě. „Proč si stále myslíš, že před tebou něco skrývám?”

Mrkl na ní. „Jsem tvůj nejlepší přítel, nezapomínej. A budu i tvůj první milenec.”

Cítila se jako zvíře uvězněné v kleci jeho mužností a chycené do pasti svého vlastního bláznovství. „Nějak si neumím představit sama sebe jako jeden z objektů tvé touhy.”

Postoupil dopředu a natáhl ruku. „Není fér obracet slova muže proti němu. A takhle o tobě nesmýšlím.”

„Stejně jako myslíš na Rosinu?”

„Nemyslím na ni vůbec.”

„Nemysli si, že jsem polichocena. Jsi přelétavý.”

Vzal klacek z její ruky a hodil ho na stranu. Potom ji chytil za zápěstí a přitáhl si ji blíž. „Ne, Alpin. Umím být věrný pravé ženě, abych řekl pravdu, ovlivňuje mě, co vidím a co ne.”

O mnoho jí převyšoval, ale Alpin si už začala zvykat na to, že z něho vidí jen rodový znak, který drží jeho pléd na rameni. „Co nevidíš?”

Zdvořilý úsměv zjemnil jeho mužné rysy. „Ptala ses mě, jestli tě hodlám vinit ze všeho zla, které se mi v dětství stalo. Mám pocit, že je to opačně.”

Bojovala s tím, aby její hlas nezněl sarkasticky. „Z čeho bych mohla já vinit tebe?”

„Řekněme, že mám pocit, že vidíš moji chybu v tom, co jsem získal právem prvorozeného.”

Byl tak blízko odhalení jejích záměrů. Nebezpečně blízko. „Děláš ze mě povrchní a malichernou.”

Sklonil se k ní tak blízko, že rozeznala jeho jednotlivé řasy a cítila teplo jeho dechu. „Tak mi ukaž, kdo opravdu jsi. Řekni mi, proč jsi vyhledala moji ochranu.”

Vyslovit pravdu vypadalo jako správné rozhodnutí, zvláště, když si uvědomovala rychlost svého tepu a jak

moc ho chtěla vzít kolem krku a ujistit se, že na Rosinu skutečně zapomene. „Ty že mě ochraňuješ? Zkoušíš mě svést na každém kroku.”

„Některé věci se nemění, například tvoje umění vytáček.”

Musela mezi nimi vytvořit prostor. Věděla, že začne být neklidná, pokud se nepohne. Otočila se směrem ke zdi. „Ty víš, proč jsem k tobě přišla.”

„Protože jsi neměla kam jít? Nevěřím ti. Mohla jsi jít na panství Sinclair.”

Krutost, které tam byla kdysi vystavena se vrátila jako povodeň. Otočila se k němu. „Ha! Nenáviděla jsem svůj život tam a utíkala jsem při každé příležitosti.”

„Ale aspoň ses tam mohla stavit na návštěvu. Kdybys to udělala, možná bys na panství Sinclair zůstala.”

„To bych dřív šla zase bydlet do tvé komnaty ve věži.”

Pomalu zatřásl hlavou. Oči mu zaplavilo skutečné zklamaní. „Aha. Zase jsi to udělala. Lituji, Alpin, že jsi musela hledat útočiště v místnosti bez oken. Je mi líto, že jsi musela krást jídlo, ale nebyla to moje vina.”

Detaily jejího života, které znal, ji zaskočily. Upřímnost od Malcolma neočekávala, ale znal její způsoby, tím si byla jistá. „Děkuji, že jsi mi řekl, že nebylo tvojí vinou, že jsem utíkala od mého strýce.” Nicméně bylo Malcolmovou vinou, že ztratila Paradise, ale raději by žila v krčmě a obsluhovala u stolů, než aby to přiznala. To přirovnání mohlo zprvu vypadat extrémně a ironicky, ale pokud by Malcolm odhalil její záměry, mohla se začít učit jak natočit korbel piva.

Spolkla svoji pýchu a natáhla ruku. „Odpustíš mi?”

Přijal ji a svým palcem přejel bříška jejích prstů. „Omluva přijata. Mohlo by tě zajímat, jak se dům tvého strýce změnil.”

„Určitě,” přisvědčila. „Teď jeho chudí příbuzní žijí v

chlívku.”

„Spatně. Díky mé nevlastní matce a jejím vyjednáváním se všechny tvoje sestřenice dobře provdaly a odstěhovaly se. Tvůj strýc je teď v Irsku. Mohla bys mít celé křídlo panství jen pro sebe.”

Z toho nadšeného vyprávění najednou pojala podezření, proto se zeptala: „Chceš, abych tam jela?”

Jeho ruka se důvěrně posunula po její paži. „Ne. Chci tě ve své posteli.”

Zalapala po dechu, protože s každým jeho pohybem rostl její zmatek. „Už tě skoro nepoznávám.” Navzdory tomu on vypadal, že ji zná velmi dobře.

„Další skvělá vytáčka. Dnes číslo dvě, jestli dobře počítám.”

Někde daleko za sebou slyšela jehně volat svojí matku. Bečení odráželo zmatek v její duši. Mohla by klidně vyhrknout to, co si přál slyšet a skončit to. „Raději bych zůstala s tebou.”

Naklonil se blíž. Voněl po santalovém dřevu. Byla to vůně, kterou si oblíbil už jako chlapec. „Takže připouštíš, že dělám pokroky?” zeptal se.

Ačkoli se to snažila zakrýt, v rozpacích zčervenala. „Připouštím, že jsi troufalý.”

Našpulil ústa způsobem, který před lety nutil všechny navštěvující šlechtičny štípnout ho do jeho zpupných tváří. Nyní by ho za to Alpin nejraději praštila do nosu. „Kdy jen já se konečně naučím chovat slušně?” řekl.

Znepokojená tím, s jakou lehkostí ji vyrušil ze soustředění, Alpin nad tou otázkou pokrčila rameny. „Pravděpodobně až čas přestane ničit tuto zeď.” Rukou nabrala drť z mezery mezi kameny. „Malta se drolí.”

Otevřel ústa a zase je zavřel. Sevřel jí ruku a řekl. „To je vytáčka číslo tři. Rád bych věřil, že hovoříme o tom, co bys ještě chtěla krom domova a poctivé práce.”

Pokud doufal, že jí poplete hlavu sváděním, neuspěje. Alpin se rozhodla mít jejich vzájemné dvoření pod kontrolou. „Máš nějaké stížnosti?”

„Jen jednu.” Dotkl se jejího šátku tam, kde zakrýval ucho. „Slyšel jsem krysu dělat neplechu v tunelu.”

Podezíral ji, že odposlouchávala jeho konverzaci se Saladinem? Ne. Byl příliš povýšený, než aby to jen tak přešel. Kdyby si to myslel, už by o tom dávno mluvil. Ačkoli její výprava za intrikami nepřinesla ovoce, může tunely znovu využít. „Řeknu Doře, aby zjistila, jestli má ošetřovatel koní nějakého dobrého kocoura.”

„Výborně. Hlodavci mohou být pěkně otravní vždycky strkají nos, kam nemají. A teď mi řekni, co ode mě chceš.”

Dvojznačnost byla její jediná šance. „Chci, abychom se lépe poznali, stejně jako dříve.”

„Znali jsme se, když mně bylo sedm a tobě šest. Trávili jsme hodně odpolední hraním polib-moji-pihu.”

Její život se změnil v den, kdy potkala Malcolma Kerra. O dvacet let později osud nebo někdo znovu zasáhl. Dokud opět nezíská kontrolu nad svojí budoucností, bude hrát vyhýbavou hru. „Neměli jsme být tak nestydatí.”

„Asi máš pravdu,” zasmál se a skočil na schod vedle ní. „Vypadá to, jako by naše osudy byly navždy propojené. Když jsi utekla z domu, můj život se změnil.”

Šťastné chvíle jejich společné minulosti ji přiměly proplést své prsty s jeho. Ucítila mozoly na jeho kůži, přesto si znovu se závistí uvědomila, že žil výsadní život. Teď ale musí být opatrná ve svých závěrech. Už jako malá poznala, jak vysokou cenu musí důvěřivá dívka zaplatit.

Vzhlédla nahoru a zjistila, že čeká, co řekne. „Pamatuješ si, jak jsem si tu chtěla postavit dům?” zeptala se.

„Ano.” Ukázal na hromadu menších kamenů nedaleko praskliny ve zdi. „Byla sis jistá, že si vyděláš dost, když budeš nabízet občerstvení pocestným.”

„To proto, že jsi mi řekl, že je v té staré studni voda.”

„Myslela jsem, že tam byla.”

„Strávila jsem celý den kopáním v té díře a nenašla nic než prach.”

„Vytáhl jsem tě ven a ošetřil ti odřené prsty.”

Byla to pravda. Alpin byla unavená a na pokraji pláče. Najednou se nad ní objevil Malcolm, usmíval se, vtipkoval a v rukou držel provaz.

„Bože. Byla jsem malý pracovitý žebrák.” Zamyslela se.

„Žebrák? Nikdy. Vždycky jsi trvala na svém podílu a své výdělky sis nechávala.”

„Teď jsem chytřejší.”

„Já vím. A taky šikovnější.”

„Tys vyhrál svůj podíl ze soutěží.”

Zasmál se. „No, když to vyžadovalo házení nožem nebo střílení lukem.”

„Ale vždy jsi mě předčil v šermu.”

„Ale jenom proto, že jsem byl větší a silnější.”

„Jak jsi řekl, můj pane, některé věci se nemění.”

Zamyslel se a pohledem sledoval letící bažantici. „Ptala ses mě, proč ti nedůvěřuji. Tady je důvod. Neočekávám, že mě budeš oslovovat tak formálně, pokud si mě ovšem nechceš dobírat.”

Mohl říkat, jak je chytrá, ale on ji v šibalství předčil. „Dobírala jsem si tě a omlouvám se.”

„Tak si získej moje odpuštění a oslovuj mě způsobem, který lépe vyhovuje našemu přátelství.”

„Ano, Malcolme. Ačkoli jsem překvapená, že používáš své jméno. Vždy jsi ho nenáviděl. Pamatuješ si, jak ses převlékl za Cézara a já jsem tě přemluvila, abys mě nechal přivázat tě ke stromu?”

Zarazil se. „To je číslo čtyři.” Zamručel.

Myslela, že jeho zatrpklost pramení z nedostatku trpělivosti a tak pustila jeho ruku a hrála si na stydlivou pannu. „Dnes nevsadíš ani čtvrťák?”

Oči se mu zúžily a nozdry rozšířily. „Mohl bych být donucen vzít si rukojmí.”

Uvědomila si, že ho rozzlobila. Rychle hledala, čím by jeho vztek rozptýlila. „Myslím, že jsi mínil vězně.”

„Ne. Rukojmí je něco, o čem můžeš vyjednávat.” Jeho pohled sklouzl na její ňadra. „Máš velké množství cenných výhod.”

Dost uklidňování jeho hrdosti. „Měla bych tě plácnout.”

„To bys mohla, ale pak bych začal pochybovat o tvé upřímnosti.”

Nemohla si ho znepřátelit. Jen chtěla polapit jeho srdce, zatímco si chránila to své. Jakmile bude vlastnit svůj domov, Malcolm si může dělat, co bude chtít. Otočila

se zády a šla ke staré studni. „Pak mi musíš říct, co mám udělat, abych tě přesvědčila.”

Šel za ní a stáhl jí šátek. „Můžeš začít tím, že si rozpustíš vlasy a vzpomeneš si, jak sis hrála na pohanskou bohyni.”

Na jaře jejího posledního roku ve Skotsku, si ona a Malcolm pomalovali kůži, tančili nazí a napodobovali dávný rituál plodnosti.

„Vidím, že si to pamatuješ,” dodal. „Červenáš se.”

„Ty jsi tehdy hrál druidského kněze.” Viděla, jak jeho oči potemněly touhou a dodala. „Ten rituál byla jenom nevinná dětská hra.”

Chytil ji kolem pasu a zvedl ji na okraj studny. „Zopakujeme si to. Tehdy jsi mě pretancovala.”

S odhodláním v očích jí rozevřel stehna v kožených kalhotách a přistoupil tak blízko, že jí teplo jeho vlněného tartanu zahřálo kůži.

„Už jsem dlouho netancovala a teď už jsi silnější,” namítla.

„Budu si dávat opravdový pozor, abych ti ukázal správné kroky a budu dělat přestávky, abys mohla popadnout dech.”

Její puls se znovu zrychlil. „Nemluvíš o našem dětinském tanci, že ne?”

Přitiskl svoji tvář na její a zlehka jí dýchl do ucha. „Vyndej si sponky z vlasů a ukážu ti přesně, o čem mluvím.”

Rozechvěl jí třas. Chytla se ho za ramena, aby získala rovnováhu. „Spadnu to té studny.”

„Slíbil jsem, že tě chytím.” Zašeptal s ústy nebezpečně blízko jejích. „Vždycky jsem tě chytl.”

Navzdory všemu zvedla ruce a začala si vytahovat dřevěné sponky z vlasů. Ruce se jí třásly, snažila se ze všech sil dokončit ten úkol, který se nyní zdál tím nejdůležitějším, pro udržení si zdravého rozumu. Jeho ústa se dotkla jejích a jazykem se snažil oddělit její rty od sebe. Nechala se vést. Když se její vlasy uvolnily, smysly jí nekontrolovatelně vířily. Jeho exotická vůně jí dráždila nos a horko jeho těla krmilo plameny její touhy.

Objal ji rukou a sevřel tak, jako by byla vzácny dar. Ačkoli cítila, že jí volnou rukou rozepíná tuniku, Alpin už nepřemýšlela nad tím, co je správné a co špatné. Zdálo se, že on je tím pravým. Jeho srdce tlouklo ve shodě s jejím, jeho přerývaný dech byl odrazem jejího. Když svým jazykem naléhavě dorážel na její, vítala ho a připojila se k té oslavě vzájemného hledání a nacházení.

Zrovna když si myslela, že by mohla spadnout do studny, Malcolm vedl stopu polibků přes její tvář dolů po krku. Zaklonil se, jednu ruku rozevřel na jejích zádech a druhou znovu začal rozepínat malé perlové knoflíky její blůzy. Pohlédla vzhůru. Křepelka jim stále ještě kroužila nad hlavami. Odpolední slunce změnilo obrovský chuchvalec mraků na zlatý plát.

Malcolm jí stáhl blůzku z ramen a prohlížel si její obnažená ňadra. Vánek ochladil její horkou kůži.

Jeho ostré rysy změkly a rty byly vlhké od polibků. „Stále plaveš nahá, jako kdysi. Tvá kůže je hnědá tam, kde by neměla být.”

Džentlmen by se o tom nezmínil - bylo jediné, co ji napadlo, protože byla zcela pohlcená jejich vzájemnými důvěrnostmi.

Zvedl starou minci, kterou nosila na řetízku. „Tu ti dala Adrienne. Krásně se o tvoji kůži ohřála.”

Rty tak smyslné, jako byly jeho, by měly být postaveny mimo zákon, pomyslela si, a slova tak svůdná by měla být zapovězena. „Ano. Patřilo to Pánu Hranic.”

Pochyby ho dělaly mladším, vypadal jako ten odvážný Malcolm dávno prošlých dní. „Ne,” řekl. „Byla mého otce. Dal jí tu minci.”

Byl tak upřímný, že odhalil její omyl. Nyní mohla být ona upřímná k němu. „Tvůj otec je nebo byl Pán Hranic.”

Očekávala, že se s ní bude přít a vroucně se v duchu modlila, aby to neudělal. Dosáhli chvíle souznění a ačkoli byl jejím nepřítelem, chtěla si tuto krátkou přestávku ve válce užít.

„Říkal jsem si, kdy jsi odhalila jeho totožnost. A to je číslo pět, Alpin. Dnes už poslední, doufám.”

Jeho provokativní tón zastavil její touhu znovu začít s vytáčkami. Opravdu chtěla příměří co nejvíce prodloužit. Návrat k laskání byl nevyhnutelný. Natáhla se po šněrování na jeho košili.

„Za chviličku, zlato.” V očích se mu objevil rozhodný pohled a jeho ruka pevně chytla její. „Ještě jsem tě nepomaloval. Počkej tady.”

Poodstoupil, ale držel ji, dokud na zídce studny nechytla rovnováhu. Potom běžel ke koni a zvedl měch z hrušky sedla. S nohama pohupujícíma se ve vzduchu sledovala, jak k ní přichází. Jeho hedvábná košile se vlnila v letním vánku, barevný tartan rodů Kerrů dodával moc jeho už tak impozantnímu zjevu. Jak by mu mohla nějaká žena odolat, pomyslela si.

Instinktivně si přitáhla cípy blůzy k sobě.

Vykroutil špunt a řekl. „Mohu ti nabídnou něco k zahnání žízně?”

Od něho i tak obyčejná otázka zněla ďábelsky nemravně. Otevřela ústa a zavřela oči. Když se jí výrazná chuť rozlila po jazyku, myslela si, že jí nabídl nějaké neznámé víno. Ale s prvním polknutím rozeznala borůvky. A taky pravdu.

Málem se zalkla Elanniným nápojem lásky.

Chytl ji za rameno. „Pij pomalu, nebo se udusíš.”

Vyprskla a utřela si ústa. „Kde jsi to vzal?”

Zamračil se a nakrčil čelo. „Od Saladina. Našel to v kuchyni a rozdělil se se mnou.”

Zvedl se jí žaludek a na jazyku se jí rozprostřela zemitá pachuť bylinek.

Jeho oči se rozšířily strachy. „Co se děje?”

Nic, křičela v duchu, jen jsem spadla do jámy, kterou jsem sama vykopala! „Nic se neděje,” řekla s nervózním povzdechem. „Ale myslím, že by nám stačila voda.”

Čichl si ke šťávě. „Je to zkažené?”

Než mohla vykřiknout ano, lokl si. Olízl si rty a očima těkal ze strany na stranu, potom řekl. „Borůvky. Docela mi to chutná.” A pak zaklonil hlavu.

Když si začal lít šťávu do úst, vykřikla: „Ne!”

Přestal pít. „Ne? Proč nechceš, abych se toho napil?” A s úsměvem dodal: „Neboj se, něco ti nechám.”

Žádná logická odpověď ji nenapadala. S tlukoucím srdcem přiznala porážku. „Opravdu ti to tolik chutná?”

Podal jí měch zpátky. „Ano. Tobě ne?”

Zachvátil ji strach. „Samozřejmě.” Odpověděla a předstírala, že spolkla ten nebezpečný nápoj.

Se zděšením sledovala, jak si znovu vzal měch a vypil vše, co zbývalo. Jediná jiskřička naděje svítila v její mysli: vypil toho jenom půlku. Krvavě rudá kapka mu z koutku úst pomalu stékala po bradě, kde se na chvilku zastavila a

pomaloučku pokračovala po krku až na košili. Omámené sledovala, jak se rudá kapka vpíjí do bílého hedvábí.

Kožený měch dopadl s plesknutím na zem. Podívala se na Malcolma a znehybnela, protože měl v očích zasněný pohled.

K jejímu překvapení si vložil ukazováček do úst a pak nakreslil keltský kříž na obě její ňadra. V tom okamžiku porozuměla skutečnému významu slova ,erotický’. S každým symbolem, který nakreslil, se její touha zvětšovala. Sledovala, jak si strká prst do úst, aby ho navlhčil a pocítila napětí v podbříšku a slabost v nohou.

S velkou opatrností zdobil její trup, dotykem příliš lehkým, než aby šimral a příliš intenzivním, než aby neznepokojoval. Přehlídka vzruchů jí defilovala na kůži a vyvolávala pocity tak nové, že se třpytily jako ranní rosa.

Cítila se jako cenná trofej, rozmazlovaná, uctívaná a ceněná, ale jak pokračoval ve svých výpadech rafinovaného svádění, její éterické myšlenky uvolnily místo fyzické potřebě a její tělo prahlo po intimnějším dotyku.

Když dokončil kola, nakreslil dvě zářící slunce, jeho znak. S pocitem úplného ovládnutí fascinovaně sledovala, jak sklonil hlavu a vzal do úst její bradavku. Hlasitě zasténala a páteř jí zrosolovatěla. Aby zabránila pádu, chytla ho za hlavu a zanořila mu prsty do vlasů. Pod palcem cítila jeho tep bijící v pravidelném rytmu. Jak laskal její ňadra, uvědomovala si hladkost jeho úst, sílu jazyka a dokonce i hrany zubů. Všechen hluk se vytratil, kromě jemných savých zvuků, které vydával a touhy, která uvnitř ní ožila a křičela.

Přesouval se od jedné bradavky ke druhé, ochutnával je a tahal, jeho prsty je hladily. Když se uspokojil, narovnal se a opřel své čelo o její.

Pot mu stékal z obočí přes její palec. Jiná vlhkost vytryskla v jejím nejtajnějším místě.

Zhluboka se nadechl. „Cítíš se dostatečně pohansky?” Usmála se. „Ďábelsky.”

Olízl si rty, přikývl a pak se rozhlédl doleva a doprava.

Místa, kde se jejich kůže dotýkaly, žhnula jako rozpálené pece. „Někdo přišel?” zeptala se.

Zasmál se, jeho hrudník tím zvukem vzedmul. „Ne. Ale problém je to, kde jsme a kdo jsi ty.”

Odtáhla ruce a vzepřela se o zídku. Po jeho měkkých vlasech, byly kameny pod jejími dlaněmi tvrdé a chladné. „Nerozumím ti.”

Sklonil bradu a zvedl obočí. „Jsi panna, nezapomeň.”

Zmatek otupil její touhu. „Říkal jsi, že moje panenství je lákadlo. Myslela jsem, že jsi rád.”

„S potěšením,” začal upravovat její oděv, „bych tě svlékl a miloval se s tebou tady a teď. Tobě by to ale potěšení nepřineslo. Spíš bys mé nenáviděla, že jsem podle využil situaci a vzal si tě.”

Alpin byla překvapená, že ho zajímají její pocity. Jen se utvrdila v tom, že opravdu neví, jaký člověk se z Malcolma Kerra stal. Jedna věc byla jistá: chtěl se s ní milovat a myšlenka na to jí působila radost. Nebo za to mohla ta borůvková šťáva? Nevěděla.

Zase se cítila lehkomyslná a dětinská. Objala ho nohama, aby udržela rovnováhu a zaklonila se přes okraj studny. Zvuk jejího smíchu se odrážel od kulatých stěn. „Jak bych tě mohla nenávidět za to, že se teď cítím tak skvěle.”

„Ty mě opravdu chceš.”

Zvítězila. Proč by jinak, kromě skutečné oddanosti, dal přednost jejímu prospěchu před svojí rozkoší. Naplnila jí

radost. O chviličku později záblesk viny ochladil její dobrou náladu. Lektvar způsobil, že po ní toužil, ale ona zašla příliš daleko a riskovala příliš mnoho, než aby teď mohla couvnout. „Ach ano, Malcolme. Jsi všechno, co chci. Všechno, co chci.” Zalhala skrz stisknuté zuby.

Kapitola 8

Malcolm jí skoro uvěřil. Skrz mhavé smysly viděl pod proudem její vášně zoufalství. Znal toho starého bezohledného nepřítele. Žil s ním od té doby, co se stal mužem. Jeho mysl našla klid toho dne, kdy přijal nevyhnutelnou a hroznou pravdu, že nikdy nepočne dědice.

Alpin MacKayová měla své démony. Jen si je ještě nepojmenovala. Přesto si myslela, že našla cestu ze své nerozhodnosti. Ta cesta zahrnovala Malcolma. Vědomí, že on je odpovědí na její problém, ho zklamalo a rozzlobilo zároveň. Chtěl vědět, jak daleko bude ochotná zajít. Manželství? Bylo pro ni manželství řešením?

Chtěl si ověřit svoji teorii a přitáhl ji zpátky do sedu. Trochu se mu až zatočila hlava a proto rozkročil nohy, aby lépe udržel rovnováhu. „V tom případě bych asi měl vyslovit své čestné úmysly.”

Její úleva byla tak velká, že jí klidně mohl tvrdit, že bude zítra korunována královnou. Její levandulové oči svítily nadějí. Pevně ho objala a vydechla jeho jméno. Mohl zneužít jejího nadšení. Místo toho ovládl touhu, která mu tloukla ve slabinách a vytáhl svůj trumf. „Kdo by si pomyslel,” řekl s podivnou a nevysvětlitelnou rozmařilostí, „že se Alpin MacKayová zasnoubí s Malcolmem Kerrem.”

Strnula jako halapartník z Vrchoviny. „Zasnoubí?”

„Je na tomto opatření něco špatného?” zeptal se, zatímco jí třel záda a myslel na to, že by na nich měla ležet v jeho posteli.

Trošku se uvolnila. „Myslela jsem… No, použil jsi slovo ,čestné’.”

„Ano. A taky jsem to tak myslel.” Ta lež si hrála na honěnou s jeho svědomím a momentálně ho mátla. Zatřásl hlavou, aby si utřídil myšlenky. „Zasnoubení je pravděpodobně nejčestnější ze skotských zvyků, protože spravedlivě podporuje obě strany. Řekneme si ano před Bohem, až počneš… ” Přestal mluvit, protože ucítil závrať. Odehnal svojí slabost, protože myšlení bylo to, na čem teď záleželo. „Až počneš moje dítě.”

Nevšimla si jeho znepokojení a proto vyhrkla. „Ale to vypadá, jako bys mě chtěl jen pro to, abych ti zplodila dědice.”

Odtáhl se od ní, aby se jí mohl podívat do očí, řekl tu hořkou pravdu s nehranou upřímností. „Přisahám ti, Alpin MacKayová, že získat od tebe dědice, je poslední z mých zájmů. Ale mám podmínky.”

Její úsměv by ozářil sto podzemních kobek. Možná se ve svém mínění o ní pletl. Co když ho opravdu milovala? Pokud ano, bude se muset vypořádat s její náklonností později. Nejdříve se ale musel dozvědět mnohem více o této ženě a o důvodech, kvůli kterým se za něj tak zoufale chtěla provdat. A taky se potřeboval pořádně vyspat. „Takže tě to potěšilo?”

„Och, ano, Malcolme,” vydechla. „Je to moje nejmilovanější přání.”

Ta slova se k těm okolnostem výborně hodila, protože jeho touha po ní byla citem, který nemohl popřít. Zvedl ji a vykročil ke koním.

Tiskla se k němu, jako pýcha ke Skotovi. Líbil se mu ten pocit mít ji v náručí.

Vždy si přál ženu, se kterou by mohl sdílet život, která by naslouchala jeho problémům a pomáhala mu pečovat o dědictví rodu Kerrů. Jen nikdy neměl to srdce vlákat nic netušící nevěstu do sňatku, který by nikdy nepřinesl ovoce.

Z nějakého důvodu nebyl schopen upřednostnit své sobecké potřeby. Ted ale chtěl Alpin a chtěl ji žhavou touhou mladého chlapce nadbíhajícího své první svolné dívce. Znechucen svou vlastní zranitelností zvedl Malcolm Alpin do sedla a podal jí otěže. „Co teď budeme

dělat?”

Zaklonila hlavu a stále s úsměvem, prozkoumávala mýtinu. „Měl bys mi ukázat panství Carvoran.”

Malcolm se odvrátil a pohrával si s otěžemi svého koně. Prve lhal, že Rosina odjela, ve skutečnosti odjede až zítra. Chtěl udržet zdání zamilovaného, vrhl na ni poťouchlý pohled a vyslovil své nejupřímnější přání. „Pokud tě tam teď vezmu, Alpin, budeš hrát manželku dřív, než si užiješ svatební šaty.”

„Ach.” Přestala si zavazovat šátek, zdvižené lokty napínaly látku její tuniky na prsou. Kožené kalhoty objímaly její boky a štíhlé nohy.

Touha, o které si myslel, že ji zahnal, se vrátila a mstila se tlakem ve slabinách a svíravým pocitem v břiše. Znovu ucítil chuť jejích rtů na svých a proklínal se, jaký je hlupák. Měl si ji před chvílí vzít a uspokojit své tělesné potřeby. Jelikož to ale neudělal, musí se ovládat. „Volba je na tobě, Alpin.”

„Pojďme si tedy trochu užít. Jako kdysi,” řekla a otočila grošáka směrem k západní cestě. „Dáme si závod ke Strašidelnému dubu.” Pleskla grošáka přes zadek a přitiskla se k němu, když kůň vyrazil z mýtiny.

„Počkej!” Zareagoval příliš pozdě. Malcolm vyskočil do sedla a vyrazil za ní. Hlavou mu letěla jediná myšlenka. Do Strašidelného dubu před několika lety udeřil blesk. Obrovský kmen teď ležel přes starou cestu.

Alpin tu překážku neuvidí, protože leží přímo za zatáčkou u Loupežnické Skály a brzy bude zapadat slunce.

Volal její jméno, ale přes dusot kopyt ho nemohla slyšet. Poháněl svého koně do trysku. Vzdálenost mezi nimi se zmenšovala. Když byl za ní na tři délky, znovu zavolal. Ohlédla se zpátky s tváří rozjarenou vzrušením. Potom vyjekla zděšením nad jeho blízkostí. Znovu švihla svého koně po zadku a ten vyrazil kupředu.

A běžel bezhlavě do nebezpečí.

Malcolm použil otěže a švihl svého hřebce. Kůň vyšlechtěný v poušti vyrazil ještě rychleji. Okolní krajina se slila ve žlutozelenou šmouhu. Malcolm stiskl zuby v té krkolomné jízdě.

Chyť ji, chyť ji, chyť ji, křičela jeho mysl. Alpinina váha dovolila jejímu grošákovi předstihnout Malcolmova rychlého koně.

Před nimi se objevila Loupežnická skála. Byla to obrovská masa kamene, velká jako polovina kildaltonské věže. Daleko vepředu Alpin nalehla na grošákův krk, její zadek v kožených kalhotách čněl vysoko nad sedlem, koleny zkušeně svírala grošákův hřbet. Před skálou se cesta rozdvojovala. Napravo ležela nová cesta, dobře projetá a dostatečně široká i pro kočár. Doleva vedla zřídka užívaná stezka zarůstající trávou a plevelem. V minulých letech Alpin běžela ten samý závod stokrát. Tehdy končil v koruně Strašidelného dubu.

Dnes měl končit smrtí.

Jak očekával, Alpin zabočila doleva, jako vždycky. Malcolm znovu vykřikl a prudce svého koně kopl do slabin. Ale Alpinin grošák byl příliš daleko a jeho jezdkyně příliš odhodlaná. Malcolm s hrůzou sledoval, jak se Alpin naklání doprava připravuje se na zatáčku kolem skály.

Zmocnila se ho panika. Nikdy ji nedostihne včas. „Alpin!” zakřičel. „Zastav se!”

Ohlédla se a rozpustile na něho zamávala. Stále se ještě na něho dívala, když mu zmizela z dohledu.

O vteřinu poději její kůň zavřeštěl. Od Alpin neslyšel žádný zvuk. Jako by přihlížel té události, představil si Malcolm koně, jak narazil do toho velkého padlého stromu. Viděl, jak Alpin letí ze sedla. Cítil, jak narazila do stromu. Představil si ji, jak celá polámaná padá k zemi.

Proklínal sebe, ji a všechny svaté, kteří dleli na nebesích. Malcolm pobízel svého koně kolem skály. Rýchlonohý grošák stál před obrovským padlým stromem. Sedlo bylo prázdné. Dobrotivý bože, nikde ji neviděl!

Malcolm přitáhl otěže a seskočil na zem. Prozkoumal plevelem zarostlou pěšinu a trnité křoví. Alpin nikde.

Volal její jméno. Odpovědělo mu ticho.

Srdce ho bolelo hrůzou, když běžel po dřevěných schůdcích, které vedly nahoru a dolů přes spadlý kmen. Měl poslechnout svého otce a rozřezat ten strom. Měl tu stezku vyčistit.

„Hlupák, hlupák.” Nadával a klel hlasitěji s každým krokem, jeho pěsti tloukly do zábradlí. Vyskočil na vrchol a zastavil se.

Uviděl ji. Odmrštilo ji to až za kmen. Ležela na boku, stočená do klubíčka uprostřed bílého vřesu.

Běžel k ní a padl na kolena. „Alpin. Řekni něco.” Opatrně se dotkl jejích zad.

Nepohnula se. Dokonce snad ani nedýchala. „Alpin!

Ach, Alpin!”

Snad více než tisíckrát si přál, aby zemřela, ale to bylo předtím, než ji držel v náručí a líbal ji, než viděl její zranitelnost, kterou nemohla skrýt. Ačkoli jí nedůvěřoval, začal jí více rozumět. Měl podezření, že z jejích nadějí a snů se uskutečnilo zatím jen velmi málo. Měla právo žít, navzdory tomu, že nevědomky ukradla nejcennější část jeho života.

Lapala po dechu a kašlala, dokud se znovu nenadýchla. Potom zasténala a snažila se narovnat. Šátek se jí svezl na stranu. Její pleť byla křídově bílá.

Nepatrně se mu ulevilo, sáhl jí na čelo. „Alpin? Slyšíš mě?”

Mezi přerývanými nádechy zašeptala. „Co se stalo s naším stromem?”

Naším stromem. Hrdlo se mu stáhlo dojetím. „Zasáhl ho blesk. Kde tě to bolí?”

Opatrně se překulila na záda a zahýbala pravým zápěstím. „Všude.”

Vzal jí za paži. „Ukaž.”

„Au!”

„Tiše. Nehýbej se.” Rukáv její blůzky byl na cucky a kůži měla od hlíny, celou posetou ošklivými škrábanci. Její zápěstní kůstky byly tak jemné, jako křídla mladé sovičky v jeho voliéře. Opatrně hledal vážná zranění. „Nemyslím, si, že je ta ruka zlomená.”

Znovu zasténala a podívala se na něho očima plnýma bolesti, tmavé zorničky rozšířené přestálým strachem.

„Nedovedeš si představit, jak se mi ulevilo. Kdo postavil ty schůdky před kmen?”

„Já.”

Zavřela oči. „To jsem si mohla myslet.” Po tvářích se jí kutálely slzy. „Vždycky to jsi ty, Malcolme.”

Zmatený nesrozumitelností jejího obvinění a odhalením jejího smutku, začal se bránit. „Zkoušel jsem tě varovat. Volal jsem na tebe, ale nevšímala sis toho.”

„Neslyšela jsem tě.” Vydechla a stáhla od něho ruku. Opatrně otáčela zápěstím a napřímila prsty. „Pravděpodobně bych tě stejně neposlechla. Chtěla jsem vyhrát.”

Narovnal jí šátek a prohmatal hlavu. Naštěstí nenašel žádnou bouli, ale jak držel její hlavu, znovu si uvědomil, jak byla drobná a přitom houževnatá. „Někteří lidé se nikdy nezmění. Neměla jsi jet tak bezhlavě. Mohla jsi se zabít a zmrzačit grošáka. Říkala jsi, že máš toho koně

ráda.”

Podívala se na něj a otočila oči v sloup. „Ale prosím tě. Aspoň pro tentokrát bych chtěla raději tvoji účast než tvé výčitky.”

Rozzlobilo ho, že mu spílala, když přece chyba byla jednoznačně na její straně. „To je povinnost každého pána vůči všem jeho poddaným,” řekl Malcolm poněkud upjatě a natáhl k ní ruce. „Můžeš vstát?”

„Vstát?” popotahováním a smíchem zahnala svoje slzy. „Pokud to má být další ze tvých lekcí, má odpověď je důrazné ne.”

Pokud mohla najít humor ve svém vlastním setkání se smrtí, kdo byl on, aby byl vážný? „A co třeba pomocná ruka, nebo dvě?”

Znovu si protáhla zápěstí a řekla. „Děkuji. Takhle mi zatím moc k užitku nebude.”

Chytl jí kolem pasu a postavil jí na nohy. „Zítra to bude opravdu bolet.”

„Bolí to už teď.” Zakývala se.

Podepřel ji. „Můžeš jít?”

„Ne přes ten mostek. Nedůvěřuji truhlářovi.”

Malcolm ji vzal do náručí a znovu ho překvapilo, jak byla drobná. „Byl to můj první a poslední pokus o truhlařinu.”

„Jsem opravdu ráda.” Opřela si hlavu o jeho rameno. „Jsi lepší v… ” „Lepší v čem?” „To je jedno.”

„Řekni mi to nebo tě upustím do prachu.” „Nepustíš.”

„Tak ti zakážu jezdit na grošákovi.” Dlouze se na něho podívala a zneklidněla. „Budeš lepší manžel.”

To nebylo to, co začala říkat. Vsadil by na to svoje hrabství. „Jak můžeš vědět, že budu dobrý manžel?”

„Ty chceš mě. Já chci tebe a dám ti hrad plný malých Kerrů s vlasy tmavými jako půlnoc.”

Její zbytečné vychloubání vzedmulo novou vlnu hněvu a on se ovládl těsně před tím, než mohl vykřiknout pravdu a odporoval jí. Místo toho ji přenesl přes most a začal ji vysazovat na svého koně.

„Počkej,” řekla. „Nemůžu se vrátit oblečená do kalhot. Musím si vzít sukni.”

Malcolm se překvapeně podivil: „Je neuvěřitelné, že se Alpin MacKayová zajímá o svůj vzhled.”

„Změnila jsem se, Malcolme. Už nejsem uličnice, co nosí obnošené šaty a dělá neplechu všude, kudy chodí.”

„Omluv mě, pokud jsem v pokušení se o tom přít.”

Její zamračený pohled se změnil na ironický úšklebek. „ Většinu času, jsem tak spořádaná, že bych ti připadala nudná.” K jeho dalšímu překvapení klidně pronesla: „Přineseš mi sukni? Je v sedlové brašně.”

Malcolm ji postavil a udělal, o co ho požádala, ale stále z ní chtěl dostat víc. „To je na tebe příliš mnoho slušnosti. A já si myslel, že z tebe život na ostrově udělal spořádanou dámu.”

Podráždilo ji to. „Ale přestaň si mě dobírat a pomoz mi s oblékáním té věci. Bude tma, než se dostaneme domů.”

Zasmál se. „ Zvedni ruce a převléknu ti ji přes hlavu.”

Když ji oblékal, překvapily ho vzpomínky, které zapomněl. „Kolikrát jsme se navzájem rozepínali a zapínali a vysvlékali a oblékali?”

Záhyby sukně tlumily její smích. „Pokaždé, když jsme šli plavat nebo… “

Sukně se zachytila za její plná prsa. Opatrně, aby nepoškodil látku táhl suknici dolů k jejímu pasu. „Nebo když jsme tančili pohanské rituály?” zeptal se.

Roztomile zčervenala a barva se jí vrátila zpět do obličeje. Dívala se na jeho rty a řekla. „Líbáš se a pak o tom mluvíš?”

Proud energie mezi nimi zajiskřil a jeho první vnuknutí bylo znovu ji políbit. „Jenom s keltskou kněžkou.”

„Zapomeň, že jsem kdy řekla, že budeš dobrý manžel.” Šťouchla ho do břicha. „Au.” Chytila se za ruku a zamumlala: „Myslím, že jsi zhýralec.”

Z nějakého neznámého důvodu ji chtěl držet. Jenom držet. Musí být otřesen tou nehodou. „Myslím, že bude lepší, když pojedeš se mnou.”

„Taky si to myslím, Malcolme. Ve tvém náručí se cítím bezpečně.”

Stejně jako se já cítím v tvém. Zahnal tu překvapivou myšlenku. Obával se, že začne blábolit romantické nesmyly a tak ji vysadil na koně, nasedl za ni a vyrazil na cestu k domovu. Grošák klusal za nimi.

Jakmile projeli bránou, Alexander je běžel přivítat. Chytil Malcolmova koně jednou rukou za uzdu a druhou smekl čepec. Podíval se na Alpininu potrhanou blůzu. „Co se jí stalo, můj pane?”

Tucet mužů se shromáždilo kolem nich. Malcolm jim všem oznámil: „Lady měla kolizi se Strašidelným dubem.”

Alexander se ušklíbl: „Měli jsme ten starý strom dávno rozřezat.”

Alpin zvedla bradu a vyslala vědoucí pohled k Malcolmovi. „To jsou přesně moje slova, pane Lindsayi.”

Malcolm se zavrtěl v sedle, vzal ji do náručí a řekl: „Tady, Alexandře. Vezmi ji, než udělá zlou krev.”

Skupinkou vojáků se ozvalo mumlání a smích. Alexander vzal Alpin a jakmile opustila Malcolmovu náruč, Alpin prohlásila: „Můžete mě postavit, pane Lindsayi.”

„Ano, má paní.” Postavil ji na zem.

Malcolm seskočil z koně.

Alexander oznámil: „Máme potíže, pane.”

Malcolm si pomyslel, že potřebuje víc problémů, stejně jako potřebuje další ženu ve svém životě, a otočil se k svému prvnímu problému: „Běž dovnitř, Alpin, a nech si ošetřit ty rány. Víš, kde má paní Elliotová léčiva.”

Vypadala unaveně, kývla a začala se vzdalovat.

„Co se stalo?“zeptal se Malcolm Alexandra.

Ostatní muži se pochechtávali a vyměňovali si vědoucí pohledy.

Alexander si odkašlal. „Ten Maur a ta africká slečna.”

Podráždění zbavilo Malcolma trpělivosti. Navíc je Alpin slyšela a vrátila se k ním. „Kde jsou?” zeptala se.

„Běž do hradu, Alpin,” procedil Malcolm skrz zatnuté zuby. „Postarám se o to.”

Nevěnovala mu pozornost a zeptala se. „Kde jsou, pane Lindsayi?”

Podle tvrdohlavě vystrčené brady Malcolm poznal, že si počká, než aby odešla bez odpovědi. „Řekni jí to, Alexandře,” zahučel.

„Saladin ji zamkl v obezděné zahradě,” promluvil voják.

„Proč?” zeptala se Alpin. „Zbláznil se?”

„Ona je ta, která blázní,” nesouhlasil Rabby Armstrong. „Je naštvanější než čerstvě ostříhaná ovce. Že mám pravdu, pane Linsayi?”

Alexander zakýval hlavou. „Obávám se, že ano, můj pane. Tam vzadu je válka.”

Alpin kráčela přes nádvoří, kulhání brzdilo její kroky, sukně se jí motala kolem kotníků. Malcolm šel za ní a přemýšlel o kožených kalhotách, které k ní přiléhaly na určitých místech. Alexander a ostatní muži je následovali.

Když ji dohnal, Malcolm jí doporučil: „Jsi zraněná, Alpin, tvé rány by mohly začít hnisat. Běž dovnitř, pošlu Elannu za tebou.”

Zpomalila. „Ne. Chci to vidět.”

Obešli rohovou věž. Malcolm se k ní naklonil a zašeptal: „Nevěříš snad svému skoro manželovi?”

„O to nejde. Jsem za Elannu zodpovědná. Někdy umí být svéhlavá.”

„Měla zkušenou učitelku. Jaká paní, taková služka. Jen doufám, že dnes vyhlásí příměří,” řekl Malcolm.

Větší skupina se shromáždila na prostranství přiléhajícím k obezděné zahradě. Saladin seděl na zemi, zády opřený o dřevěné dveře, s nohama překříženýma. Na tvář si tiskl kousek pestrobarevné květované látky, která vypadala nějak povědomě. „Vítej doma, můj pane.”

„Co se stalo?”

„Ta žena narušila moje modlitby.”

Zpoza zahradní zdi Elanna zakřičela: „A tady máš, co si myslím o tvých modlitbách, muslime.” Kousky papíru přelétly přes zeď.

„To je Korán, co trhá na kousky,” oznámil Saladin a sledoval spršku zbytků stránek, které se třepotaly k zemi.

„Co jsi jí udělal?” zeptala se Alpin.

„Já ?” Sundal si látku z tváře a odkryl modřinu o velikosti menšího vejce.

Elanna zakřičela. „Řekni jim, cos udělal, ty zatracený bílý zvíře.”

„Nic jsem neudělal!” křikl zpátky.

„Ha! A můj otec je Eguafo, co jí komáry a z nosu mu rostou kančí zuby.”

Malcolm si klekl vedle svého přítele. „Řekni mi, co se tu stalo.”

„Flirtovala se mnou a odvážila se mě políbit.” „Ty prolhanej černej Maure!”

Saladin vzdychl a zavřel oči. „Nevím, co mě to popadlo. Zkoušel jsem ji políbit a podívej, co mi udělala. Budou s ní potíže.”

„To se vsaď, ty chytači otroků s opičí tváří.”

„Můj bože, Saladine,” zamumlala Alpin. „Vypustil jsi divokou ženu.”

„Opravdu?” odvětil uhlazeně. „Muž má své limity. Každý jiný by udělal tu samou věc, když by se setkal s polonahou ženou nesoucí ovoce.”

Malcolm přemýšlel, kde udělal chybu, že se jeho život změnil v přehlídku omylů. „Pusť ji ven, příteli.”

„Ano,” souhlasila Alpin. „Otevři ty dveře.”

„Určitě,” řekl Saladin vážný jako misionář. „Ale až se omluví.”

Elanna se zasmála. „Tahle africká princezna spíš celá zbělá jako rybí břicho než zazpívá omluvnou, omluvnou píseň nějakému zvrhlému Maurovi.”

Alpin zaklonila hlavu a zavolala: „Co ti udělal, Elanno? Jsi v pořádku?”

„Strčil mi jazyk do pusy.” Její hlas se třásl hnusem. „Chutnalo to jako ta kaše, kterou snídá.”

„Přinesla jsi mi ji, děvče!” křikl Saladin.

„Chtěl jsi ji a chtěl i přidat!” zakřičela.

Saladin se zamračil a natáhl se pro svoji šavli. Zahnuté a vyleštěné ostří zářilo ve svitu zapadajícího slunce jako zlato. „Tak si tam zůstaň. Možná noc bez střechy nad hlavou zchladí tvoji horkou hlavu.”

„Hlavu?” soptila Elanna. „Jsi hloupý muž, Saladine Cortezi. Zničil jsi mi šaty.”

„Malcolme, udělej něco,” požadovala Alpin.

Muži na nádvoří výskali a plácali se po zádech. Malcolm kašlal, aby zakryl smích. „Zničil jsi jí šaty, Saladine ?” zeptal se se smíchem.

„Tak krátký kousek látky bych šaty nenazýval.” Zamával kusem látky. „A vzal jsem si jenom kousek.”

„Ten kousek, který mi zakrýval prsa. A zbytek jsi hodil do kašny,” křičela Elanna. „Ted je to mokré.”

„To kašny bývají,” zamumlal Saladin.

Alpin už měla hašteření dost. Zápěstí ji bolelo. Od hlavy až k patě cítila každou modřinu a každou kostičku.

Když viděla, jak Malcolmovi pobaveně blýská v očích, jak stojí rozkročený s rukama složenýma na hrudníku, obávala se, že nikdy Saladina nepřinutí, aby ustoupil. Jak by mohl? Podle červené skvrnky na jeho ústech odhadovala, že ochutnal Elanninu borůvkovou šťávu. Momentálně ani jeden z nich nebyl obdarován nadbytkem racionálního myšlení. Alpin ale znala jinou cestu do zahrady, cestu ukrytou před hrdými muži a zvědavými přihlížejícími.

Krom toho, pomyslela si vesele, dnes přiměla Malcolma, aby se vyslovil. Proč ho ještě nutit k volbě mezi loajalitou s přítelem a závazky vůči ní.

A tak nenápadně odešla, zašla do svého pokoje pro svazek klíčů a šaty pro svoji přítelkyni. Vzala si zapálenou lucernu z malého sálu a vešla do tunelu. Když našla cestu do správné chodby, držela při ji životě myšlenka na horkou tišící koupel a nepřítomnost hadů. Prošla kolem výklenku vně Malcolmovy pracovny a usmála se, protože teď, když jí Malcolm navrhl sňatek, už ho nebude muset znovu špehovat.

Prošla kolem tmavého schodiště, které vedlo do věžní komnaty, která jí byla kdysi domovem a zakázala si zabývat se tou dobou samoty. Malcolm měl pravdu. Už odmítala litovat to vyděšené dítě, kterým před lety byla.

Když zatlačila a otevřela železné dveře na druhé straně tunelu, otevřela překvapením pusu. Elanna stála u dřevěných dveří zabalená do Saladinova modlitebního koberce. Usmívala se sladkým uspokojením, vytrhla poslední stránky Koránu a hodila je, společně s koženým přebalem, za zeď.

„Něco sis tu zapomněl, muslime,” zavýskla a hodila jeho modlitební kobereček přes zeď.

Poslední Ashanti princezna lidu Kumbassa vyrazila směrem k Alpin a třela si ruce o sebe. S hlavou nesenou vysoko a rovnými rameny, stála Elanna v zahradě nahá jako před deseti lety, když ji Charles koupil na trhu s otroky na Barbadosu.

Elannina nahota Alpin nešokovala. Šokoval ji její neupravený zevnějšek. Elanna vypadala jako žena, která byla velmi důkladně svedená. Bez turbanu jí dlouhé vlasy padly k ramenům v divokých kličkách. Její rty byly naběhlé a smyslné. Uštvaný výraz v očích potvrzoval Alpininu domněnku. Znala ten pohled dobře a rozuměla té nestoudné touze, kterou Elanna ukazovala. Alpin, která sama podlehla kouzlu Malcolma Kerra, se cítila svázaná stejným kouzlem lásky.

Když došla k Alpin, dotkla se Elanna jejího roztrhaného rukávu a potichu řekla. „Dívky z ostrova se dostaly do pěkných potíží.”

Alpin přikývla a z druhé strany zdi slyšela, jak Saladin říká: „Pojeďme na lov, můj pane. Moc rád se dostanu daleko od těch ženských a zabiji něco, co mi mé náboženství zakazuje jíst.”

Kapitola 9

Elanna a Alpin stály u okna podkrovního pokoje tak blízko sebe, že se jejich ramena dotýkala. Dole na potemnělém dvoře vložil Malcolm nohu do třmenu a vyhoupl se do sedla svého bílého hřebce. Světlo pochodně osvítilo plizovaný tartan vojáků, kteří čekali opodál. Jejich mužné žerty se rozléhaly nádvořím. Koně neklidně podupávali v prachu.

Skrz tabulku ve tvaru diamantu uviděla Alpin Alexandra, jak přichází ke svému pánu. Malcolm se k němu naklonil a dlouze k němu mluvil. Neslyšela, co říkal, ale ukazoval na kolbiště, k jestřábí voliéře a pak mával rukou v hedvábném rukávu a označoval to všechno jako celek.

Alexander zvedl pěst a vytrčil palec. Mluvil a u toho vztyčil ukazovák. Pak znovu mluvil a vztyčil prostředník.

Malcolm přikývl a pokračoval se svých instrukcích.

Alpin se zlobila. Ne proto, že odjížděl, potřebovala trochu času na znovunabytí svých smyslů. Přesto, měl se s ní poradit, protože ona by uměla řídit jeho záležitosti.

Nevyhledal jí od té doby, co ho před hodinou opustila, aby vysvobodila Elannu z obezděné zahrady.

Za tu dobu si Alpin vyčistila rány a oblékla si svou večerní róbu. A taky si vše promyslela. Nechtěla, aby odjel. Jenomže Malcolm vypadal víc zaujatý honem, než završováním jeho zásnub.

„A už dost o vášni,” přemítala.

„Je lepší, když jsou dívky z ostrova samy,” řekla Elanna.

Alpin se cítila skleslá, nehtem škrábala špinavé sklo a přemýšlela, jestli se s ní Malcolm vůbec rozloučí.

Co by udělala, kdyby odjel bez jediného ohlédnutí? Zakroutila by mu tím jeho sobeckým krkem, to by udělala. Neočekávala sice okázalé loučení, ale musela hrát svou roli. Jak ale měla hrát oddanou nevěstu, když se on neobtěžoval hrát zamilovaného ženicha? Protože nebyl zamilovaný, připustila tiše. Cítil jenom touhu a dokonce i ta může zmizet, až vyprchá lektvar.

Rabby Armstrong se vyhoupl do sedla a zavolal na Malcolma. Všichni muži se podívali směrem ke stájím. O chvíli později se v obdélníku žlutého světla objevil Saladin. Jeho smolně černý hřebec švihal ocasem, krk měl ohnutý blízko k hrudi a vykračoval si jako vítězný závodní kůň na přehlídce.

„Můj černý Maur je mocný citlivý muž. To se vsaď.”

Alpin se vrátila zpět do reality. „ Tvůj černý Maur? Ty ho chceš?”

Elanna pokrčila rameny. „Na chvilku.” Potom, s odkazem na starodávný kmenový zvyk, prohlásila: „Ashanti princezna se musí podívat do očí otce svého nastávajícího.”

Alpin sledovala, jak Saladin s lehkostí ovládá svého koně a míří davem směrem k Malcolmovi. V cizí zemi si zařídil pohodlný život. „Saladin je nemanželské dítě. Nezná svého otce.”

Touha vyhladila Elanniny rysy, ale žádné množství zklamání nemohlo ohrozit její královské vzezření. „Je mi líto, moc líto a to jsem mu taky řekla.”

„Bylo to předtím nebo potom, co roztrhl tvé šaty?”

„Proto roztrhl mé šaty.” Pomalu zatřásla hlavou. „Jedná bohovi za zády. Je to mocný rozzlobený muž.”

„Ale ty jsi mu dala šťávu z borůvek.”

„Ten černý Maur si bere, co chce. Kdykoli. Vždycky.”

„Jak jsi ho zastavila?”

Nakrčila bradu a zdvihla ji. „Nezastavila.”

„Znásilnil tě?”

„Ne.” Konečnost s jakou to Elanna vyslovila, vypovídalo o příhodě, která se udála v zahradě, hodně. „Co ho zastavilo?”

Elanna udeřila pěstí do zídky. „Jeden hloupý princip.” „Jaký princip?”

„Je to příliš hloupé, hloupé, než abych o tom dnes v noci mluvila.”

Už jako chlapec byl Saladin ovládán svým silným přesvědčením a muslimskou vírou. Alpin předpokládala, že se nezměnil. Elanna ho chtěla. On odmítl. „Co budeš

dělat?”

V očích se jí zablýskly slzy. „Přinutím ho zazpívat omluvnou, omluvnou píseň.” Elanna se otočila a vyšla z místnosti.

V okamžiku, kdy jí chtěla Alpin zavolat zpátky, Alexander se uklonil a ustoupil dozadu. Malcolm se otočil ke komnatám, jako by přesně věděl, kde Alpin byla. Dovedl svého koně na místo přesně pod jejím oknem.

S tlukoucím srdcem Alpin otevřela okno a vyklonila se. Světlo lampy z místnosti ho osvětlovalo zlatým jasem a proměnilo slunce jeho rodu na hvězdu blikající ve tmě. Očekávala, co udělá. Obdivovala tohoto velmi pohledného muže a přála si, aby byli milenci ve skutečném smyslu toho slova.

Nenáviděla se za tu slabost.

Usmál se, zvedl ruku v rukavicí a zakýval na ní prstem. Bylo to jako políček, tak velká byla její hrdost. Jak

si dovoluje sedět na té krátkonohé dýchavičné kobyle jako muž, který se narodil kvůli tomu, aby jezdil na koni a vládl ? Jak se opovažuje vypadat tak úžasně ve své roli hraběte z Kildaltonu a vůdci rodu Kerrů? Jak si dovoluje chovat se k ní jako k hospodské služce a přimět ji, aby toužila po polibku na rozloučenou?

Alpin ignorovala jeho posunky a zvedla obočí. „Něco jsi zapomněl, můj pane?”

„Ano,” řekl. „Rádné rozloučení s mojí paní.”

Jeho měkký, ale nařizující tón a nemizející svit v jeho očích jí připravily o slova. „Ale nejezdi dolů po okapní rouře, jako jsi to kdysi dělávala,” dodal se smíchem. „Moji muži by si mysleli, že jsem se zasnoubil s divoškou.”

Koně a jezdci neklidně postávali na dvoře. Prohlédla si tváře vojáků, všichni jí sledovali. A čekali. Cekali na potvrzení jeho prohlášení. A nebo ze sebe měla udělat blázna?

Manželství s ním bylo to, co chtěla. Byla to část plánu, kvůli kterému projela půl světa. Ale Malcolm ji zahnal do rohu a přinutil jí hrát zamilovanou nevěstu, kterou, nebesa pomožte, skutečně byla. Jelikož byla budoucnost Paradise nejistá, jakou jinou možnost vlastně měla? Žádnou.

Ošklivila si sebe sama a jeho ještě víc, přesto se vesele usmála a pokynula mu, aby počkal. Potom přeběhla pokoj a cestou si vzala přehoz. Na konci schodů zpomalila, upravila si přehoz kolem ramen a přesvědčovala sebe sama, že jí srdce tolik tluče proto, že utíkala po schodech. Když ale otevřela dveře a viděla ho, jak čeká, připustila si znepokojivou pravdu, že opravdu chtěla jeho polibek.

Malcolm se naklonil, chytl ji v podpaží a vyzvedl ji do sedla. Kůže zapraskala a bílý hřebec frkl. Tomu ale Alpin

nevěnovala pozornost. Její mysl byla upnutá na silné ruce toho impozantního muže, který ji držel. S chodily houpajícími se ve vzduchu a tlukoucím srdcem ho objala kolem krku. Kolem ní se rozprostřela vůně santalového dřeva. I když používal exotickou vůni daleké země, Malcolm Kerr vypadal tak zakořeněný do skotské země, jako starodávný jeřáb v zahradě.

Když se dotýkali nosy, zašeptal: „Co tvoje zápěstí?”

Nezvyklá na jeho něžný zájem, popřela vážnost zranění. „Už je to mnohem lepší.”

Prohlížel si její tvář, nesvázané vlasy a svůj pohled zastavil na jejích ústech. Cítila se velmi lehce a přemýšlela, jestli za to mohl ten lektvar. Asi ne, tolik toho nápoje přeci nepolkla.

„Opatruj se, zatímco budu na lovu, Alpin. Pokud budeš něco potřebovat, vyhledej Alexandra.”

Pomalu padal soumrak a Alpin si znenadání vzpomněla, jak seděla na zídce staré studny se svými ňadry odhalenými pro jeho ruce a rty. „Cokoli budu potřebovat?”

V očích mu bliklo pobavení. S okouzlujícím úsměvem zašeptal. „Nic důvěrného. To si nech pro svého manžela.”

Potom jí políbil žhavým majetníckym polibkem. Dvorem to zašumělo. Vědomí, že se jeho muži dívají, nepotlačilo její odpověď, ale naopak ji přimělo překonat jeho vášeň. Těšila se z dotyku jeho rtů na svých a síly jeho objetí, a se smělostí tak novou, že uvnitř ní blikala jako pozlátko, otevřela ústa k vášnivějšímu polibku.

Malcolmovi uznale zachrčelo v hrudi, jeho ruce jí pevněji objaly a jeho jazyk se jí vsunul do úst, potom se stáhl a zval jí k následování jeho příkladu. Prudká výzva a fakt, že odjížděl jí podnítily k dalšímu dobrodružství.

Spoléhala se na intuici raději než na zkušenost a vsunula svůj jazyk do jeho úst a jemně ho nasála spolu s přetrvávající chutí borůvkové šťávy. Věděla, že je stále ještě pod vlivem lektvaru.

Jeho hruď se vzedmula a prsty se mu začaly třást. Myslela si, že zašla příliš daleko a odtáhla se. Potlesk vojáků jí zněl v uších.

Rychle otevřel oči. „Sladká svatá Ninian,” zaklel. „Udělala jsi ze mě běsnící zvíře.”

Absurdně potěšená a trochu vyděšená vášnivým leskem jeho očí, hleděla na znak jeho klanu. „Bojím se, že mě upustíš.”

Malcolm ji zvedl výš, jako by byla pírko. Jejich oči se znovu setkaly. „Už jsem tě někdy nechat spadnout,

Alpin?”

V chladném nočním vzduchu a vydána Malcolmovi na pospas, Alpin přemýšlela, kolik skutečného sentimentu by měla přidat do té otázky. Nejistota jí přinutila říci. „Ne, ale bývala jsem menší a hbitější.”

Zašklebil se a vypadal jako rošťák. „Pořád jsi malá. A vsadím se, že i hbitá ve věcech, které ještě musím prozkoumat.”

Nevěděla, co na to odpovědět, a proto si odkašlala. „Proč odjíždíš?”

„Protože srnci chodí na pastvu v noci, nebo jsi to zapomněla?”

Nezapomněla, ale podezírala ho, že noční zvyky vysoké zvěře byly pouze jedním z mnoha důvodů. Jelikož jí nemínil dobrovolně poskytnout další informace, nechtěla na něho tlačit. Jeho nepřítomnost jí umožní nalézt důkaz o jeho vměšování se do jejího života.

„Jak dlouho budeš pryč?”

Se spokojeným bručením ji postavil na zem a tiše řekl, „Ne tak dlouho, abys zapomněla, že budeš brzo má. Přenes si své věci do mého pokoje a spi tam dokud se nevrátím.”

Mluvil o zásnubách, ale znělo to tak, jako by ji vlastnil. Podívala se na zástup jezdců. Všichni sledovali Malcolma s uctivým respektem.

Její nezávislá povaha se vrátila. „Kde budu spát, až se vrátíš?”

Zasmál se a podíval se na ní hladovým pohledem. „To už spát nebudeš. Možná jen občas, na chvilku.”

Od studu jí zamrazilo. Uhlazeně se usmála a pevněji se zahalila do přehozu. „Užij si svůj sport. “

„Oba si ho užijeme, to tě ujišťuji.”

„Žiji pro tvá ujištění, můj pane.” Otočila se. Otupělá Dora stála na schodech s měchem a pytlem potravin v rukou.

„Co to je, Doro?” zeptala se Alpin. „Slečna Elanna řekla, že to mám dát Saladinovi.”

Alpin mávnutím přivolala dívku na dvůr. Když vcházela do hradu, slyšela, jak Malcolm pohání koně kupředu. Dusot kopyt oznámil jeho odjezd. V hale se zastavila, mysl se jí zmítala neuspořádanými myšlenkami. Přála si, aby se nikdy nevrátil. Modlila se, aby vůbec neodjel.

Dveře se s bouchnutím zavřely.

„Je to pravda, moje paní?” zeptala se Dora zajíkavým šepotem. „Že vy a náš pán jste zasnoubení?”

Na Alpin dopadlo vyčerpání. „Ano, je to pravda,

Doro.”

Dívka spráskla ruce. „Lady Miriam bude moc šťastná.”

Skvělé pro lady Miriam. Alpinino štěstí leželo půl světa daleko a v tento okamžik i pouhá myšlenka na návrat do Paradise vypadala jako pouhá náhražka pro nenaplněnou touhu v jejím srdci. Škoda, že nemohla mít obojí.

Následující ráno, v bezpečí zavřených dveří Malcolmovy pracovny, Alpin prohledala jeho stůl. Našla hromádku dopisů od Charlese, ale starý a uvolněný provázek ukazoval na to, že některé dopisy byly odstraněny.

Seřadila dopisy podle data. Nejstarší nebyl adresován Malcolmovi, ale jeho otci, Lordu Duncanu Kerrovi, který dal Charlesovi peníze, aby mohl koupit plantáž Paradise před dvaceti lety. Lord Duncan mu nabídl kapitál, jako Adriennino věno.

Aha, pomyslela si Alpin, toto byl ten dluh vděčnosti, který Charles zmiňoval ve své poslední vůli. To byl ten důvod, proč Charles odkázal plantáž Malcolmovi.

Ale počkat, cena Paradise se za posledních dvacet let několikanásobně zvýšila. Díky její těžké práci. Čest určitě nezahrnuje tak velkorysou splátku. Ani nejhrabivější lichvář by nemohl prohlásit tuto transakci za férovou splátku investic. Přesto ale, Charles nebyl v obchodních věcech nijak bystrý.

Doufala, že objeví víc a proto četla další dopisy. Našla ale jenom pouze jediný dopis adresovaný Malcolmovi s datem starým čtyři roky. Kromě nesouvislého popisu předností zesnulé Adrienny, Alpin našla také znepokojující pasáž: „Musím znovu opakovat své díky za tvoji štědrou nabídku a za nesobecké vyřešení problému

zajištění drahé Alpin. Uklidňuje to moje znepokojené srdce.”

Ruce se jí třásly a písmena nebyla čitelná. Malcolm se o ní zajímal, udělal štědrou a nesobeckou nabídku. Čeho? Rozhodně jí nedal žádné peníze, se kterými by vyžila a ani jí svobodně nenabídl domov ve Skotsku. Musela se s ním dohadovat, aby dosáhla obojího. Nečekal, že po Charlesově smrti přijede na Kildalton. Byl jejím příjezdem opravdu zaskočen a když poznamenala, že mu nyní patří, nazval to skutečně zajímavým obratem událostí. Buď si špatně vyložila jeho potěšení, které vložil do toho prohlášení, a nebo skrýval nějaký jiný motiv?

Ať už to bylo jakkoli, Malcolmova reakce vysvětlovala, proč byl její poručník laxní v zaopatřování její budoucnosti. Ale v době, kdy napsal tento dopis, Charles už dávno převedl vlastnictví Paradise na Malcolma. Podle poslední vůle se transakce uskutečnila rok před napsáním tohoto dopisu. Charles jí nikdy plantáž odkázat nechtěl.

Dotklo se jí to, ale zároveň se přesvědčila, že Charles viděl málo ze světa okolo sebe. Znovu si tu část dopisu přečetla. Jedno sousloví jí zaujalo: znovu opakovat.

Najednou jí zamrazilo, protože si uvědomila, že našla klíč, který rozkryje hádanku Malcolmova zapletení se do jejího života. Kdy ale jeho zájem o její zajištění začal? A pro slitování boží, jakou mělo formu?

Prošla zbytek stránky, ale dočetla se pouze o hlubokém zoufalství osamělého muže, který ztratil vůli žít a modlil se za den, kdy se v nebi znovu setká se svojí milovanou Adrienne.

Vina a náklonnost zaplavily Alpin. Nikdy neporozuměla hloubce Charlesovy bolesti a v porovnání s ním,

vypadaly její starosti malicherné. Alespoň mohla kontrolovat svůj osud.

Při svém příjezdu na Barbados byla svědkem lásky, před kterou bledla i práce nejromantičtějšího básníka. Potom zasáhl osud svojí zlou rukou a uchvátil drahou Andrienne.

V následujících deseti letech Alpin sledovala ubohého Charlese, jak jí mizí před očima. Ta smutná vzpomínka utvrdila její víru v to, cena za trvalou lásku bývá příliš vysoká. Její záměr byl zasnoubit se s Malcolmem a doufala, že mu dá dítě, ale nikdy nebude riskovat své srdce. Přinutí ho, aby jí dal plantáž. Pak se vrátí domů.

Touha, kterou celou noc potlačovala, pocházela z fyzické potřeby. Malcolm rozvířil její dlouho potlačovanou vášeň. Spánek v jeho obrovské posteli jen prohloubil její potřebu. Až se vrátí, přidá se k němu v objevování sportovních aspektů lásky, ale tam její účast skončí. Bude se starat o jeho hrad a vést služebnictvo. Později, až bude mít všechnu dokumentaci, se vrátí do Paradise a Malcolma nechá jeho osudu. Její svědomí bude čisté.

Když si to rozmyslela, vrátila se k dopisům. Ke svému zklamání četla pouze o zlomeném srdci a beznaději. Další prohlídka stolu už jí nic nepřinesla, kromě pohledu na denní život vůdce rodu Kerrů.

Celá nedočkavá prozkoumat Malcolmův apartmán, uklízela stůl.

Zacinkal zvonek. Alpin vyjekla a nadskočila jako nakopnuté štěně. Vystrašením nemohla ani dýchat a dívala se na dveře. Očekávala, že je Malcolm rozbije. Pak se uklidnila. Jako jeho hospodyně a správcová měla právo tady být.

Malcolm byl na lovu. Dopisy byly zpátky tam, kde měly být. I kdyby se vrátil dříve, nezjistil by, že to tu prohledávala.

To cinknutí zaznělo v tomto pokoji. Saladinův zvonek z Mekky. Samozřejmě. Sama sobě se zasmála, otřela si zpocené dlaně do sukně a zastavila třesoucí se ruce.

Jak byla hloupá. Ale proč ten zvonek zazvonil? Vyrobený z mosazi, zvonek stále ležel na kraji vysoké police, stejně jako předtím. Byla zvědavá, přisunula si stoličku a vylezla na ni. V momentě kdy po něm natáhla ruku, zvonek znovu zazvonil.

Vykřikla a uskočila zpátky. S rukama rozhozenýma balancovala na špičkách na kraji stoličky. Z posledních sil se vrhla vpřed a chytila se nejbližší poličky. Z klapavým zvukem se stolička zahoupala a zastavila se na podlaze. Její srdce bilo jako o závod. Prsty se křečovitě držela. Její poraněné zápěstí se tou námahou třáslo.

Několikrát se zhluboka nadechla. Když se uklidnila, položila nohy na stoličku a pustila se. Potom se znovu natáhla po zvonku.

A uviděla lanko. Jeden konec byl uvázaný k srdci zvonku a druhý mizel v malé dírce ve zdi vedle poličky.

Zmocnilo se jí nepříjemné podezření. Položila zvonek zpátky na své místo a seskočila na bezpečnou podlahu. Nedávno stála ve tmavém tunelu za touto knihovnou a naslouchala rozhovoru mezi Saladinem a Malcolmem. Před lety se jí ty tajné chodby staly domovem.

Jako by to bylo včera a ona stále byla tím zoufalým šestiletým dítětem, které hledalo úkryt před svým krutým strýcem, natáhla se po svícnu na zdi a otočila ho doleva.

Kov zaskřípal o kov. Jedna část knihovny odskočila od zdi a odhalila hlavní chodbu tunelového systému. Kdysi

probíhala tunely s rychlostí a schopností laně na útěku. Dnes opatrně vstoupila dovnitř.

Dvě stopy nad její hlavou spatřila řadu zrezivělých rybářských háčků, které sloužily jako vodítko pro lanko. Varovný signál?

Vzala si lampu a sledovala, kam lanko vede. Končilo nad dveřmi dvacet pět stop od knihovny. Zaťala zuby, sevřela kliku a zatáhla. Portál se otevřel a odhalil vstup do úzké chodby s vysokými okny bez okenic a dvěma řadami stolů a lavic. Masivní trůn, vyřezávaný z obrovského dubu a vyzdobený sluncem, symbolem Kerrů, stál prázdný. Jako dítě na něj lezla a v tiché tmě předstírala, že vládne tomuto království.

Za sebou uslyšela zvonek, ale dálky ten zvuk zněl velmi nezřetelně. Pokud by byly dveře knihovny zavřené, neslyšela by ten signál vůbec. A co bylo horší, kdokoli, kdo byl v pracovně, byl varován, že se někdo přikradl na doslech.

Tu chytrou věc vymyslel někdo prohnaný a sloužila darebákovi. Ona sama byla obětí, když se ve tmě třásla při zmínce o krysách, hadech a nášlapných pastích. Ach, jak jen se Malcolm a Saladin museli smát.

Snažila se zklidnit svoje rozčilení a zaměřila se na nedávnou záhadu. Kdo před chvílí otevřel dveře?

Rozhodnutá to zjistit, vrátila se Alpin zpátky do pracovny, zavřela tajný vchod a instinktivně šla do kuchyně.

Našla Doru sedící na podlaze a hladící ohnutý hřbet strakaté kočky, která se víc zajímala i misku smetany, než o hlazení té dívky.

Kočka na krysy. Alpin řekla Doře, aby našla kočku a pustila jí do tunelu, ale to byl předtím, než objevila, že krysy byly jen Malcolmovým zastrašovaním.

Proklínala svoji chabou paměť a nadávala si do nervózních hysterek.

„Dobré ráno, Doro.”

Služka vyskočila na nohy. „Dobré, má paní. Tahle nebohá hladová kočka běhala v tunelech celou noc, ale nic nechytila. A přitom má ve stáji hladová umňoukaná koťata.”

„Ty jsi jí právě pustila?”

„Ano, otevřela jsem dveře v malém sále, aby Delila mohla vyběhnout ven.”

To vysvětlovalo, proč zvonek zazvonil. Neomlouvalo to ale Malcolma, protože Alpin mohla spadnou ze stoličky a zlomit si krk.

„Věděla jsem, že tam žádné krysy nebudou, i když vám pán říkal, že tam jsou. To spíš bude paní Elliotová smilnit v zatuchlé hospodě, než aby nechala Kildalton napadnout škodnou. Naučila pořádku i nás služky.”

„Udělala jsi velmi dobře, Doro.” Alpin si vzala vdolek z ohřáté pánve a posadila se ke stolu. „Až Delila vypije smetanu, odnes jí zpátky do stájí a dej podkonímu libru másla za to, že nám ji půjčil.”

„Ano, má paní. Budete potřebovat ještě něco?”

„Viděla jsi dnes Elannu?”

„Ještě je v posteli. Mám jí vzbudit?”

„Ne, ale byla bych ráda, kdybys umyla okna v podkrovním pokoji.”

S ocasem zdviženým jako stožár lodi se Delila otírala o Dořiny kotníky. Služebná zvedla kočku a řekla. „Jdu to udělat.” A zamířila ke dveřím.

Alpinina chuť k jídlu zmizela, když zavolala služku zpátky. „Jak dlouho bývá obvykle Lord Malcolm pryč?”

„Bude zpátky asi za týden, to řekl panu Lindsayovi.”

Týden. A své snoubence o tom nic neřekl. Bylo to pro Alpin úlevou i trestem. Mohla využít ten čas k hledání dalších dopisů. Jistě se z nich dozví, proč se Malcolm začal před pěti lety zajímat o její život. Částečně doufala, že náklonnost byla jedním z motivů, ale byla příliš citlivá, než aby uvěřila takové sentimentalitě.

Dora se na ní v očekávání dívala.

„Doufejme, že se lov vydaří,” řekla Alpin vrátila vdolek na pánev. „Ve spíži není dost masa, aby vydrželo na období sklizně. V zimě budete hladovět.”

„Já?” zatřásla hlavou až se jí zatřásl čepeček. „Lord Malcolm nenechá nikoho ze svých lidí hladovět.”

Alpin se omylem vyloučila. Dora nemohla vědět, že Alpin plánovala odjet, ale musí si dávat pozor na pusu. „Samozřejmě, že by nenechal.”

Dora objala kočku a houpala se jako zamilovaná dívka držící všechny své naděje na prsou. S chichotáním řekla: „Vy a náš pán budete živi z lásky.”

Až přijde zima, Alpin se bude na Barbadosu plahočit v tropickém slunci a užívat si svobody. Ať Dora vidí romantiku v zásnubách, pro Alpin to nebyl žádný rozdíl. „Jsem si jistá, že ano.”

Když služebná odešla, Alpin vešla nahoru do Elannina pokoje. Našla svoji přítelkyni sedět před zrcadlem a česat si vlasy.

„Spala jsi dobře?”

Elanna se natáhla pro pruh látky a začala si ho ovíjet kolem hlavy. „Jako ještěrka na slunci.”

Její falešná veselost Alpin neoklamala a netknuté povlečení dokazovalo, že Elanna v posteli nebyla.

Alpin se zvědavě zeptala: „Co bylo v tom pytli, který Dora přinesla minulou noc Saladinovi?”

Tentokrát byl Elannin úsměv opravdově lišácký. „Jídlo pro jeho mocné muslimské principy.”

Mstivost se skrývala za tím úšklebkem. „A…?”

Elanna si narovnala turban a nezaujatě řekla: „Trochu mé sedni-si-do-křoví šťávy.”

„Co?” Alpin nevěděla, jestli se smát a nebo bát. „Ale Elanno, bude si čistit střeva místo lovení jelenů.”

„To se vsaď.”

O deset dní později, když se vrátili z lovu, Alpin tušila, že Elannin plán nevyšel.

Kapitola 10

„Saladin umírá,” řekl Malcolm.

Alpin omráčeně natáhla krk a povídala se na něho. Jeho kůň přicházel bokem a točil se na předních kopytech. Chytla ohlávku, aby koně uklidnila. Myslela si, že se něco stalo při lovu. Našla svůj hlas: „Ach ne.”

Malcolm měl tmavé kruhy pod očima a ještě temnější utrpení ve svém nitru. Stiskl zuby a hleděl na oblouk hradní brány. „No, je to tak.”

Obava zaplavila její tělo. „Jak se to stalo?”

„Posledních několik dní si stěžoval, že ho bolí břicho. Včera večer usnul a ještě se neprobudil.”

Elannin lektvar! Ten nápoj ale neměl způsobit spánek. „Zkoušeli jste ho vzbudit?”

„Ano, pálili jsme mu peří pod nosem. Rabby křičel jeho jméno tak hlasitě, že by vzbudil mrtvého. Nic nepomohlo. Je stále v bezvědomí.”

„Ach Malcolme, nesmíš propadat beznaději. Kde je teď?”

Malcolm pohodil hlavou směrem k bráně. Tři jezdci v řadě vjeli na nádvoří. „Pár minut za námi ve voze. Rabby s ním jede.”

Její smysly se rozvířily, Alpin pustila postroj koně a zavolala na Alexandra. Když k nim voják došel, vztáhla ruku k Malcolmovi. „Pojď dolů, Malcolme.” Jeho ruka, chvějící se obavami, vklouzla do její. „Slibuji ti, že bude v pořádku.”

Nesouhlasně zamručel. „Nikdy jsme na ten lov neměli jezdit a on měl jíst to samé jídlo, jako my ostatní.”

Alpin se modlila, aby jen prostě vypil příliš mnoho Elannina lektvaru. Stiskla Malcolmovi ruku. „Co včera

jedl?”

„Nějaké kořínky a bobule. Listy pampelišky. Stejné králičí jídlo, jaké jí vždycky.”

Ozvalo se vrzání kol, které ohlašovalo, že se vůz se Saladinem blíží k bráně. „Jaké kořínky? Mohl najít nějaký nesprávný a otrávit se?”

„Nevím,” procedil skrz zuby. „Nedává to smysl. Jí rostliny celý svůj život. Ví, co má jíst a čemu se má vyhnout.”

„Co včera pil?” Alpin zadržela dech.

Malcolm vypadal zmateně a podíval se směrem k vozu. Jeho ramena poklesla. „Všichni jsme pili ze studny pasáka vepřů, někteří měli soudek piva. Ale Saladin ne, samozřejmě. Vzal si pomerančovou vodu, která mu tak chutná. Nic zkaženého nebo neobvyklého.”

To si myslel Malcolm. Alpin věděla víc. Bylo jisté, jakože na Barbadosu rostou fíkovníky, že Elannin lektvar ohrozil Saladinův život. Byla to ale Alpinina vina. Kdyby nebrala Elannu s sebou do Skotska a nenavrhla, aby s sebou vzala lektvary, Saladin by byl živý a zdravý.

Napadlo jí logické řešení. Jestliže ho Elanna ohrozila svými lektvary, musí ho taky uzdravit.

Alpin znovu stiskla Malcolmovu ruku. „Vezměte ho s Alexandrem dovnitř a položte ho do postele. Jdu pro Elannu. Nedělej si starosti. Bude vědět, co pro něho

udělat.”

Když Alpin běžela přes nádvoří, přemýšlela o tom, jakým hrozným způsobem se vše během chvíle otočilo. Před hodinou se na prosluněném kolbišti opírala o kůl, vedle ní ležel soudek rumu, plátěný pytel s kusy cukrové třtiny a mačeta.

Kildaltonské děti se shromáždily kolem globusu, který přinesla z Malcolmovy pracovny. Nejmenší děti otáčely globusem a netrpělivými prsty hledaly Barbados.

Zahnala, tu vzpomínku, prolétla dveřmi a vběhla do kuchyně. Elanna seděla u stolu a drala peří z tlusté husy.

Před dvěma dny sáhla Elanna do jejich zásob cukrové třtiny a dala kus roznášecí nápojů jako odměnu za to, že vyplel kuchyňskou zahrádku. Zpráva o tom neobvyklém pamlsku se rychle šířila mezi obyvateli hradu a inspirovala Alpin ke zorganizování dopolední hodiny zeměpisu.

Když přicházela k Elanně, myslela už jen na své dva přátele z dětství.

„Saladin je nemocný.”

Elanna vzhlédla. Byla tak netečná a neúčastná, jako nějaká královna. „Lituji, lituji.”

Alpin plácla rukou na husu a přitlačila, až se bílé peří rozlétlo. „Mohla jsi ho zabít. Doporučuji ti, abys sebrala veškeré své medikamenty a našla nějaký lék. A hodně rychle, děvče.”

Elanna v šoku vykulila oči a vyskočila od stolu. „Zabít? Kde je? Jak mu je?”

„Je v bezvědomí už do včerejšího večera. Malcolm a Alexander ho nesou dovnitř. Myslí si, že umírá.”

Elanna si obírala peří z rukou, utíkala k dřevěnému džberu a myla si ruce. „Co jedl?”

„Pil tu pomerančovou šťávu, kterou jsi nakazila.”

„Co ještě?”

Z haly Alpin uslyšela kroky nohou v jezdeckých botách. Představila si, jak nesou Saladina do schodů. „Co jedl?” vykřikla Elanna. „Bobule, kořínky a myslím, že listy pampelišky.”

Elanna ztuhla a pomalu naklonila hlavu k Alpin. „Pampelišky? Černý Maur jedl včera pampelišky?”

Alpinina naděje se rozplývala. „Ano. Je to špatné?”

„Spatná kombinace, listy pampelišky a příliš mnoho sedni-si-do-křoví šťávy. Velmi špatná.” Elanna se nezdržovala sušením rukou, šla rovnou k ohništi, chytla držák konvice do zástěry a pověsila ji nad oheň.

Utrápená smutkem a bezmocným vztekem Alpin stopovala svoji přítelkyni. „Zemře?”

„Já nevím. Dám mu pít povařený kořen mořské řasy. Pokud se probudí, musí vypít hodně čisté pomerančové šťávy.”

Alpin spráskla ruce. „Modlím se, aby to zabralo. Vezmu tvé medikamenty a počkám na tebe nahoře.”

O pět minut později stáli Alpin s Malcolmem u Saladinovy postele. Na bílých prostěradlech byla Maurova snědá pokožka mdle šedá.

„Vypadá hrozně,” řekl Malcolm. „Skoro ani nedýchá.”

Alpin se před něj postavila. Zoufalství v jeho očích jí stáhlo hrdlo. „Prosím, lásko, nedělej si starosti,” zašeptala a vzala do dlaní jeho neoholenou bradu. „Elanna udělá vše, co je v jejích silách, aby ho uzdravila.”

Vzdychl a smutně se na ní usmál. „Přál bych si, abych jí věřil tolik, jako ty. Ale protože nevěřím, nechám poslat pro porodní bábu.”

Chtěla mu říci pravdu, ale opatrnost ji zadržela. Porodní bába nebude znát příčinu Saladinovy nemoci. Alpin ho musela přesvědčit, aby dovolil Elanně Saladina léčit. Velmi neochotně vymyslela drzou lež. „Ne, nemusíš volat porodní bábu. Mohla by mu ublížit. Musíš věřit Elanně, Malcolme. Věří jí lidé z celého Barbadosu. Sám guvernér nedovolí nikomu jinému, aby léčil jeho dnu.” Naděje v

jeho očích jí dodala odvahy. „Už vyléčila všechno od nemocí srdce a impotence po žlutou horečku a edém.”

Rty mu rozvlnil úsměv. „Edém? Bojím se jen pomyslet, jak by léčila tuto nemoc.”

Na chodbě zazněly kroky. Alpin se znovu postavila vedle Malcolma: „Taky nevím, jak ji léčí, ale Elanna má léčivou sílu. Můžeš se jí zeptat sám.”

„Zeptat se mě na co?” řekla Elanna a vešla do pokoje. V rukou nesla podnos se džbánem, kupkou složených utěrek a hrnkem, ze kterého se kouřilo.

„Na nic,” řekl Malcolm a opět zvážněl. „Jen se o něho starej stejně pečlivě, jako o barbadosského guvernéra.”

Elanna překvapením otevřela ústa: „Co?”

„Malcolm si dělá starosti,” vyhrkla Alpin. „Tak jsem mu řekla, jak všichni na Barbadosu chválí tvé schopnosti. Dokonce i guvernér.” Muž, kterého Elanna nikdy ani neviděla.

Položila podnos na noční stolek. „To se vsaď.” Se skloněnou hlavou spěchala k Saladinovi.

Trápí ji vina, pomyslela si Alpin a sama se cítila zoufale. „Co s ním je?”

„Nejdřív se podívám.” Elanna na naklonila nad postel a palci zvedla Saladinova víčka. Její mahagonová pleť ostře kontrastovala s jeho nyní zešedlou a jasně ukazovala, jak moc byl nemocný.

Malcolm začal být neklidný. „Dělej něco, pro Boha živého.”

Alpin mu dala ruku kolem pasu. Jeho svaly byly napjaté. „Brzy mu bude dobře.”

„Modlím se za to. Je to můj nejlepší přítel a hodně mi na něm záleží.”

Elanna s pečlivostí, o které Alpin věděla, že je nucená, prohlížela Saladina. Dotkla se konečky prstů jeho čelisti a prohmatala mu celý krk. Lence mu stlačila podpaží. Poté mu rozepnula košili a položila hlavu na hruď.

„No?” řekl Malcolm.

„Neobávej se o něho,” řekla Elanna. „Srdce tohoto černého Maura bije silně jako buben z džungle. Tahle dívka z ostrova ho probudí,” podívala se ponuře na Alpin, „hodně rychle.”

Elanna zamíchala lžičku suchých zelených bylin do kouřícího hrnku s hnědou tekutinou. Usedla na matraci, vsunula ruku pod Saladinův krk a zvedla mu turbanem ovázanou hlavu. Když se natáhla pro šálek, Malcolm ho zvedl a podal jí ho.

„Pěkně to spolkni,” řekla Elanna a potom pohrozila svému pacientovi v bezvědomí, „nebo namočím hadr a nacpu ho tam, kde se schovává tvoje muslimská důstojnost.”

Její nečitelnost Alpin neoklamala, věděla, že Elanně na Saladinovi záleží a svými příkrými způsoby pouze skrývá svoji úzkost.

Malcolm objal Alpin kolem ramen a přitiskl ji k sobě. „Myslím, že jsem pochopil, jak se léčí edém,” zamumlal. „Zahrnuje to mokrý hadr a lidskou důstojnost.”

„Saladin je silný. Přežije, ať už s důstojností, anebo bez důstojnosti. Musí. Elanna nedovolí jinak.” Alpin zadržela dech.

Elanna objala rukou Saladinovu hlavu a masírovala mu ohryzek. Jeho krk začal překvapivě a nedobrovolně polykat. Když byl šálek prázdný, Elanna ho postavila stranou a omyla mu obličej, krk a hrudník chladnou mokrou utěrkou.

„Probudí se?” zeptal se Malcolm. „Brzy, brzy a velmi brzy,” odpověděla Elanna. „Jestliže je stále v bezvědomí, jak jsi ho přinutila polknout?”

Elanna pokrčila rameny. „Ashanti svatý muž tomu říká duch těla. Já říkám, že je to záhada, stejná, jako když narozené dítě hledá matčino prso.”

„Nejsem si jistý, že tomu rozumím,” řekl Malcolm. „Ale to asi nevadí.”

Minuty pomalu míjely. Jen pohyb Saladinova hrudníku dokazoval, že stále žil. Za oknem utichl veškerý mumraj. Žádné z dětí si nezpívalo, ani nevýskalo při hře. Pouze dobytek nebyl ovlivněný tragédií Saladinovy záhadné nemoci.

Malcolmovo objetí dodávalo Alpin sílu. Potřeboval ji. To zjištění jí zlepšilo náladu. V duchu si slíbila, že zakáže Elanně používat její lektvary a řekne jí, aby se Saladinovi vyznala ze svých citů pokud se zotaví.

„Lidé na Kildaltonu ho mají rádi, že?”

„Ano,” řekl Malcolm.

Saladin zakašlal a otevřel oči. Mlaskl a rozhlédl se kolem. Pak se podíval na jednoho po druhém. Zaostřil na Malcolma a bolestně se na něho usmál.

„Aleluja!” řekl Malcolm a zhluboka vydechl.

Saladin stočil svoji pozornost na Elannu, která začala plakat.

Malcolm pustil Alpin a spěchal na druhou stranu postele, kde poklekl.

Elanna schovala svoji tvář do mokré utěrky a vzlykala. Alpin, sama se slzami na krajíčku, se postavila za svoji přítelkyni a poklepala jí na záda.

„Co je to,” řekl Saladin slabě, „hlídka u smrtelného

lože?”

Elanna vzlykla hlasitěji.

Malcolm uchopil Saladinovu ruku. „To záleží na tom, můj příteli, jak se cítíš.”

Maur si olízl rty a polkl. „Přísahal bych, že jsi mě svázal a vláčel mě po zemi celou cestu domů. Jak jsem se sem dostal?”

„Přivezli jsme tě na voze.”

Saladin si zamnul čelo a posunul turban na stranu. „Proč tahle africká žena pláče? Dá mi někdo něco k pití? Mám v ústech jako v žumpě.”

Elanna popotáhla a zvedla hlavu. „Jsi prostě drzý černý

Maur.”

„A taky nevděčný,” řekl Malcolm.

Saladin se zašklebil a ukázal mezeru mezi zuby. „A taky mám žízeň. Použila jsi moc Ashanti, abys mě vytrhla ze spárů smrti?”

Kdyby jenom věděl, pomyslela si Alpin, že to byla Elanna, kdo ohrozil jeho život.

Elanna nalila pomerančovou šťávu a pomohla mu pít. Nespustil své oči z její tváře. Když dopil sklenici, zeptal se: „Zachránila jsi mě?”

Přikývla a zaměstnala se naléváním druhé sklenice. Když mu ji přidržela, objal svojí rukou její.

Pohlédl nejprve na Malcolma a potom na Alpin. „Nechte nás.”

Alpin viděla, že Elanna ztuhla a byla překvapená, že neutekla. Myslela si, že se její přítelkyně bojí být se Saladinem sama, a proto navrhla: „Možná bychom měli zůstat, Saladine. Mohl bys nás potřebovat.”

„Nemyslím si, že bychom měli zůstávat. Má vše, co potřebuje.” Malcolm poplácal Saladinovi po ruce a vstal. „Chovej se slušně.”

„Jsem tak slabý, že bych ani nerozlomil chléb. Můj anděl strážný se nemusí obávat úlisností.”

Malcolm vedl Alpin pryč z pokoje. „Bože, jsem unavený,” řekl, opřel se o zábradlí a díval se dolů ke vchodu.

Alpin mu rozuměla. Napětí z ní opadlo a chtělo se jí smát. „Dáš si koupel?” zeptala se.

Podíval se přes rameno a zasmál se. „Proč? Měl bych?”

Pokrčila nos. „Ne, pokud se ti líbí, že páchneš jako mokrá vlna a namydlený kůň.”

Otočil se a zvedl ji. „Ach, Alpin, bál jsem se, že ho ztratíme,” zamumlal do jejích prsou.

Pak se s ní zatočil dokola. Dveře, lustr a starodávné bitevní štíty na zdi mizely a zase se zjevovaly v jejím pohledu. Chytla se jeho vlasů a zavřela oči. Saladinovo uzdravení zahnalo její pocit viny. Místo ní přišla sladká realita. Malcolm byl zpátky. Už jen několik hodin a udělá z ní svoji ženu ve fyzickém významu. Podle veřejného práva tak bude náležet muži, který ji oklamal.

Možná to bylo nedávným setkáním se smrtí, možná to bylo její rezignací, ať už byla příčina jakákoli, Alpin se od něho nemohla odtrhnout. Chtěla ho, jeho útěchu, jeho společnost a jeho vášeň.

Když ji postavil dolů, oběma se točila hlava. Jako pravidelní návštěvníci taverny U Hniloby a Zkázy, se potáceli dolů po schodech. Zatímco teď už veselá Dora, plnila dřez nádobím, Alpin přinesla Malcolmovi talíř vdolků, sýr a studené skopové. Nechala ho v kuchyni a šla do jeho pokoje pro čistý tartan a košili. Když se uviděla v

zrcadle, svlékla si šaty a vzala si ze skříně čisté. Učesala si vlasy, umyla obličej a nanesla růž na tváře.

Poté, co se Malcolm vykoupal a oblékl, šli na nádvoří, aby rozšířili zprávu o Saladinovu uzdravení. Vojáci, obyvatelé i děti s nimi šli v průvodu po Kildaltonu.

Když došli na staré kolbiště, Malcolm si všiml globusu nedaleko kůlu. „Co to tady dělá?”

Vzpomínka na její dopolední vyučování Alpin rozesmála. Jako dívka byla nevzdělaná a záviděla zdejším dětem, protože na rozdíl od strýcových poddaných, se chlapcům a dívkám na Kildaltonu dostávalo vzdělání. Během roku, po který zde žila, byla tvrdohlavou šestiletou dívkou, která byla příliš pyšná, než aby přišla do školy. Malcolm vynikal v dějepisu a v matematice. Alpin se schovávala za žerty a boj o přežití.

Malý Gibby Armstrong utíkal před nimi. Šel pozadu, aby se na ně mohl dívat. Jeho jemné světlé vlasy mu poskakovaly na čele. „Dala nám cukroví z ostrova a nechala nás točit globusem,” zaštěbetal.

Malcolm zvedl obočí: „Našel jsi Skotsko, chlapče?”

Gibby málem zakopl o své vlastní nohy. Rabby Armstrong zvedl chlapce a posadil si ho na ramena.

„Ano, můj pane. A Barbados,” pípl Gibby a chytil se prsty Rabbyho vlasů. „Tam lady Alpin vypěstovala cukroví.”

Malcolm jí vzal za ruku a propletl své prsty s jejími. „To mě zajímá, Alpin. Jak jsi vypěstovala cukroví?”

Měla zvláštní pocit, že je doma. Obklopená lidmi, kteří ji kdysi nazývali zlým dítětem, ale kteří ji dnes dopoledne chválili za její štědrost. Sevřela Malcolmovi ruku. „Dala jsem jim cukrovou třtinu. Taky jsem jim ukázala mačetu. Elanna narazila soudek a rozlila pár šálků rumu.”

„Ty jsi dala alkohol Gibbymu a ostatním dětem?”

Obvinění v jeho hlase ji rozrušilo. „Samozřejmě, že ne. Jenom mužům.” Odtáhla se.

Malcolm ji přitáhl zpátky. „Jen jsem si tě dobíral, lásko. A teď mi řekni, že jsem ti chyběl.”

Chyběl jí a její samota ji znepokojovala. Chtěla přemoci svůj neklid a proto přinutila služebnictvo k velkému úklidu. Od nejvyššího schodu věže až po podzemní žaláře byl Kildalton zameten, vyčištěn a naleštěn.

„Měla jsem příliš práce, než abych tě postrádala.”

„Aha. A čím, kromě vyučování zeměpisu a nalévání rumu mým mužům, jsi se zaměstnávala, když jsem byl

pryč?”

„Zabili jsme prasata a udělali nějakou přestavbu.” „Přestavbu čeho?”

„Ukážu ti to.” Táhla ho podél obezděné zahrady na zadní nádvoří.

Malcolm se uprostřed chůze zastavil. Před ním stála nová budova postavená z kamenů se silnou doskovou střechou. „Postavila jsi novou chladírnu?”

„Nepostavila. Alexander a jeho muži rozebrali tu starou. Dřevené trámy a střešní podpěry už doutnají tady v pilíři na dřevěné uhlí. A tady začal pracovat kameník.”

Alexander se k nim přidal. „Postavit větší chladírnu byl nápad lady Alpin, můj pane. Pracovala stejně tvrdě, jako kterýkoli z chlapů.”

„Dobrá, dobrá, má paní,” Malcolm si ji prohlédl od hlavy až k patě, „možná bych měl opouštět Kildalton častěji, i když je mi záhadou, jak jsem vůbec mohl odjet.”

Ozvalo se souhlasné mručení přihlížejících mužů.

Cítila se chycená jeho okázale projevenou náklonností a nebylo jí příjemné, že je středem pozornosti. Rychle vyhrkla: „Skvělý nápad.”

Dora vystoupila z davu. „To není všechno, co udělala, můj pane. Přinutila nás vyčistit hrad od střechy po sklep. Ani paní Elliotová by proti jejímu smyslu pro pořádek nemohla nic namítat.”

„Vypadá to, že jsem udělal dobrý obchod. Ted musím tvrdě pracovat, abych podpořil svůj díl.”

Muži se zasmáli. Ženy se zahihňaly. Děti zavýskly.

Zneklidněná jeho žhavým pohledem, otevřela Alpin dveře do chladírny. „Nejdříve by sis ji měl prohlédnout.”

Vešel dovnitř. O chvíli později vykřikl, „Je tu dostatek sýra a čerstvé šunky až do jara. Požehnaná svatá Ninian! S jeleny, které jsme ulovili, si v zimě budeme jíst jako králové.”

Alpinina dobrá nálada zmizela. Ještě před zimou se vrátí na Barbados. Nikdy už neuvidí zdejší lidi nebo vojáky. Zůstane pouhou milou vzpomínkou pro děti. Zatím co si Malcolm a jeho poddaní budou ohřívat chodidla u ohně a ochutnávat drobivý sýr a slanou šunku, bude Alpin pečovat o svůj vlastní majetek a starat se o své vlastní lidi.

Vina z jejího klamaní se jí zavrtala do svědomí, ale omluvila své činy vědomím, že pomohla Malcolmovým lidem. Něco tu po sobě zanechala a budou na ni vzpomínat s láskou.

On, na druhé straně, ji podvedl. Ačkoli nenašla chybějící dopisy ani neodhalila vážný důkaz o jeho ovlivňování jejího života, někde uvnitř sebe cítila, že naplánoval, aby Paradise nikdy nedostala a nalákal ji na Hranice a dostal ji pod svůj vliv.

Jen jí unikaly důvody jeho konání.

Ale zjistí to, přeci si nemůže to tajemství udržet navždy, ne když budou žít spolu jako muž a žena. Obtěžkána touto myšlenkou si znovu slíbila, že bude strážit své srdce.

Když Malcolm vyšel z chladírny, obřadně se jí uklonil. „Skvělá práce, Alpin. Jsi srdcem pravá Skotka.” Otočil se k Alexandrovi a řekl. „Jdi do Hniloby a Zkázy a řekni Jamiemu, aby narazil svému vladaři soudek piva. Napijeme se na naše bohatství, připijeme naší krásné nové paní a na Saladinovo uzdravení.”

Dav zavýskl a vyrazil směrem k taverně.

Malcolm nabídl Alpin rámě. „Můžeme, Alpin?”

Nemělo by to uvnitř v ní tak vřít. Jeho lačný výraz by neměl nutit její srdce bít rychleji nebo způsobovat, že si přála věci, které se nikdy nemohly splnit. Alpin ale nebyla schopná svoji touhu po něm ovládnout, nemohla přejít šanci sdílet s ním intimnosti, které jí nabízel. Ve dvaceti sedmi letech to mohla být její poslední šance objevit tajemství fyzické lásky.

Zaklesla svou paži do jeho. „Chceš mě opít a pak si ze mě udělat sport?”

Naklonil se k ní tak blízko, až ji jeho dech zalechtal v uchu. „Ale ne. Ne ten druh sportu. Chci, abys byla bdělá, až tě dnes v noci vezmu do postele. Chci, abys ztratila smysly jenom se mnou.”

„Neztrácím smysly snadno.”

„To se uvidí.”

Svůdná a povědomá vůně jeho santalového mýdla stačila, aby se jí začaly podlamovat nohy. Jeho blízkost probudila další, mnohem lepší pocity v jejím těle. Nohy

ztrácely sílu, napětí jí svíralo břicho a její ňadra volala po dotecích jeho rukou a úst.

Jako zamilovaná slečna, vzdychla touhou.

Políbil ji na tvář a zašeptal: „Pamatuj si tu myšlenku,

drahá.”

Nutkání se mu poddat odhánělo její vůli a chuť bránit se zamilování.

„A řekni mi o tom později,” dodal, „v přesných detailech.”

Jeho příliš sebejistá poznámka jí dodala odvahu. To jí spíš narostou ploutve, než by se mu úplně oddala. „Kolik kusů zvěře jste přivezli domů?”

Zasmál se a zaťukal jí na nos. „Budeš se muset lépe přetvařovat, abys dostala z mé mysli milování s tebou.”

„Milování? Myslela jsem, že jsi chtěl sport.”

„ Ty chceš postelový sport?”

Řekla poloviční lež: „Já přesně nevím, co chci.”

Moudře přikývl, byl skutečným obrazem skotského náčelníka. „To se pannám obvykle stává.”

„Jsi si tolik jistý, že jsem panna?”

„Pokud ne, radši mi to řekni.”

Rozzlobená, že vyrostl v tak impozantního a respektovaného muže, se Alpin zeptala: „Co mi dáš výměnou za moji nevinnost?”

„Hmm.” Díval se na její ústa. „Dám ti něhu, veškerou svoji pozornost a noc plnou milování, na které nikdy nezapomeneš.”

Jeho sliby ji vzrušily a hluboko uvnitř se obávala, že její úsilí odolat okouzlujícímu Malcolm Kerrovi skončí bojem, ve kterém prohraje. Cítila se jako nezakořeněný stromek zmítaný větrem své vlastní touhy.

Přesto nemohla nechat jeho domýšlivou poznámku bez odpovědi. „Jak by řekla Elanna, jsi velmi drzý muž.” „Pojď, Jitřenko moje, uvidíme, kdo je drzý.”

Kapitola 11

Saladin se rozhodl, že pokud mu Elanna ještě jednou řekne, že je tvrdohlavý, natáhne se pro svoji šavli a rozseká postel na malé kousky. A jestli se nepřestane vrtět, přiváže ji k židli, ačkoli byl tak slabý, že nemohl pohnout ani prstem.

Během půl hodiny, kdy Malcolm a Alpin odešli, řekla mu Elanna necelý tucet slov. Tušil, jaký to mělo důvod. Jenom stále nechápal, jak mohla jejich schůzka v zahradě před deseti dny začít sladkými polibky a skončit ostrou rvačkou.

„Zachránila jsi mi život, ale nemluvíš se mnou. Proč?”

Stála před knihovnou a listovala si jeho Koránem. „Muslim je dost chytrý na to, aby věděl.”

Saladin se přistihl, jak se dívá na její úzký pas a bohaté řasení její sukně z měkké bavlněné látky s podélnými pampeliškově žlutými pruhy a půlnoční modrou. To vše podtrhovalo její neobvyklou výšku a zvýrazňovalo její sytě hnědou pleť. Turban stejné barvy jí zakrýval vlasy a strhával pozornost k dlouhému krku,

V jeho slabinách zažhnul oheň, ale ke svému zděšení byl příliš otupělý, aby opanoval svoje toužebné nutkání a příliš slabý, aby je vyslyšel. Nebylo ale sporu o tom, že tak, jako hora přišla k Mohamedovi, Alláh poslal tuto ženu k němu. Porozumět jí a získat ji, bude asi Prorokův způsob jak ponížit Saladina Cortéze.

„Proč jsi mi zachránila život?”

Otočila se. Semkla rty. Na očích jí bylo vidět, že se snaží být trpělivá. „Hloupá otázka.”

Komunikace s ní byla stejně obtížná jako vysvětlování Alláhova učení křesťanskému fanatikovi. Možná přímost zabere. „Tak mi vysvětli, proč jsi posledně byla troufalejší než sultánova první manželka. A teď jsi odtažitá. Jak jsi vzpomínám, řekla jsi mi, ať tě políbím.”

Dala si ruce v bok a čtvercová halena se jí napjala přes ňadra. „Tahle africká princezna se víc zajímá o mouchy ve chlévě než o hraní na přetahovanou s nějakým tvrdohlavým muslimem.”

Saladin si s lítostí uvědomil, že nemá dost sil na to, aby vytáhl svoji šavli, ani kdyby chtěla zničit jeho poslední výtisku Koránu. „Přetahovanou? To zní zajímavě.” Poklepal na postel. „Pojď sem a řekni mi, co to znamená.”

Pomalu došla k nohám postele a zastavila se u truhlice, ve které si uchovával zimní oblečení. „To samé, čemu misionáři říkají fertilizace.”

Aspoň se k němu přibližovala, velký pokrok za těchto okolností. „Způsob vyjadřování, o to jde.”

„Způsoby?” zvedla bradu a její labutí krk se napjal. „Ty ne. Prach žeroucí Akwamus je vychovanější než rostliny uctívající muslimové.”

Představoval si ji v čele kmene mnoha krásných Ashanti lidí, kteří jí slibují věrnost. Znovu jí chtěl nabídnout svůj vlastní odznak cti, ale jak to měl udělat, když odmítala připustit svůj díl viny na jejich posledním setkání?

Natáhl k ní ruku. „Pojď blíž, princezno.”

Dívala se na matraci. Touha svítila z jejich očí.

Ach Alláhu, pomyslel si, jaký skutek jsem vykonal, že jsem si zasloužil tak velké požehnání, jakým je tato žena? Ať už to bylo čímkoli, Saladin si zamýšlel vzít co nejvíce z této dobré štěstěny.

Snažil se vymyslet něco příjemného. „Pověz mi o svých lektvarech.”

„Nic na vyprávění.” Upřeně hleděla na šavli. „Jen hodně dobré medicíny.”

Snažil se najít způsob, jak potěšit její srdce. „Děkuji ti za svoji záchranu. Jsem tvým dlužníkem.”

„Žádný dluh.” Vzdálená a bránící se pohladila svými dlouhými prsty staré dřevo truhlice. „Už jsi zaplatil. Můžeš to pustit z hlavy.”

Zakručelo mu v břiše a rozbolela ho hlava. I když se nikdy alkoholu ani nedotkl, nyní pochopil, jak se Malcolm cítil po propité noci.

Snažil se najít způsob, jak ji k sobě přitáhnout. „Myslíš si, že jsem onemocněl, protože jsem se choval jako roztoužený samec v říji?”

S neuctivostí prostořeké konkubíny řekla: „Jak by mohla Ashanti princezna říci, co tě málem proměnilo v

prach?” „Prach?”

„To džungle nechá z člověka. Suché kosti. Prach v muslimské rakvi.”

Matka země tvořila muslimskou rakev, ale pochyboval, že vysvětlování zvyků jeho náboženství by ho dovedlo tam, kam chtěl. „V mé kultuře někteří věří, že se člověk musí zotročit tomu, kdo zachránil jeho život.”

„Braní otroků je špatné, velmi špatné.”

Proklínal se, že vůbec zmínil téma, které ji ještě víc znepřátelilo. Opatrně řekl. „A co zotročit srdce?”

Vyšla ke dveřím. „Na to není čas.”

Musel ji přinutit zůstat. Použil ten nejlacinější trik, zakašlal a zasténal.

V mžiku byla u postele. Podepřela ho, jako prve a přiložila mu sklenici k ústům. „Tady. Pij pomalu, pomalu. Nezakuckej se.”

Polkl, ale chuť pomerančové šťávy skoro ani necítil. Všechny jeho smysly byly upřeny na měkkost jejích ňader a náznak jamky, kterou odkrýval výstřih její haleny. Voněla po sladkých bylinách a zeminou, byla to vzrušující kombinace.

Když dala sklenici stranou, Saladin zašeptal: „Omlouvám se, že jsem ti zničil šaty.”

Otevřela ústa a zase je zavřela. Potom vzdychla. „Zpívám ti, omluvnou, omluvnou píseň o tvé knize.”

Mohl jí také zazpívat píseň. Píseň o osamělém muži, který překonal potřeby svého srdce a těla, aby mohl žít v cizí zemi s lidmi, které obdivoval. Elanna ohrožovala rozhodnutí, které před dlouhou dobou učinil a on celé dny hledal svoji duši a snažil se porozumět své nenadálé nespokojenosti. „Nevím, co mi to toho dne v zahradě přelétlo přes nos. Byl jsem posedlý, jako bych vypil lektvar lásky. Očarovala jsi mě?”

„Nejsem žádná čarodějnice!” Odtáhla se od něho tak rychle, až mu hlava spadla na polštář. Pokoj se s ním začal točit. Chytl se okraje postele a zavřel oči. Tentokrát opravdu zasténal.

Slyšel měkký šustot její sukně. Potom ucítil horkost její kůže a proud jejího dechu. „Ty tvrdohlavý černý Maure, až zazpíváš lepší, lepší píseň, tahle Ashanti princezna ti řekne tajemství.”

Vypadalo to, že vyčerpáním znovu usne. Otevřel oči. Byla tak blízko, že mohl spočítat její řasy. „Bude se mi tvé tajemství líbit?”

Rozzářila se. „To se vsaď.”

Toužil si ji přitáhnout a políbit, ale jeho paže ležely podél těla jako mrtvé. „Řekni mi to teď. Možná už se neprobudím.”

„Probudíš se. Bůh tě hodil zpátky jednou. Bůh tě hodí zpátky znovu.”

Barva jejích rtů mu připomněla borůvkovou šťávu. Ta vzpomínka ho rozesmála. „Proč?”

„Protože jsi takový tvrdohlavý muslim.”

Když pomalu padal do náruči spánku, Saladin přemýšlel, zda Ashanti muži bijí své ženy.

Malcolm vedl Alpin ven z taverny halasem přípitků a přáním dobré noci. Po přátelské a uzavřené atmosféře taverny jí čerstvý noční vzduch ochladil tváře a ticho jí zvonilo v uších. Čtvrtka měsíce svítila vysoko na modročerné obloze poseté hvězdami.

Alpin vyšla směrem ke komnatám. Malcolm ji táhl na druhou stranu. „Kam to jdeme?” zeptala se.

„Počkej a uvidíš.” Vedl ji uličkou mezi obchůdky. Ta zacházka ji překvapila. Myslela si, že Malcolm bude chtít nedočkavě naplnit jejich zasnoubení. Jeho bezstarostná procházka hradním nádvořím vypadala důležitější než splnění toužebného přání. On chtěl cvičení, ona dychtila po lásce. Kromě zodpovězení otázek o fyzických aspektech manželství, bude pro ni jejich spojení jistým posunem vpřed k nabytí plantáže Paradise.

Zakopla o kořen a mále upadla. Malcolm ji zachytil. „Bud opatrná. Dívej se, kam šlapeš.”

Lucerny osvětlovaly cimbuří a trošku světla dopadalo i na nádvoří. Ve tmě se její smysly zbystřily. Když šli kolem koželuhova krámku, vůně kůže naplnila její nos.

Nakloněná kovářská pec vypouštěla vlny suchého teplého vzduchu.

Myslela si, že chce zkontrolovat ptáky, a proto se zeptala: „Děláš si starosti o to soví mládě?” Zastavil se. „Ne. Měl bych?”

Když byl pryč, chodila Alpin do voliéry, aby utekla před znepokojivými myšlenkami na něho. A také tam vzpomínala na šťastnější dny svého dětství. „Ne. Starala jsem se o to ptáče.”

„Spoléhal jsem, že se postaráš. Nikdy jsi se neotočila zády k nemocnému nebo zraněnému zvířeti.”

V dozvucích tak příjemného večera byly jeho sympatie nakažlivé. „Ne, to jsem nikdy nemohla. To ptáče má jen potřebu jídla a křídlo jeho matky se uzdravuje.”

„Budu je muset brzy pustit.”

Rezignace zahnala její dobrou náladu. Stejně jako divocí ptáci, i ona ho opustí, ale nedovolí myšlenkám na budoucnost pokazit svojí svatební noc. Ten postřeh ji překvapil, protože do té doby myslela na svůj odjezd jako na návrat na Barbados spíš než jako na opuštění Kildaltonu.

„Co si myslíš o Hnilobě a Plísni?” zeptal se.

Zasmála se sama sobě a jeho otázce. „Hodně se mi tam líbilo, ale kdo to takhle divně pojmenoval? Je to rodinný podnik, ne žádný polorozpadlý obchod s alkoholem.”

„Pamatuješ si lady Alexis?”

„Ano.” Alpin si pamatovala tmavovlasou starší dámu s nelichotivou pověstí. Před lety Alpin tajnými chodbami pronikla do její komnaty a použila její šminky. „Byla to přítelkyně tvé nevlastní matky a příbuzná královny Anny, že?”

„Ano.” Objal ji rukou a zatáhl ji pod markýzu obchodu výrobce šípů. „Sestřenice, to ona dala taverně jméno.” „Co se s ní stalo?”

„Provdala se za Anguse MacDodda, otcova seržanta. Žijí v Traquair House.”

Byl to starodávný dům správců, ale víc o tom Alpin nevěděla. „Je to někde blízko?”

Postavil se před stáj. „Pár dní jízdy na sever. Počkej tady. Hned budu zpátky.”

Pozorovala ho, jak mizí dveřmi do černé tmy. Sladká a dráždivá vůně sena vyvanula ze stáje. Koně uvnitř zafrkali. Mluvil na ně uklidňujícím melodickým hlasem, který pozvolna utichal, jak vcházel hlouběji a hlouběji do budovy.

Podívala se zpátky, odkud vyšli a viděla otevřené dveře taverny. Tři vojáci vyšli a jejich cesty se rozdělily. Jeden muž nesl lucernu. Světlo se houpalo, jak šel dolů po cestě a potom nahoru po schodech na cimbuří.

Jako další vyšli ruku v ruce Rabby Armstrong a služebná Emily. Zamířili směrem k tržnici. Dívka se zasmála. Voják mluvil v melodických větách.

Koně znovu zafrkali. Alpinin tep se zrychlil. Teď ji Malcolm odvede domů a… Zastavila tu myšlenku. Paradise byl její domov. Ne tenhle tichý hrad s nádvořím a cimbuřím rýsujícím se proti noční obloze a s okny zářícími do tmy.

„Zavři oči a nastav ruce.”

Zněl rozšafně, jako starý dobrý Malcolm. Smutek ji píchl u srdce a potom ucítila bodnutí lítosti nad sebou samou, nad ním a nad všemi událostmi, které ji přivedly do Skotska o dvacet let později po tom, co přísahala, že do této země víckrát nevstoupí.

Natáhla ruce před sebe. Ucítila na dlaních a zápěstích něco teplého a hebce měkkého, potom lehkou váhu a pohyb.

„Víš, co to je?” zeptal se.

Zvířátko. Ale jaké? Přimkla si ho k hrudi a pohladila měkký kožíšek. Nebyl to kocour, protože tohle zvíře bylo příliš jemné a příliš poddajné. Potom ucítila uši a všimla si dlouhých zadních nohou.

„Králík.”

Objal ji. „Ale není to jen tak obyčejný králík. Měl jednoho zvláštního předka.”

Hattieho! Další ze zmrzačených božích stvoření, jež byla Alpininými jedinými kamarády. Tělem se jí rozběhlo štěstí a do očí se jí vlily slzy. Její strýc ji před lety přinutil darovat Hattieho Malcolmovi, který ho pustil, aby se mohl rozmnožit v divočině.

Zalykala se vděčností a objímala živoucí vzpomínku na svoji minulost, pak se opřela o muže, který jí ho dal. „Šel jsi pro něho do Vřesoviště,” řekla zcela ochromená jeho něžným gestem.

„Ano.” Podrbal králíka na uších. „Říkal jsem ti, že se to místo Hattieho potomky jen hemží. Říkáme jim ,přátelé Alpin’.”

Najednou ji zde našla vlídnost. „Já nevím, co říct.”

„Štěstí ve tvém hlase je dostatečným díkem.” Objal ji.

„Jsem velmi šťastná.” Byla víc než šťastná. V té chvíli pocítila silnou vlnu lásky k Malcolmovi Kerrovi.

„To je škoda, že je taková tma. Pochybuji, že ho vůbec vidíš,” řekl. „Vypadá úplně jako Hattie.”

„Nepotřebuji světlo, abych si vzpomněla, jaký Hattie byl. Je to, jako bych odtud odjela včera.”

„Ne,” řekl divoce. „Zapomeň na své včerejšky, Alpin, na všechny. Mysli jen na teď, na to, jak moc tě chci a jak nám bude spolu dobře.”

Netrpělivá završit a prozkoumat své nové pocity, postavila se na špičky a políbila ho na tvář. Otočil se, sklonil hlavu a jejich rty se dotkly.

Jeho rty byly měkké a okořeněné čerstvou chutí piva, které vypil a jeho čestným vyznáním. Ona také toužila po ukončení problémů mezi nimi a proto když naklonil hlavu k vášnivějšímu polibku, věděla, že vášeň setře rozdíly mezi nimi, i když jen na čas.

To teplé chlupaté stvoření se tiše a pohodlně uvelebilo v jejím náručí a vytvořilo tak pomyslný most mezi nimi dvěma. Jakoby překlenulo dlouhé roky odloučení, vymazalo nepokoje a šarvátky jejich mládí a nádherně korunovalo to dobré, co mezi nimi kdy bylo.

Když jeho ruce s laskáním putovaly po jejích zádech a v hrudi se mu ozvalo spokojené vzdechnutí, Alpin se cítila znovuzrozená a milovaná. Z klidného koutu její mysli jí hlas zašeptal, že skutečné potěšení a opravdové radosti ji budou čekat na konci cesty.

Vtažena tichou zárukou naplnění se k němu přivinula a zmáčkla králíka.

Malcolm se oddálil. „Uvědomuješ si, lásko,” zamumlal, „že toto je poprvé, kdy jsi mě dobrovolně políbila?”

„Teď, když mám možnost, udělám to dobrovolně znovu.”

„Ujišťuji tě, že v okamžiku, kdy budeme u mě v posteli,” vzal králíka a strčil si ho do záhybu tartanu, „neuslyšíš ode mě žádné protesty. Pokud se nebudeš vytáčet.”

Ruku v ruce šli pomalu dobře prochozenou cestou vedoucí ke schodům.

„Dlužíš mi koně,” řekla. „Grošáka?”

„Ano. Rabby a Emily jsou mezi tržnicí a koželužskou

dílnou.”

„Hrají polib-moji-pihu?”

„No, ta to je trochu tma. Jen se líbají.”

„Ten kůň je tvůj. Promluvím s Rabbym.”

Když byli uvnitř, Malcolm ji odvedl nahoru po schodech do své ložnice. Sledovala jak v měkkém světle olejové lampy propouští králíka. Na rozdíl od svého třínohého předka, králík čile hupkal pod stoličku a našel si cestu za závěsy.

Pak se Malcolm postavil před Alpin, vzal její hlavu do dlaní a třel své rty o její. Andělsky měkký dotek jeho rtů a zasněné potěšení v jeho očích probudily její smyslné vzrušení a celým jejím tělem otřásala touha. Dychtivost ji činila netrpělivou, její ruce sevřely jeho pas a ucítily silné provazce jeho svalů. Ten dotek jenom povzbudil její chuť na bohatou hostinu, kterou jí sliboval.

„Pomalu, lásko. Nech se vést.”

Jeho prostá slova jí pomohla ovládnout hlad, který ji svíral. Ruce se uvolnily, začala ovládat svou mysl a spatřila záblesk toho zázračného místa, do kterého ji zamýšlel vzít. Její srdce vzlétlo.

Musel si všimnout euforie v jejích očích, protože se usmál a zašeptal: „Ano, brzy to bude naše.”

Jeho pohled bloudil po její tváři a s trpělivostí, kterou by mu záviděli i svatí, si ji přitáhl a přitiskl své rty na její. Byly vlahé, horké a medově sladké a vyčarovaly to mocné kouzlo, které konejšilo i bodalo, provokovalo i usmiřovalo. Probouzel její touhu postupně; nejprve polibkem do koutku úst, ze kterého ji rozbolela ňadra, pak o trochu víc pomalým pohybem jazyka po jejích zubech, při kterém ztvrdly její bradavky, a nakonec jemným sáním jejích rtů probudil vlnu touhy přímo v jejím klíně.

Cítila každý kousek svého těla a vzdechla: „Je to, jako bys mě líbal všude.”

Usmál se. „Na to dojde, časem.” Rukama se pomalu vydal na cestu po krku až k jejím ňadrům. „Cítíš tady svoji touhu?”

Překryla svýma rukama jeho a přitiskla si je na svá ňadra tak silně, až zasténala. „Co si myslíš, že cítím?” zeptala se.

Vzal její ruku a sunul jí pomalu dolů po měkkém vlněném tartanu kolem brašničky se střapci až k vyboulenině svého mužství pod ní. „Myslím,” sykl skrz zatnuté zuby, „že bych ti měl pomoci ze šatů.”

Ve své dlani Alpin ucítila velké a dokonalé naplnění své vlastní prázdnoty. Úlevou nad jeho slovy a nad tím, co jí slibovalo jeho tělo, se jí zatočila hlava. „A co tvoje

šaty?”

Na tváři se mu rozprostřel obrovský úsměv. „Ty nechám na tobě.”

Úplně poprvé Alpin pocítila odvahu projevit vlastní aktivitu. „V tom případě využiji svého práva dámy a začnu první.”

Obočí mu vystřelilo údivem. Roztáhl ruce a řekl: „Tak mě svlékni, má paní, ale udělej to rychle.”

Vzpomněla si na jeho dřívější žádost a rozhodla se pro své vlastní tempo. S pravou rukou stále na důkazu jeho potřeby, použila levou ruku k rozepnutí rodové brože, která mu držela tartan na ramenou. Porozumění mu

probliklo v očích a jeho ruce se vrátily k laskání jejích oblých ňader.

Svírala jeho nejcitlivější část a zamávala stříbrnou jehlicí. „Tady máš, podrž to.”

Vzal si jehlici do pravé ruky, zatímco ona rozepínala pásek brašničky, který se obtáčel nízko kolem jeho boků. Další pásek, široký a obnošený, mu přidržoval tartan v pase.

„Myslím, že tohle je tvoje,” řekla.

Jeho lišácký úšklebek ji zamrazil v zádech. Naposledy zmáčkl její prsa a chňapl po svém náčelnickém váčku.

Zaklonila se, aby se pokochala svou prací. S roztaženýma rukama vypadal prostě skvěle. „Jaký je to pocit mít své ruce plné klenotů rodu Kerrů?”

Zatlačil proti její dlani. „Jaký je to pocit mít svoji ruku plnou klenotů roku Kerrů?”

Zasmála se, osmělila se ve svém zkoumání a klouzala rukou po celé jeho délce nahoru a zase dolů. „Dráždí ti ta vlna kůži?”

Stál s otevřenými ústy a čelem pokrytým kapkami potu. Jeho uhlově černé vlasy byly na skráních vlhké. Nozdry se mu vzdouvaly a hnědé oči blýskaly v očekávání. „Ach, ano, bude lepší, když ten tartan svlékneš,” řekl.

„Ty si mě dobíráš.”

„Já?” vyprskl smíchy. „Dobrý Bože, Alpin, jestli mě budeš takhle hladit, tak přísahám… doženeš mě k tomu, že tě znásilním.”

Alpin pokračovala v té intimní péči s naprostou sebejistotou. „To by nebylo možné. Nemůžeš znásilnit ženu, která tě chce.”

Pohnul se s novou silou, upustil brašničku na zem, chytil ji za zápěstí a zastavil její ruku. „To, že mě chceš, je jedna věc, Alpin. A tvoje uspokojení druhá.”

Najednou byla v neznámých vodách a v rozpacích. Dívala se na rozparek jeho sukně. „Nerozumím.”

„Porozumíš,” řekl mírně a s povzbuzením. „Slibuji. A teď udělej něco tvořivého s těmi knoflíky a páskem, který tě tolik fascinuje.”

Uklidnila se, rozepnula mu košili a uvolnila pásek. Odtáhl jí ruku. Jeho tartan spadl na zem a on zůstal nahý od pasu k botám.

Pohled na jeho velkolepě prostou mužnou krásu jí vyrazil dech. Její prsty se ho toužily znovu dotknout, ale jiné, mnohem intimnější místo, se hlásilo o tu samou výsadu.

„Na co myslíš?” zeptal se.

„Změnil jsi se,” vyhrkla.

„Ano, a ty taky.”

Vzpomněla si na den u římské zdi, kdy jí obnažil ňadra a poprvé zažehl plamen její touhy. Najednou ji její šaty tížily a dusily. „Ale ty jsi mě už viděl.”

„Jen se dosyta dívej, Alpin, ale varuji tě, jestli se mě tam ještě jednou dotkneš, naše milováni bude pro tebe zklamáním.”

Vzpomněla si na to, co jí řekl. „Jen proto, že jsem panna, si myslíš, že musíš postupovat pomalu?”

„Já vím, že musím postupovat pomalu a ty mi musíš důvěřovat.”

„Já ti důvěřuji,” řekla a tak to i myslela, ale přesto byla zvědavá.

Když se nepohnul a její touha začala být nesnesitelnou, soustředila svou pozornost na hnízdo

nepoddajných černých chloupků, které se zužovalo u jeho pupíku a potom znovu rozšiřovalo přes celý hrudník.

Její ruce tam byly přitahovány, k jeho vypracovaným svalům a krátkým, jemným kličkám chloupků, které se zachytávaly mezi jejími prsty a lechtaly na citlivé kůži. Tolik se kontroloval a byl tak neohrožený a zkušený, že se ho začala obávat. Byl to podivný pocit pro někoho, kdo se od dětství staral sám o sebe.

Potom se podívala na dolní část jeho krku a všimla si pulsujícího tepu a napjatých šlach. Ztěžka polkla, podívala se výš a viděla pevnou čelist a jeho jindy smyslná ústa byla semknutá do úzké linky plné odhodlání.

Samy od sebe její ruce vklouzly pod látku košile a shodily ji z jeho ramen. Udělal krok ven z kruhu spadlého oblečení, zapíchl stříbrnou jehlici do křesla a natáhl se po ní.

„Ted jsem na řadě já,” řekl.

Žaludek se jí stáhl. „Ale pořád máš obuté boty. “

„Později.”

Jeho zlověstný tón vážně otřásl její nově nabytou jistotou a když ji otočil, aby rozepnul knoflíky jejích šatů, myslela si, že rozpustí do kaluže u jeho nohou. Strach otřásal jejími rameny, ale Malcolm jí chytl, přitáhl si ji k sobě a zašeptal: „V tuto chvíli chci já prozkoumat tebe.”

Vlhkost rozkvetla mezi jejími nohama a ona si uvědomila celou svoji ženskost, to velmi citlivé místo, které volalo po jeho dotyku. Objevila svoji zralost a došla k překvapivému zjištění.

„Chvěješ se. Co se děje?” zeptal se ostře.

Opřela se o něj a protože stál za ní a nemohl jí vidět do tváře, mluvila volně. „Právě jsem si něco uvědomila. Ty a já, naše těla, jsme stejní a přesto odlišní.”

Jednou rukou ji objal a druhou vsunul mezi její nohy. „To je tušení,” zašeptal do její šíje. „které mi přináší mimořádné potěšení.”

Vydechla příjemným vzrušením. „Jsi mnohem větší než já, ale příroda nás stvořila, abychom se k sobě hodili.”

Objal ji, přitáhl si ji dozadu a zase ji odtáhl. „Věřím, že to je účelem celé věci.”

Příjemně potěšena svojí vlastní dedukcí a jeho vášnivou demonstrací, se osmělila. „Ale ne, pokud si budeš pohrávat s mými knoflíky.”

Místo odpovědi stáhl šaty z jejích ramen, potom se natáhl po šněrovadle korzetu.

„Koukám, že máš zkušenosti, jak dostat dámu ze šatů i do nich.”

„Momentálně,” řekl přidušeně, „má slovo ,do’ zvláštní přitažlivost.”

Náhle jí bylo vše jasné. „Myslíš…” Konečně pochopila koncepci vyvrcholení, ale slova ji opustila.

„Myslím toto. ” Svlékl jí zbývající šaty, odnesl ji a položil do postele. Sám se nad ní vztyčil na vypjatých rukou, blokoval světlo a mařil její pokusy rozumně uvažovat.

„Roztáhni nohy, Alpin.”

Udělala to a pozorovala, jak položil svá kolena mezi její. Chlupy jeho nohou ji lechtaly na stehnech a znamení jeho mužnosti připravené těsně u jejího lůna zvýšilo očekávání toho, co bude následovat.

Instinktivně zvedla boky.

Stáhl se zpátky. „Ještě ne.” Prohlížel si ji z blízka, povolil ruce a klesl, až dokud se jejich rty nesetkaly a jejich těla se dotýkala od hlavy až po kolena. Škrábání jeho chloupků na hrudi na jejích bradavkách jí způsobilo

husí kůži a tvrdé svaly jeho břicha, které cítila na svém, způsobily stahy v jejím klíně a rozvlnily její boky. Jemné přemlouvání jeho polibků a neustávající pohyb jeho jazyka podnítily nepokoje hříšných smyslů.

Dychtivýma rukama hladila jeho záda a úzký pas. Když zasténal, ohnula prsty a lehce mu přejela nehty po žebrech. Zatřáslo jím vzrušení. Ruce se mu chvěly a on tlačil své boky hlouběji a hlouběji do kolébky jejího klína.

Hruď se mu vzdouvala a z jeho těla sálalo horko. Malcolm odtrhl své rty od jejích a vedl cestu svých polibků dolů po krku, přes klíční kosti až na stranu jejího ňadra. V očekávání jeho doteků jí ztvrdly bradavky a rukama uchopila jeho hlavu, aby ho mohla vést. V té chvíli jeho rty našly svůj cíl, Alpin vzdychla a prohnula se proti němu. Tichý zvuk sání zanikal ve hluku touhy burácející v jejích uších.

Svíjela se a zkusila ho vytáhnout zpátky nahoru. On jí ale odpověděl: „Brzy, lásko. Velmi brzy.”

S drásající pomalostí, klouzal dolů po jejím těle a cestou jí stáhl punčochy. Potom si klekl mezi její nohy a chytl jí za kotníky. Světlo lampy dopadlo na jeho napjaté svaly na pažích a hrudi a zvýraznilo také jeho soustředěním ztuhlé čelisti a semknuté rty.

Ležela před ním zcela otevřená a slyšela se, jak říká: „Je mi zima.”

Vzhlédl, pramen černých vlasů mu padal přes obočí a v očích mu šibalsky zablikalo. „Opravdu?”

Jak byl nakrčený, s mužstvím trčícím jako tlustý bodec z jeho břicha, vypadal jako hladové zvíře připravené udeřit. Dychtila stát se jeho kořistí a vydechla: „Ano.”

Stáhl jí boty a odhodil punčochy přes pokoj, potom si rychle zul boty. „Chtěla bys deku na zahřátí?”

„Ano, ale pouze, pokud to budeš ty.”

Usmál se s opakoval slovo, které začínala nenávidět. „Brzy.” Jako umělec připravující si objekt, jí ohnul kolena a položil jí chodidla na matraci; potom jeho ruce hladily její vnitřní stehna dotykem měkkým jako pírko. Jeho něžná péče zažehla plamen prudké touhy a ona fascinovaně sledovala, jak dráždil její nejintimnější místo.

Chlad i oheň přebíhaly po její pokožce, ale když jeho prst vklouzl dovnitř, Alpin zalapala po dechu a zaťala prsty do sametového přehozu.

„Pšt.” Tišil ji sykavými zvuky a položil ruku na její břicho, zatímco ji po celou dobu laskal způsobem, který rozpouštěl její klín a oslaboval její kolena.

„Oddej se tomu potěšení, Alpin,” zašeptal a přidal k činnosti i palec. „Představ si to ve své mysli a nech se tím unést.”

Její sebekontrola se rozvázala jako starý šátek. Soudné myšlenky odletěly a ona se svíjela pod jeho zkušenými doteky, vedla tak jeho svůdný průzkum a stoupala po své vlastní panenské cestě k erotice. Potěšení, o kterém mluvil, se točilo sevřené jako pěst a připravovalo se k explozi. Ve chvíli, kdy k tomu došlo, ucítila mocnou vlnu úlevy. Mazlila se s tou extází a nechala ji protékat ze své hlavy až do brnících konečků prstů. Ke své naprosté spokojenosti zažila několik následných návratů rozkoše, které zklidnily její tlukoucí srdce a vtiskly jí do paměti naplnění, jenž pocítila prvně v životě.

Když se uklidnila, ovládlo ji nové dilema, prázdný pocit, který byl výsměchem nedávno prožitému štěstí. Nebesa, cítila se prázdná!

Otevřela oči a odpověď naplnění čněla nad ní v celé své mužné kráse. Uvítala ho , když si jeho tvrdost hledala

cestu dovnitř, chytla ho za paže a stáhla ho k sobě dolů, až se jejich čela dotýkala. Usmál se a zatlačil boky dopředu, pomalu a opatrně, dodržoval svůj slib, že bude jemný. Ale její vlastní potřeba završit jejich milování a znovu si prožít vrcholné blaho, ji hnala dopředu. Pohnula se uspěchaně nahoru.

Ostrá bolest jí projela tělem. Vykřikla a snažila se uhnout. Zasténal a zabořil hlavu do jejích vlasů. Jejich tváře se dotkly, jeho kůže hořela jako plamen a jeho bolest mučila její srdce. Pak si jeho ruce našly její boky a sevřely je.

„Vzpomínáš si,” zašeptal vyčerpaně, „když jsi poprvé sjela po okapové rouře?”

Zmatená, že to zmiňuje právě teď, řekla: „Ano, sedřela jsem si kůži na rukou.”

Zhluboka dýchal a zalapal do vzduchu. „Protože jsi se držela moc pevně. Nedrž se,” řekl hrubě, „příliš pevně své nevinnosti.”

„Nebo si ublížím?”

„Ne, miláčku. Já ti ublížím.”

„Myslím, že rozumím.”

„Dobře. Uvolni se, nehýbej se a mysli na to, jak jsi se cítila před pár okamžiky.”

Myslela si, že to bude snadné, ale mělo to jednu chybu, byla sama. Nemyslela na něho, na to, jestli dosáhne uspokojení. Nyní věděla, že on byl nesobecký, zatímco si ona užívala euforie z jeho dotyků.

„Dosáhneš tentokrát uspokojení, že?” zeptala se.

Zranitelnost a jeho ubývající sebekontrola Malcolmem otřásaly. „Ano, Alpin, ale jen, když mi budeš důvěřovat.”

Otočila hlavu, políbila ho na tvář a zavrtěla se pod ním. „Důvěřuji ti,” zašeptala.

Sebral zbytky své trpělivosti, zahnal touhu, která mu svírala slabiny a zatlačil dovnitř. Byla těsná a horká, ale statečně se podvolovala. Jeho srdce se vzneslo a on chytl její úzké boky tak pevně, jak se jen odvážil, pronikal dopředu centimetr za centimetrem, až ho konečně celého pohltila. Sten úlevy se prodral přes jeho rty.

Prohra boje mezi jeho unaveným sebeovládáním a toužícím mužstvím byla nebezpečně blízko. Přestal se soustředit na až bolestně pulsující žádost a obrátil svoji pozornost na Alpin. Dodržela slovo, ležela klidně a skoro nedýchala. A taky měla pravdu v tom, že příroda stvořila jejich těla, aby si navzájem vyhovovala, protože když přijímala jeho vpád, cítil napětí, nyní si všiml uvolnění jejích rukou a nohou.

„Lepší?” zeptal se.

Znovu ho lehce pohladila konečky prstů přes boky. „Ano. Je to lepší pro tebe?”

„Ach ano,” vydechl a začal se uvnitř ní pohyboval. „Cítím se jako v soukromém ráji.”

Strnula. Malcolm si uvědomil, že ji zraňuje a zpomalil, aby jí dal čas se přizpůsobit. Když se uklidnila, pokračoval v rytmu, který byl stejně starý jako čas, ale s touto ženou podivně nový a odlišný. Těšil ji pomalu, prodlužoval její vášeň a posečkal, aby nechal její prožitek narůst. Její frustrované vzdechy a přerývané prosby o propuštění ho neodrazovaly od cíle, který si vytýčil, ale spíše ho inspirovaly k ovládnutí svých potřeb, aby mohl vystupňovat její.

Když ho objala štíhlýma nohama a svaly její ženskosti ho sevřely rozkoší, odhodil veškerou kontrolu a dal průchod své vášni. Jeho uvolnění bylo sladké, průzračné a naplňující, úplně jiné než jaká kdy zažil.

Toto zjištění ho mátlo. A stejně tak to, že ho přitahovala ta vzdychající uspokojená žena pod ním. Kvůli své nezpůsobilosti počít dítě, vždy cítil jen prázdnotu a selhání.

Ne dnes v noci. Vyvěrající něžné pocity ho vyděsily, protože ze všech žen, které kdy měl, Alpin MacKayová si zasluhovala jeho náklonnost nejméně. A přesto věděl, že potřebuje partnerku jako je ona, a pomoz mu svatá Ninian, chtěl ji znovu. Chtěl ji navždy.

Opustil její lůno, převalil se na záda a položil si ji do ohybu své paže. Spokojený vzdech otřásl jeho mužskou pýchou. Přesto ho hlodalo svědomí. Ona splnila svoji část dohody a udělala víc. On ji vmanipuloval do zásnub, slíbil manželství, které se nikdy nenaplní.

Ale čí to byla vina? Její.

Tlačily ho pochybnosti o jeho dlouze a pečlivě připravované odplatě, ale zahnal je a přemýšlel o jejím pohodlí. Podíval se na temeno její hlavy a zeptal se: „Máš žízeň?”

„Ne.”

„Jsi ospalá?”

„Ne.”

„Hladová?” „Ne.”

A to bylo veškeré povídání a hýčkání po postelovém sportu. V tom se také lišila od ostatních žen. Nežádala o něžná slova. Najednou vzal její málomluvnost jako výzvu. Presto všechno měl mnoho nezodpovězených otázek, které se jí týkaly. Ale víc než zvědavost, ho trápila potřeba lépe ji poznat.

„Řekni mi,” řekl, pohladil její paži a obdivoval odlesk lampy na její sluncem pozlacené pleti, „jak jsi se bavila celou tu dobu na Barbadosu?”

Kapitola 12

Alpin si prohlížela krásnou výšivku na baldachýnu a porovnávala ji s obyčejnou moskytiérou, která zakrývala její postel na plantáži Paradise.

„Mluvíš tak hořce o svém životě, že tě lituji,” řekl Malcolm. „Je mi líto, Alpin, že jsi musela krást jídlo, ale není to moje vina.”

Malcolmova upřímná slova jí zvonila v uších. Obhájil své bohatství a upozornil ji na to, že ho soudí neprávem za to, že žije v přepychu. Měl pravdu a nyní už své chybě rozuměla. Sama nemohla ovlivnit to, že se z ní stal sirotek. On nemohl ovlivnit to, že se narodil ve šlechtické rodině. Přesto si nemyslela, že by ho její každodenní boj o život zajímal.

„To jsi se najednou začala za svůj život na ostrově stydět?” zeptal se.

„Ne. Naučila jsem se zabíjet komáry a představovat si

sníh.”

Malcolm jí zašeptal do vlasů, „Nedělej si legraci, Alpin. Řekni mi pravdu. Jací jsou tamní lidé?”

Jsou to sobečtí a chamtiví muži, kteří podporují své otroky, aby měli děti, a nebo se sami postarají, aby otrokyne otěhotněla, ignorují utrpení matky, která musí sledovat, jak odvádějí její děti na dražbu otroků. Peníze je to jediné, o co se plantážníci zajímají. Alpin mu toužila vysvětlit krutost otrokárskeho systému, ale Malcolm by si z jejích myšlenek jenom dělala legraci, stejně jako tehdy v noclehárně, když ho přesvědčovala, aby neprodával plantáž Paradise.

Nyní byla jeho snoubenkou. Brzy ho přiměje, aby jí Paradise dal. Svůj sen o propuštění otroků si ale nechá pro sebe. „Muži na ostrově se příliš neliší od mého strýce. Byl krutý, lhostejný a nemilující.”

„Baron Sinclair není vhodnou osobou, která by se měla starat o tak velkou rodinu. Myslel si, že je jeho povinností přijmout každého chudého příbuzného.” Zaklel. „Promiň, Alpin, to jsem neměl říkat.”

„Nemusíš se omlouvat za to, že říkáš pravdu. Byla jsem chudou příbuznou. Ale jestli se chystáš bránit mého strýce, ušetři si práci. Nestaral se o mě, přesto mě ale něco naučil. Zjistila jsem, že dítě by mělo být hlídané, milované a respektované.”

Malcolm chytl pramínek jejích vlasů a namotával si ho na prst. „Odmítal tě postat do chudobince.”

Ta neočekávaná poznámka ji zmátla. „Co tím myslíš? Co to má společného s výchovou mladého člověka?”

„No, navzdory všem jeho chybám, baron si tě vzal k sobě poté, co tvoje matka zemřela. Nemusel to dělat. Už tak měl svých starostí až nad hlavu a žádné peníze, které by ho zabezpečily.”

Alpin si neuvědomila baronovu situaci. V pěti letech dychtila po lásce a útěše. Na panství Sinclair se jí nedostalo ani jednoho. Nyní, když ležela nahá v Malcolmově náručí a její tělo stále vyzařovalo následky jejich milování, se cítila zranitelná. Souhlas byl tím nejlepším, co mohla udělat. „Předpokládám, že baron udělal, co si myslel, že je správné.”

„Podivné je,” řekl a podíval se na ni, „že tvůj otec pocházel z tak velké rodiny, jakým je klan MacKayů, a přesto jsi nakonec musela zůstat s rodinou své matky.

Proč?”

Ta otázka Alpin často trápila. Připadalo jí kruté, že příbuzní jejího otce nechtěli malou holčičku, i když byla napůl Angličanka. „Nevím. Můj otec zemřel na moři před tím, než jsem se narodila. Matně si pamatuji jenom matku.”

„Měla jsi ji ráda?”

Když Alpin myslela na svoji matku, cítila hlubokou ztrátu, jako když byla k něčemu hodně upnutá a potom to nechala odejít. Držela se ruky své umírající matky? Nevěděla, protože ta událost, stejně jako matčina tvář, byly v její mysli zastřené. „Moc si na ni nevzpomínám.”

„Nikdy jsi nepomyslela na vyhledání příbuzných svého otce?”

Povědomý chlad zaplavil její duši. MacKayové o ní neprojevili zájem; nedala by za ně ani shnilé mango. To ale Malcolm nemusel vědět.

„Zapomínáš, že mě poslali pryč v šesti letech. Jak jsem mohla hledat MacKayovi z Barbadosu?” Zasmála se. „Krom toho, vždyť ani nevím, kde žijí. Ty to víš?”

„Ano. Stále si drží severozápadní kout pevniny. Teď, když jsi doma tady u mě ve Skotsku, předpokládám, že budeš chtít vyhledat svoji rodinu.”

Jeho mlčení vyžadovalo její odpověď. Nemoha mu říci, že nechce ve Skotsku zůstat, když ale nebude souhlasit s tím, co Malcolm předpokládá, mohl by odhadnout její plány.

„Ráda bych je poznala,” řekla. „Ale co když oni nebudou chtít poznat mě?” „Jsem si jistý, že budou.”

„Proč je tedy baron Sinclair nekontaktoval, když moje matka zemřela? Musel vědět, že existují. Přečetl si matčiny dokumenty, než je pohřbil s ní.”

„Tak to Sinclairovi nedělají. Pro něho bylo přirozené, že za tebe převzal odpovědnost, stejně jako ji převzal za tvé další příbuzné, kteří neměli žádné útočiště.”

To ji sice nezajímalo, ale cítila se povinná se k tomu tématu vyjádřit, když to bylo pro Malcolm tak důležité. „Baron mohl alespoň MacKayům napsat.”

„Ne, to tehdy udělat nemohl. Nezapomeň, že je Angličan a nemá žádná pouta s rody z Vrchoviny, a v té době také válčil s mým otcem. V době, kdy byl na Hranicích dojednán mír, jsi ty byla už šťastně usazená na Barbadosu.”

To byla pravda a ona se tam zase brzy dostane. „Co si myslíš, že mám ohledně MacKayů udělat? Mám jim dát vědět, že jsem tady?”

„Ano, myslím, že bys měla. Jejich náčelníci přísahali spojenectví mému příteli, hraběti ze Sutherlandu. Mohl by ti pomoci najít příbuzné tvého otce.”

Jelikož sám Malcolm byl hrabě, pravděpodobně si plácal po ramenou se všemi nejvyššími šlechtici. S těmi nechtěla mít nic společného; jeden šlechtic v jejím životě byl až dost. Šťouchla ho do žeber, aby chránila svoje soukromí a odlehčila jejich hovor. „Snažíš se mě zbavit?”

Zasmál se a plácl její ruku svojí a pak jí začal pohybovat v malých kroužcích. Chloupky na jeho hrudi ji lechtaly na dlani. „Nepochybně,” řekl bez přípravy, „proto… “

Srdce se jí zastavilo. „Proto co?”

Přitáhl si ji na sebe a přivinul si ji k hrudi a stiskl jí zadeček. „Proto z tebe nemůžu odtrhnout ruce.”

Nevšímala si úžasných pocitů, které v ní vzbuzoval, ale zaměřila se na jeho uklouznutí, které se snažil proměnit v kompliment. Byla to úplná lež a nebo jen částečná?

Fyzicky po ní toužil, tím si byla jistá, ale chtíč nebyl jediným důvodem Malcolmova zájmu o její život. Dopis od Charlese to potvrzoval.

Doufala, že ho rozptýlí ještě víc, a proto se přitulila k jeho krku a vsunula své nohy mezi jeho. Jeho mužství u jejího břicha zneklidnělo.

„Počkej,” řekl a chytil ji za boky.

„Na co?”

„Je moc brzy. Jistě tě to ještě bolí.”

To, že ji na to upozornil, ji znepokojilo více, než samotné malé nepohodlí, které cítila. „Ani v nejmenším,” zalhala.

Nesouhlasně zahuhlal, ale dole pod pasem se zdálo, že se mu myšlenka dalšího aktu líbí. Nemohla se přimět říkat tomu, co dělali, a znovu udělají, milování. Aspoň ne dokud měla tolik pochybností o jeho pohnutkách.

„To se ještě uvidí.” Přesunul se na její stranu, vstal z postele a šel k umývadlu.

Sledovala, jak namáčí látku ve vodě a ždímá ji, až mu naběhly svaly na předloktí. Zdráhavé obdivovala jeho mužnou krásu, jeho široká ramena a krk, zesílené roky šermování na kolbišti. Její zrak zabloudil níže k jeho úzkému pasu a bokům a pak k části, která nejvíce upoutala její pozornost a jevila se jí jako nejzamilovanější.

Tělem jí projel záchvěv očekávání. Během doby, kdy byl na lovu, byla každý den několikrát v jeho pokoji, aby uklidila, aby prozkoumávala, aby našla důkaz o jeho zradě. Nenašla chybějící dopis, ani dokumenty týkající se Paradise, ale našla pár neobvyklých osobních věcí, včetně něčeho, co Elanna identifikovala jako antikoncepční houbu, kterou tu nechala Malcolmova milenka v láhvi růžové vody.

Když šel k ní, krokem stejně líným jako úsměv, Alpin přemýšlela, za jak dlouho počnou jeho dítě a nebo jestli už počali. Řekne mu to? Ne, pokud by to znamenalo, že by musela zůstat ve Skotku. Měla své povinnosti: osvobodit otroky z plantáže Paradise a zajistit svoji vlastní budoucnost.

„Vypadáš, že jsi daleko odsud,” řekl, klekl si na postel a zastínil světlo. „Začala ses tak brzy nudit se svým novým manželem?”

Bylo to divné, ale cítila se v té situaci bezpečně; měla čas se dozvědět jeho tajemství a pokud by vzbudila jeho podezření, ztratila by šanci nabýt svoji nezávislost. Protáhla se a řekla: „Jen pokud by se můj manžel začal nudit se mnou.”

Malcolm se podíval dolů. „Pokud říkáš tomuhle chlapíkovi, že se nudí, tak se toho o mužské anatomii máš hodně co učit.”

Jeho neohroženost otupila její jistotu. „Na co je ta mokrá látka?”

„Na toto.” Roztáhl jí nohy.

Uvědomila si, co chce udělat a uskočila k čelu postele. „Můžu se umýt sama.”

„To je pravda, ale musíš uznat, že jsi ještě citlivá,” ukázal na její klín, „v určitých místech.”

„Ale jistě, nicméně to neznamená, že mě tím budeš otravovat a nebo ke mně přijdeš se studeným hadrem.”

„A ty bys neměla být tak tvrdohlavá. Jsem tvůj manžel, Alpin, a moc rád se na tebe dívám.”

Asi si myslel, že jakožto pán měl právo na ni vrhat zamilované pohledy. Měla ráda pocit toho, jak se s ním cítila a užívala si, když ji objal. Kdyby to ale přiznala, vzdala by se svého nároku na Paradise.

Sebrala všechno svoji odvahu, uvolnila se a složila si ruku za hlavu. „Pokud tě baví hrát si na služebnou, kdo jsem já, abych se z toho vytáčela?”

„Jsi velmi moudrá žena.” Jeho ďábelský úsměv a uvolněný tón hořely odplatou. Potom si vložil látku mezi stehna a lehl si vedle ní.

„Co děláš? Myslela jsem…”

„Pšt.” Pohrozil jí prstem. „Znovu se vytáčíš, má krásná nevěsto. Dělám dvě věci - ohřívám ten ručník a chladím svoji touhu.”

Chytrá odpověď ji zaskočila. Podívala se na jeho „touhu” a viděla, že je najednou „zkrocená”. „Ach.”

„Ale mezitím,” řekl trpělivě, „jsem si jistý, že to nebude vadit, když polechtám svoji fantazii, jak jsi to výstižně nazvala.”

Zvedla k němu oči a v jeho očích žhnula výzva. Nešokovalo ji to, konečně přeci jen přišla o své panenství. Snažila se o nonšalanci a mávla rukou.

Bylo to její poslední ledabylé gesto té noci. Sál její ňadra, až si myslela, že se ze své znovu nabyté žádosti zblázní. Ochutnával ji od ušních lalůčků až po pupík a byl by pokračoval, kdyby ho nezastavila.

„No dobře,” řekl rozmrzele. „Ten zákusek si nechám na jindy.”

Potom vytáhl ohřátý ručník a změnil vše, co rozuměla pod pojmem dráždění. Stiskla zuby, aby překonala útoky tělesných smyslů, a zůstala klidně ležet, dokud neřekl: „Děkuji, Alpin, za dar tvé nevinnosti.”

Upřímnost v jeho hlase si našla cestu přímo do jejího srdce a Alpin se cítila ceněná, jako málokrát ve svém životě. Děsila se toho, že cítí tolik hrdosti v tak intimní situaci a právě s Malcolmem Kerrem, s mužem, který

zničil její poklidný život. Teď jím ale nemohla pohrdat, protože její tělo po něm toužilo a on za to zasluhoval chválu. „Řekl jsi, že budeš opatrný. A dodržel jsi slovo.” Přitáhl si ji pod sebe. „Opatrnost prve, důkladnost

teď.”

Divoká svojí potřebou a s očekáváním uspokojení se otevřela jeho vášni. Když o několik hodin později usnula, usoudila, že důkladnost byla znakem jeho mužnosti a slastného rozpoložení pro ni.

Jehličky bolesti bodaly v její ruce a vytrhly Alpin ze spánku. Otevřela oči a zjistila, že balancuje na okraji postele a dívá se na podlahu. Necítila svoji paži, jak na ní ležela. Obávala se, že spadne z postele a zkusila se posunout, ale narazila na Malcolma ležícího na břiše s rukama i nohama rozhozenýma do stran a zabírajícího většinu postele a všechny přikrývky.

Zvedla mu ruku, aby jí posunula. Pohnul se, objal ji paží kolem pasu, překulil se na svoji stranu a stáhl ji s sebou. Nebylo jí příjemné, že jsou nazí a v obavách, že ho vzbudila, předstírala spánek. Pootevřenýma očima si prohlížela pokoj.

Lampa stále hořela, ale oleje v nádobce hodně ubylo. Slunce ještě nevyšlo; za zataženými závěsy byla tma. Slyšela tikat hodiny na krbové římse, ale neviděla na ně přes opěradla židlí stojících před krbem.

Vyčerpání ji táhlo zpět do spánku, ale část její mysli zůstala upoutaná k tomu teplému nahému mužskému tělu za ní.

Malcolm. Její snoubenec. Její milenec.

Zaplavila ji vlna klidu a zvýšená citlivost mezi jejíma nohama jí připomněla hodiny jejich milování. Spokojeně zabručel a přitáhl si ji blíže. Velká mozolnatá ruka jemně

chytila její ňadro. Přitisknutá k němu se cítila bezpečně. Nikdy ve svém životě se Alpin necítila tak chráněná.

Bezmyšlenkovitě pohladila jeho ruku a zavřela oči.

Když se znovu probudila, opět ležela na okraji postele, nepřikrytá a s necitlivou rukou. Malcolmova ruka ležela na jejím pase, jako by ji chtěl odstrčit.

Rozzlobená jeho fyzickým odmítnutím vstala z postele. Rytmus jeho dechu se nezměnil. Přetáhla si své dlouhé vlasy přes ramena, aby se zahřála a zahalila. Otočila se k němu, aby si ho prohlédla. Jako předtím, ležel na břiše, přikrytý kostkovanou dekou od pasu dolů a tváří otočenou směrem k ní. Jeho opálená pleť a husté černé vlasy ostře kontrastovaly s bílým prostěradlem a díky tomu vypadal starší než byl. Nápadně připomínal svého otce. Měli stejně jemnou čelist a elegantní rovný nos typický pro každého hraběte na Kildaltonu, jak bylo možno spatřit na portrétech ve velkém sále. Ale Malcolmova smyslná ústa se výrazně lišila od úst jeho předků. Při vzpomínce na jeho rty a nekonečné polibky se jí stáhlo břicho touhou.

Jak před ním stála nahá, přijala hořkosladkou pravdu, že by se do něho mohla snadno zamilovat. Možná už se zamilovala.

Ta vyhlídka ji vyděsila. Musela odtud pryč. Oblékla se do pracovních šatů a učesala si vlasy. Potom našla králíka schovávajícího se za závěsy, zvedla ho a šla ke dveřím. Malcolm ležel nehnutý, roztažený s obličejem dolů, netečný k jejímu odchodu.

Když vešla do kuchyně, spatřila Doru sedící před krbem a zapalující oheň.

„Jste vzhůru brzy, má paní.” Služebná se postavila a otřela si ruce o čerstvě vyžehlenou zástěru. Spatřila

králíka a rozzářila se štěstím. „Ten je ale krásný. Všichni přátelé Alpin jsou krásní.”

Alpin to znovu potěšilo a posunula si králíka na rameno. Hladila ho po zádech stejně, jako by to dělala miminku. Jeho hmatové vousky ji šimraly na krku. „Je rozhodně krásný, Doro. A určitě má hlad. Přineseš pár mrkví ze sklepa?”

Dora běžela k zadním dveřím a zvedla kbelík. „To jsem udělala dnes jako první. A taky jsem myslela, že bych se dnes na trhu poohlédla po nějaké jiné zelenině.”

Alpin Dořina pozornost zahřála a řekla: „Děkuji, Doro, je to od tebe moc hezké.”

Služebná mávla rukou. „Není zač, má paní. Náš pán dokonce nechal vyrobit u truhláře kotec. Proto si včera večer tolik šeptali v Hnilobě a Zkáze.”

Malcolm v taverně mluvil s tolika lidmi, že si Alpin nepamatovala jména. Vypadalo to, že všichni, kromě ní, věděli o tom, že má dostat králíka. „Zajisti, aby truhlář dostal něco ze spíže spolu s tím, co mu lord Malcolm zaplatí za jeho práci.”

„Ano, má paní. Fraser má rád tlačenku, ale jeho žena mu ji nikdy nedělá.”

„Tak ať je to tlačenka. Vezmi ho.” Řekla Alpin a podala jí králíka. „Postarej se o něj, dokud pro něho nebudeme mít bezpečné místo. Jdu na zahrádku sebrat semínka, abychom měli příští rok co zasít.” Na jaře už bude pryč, ale lidé na Kildaltonu ji nebudou postrádat.

Dora hladila králíka po uších. „Byla jste překvapená, má paní?”

Alpin se usmála. „To jsem rozhodně byla.” „Náš pán říkal, že budete. Když to vymyslel, byl tak nadšený, že vycákal vodu po celé přípravně jídel.”

Alpin se líbilo mluvit o Malcolmově velkorysé povaze. „Kdy to udělal?”

„No, včera, když se koupal. Šla jste mu nahoru pro čisté oblečení. Poslal mě, abych řekla Rabbymu, aby hned zajel do Vřesoviště a chytil tohoto krásného králíka. Lord Malcolm byl celý bez sebe, jak se bál o toho Maura, ale když se Saladinovi udělalo lépe, náš pán vám byl velmi vděčný.”

Takže ten králík byl darem z vděčnosti a ne známkou jeho citů. Alpin ucítila, jak ji bodlo zklamání. Myslela si, že ji Malcolm na lovu postrádal a přinesl králíka jako romantické gesto. Včera v noci se chvěla jako zamilovaná dívka; dokonce cítila záchvěvy lásky. Dost už o jeho citlivosti. Dost o její romantice. Čert ho vem za to, že se o něho zajímala.

„Něco se děje, má paní?”

Nic, o co by se chtěla podělit. „Samozřejmě že ne, Doro. Jen jsem přemýšlela o tom, co všechno musím dnes

udělat.”

Dora se postavila. „Čekám na svoje úkoly.”

Rozčarování jí zahltilo mysl a tak se Alpin vrátila k rutině. „Donesu špinavé povlečení z noclehárny a ty dej ohřát vodu na praní. Elanna včera začala drát husu, dodělej to.”

„A kdo se postará o toho Maura?” zeptala se Dora.

Alpin tolik myslela na Malcolma Kerra, že na Saladina úplně zapomněla. „Jsem si jistá, že se o něho Elanna postará.”

Dora se zašklebila: „To si nemyslím, má paní. Ne po včerejší noci. A kromě toho šla rybařit.”

Rybařit? Elanna nikdy ve svém životě nerybařila -a to z jednoho velmi zajímavého důvodu. „Jsi si jistá, že řekla , rybařiť?”

„Ano, ptala se mě na cestu k jezeru. Bylo to asi to nejlepší, co mohla udělat, po té hádce se Saladinem včera v noci.”

Alpin potřebovala šarvátky na hradě asi stejně jako dalšího snoubence. Byla si jistá, že se Elanna bude cítit provinile za to, že dala Saladinovi ten lektvar. Myslela si, že se o něho bude starat, aby se uzdravil. „Řekni mi, co se

stalo.”

„No… ” Tváře jí zčervenaly studem a Dora se podívala na králíka ve svém náručí. „Pěkně se pohádali, zatímco jste byli v taverně. Uklízela jsem v přípravně jídla, ale slyšela jsem je, jak na sebe křičí. Saladin chtěl svůj modlitební kobereček. Ta africká slečna řekla, že je příliš nemocný na to, aby se válel po zemi. Když dál požadoval ten kobereček, vyhodila ho ven z okna a řekla mu, ať zůstane v posteli.”

Elanna se vždycky vysmívala tradičnímu náboženství a obviňovala misionáře, že přinesli nemoci do jejího kmene. Alpin jakoby slyšela Afričanku znevažovat Saladinovu víru, zejména pokud byla v rozporu s jejím ozdravným režimem. Její rybářská expedice byla určitým způsobem nápravy, protože Saladin ryby jedl, ačkoli jinak se masu vyhýbal. „Najdi ten koberec a dones mu ho spolu se snídaní.”

Dora se poklonila. „Ano, má paní. Potřebuji ale klíč do obezděné zahrady. Protože tam ten koberec přistál.”

Saladinův pokoj byl v prvním patře přímo nad zahradou. „Klíče jsou na spodní poličce v přípravně jídla.”

„Hned tam jdu.”

Poté, co sebrala špinavé povlečení v noclehárně, vzala si Alpin košík se zahradnickým nářadím, plátěný pytlík na uskladnění a vysušení semínek. Potom šla na zahrádku a byla ráda, že je sama. Právě sebrala poslední bazalková semínka, když uslyšela kroky jezdeckých bot na oblázkové cestičce. Instinkt a tlukoucí srdce jí řekly, že to je Malcolm.

Loudal se k ní a naparoval se jako kohout, který si myslí, že východ slunce čeká na jeho příkaz. Nemohla ho neobdivovat. Byl oblečený do jasně červenozeleného tartanu Kerrů, dlouhé rukávy bavlněné košile se třepotaly s dopoledním vánku. Dokonce i jeho čepeček vypovídal o tom, že se narodil, aby vládl.

„Měla jsi mě probudit.”

Nejprve mu chtěla vynadat, místo toho si vybrala sarkasmus. „Ani válka rodů by tě neprobudila.”

Dřepl si k ní a utrhl lístek bazalky. „Jsi venku, aby sis utřídila myšlenky, že? To je podivné, já se cítím tak, že bych mohl dobýt celý svět.” Zalechtal ji lístkem po tváři.

Ostrá vůně bazalky naplnila vzduch. „Zkoušel jsi mě vykopnout z postele.”

Lístek spadl na zem. „Co?” vybuchl tak hlasitě, že ho slyšeli i vojáci na hradbách.

Vzala lístek a dala ho do košíku. Potom se rozhlédla, jestli je někdo nesleduje. Zjistila, že nikdo a začala sbírat semínka z keříku majoránky.

„V noci jsi mě málem vytlačil z postele,” řekla.

Zasmál se a plácl se do kolena. „Proč bych to dělal potom, co jsem se tě tam tak usilovně snažil dostat?”

Ve skutečnosti ji ta příhoda z postele nezajímala. Buď se naučí spát společně, nebo budou mít oddělené pokoje. Co ji zajímalo, a opravdu hodně, bylo, že jí lhal o tom, že šel pro králíka do Vřesoviště sám. Předstírala nezájem a pokrčila rameny. „Nedovolím si číst tvoji myslí. Možná jenom nechceš spát se mnou.”

Ozval se zvuk trubky, který ohlasoval příjezd návštěvníka, ale Malcolmovy oči zůstávaly upřené na ni. „Musím přiznat, že spaní nebylo tou nejdůležitější věcí.”

Tón jeho hlasu rozpustil její nelibost. Vymyslela si způsob jak ho poškádlit. „A taky chrápeš,” zalhala.

Zaklonil se, jako by ho udeřila. „To je absurdní.”

„Ne, není,” řekla věcně. „Trhá to uši.”

„Jestliže jsem tak hrozný v posteli,” zabručel, „jak to, že mi to žádná z žen ještě neřekla?”

Čert ho vem za to, že na ni vytáhl svoje bývalé milenky. Čert vem i ji za to, že žárlí. Kdyby to měla být poslední věc, kterou udělá, přinutila by ho zapomenout na všechny ty ženy. Sladce se usmála a poplácala ho po tváři. „Možná proto, že tě žádná z nich neměla tolik ráda, aby k tobě byla upřímná.”

Jeho oči se zúžily podezřením. „Předpokládám, že jsi ochotná připustit, že mě máš ráda?”

Položila si ruku na srdce a zamrkala. „Jsem krásně zamilovaná, můj pane.”

„Aha.” Vzal ji za ruku a palcem jí pomalu kreslil kolečka na dlaň. „Tak bys asi měla jít zpět do postele a prozkoumat své pocity. Když mi dáš čas, jsem si jistý, že změním ,krásně zamilovaná’ na ,úplně zamilovaná’.”

Mohl by svést i jeptišku, pomyslela si Alpin. Mohl by se tajně dostat do kláštera a dostat celý řád božích nevěst, které by se vzdaly svých slibů.

Zlobila se na sebe za to, že ho chce, bojovala s touhami, které v ní vyvolával. „A co když usneš a znovu mě zkusíš vytlačit z postele?”

Jeho ruka klouzala nahoru po její paži až ke krku a lehkým tlakem ji k sobě začal pomalu otáčet. „Budeme se muset pojistit, abych neusnul.”

Vedela dobře, že svůj boj s touhou prohrává, proto odtrhla pohled z jeho úst a zadívala se na pírko na jeho čepci. „Jak?”

Když byly jejich rty jen centimetry daleko, jeho ruka se zastavila. „Použij svoji představivost.”

Přes jeho rameno viděla Alpin přicházejícího Alexandra. Po jeho boku šel cizinec v obnošeném plédu červené, černé a žluté barvy, který nepoznávala. Věděla, že Malcolm muže nevidí a začala být vyzývavá. Rozpustile řekla: „Mohla bych ti přivázat ruce a nohy k posteli.”

Zvedl obočí a úkosem se na ni podíval. „To je opravdu dobrodružný návrh. Tak bych ti nemohl zabránit vykonávat na mém nahém těle jakoukoli erotiku.”

Tělem jí proběhlo chvění rozkoše. „Jsi skandální, Malcolme Kerre.”

„Já?” zeptal se nevinnější než dítě při křtu. „To byl tvůj nápad a opravdu vynalézavý. Musím říct, že se nemůžu dočkat, až si ho vyzkoušíme.”

Muži přišli blíže, ale Malcolm nejevil známky toho, že by je slyšel. Alpin nemohla odolat, aby neřekla: „Představa, že budeš můj otrok lásky, tě vzrušuje?”

V hrudi mu zabublal smích. „Podívej se pod můj kilt a uvidíš, jak moc mě ten nápad vzrušuje.”

Výzva v jeho hlase ji vyprovokovala. Věděla, že ji jeho tělo zakrývá před pohledy přicházejících mužů a proto

mu strčila prst za okraj boty a lehce mu škrábala lýtko. „Ráda bych ti sundala kilt, ale… “

Malcolm sykl a jeho ruka jí stiskla krk. „Ale?”

Alexander si odkašlal. Malcolm znehybnel a ohlédl se přes rameno.

„Ale bohužel,” pokračovala Alpin medovým hlasem plným lítosti, „nemáme čas. Máš návštěvu.”

Malcolm ignoroval oba vetřelce, naklonil se k ní a zašeptal: „Jsi rozpustilá holka, Alpin MacKayová.”

Srdce jí málem vyskočilo z hrudi. Alpin se podívala na jejich obecenstvo. Alexander šoupal botami. Neznámý muž byl zavalitý, s rezatými vlasy a pronikavým pohledem. Upřeně se na Alpin díval.

„Víš, co se stane rozpustilým dívkám?” zeptal se Malcolm.

Alpin spolkla svůj strach, protože věděla, že ho zahnala příliš daleko a olízla si rty. „Ne, nevím. Řekni.”

„Ukážu ti to.” Podíval se na ní čtverácky. „Dnes v noci.”

Postavil se a místo pozdravu svému návštěvníkovi řekl: „Vaše návštěva by rozhodně měla být o další dodávce soli. Pojďte se mnou.”

Nechal Alpin sedět na zahradě. Malcolm a jeho návštěvník šli do hradu. Podívala se na Alexandra, který se mračil, že jeho pán odchází.

„Kdo je ten muž?” zeptala se.

Voják předstíral plivnutí na zem. „Problémy nosící Gordon. Není to nikdo, o koho byste se měla starat.”

„Proč nosí problémy, Alexandře?”

Kousl se do rtů, jako by řekl příliš mnoho. „To není důležité, má paní.”

„Pokud to není důležité, tak proč mi neřekneš, proč tu je? A proč k němu byl Malcolm tak zdvořilý?”

Alexander si sundal čepec a poškrábal se na plešatějícím temeni. „Kupuje kildaltonskou sůl. Slyšel jsem, že Fraser vyrábí kotec pro vašeho králíka. Jdu se podívat, jak mu to jde.” Zasalutoval. „Přeji pěkný den, má paní,” řekl a odpochodoval.

Z toho, jak Alexander změnil téma hovoru a jak rychle odešel, Alpin poznala, že se odpovědí bude muset dopátrat sama. Podívala se na hradby a neviděla žádné další vojáky. Z toho vyvodila, že cizinec nepředstavoval pro kildaltonský hrad nebezpečí. Proč tedy jeho příjezd Malcolm tak rozrušil? Určitě to nebyla sůl.

Přemýšlela nad tím. Vyšla ze zahrady a zamířila do velkého sálu, který byl prázdný. Chvíli obdivovala osm portrétů kildaltonských hrabat v životní velikosti, zahrnujících Malcolmova otce, světlovlasého lorda Duncana. Dokonce i teď se na ni jeho oříškově hnědé oči dívaly laskavě.

Potom šla do Malcolmovy pracovny. Dveře byly zavřené. Slyšela tlumené zvuky hádky, ale mluvili skotsky. Pokud by proklouzla do tunelu, aby je mohla odpo-slouchat, zvonek by je varoval. Pokud by zůstala stát na chodbě, některý se sloužících by ji mohl vidět.

Proto šla ke schodišti a prozkoumala bojové štíty rodů, které byly spojeny s Kerry.

Štít rodiny Gordonů zcela jasně chyběl.

Kapitola 13

Malcolm usrkával pivo a přemýšlel, kdy se jeho host dostane k jádru věci. John Gordon z Aberdeenshire rázoval po pracovně, ruce zaklesnuté za zády, a nahlížel do polic na římské přilby, oštěpy a keramiku, které Malcolm se svým otcem vykopali s ruin blízko Hadriánovy zdi. Uvolněně si prohlížel stojící globus a pořádně ho roztočil, když přecházel ke zdi s obrazy.

Na muže, který se chystal svrhnout jednu z největších monarchií na světě, se ten Vrchovinář choval netečně k nebezpečí, které mu hrozilo, a k životům, které tím ohrožoval. Malcolm přemýšlel, jak se někdo může chovat tak ležérně, když přemýšlí o vyhlášení války? Asi proto, že gordonský kapitán strávil většinu svého života machinacemi v jakobitské politice.

Ať už se jednalo o cokoli, Malcolm s tím nechtěl vyjít jako první. Jeho mysl zůstávala upnutá k Alpin. Strávila jednu noc v jeho náručí a probudila se jako uličnice. Chtěl jí dát veškerou příležitost prozkoumat svou roli svůdnice jen co jeho host přestane slídit a začne vyjednávat.

„Nepamatuji si, že by Kildalton takhle prosperoval, když byl tvůj otec u moci,” řekl Gordon skotsky.

Saladin doručoval jejich dopisy a Malcolm příležitostně cestoval na sever do pevnosti Gordonů v Aberdeenshire, ale byl ještě chlapec, když byl naposledy Gordonský nácelník pozván na Kildalton. „Časy se změnily tady na Hranicích,” řekl. „Má nevlastní matka nám přinesla mír.”

Jeho host se zastavil před nejnovějším rodinným portrétem. „Ten Maurský chlapík mi řekl, že lord Duncan a lady Miriam odjeli do Istanbulu. Už se vrátili?”

Gordon se snažil o nezávazný rozhovor; o diplomatickou misi Malcolmových rodičů mu vůbec nešlo. „Ne,” řekl Malcolm.

Host se zasmál a zatřásl hlavou: „Je mi líto Peršanů. Podle lorda Lovatta umí lady Miriam obrat muže o rodinný poklad a říkat tomu diplomacie.”

Malcolmova nevlastní matka měla vzácný dar, uměla vnášet smír mezi znesvářené strany. Před dvaceti lety, když byla příliš zaměstnaná vyjednáváním, si zapomněla strážit své srdce. Malcolmův otec si získal její lásku a svým sňatkem s ní dal kildaltonskému lidu odměnu nevýslovné hodnoty.

City, které k ní choval, vyloudily na Malcolmově tváři úsměv. „Rozhodně jí budu tento kompliment tlumočit,” řekl smutně.

Gordon si znovu začal prohlížet portréty.

V nepřítomnosti jeho nevlastní matky, zodpovědnost za Kildalton na sebe převzala Alpin. Nechávala za sebou patrnou stopu; její schopnost vést a zapojení se do každodenních činností budily úctu a nová přátelství mezi vojáky a obyčejnými lidmi. Malcolm se zamyslel, jak se kdy vůbec mohl bez ní obejít?

Gordon si nahlas odříhl. Naklonil se k obrazu a prohlížel si Malcolmovu sestru. Jak mhouřil oči, vypadala jeho pleť jako stará kůže. Poklepal na plátno. „Tahle dívka s rezavými vlasy. Tvůj otec by s ní mohl udělat něco užitečného.”

Gordon se ptal na Malcolmovu nejmladší sestru. Ve svých čtrnácti letech měla Anna jedinou vášeň: postavit

dům tak velký, aby v něm našli útočiště všichni sirotci z Londýna.

V tom si bude s Alpin výborně rozumět. „Anna má svou vlastní hlavu.”

„Tvůj otec ji ještě nezasnoubil?”

Dost bylo zdvořilostí. „Mí rodiče nepoužívají své děti jako zástavy v politické hře.”

„Škoda. Spojenectví s Lochielem Cameronsem by oběma rodům hodně prospělo.”

Ta poznámka byla příliš typická a nechutná. Malcolm ji nemohl jen tak přejít. „Údržba rodů z Vrchoviny není prioritou v této rodině.”

„Ano. A proto je Skotsko stále rozdělené. Tvé rody na Hranicích si možná libují v roli dobytých národů, lidé z Vrchoviny takoví ale nejsou.”

Vyvstala mezi nimi stará pře. Malcolm hledal logiku. „Lidé z Vrchoviny nemají společné hranice s Angličany.”

Gordon povýšeně zamával zatnutou pěstí. „Porazili bychom je, kdybychom museli.”

„Stejně tak, jako se porážíte navzájem? Nemůžete přestat mezi sebou bojovat dost dlouho na to, abyste mohli ukázat spojenectví. Dokud se nesjednotíte, Jakub Stuart nemá komu vládnout a koho vést.”

Gordona se Malcolmovo zdůvodnění nedotklo a klidně si dál prohlížel pozlacený rám. „Rozumím tomu tak,” řekl, „že se tvůj výstavní kousek ještě nevrátil.”

Ačkoli Malcolm věděl, o kom Gordon mluví, odmítal to označení připustit. Na Rosinu už téměř zapomněl. „Můj výstavní kousek?”

Gordon se naposledy podíval na portrét a sedl si do jednoho z křesel před Malcolmovým stolem. „Rosina.”

„Proč si myslíš, že se ještě nevrátila?”

„Ze dvou důvodů. Za prvé, kdyby se už vrátila, poslal bys toho maurského chlapíka na sever s odpověďmi našim přátelům v Albanu. Za druhé, nejsi ten typ muže, který spí se dvěma ženami současně. V tom jsi stejný jako tvůj otec.”

Ta nevychovanost Malcolmovi hnula žlučí, ale zmínka o Gordonových špatných způsobech by mohla jeho návštěvu ještě prodloužit. Místo toho zvolil lišáckou odpověď. „Nikdy jsem nebyl schopen před tebou cokoli skrýt, Johne.”

Gordon na Malcolma poťouchle zamrkal. „Svoji skotskou dívku jsi skrýval více než dobře. Kdo to je?”

Skotská dívka. Malcolm o Alpin nikdy nepřemýšlel v souvislosti s jejím dědictvím. Žila se svým anglickým strýcem. Vždy byla prostě jenom Alpin. Nyní byla jeho Alpin. Tento fakt shledával jako mimořádně příjemný, zejména po předešlé noci. Chtěl prozkoumat své pocity vůči ní a taky to hodlal udělat, hned jak se jeho host vydá na cestu zpět do svého doupěte na severu. „Není to nikdo, koho znáš.”

Gordon pokrčil rameny a zvedl svůj korbel. „Vypadá povědomě.”

To bylo také podivné. „Co ti je na ní povědomého?”

„Ty neobvyklé oči a mahagonové vlasy, ale nemůžu si vzpomenout, kde jsem je viděl. Z kterého je rodu?”

Malcolmův instinkt a zvědavost v Gordonových očích ho přiměly k neurčité odpovědi. „Je to místní dívka a výhradně moje.”

„Chráníš ji, co?” zasmál se Gordon. „Nemůžu říct, že bych tu dívku nechtěl, kdybych byl na tvém místě. Je rozkošná a s pěknými znaky.”

Vzpomínka na její znaky vyvstala jasně v Malcolmově mysli. Jeho tělo reagovalo na tu vzpomínku. Nebylo mu to příjemné a proto zvedl džbán. „Ještě pivo?”

„Ano, je dobře uvařené.” Gordon dopil korbel, nalil si a znovu ho vypil. Jeho oči žhnuly výzvou. „A taky bych rád nějaký závazek od rodu Kerrů.”

S Gordonem to bylo vždycky stejné. „V tom případě sis mohl ušetřit cestu, protože můj postoj se nezměnil, Johne. Nechám převážet tvé zprávy do Itálie, ale nebudu součástí vaší zrady. “

Korbel bouchl o opěradlo vysoké židle. „Sakra, Malcolme, nezbývá moc času. Nemůžeš stát na obou stranách Hranice.”

„Ano, můžu, jelikož vlastním zemi na obou stranách. Moje anglická matka mi odkázala své pozemky, které dostala věnem, jelikož viděla mé zájmy na obou stranách.”

„Tvůj otec si neměl brát za ženu Angličanku.”

Malcolmovy dobré úmysly zmizely. „V tom případě jsi musel skákat radostí, když svojí smrtí to manželství zrušila, dřív než mě přestala kojit.”

Buď si Gordon tragické události Malcolmova života neuvědomoval, a nebo ho nezajímaly, protože odpověděl: „Buď se spojíš s rody a nebo se staneš naším nepřítelem. Co si vybereš?”

V Malcolmových útrobách to zavřelo vzteky. Zvedl uhlíkovou tužku a pohrával si s ní, aby se uklidnil. Pak řekl anglicky: „Važ svoje slova, Johne. Začínáš znít, jako bys podněcoval ke vzpouře.”

Gordon se naklonil dopředu a jeho tvář dostala stejnou barvu, jako jeho rudé vlasy. „A ty zníš každým dnem víc jako Angličan.”

Malcolm už měl toho hádání dost. „Jsem napůl Angličan, stejně jako mnoho dalších lidí na Hranicích.” „To jsme ti nikdy nevyčítali.”

„Kroť svůj jazyk, obzvláště pokud jíš hovězí z mých stád v Northumberlandu a sypeš si ho solí z mých anglických dolů.”

„To je obchod, nic víc. Dostáváš zaplaceno.”

Malcolm si uvědomil, že ten rozhovor nikam nevede a ovládl svůj hněv. „Ty a já máme lepší věci na práci než tu sedět a mrhat čas vyjmenováváním rozdílů mezi Vrchovinou a Nížinou.”

„Ano, ,Nížina’ je to slovo,” zabručel Gordon tvrdohlavě. „Protože jsi to ty, kdo je určený k tomu, aby nakreslil čáru mezi mým a tvým lidem.”

„Nenakreslil jsem čáru na Vrchovině. To udělali tví předci před mnoha stoletími.”

„Udělali jsme to, abychom se chránili před lidmi z nížiny, kteří líbají nohy každému cizinci, který se usadí na trůnu. Až nadejde čas, spojíš se a nebo ne se svými bratry na severu?”

„To stačí.” Malcolm se postavil, obešel stůl a postavil se před Gorgona. „Ty a já si to teď vyřídíme na kolbišti. Máš tu svůj meč, Johne?”

Vrchovinář se postavil a jeho vychytralé oči se zapíchly do Malcolma. „Jsi milý chlapík, ale když se ti to hodí, jsi jako tvůj předek Kerr, Velký Nájezdník.”

Během let se jen málo lidí odvážilo vyslovit toto urážlivé přirovnání. Malcolmův děd z otcovy strany, Velký Nájezdník, byl násilnícky muž, který se stavěl nad zákon, hodně podobně jako Gordon. Kenneth Kerr odkázal Kildaltonu jen spory a chudobu.

Malcolmův otec, lord Duncan, za své vlády jako osmý hrabě na Kildaltonu, použil vlídnost a ústupky, aby napravil špatnosti sedmého hraběte. Dnes byli všichni vděční za výhody, které jim mír přinesl.

Díky své výšce a tmavým vlasům, byl Malcolm občas přirovnáván ke svému prapředkovi. Ale stejně, jako jeho otec, Malcolm by raději prodal svou duší ďáblu, než by ohrozil lidi na jeho Hranicích.

„Spojování mě s Velkým Nájezdníkem je další neorigi-nálni odsouzení.”

„Odsouzení?” Gordon se zasmál. „Tvůj děd řekl Angličanům, co si mají udělat s jejich zákony a daněmi. To přirovnání by bylo spíše lichotkou, pokud bys žil nad čárou.”

Nad čarou, pod čarou, Vrchovináři, Nížinnáři. Malcolma začaly ty neshody unavovat, ale Gordon a jemu podobní měli úspěch v rozeštvávání Skotů. Mír pro ně byl nutnou přestávkou a končil nudou.

„Co to bude, Gordone? Meče nebo mlčení?”

Vzrušení zaplálo v kapitánových očích. „Rád bys mě přiměl k boji, že?”

Rozhodně, ale ne z důvodů, kterým by Gordon rozuměl. Zklamání ze setkání s Alpin bylo hlavní příčinou Malcolmova vzteku. Gordon ho svým titěrnými urážkami jen zvýšil. „Já přimět tebe? Pokud sis myslel, že přijdeš do mého domu a budeš mě urážet, jsi hloupý.”

„Musím ti připomenout,” pokračoval Gordon, „že jsem o deset let starší a desetkrát pomalejší než ty.”

Pokud vůdce Gordonského rodu postrádal fyzickou sílu a mládí, určitě vynikal ve lstivosti a zkušenosti. Ale Malcolm měl skvělého učitele, který ho naučil vládnout

slovy, vlastně učitelku, protože jeho nevlastní matka mu byla rádcem.

Malcolm si vzpomněl na trpělivou a chytrou lady Miriam, uvolnil se a posadil se na kraj stolu. „Tak kroť ten svůj zatracený jazyk, Johne, a mysli na skutečné problémy, které leží před tvými a mými lidmi. Ukaž mi, že chceš udělat něco, co by vylepšilo budoucnost Skotů pod čárou i nad ní.”

Gordonova ústa se protáhla do spokojeného úšklebku a znovu si sedl do křesla. „No dobře. Dám ti svoji dceru.”

Díky Saladinovi, Malcolm tenhle návrh očekával.

I přesto se nad politickými důsledky takového manželství zamyslel. Spojení poloviny Skotska by prakticky znamenalo vyhlášení války, zejména když král vyslovil svůj nesouhlas s tímto spojenectvím nepříliš vybíravým způsobem, když byl Malcolm ještě chlapec.

Malcolmovi bylo jasné, že ho Gordon zkouší, a proto řekl: „Myslel jsem, že jsi ji zasnoubil s Argylovým synem.”

„Ty ji nechceš?”

V podstatě se ptal, jestli by Malcolm odmítl korunu. Gordon mu položil tuto otázku už několikrát za tu dobu, co se Malcolm stal vůdcem rodu Kerrů, ale nikdy přímo na Kildaltonu. Bylo také zajímavé, že přijel v době, kdy byli Malcolmovi rodiče v zahraničí. Ta skutečnost Malcolma rozzlobila víc než jeho nestydatý návrh.

„Neudělám z Kildaltonu bojiště.”

„Podívej, chlapče,” řekl Gordon srdečně a obrátil ruce dlaněmi vzhůru, „jednou budeme muset s Anglií bojovat.”

Gordonové vždycky chtěli s někým bojovat a jaký by byl lepší důvod pro krveprolití než návrat Stuartovců na trůn? „Mluv za sebe. Nezapletu se s nepřítelem, kterého nemůžu porazit.”

„Ale ty můžeš Angličany porazit. Král Ludvík ti poskytne flotilu a dvanáct tisíc francouzských vojáků. Když se vylodí u Londýna s naším princem na palubě, překvapí Angličany nepřipravené. A až budou ti Hannoverští zbabělci prchat na sever, ty a já si na ně počkáme a zadržíme je na hranicích, dokud Jakub nepřijde uplatnit své právo na korunu.”

Vojenská pomoc byla francouzská návnada houpající se před vyhoštěným Startem a měla jediný důvod, dráždit Hannovery, kteří okupovali anglický trůn. Gordon a několik další vůdců z Vrchoviny bohužel tolik dychtili po vládě Jakuba III., že uvěřili prázdným slibům Ludvíka XV.

Malcolm svým způsobem naivní jakobity litoval. „Nevěřím, že Francouzi budou bojovat za Skoty. A taky mi připadá nečestné nechat jiné bojovat za nás.”

„Ostatní Skotové se s námi spojí. Počkej a uvidíš.” Gordon se otočil. „Jakmile spatří našeho prince, sjedou se k němu.”

Malcolm jejich tvrdohlavostí opovrhoval. „Proč ho nepodpoří teď, když si tak moc přejí vidět Stuarta na trůnu?”

„Ale tohle je Jakub. Myslí si, že sjednotí Skoty s Brity, jednoho po druhém. To bude trvat roky a kdy byli Angličané sjednoceni mírovými cestami?”

Malcolm řekl smutně: „Věřím, že Jiří První byl posledním, který uměl obracet duše.” Když se Gordon zamračil a podíval se stranou, Malcolm dodal: „Vilém a Marie si taky nárokovali korunu během revoluce.”

„Nárokovali si anglickou korunu.”

Malcolm začal ztrácet trpělivost a stiskl zuby. „Jiří si nárokoval sjednocenou korunu, stejně jako královna

Anna.” Neudržel se a dodal: „Pokud si vzpomínáš, byla to Stuartovna.”

„Anglikána,” odplivl si Gordon.

Jak vzrůstala absurdita Gordonových argumentů, Malcolm se zamyslel, jestli bude na Vrchovině vůbec kdy dosaženo míru. „Aha, takže teď bojujete v náboženské

válce?”

Gordon bouchl pěstí do svého stehna. „Je to boj o udržení královského domu ve Skotsku.”

Malcolm mu málem odsekl, že je to díky papežově štědrosti, že Stuartovci a jejich obrovský doprovod vypovězených Skotů byli velmi pečlivě chránění v obou jejich Italských sídlech. Místo toho klidně odpověděl: „Spojení našich rodů manželstvím není možné, Johne, protože jsem zasnoubený.”

„S tím italským kouskem?” Gordon sevřel opěradla křesla. „Jaký druh dohody jsi udělal se Stuarty?”

Aha, takže si myslel, že Rosina byla nějakým způsobem zapojená do těch pletich a ne, že byla pouhým poslem královské rodiny ve vyhnanství. Zajímavá domněnka a typicky Jakobitská, že Malcolm musel držet své rty pevně semknuté, aby se neusmíval.

Potom mu došla další ironie. Nikdy by si nepomyslel, že by jeho manželství s Alpin mohlo vnést takovou výhodu do jeho života pozitivně ovlivnit skotskou politiku.

Paradoxně, Alpin vždycky byla oddělenou a přesto nedílnou součástí jeho života. Ted by ho její přítomnost mohla zachránit před insultováním rodů z Vrchoviny tím, že by bezpodmínečně odmítl spojit Kerry a Gordony.

„No?” zeptal se Gordon rozmrzele.

„Není to Rosina, ale ta Skotka, kterou jsi viděl v zahradě.”

„Jak se jmenuje?”

Malcolm se vyhnul odpovědi. „Je příbuzná mého anglického souseda, barona Sinclaira.”

„Ano, říkal jsi, že je napůl Britka,” řekl Gordon hořce.

„Ano, stejně jako já.”

Gordon mrzutě vzdychl. „Kdo je to?”

Malcolm viděl, že se jejich rozhovor blíží ke konci a podíval se na situaci objektivně. Bylo by určitě dobré, kdyby Gordon znal Alpininu rodinu a pro Malcolma by mohlo být snazší je najít. Důvod jejího příjezdu do Skotska mu svítil v mysli: neměla kam jít. Minulou noc byla zdrženlivá, když mluvili o vyhledání MacKayů. Řekla, že si nevěří, že by ji chtěli vidět. Její reakce byla přirozená; celý svůj život byla Alpin posílána od jednoho příbuzného k druhému.

Nezáleželo na tom, jak moc ji chtěl ve své posteli, Malcolm neměl to srdce, ani právo, bránit jí v pátrání po jejím skotském dědictví.

„Jmenuje se Alpin MacKayová.”

Gordon upřel svůj pohled na hranu Malcolmova stolu a zamnul si čelo. Po chvíli mu jeho rysy rozzářil prohnaný úsměv. „Věděl jsem, že jsem ji poznal. Výborně, Malcolme.”

Když Malcolm a jeho host nevyšli z pracovny ani v poledne, zmocnila se Alpin zvědavost. Co to bylo za člověka a proč byl Alexander tak mlčenlivý? Malcolm zmínil sůl, proč by ho ale tak běžná záležitost rozrušila?

Myslela si, že se na ní může zlobit kvůli tomu, co proběhlo v zahradě. Ano, to bylo ono. Využíval příjezd toho muže, aby se vzdálil od své snoubenky. Alpin se ale

tohoto závěru obávala; pokud to byla pravda, riskovala ztrátu toho malého území, které se jí podařilo získat.

Zoufale toužící po odpovědích šla do kuchyně.

Od Dory se dozvěděla, že si Malcolm vyžádal podnos s jídlem krátce po dvanácté hodině.

„Víš, kdo je ten muž? Zeptala se služebné?”

Dora omývala listy turínu v kbelíku vody. „Jediné, co vím, je, že pije tolik piva, že by zaplavilo hradní příkop. Po druhém džbánu přišel sám lord Malcolm a odnesl do pracovny soudek.”

„Kdy to bylo?”

„Víc jak před hodinou.”

„Ještě se hádají?”

„Ne, má paní, ale náš pán vypadal hodně unavený.”

Napadla ji další otázka. Zlobil se na ni, protože byla rozzlobená a dobírala si ho, anebo byl důvodem jeho špatné nálady jeho host? Doufala, že to byl ten druhý případ. Alpin připravila džbán pomerančové šťávy a šla za jediným člověkem, který jí mohl odhalit totožnost toho návštěvníka.

Saladin si lenošil v posteli, za zády zeď polštářů, brousek a svoji šavli na klíně a vypadal jako sultán na trůně.

Nalila mu sklenici. „Vrátila se ti barva zpět do tváře. Jak se cítíš?”

„Lépe, díky mimořádně pečlivé péči.”

Alpin si vzpomněla na Dořino vyprávění o jeho hádce s Elannou minulou noc a rozhodla se, že je smíří. „Elanna nerozumí tvému náboženství.”

Poslal jí mnohoznačný pohled plný skepticismu.

„Moc lituje toho, že ti vyhodila modlitební kobereček z okna. Proto dnes odjela rybařit.”

Saladin položil brousek a složil si ruce na prsou. „Mám předpokládat, že v její pokroucené africké mysli je její rybaření nějaký druh trestu?”

Alpin se usmála. „On to skutečně je trest. V její kultuře, Ashanti princezna nikdy neshání jídlo ani kmenovému náčelníkovi. To by radši zemřela hlady.”

Napůl se usmál a řekl. „O tom nepochybuji.”

„Je to od ní opravdu obrovský ústupek, Saladine.”

Saladin se díval na strop a hladil si vousy. „V tom případě budu poslušně ponížený, až bude vybírat kosti a krmit mě měkkými sousty.”

„Ach, to ale nikdy neudělá.”

Když viděla jeho zvednuté obočí a neskrývané sebevědomí, Alpin si začala myslet, že zavést řeč na Elannino rybaření nebyl dobrý nápad. Její pochyby se obrátily v ujištění. „Nakrmí mě a bude děkovat svým pohanským bohům za tu příležitost.”

Opatrnost nařizovala Alpin, aby se soustředila na své vlastní potíže. Řekla Saladinovi o tom návštěvníkovi. „Víš, kdo to je?”

Saladin si ji pozorně prohlížel. „Proč se staráš o to, kdo sem přijde na návštěvu?”

Alpin si nebyla svými motivy jistá, ale intuice jí nedovolila nechat tu záležitost být. „Protože Malcolma jeho příchod rozrušil.”

„A tobě záleží na náladách našeho pána?”

„Samozřejmě, že ano. Jsme zasnoubení.”

Saladinovi se zvrásnilo čelo a odhalilo špičku vlasů pod turbanem. Vyzvídal dál: „A Malcolm je spokojený s tím opatřením?”

Alpin potlačila svoji panenskou skromnost. „Až dosud vypadal potěšený. Ale stalo se to teprve včera večer.”

Úlisný úsměv dodával Saladinovi chlapecké vzezření, které si dobře pamatovala. „Sdílíš jeho potěšení?”

Vypověděla by mu všechny intimní detaily své svatební noci, kdyby si nedávala pozor na jazyk. „Byla bych radši, kdybych věděla, proč totožnost toho návštěvníka zůstává takovým tajemstvím.” Cítila mrzutost ve svém hlase a proto rychle dodala: „Nevím, jestli s ním mám počítat ke stolu a připravit mu pokoj, anebo schovat všechny služky před tím tajemným mužem.”

Saladin začal znovu ostřit šavli. „Jsem si jistý, že ti tvůj manžel sdělí své záměry v této věci.”

Svištění brousku po ostří čepele se zařezávalo do ticha. Alpin docházel důvtip, a proto se rozhodla pro přímý úder. „Víš nebo nevíš, proč tu ten muž je?”

Saladin si naklonil čepel, aby na ní lépe viděl. „Proč si myslíš, že znám všechny záležitosti lorda Malcolma?”

„Přestaň odpovídat na mé otázky otázkami. Chci odpověď.”

„Tak se zeptej svého manžela.”

„Jeden by si myslel, že ten chlapík Gordon je nějaký kriminálník na útěku a nebo zvrhlík snovající nebezpečné plány.”

Saladin vypadal klidnější než nehnuté vody v Harmony Bay. Položil brousek na stranu a zeptal se: „To si myslíš?”

„Nevím, co si mám myslet.”

„Tak bys na to možná neměla myslet vůbec.”

Alpin rozhodila zklamaně ruce a šla ke dveřím. „Jsi přesně tak tvrdohlavý, jak říká Elanna.”

„Elanna změní názor.”

Alpin byla zvědavější než předtím a doufala, že jí některý z vojáků řekne, co si přála vědět. Šla najít

Rabbyho Armstronga, který ale bohužel stál před noclehárnou a povídal si mlčenlivým Alexandrem Lindsayem.

Šla do kovárny.

Po zdvořilostním rozhovoru a gratulaci Alpin k jejímu zasnoubení s Malcolmem, jí kovář řekl, že cizinec měl precizně nabroušený meč.

Zastavila se U Hniloby a Zkázy a nakoukla oknem dovnitř. Hospodský měl plno práce s obsluhou skupiny hlučných mužů, oblečených do stejných barev jako Gordon.

Ve stáji se dozvěděla, že cizincův kůň byl dobře okovaný a že si lord Malcolm našel pěknou nevěstu.

Tkadlec pochválil cizincův tartan, o kterém už věděla, že patří rodu Gordonů a Malcolmovo štěstí, že vyhrál Alpinino srdce. Při té poznámce se cítila provinile, že takhle vyzvídá.

Přešla uličku a namířila zpět do hradu. Musela projít kolem koželuhova obchodu a tak se rozhodla, že se tam staví. Poskytl jí první novou informaci: podle jeho velitelské brašny byl cizinec vůdcem rodu Gordonů, důležitým mužem. „Pěkný darebák,” dodal s mrknutím, „že zdržuje našeho pána od jeho’krásné nevěsty.”

Potěšilo ji to a cítila se mnohem šťastnější než minulou noc. Rychle vyběhla schody, když se před ní prudce otevřely dveře.

Malcolm ji chytil za ruku, pevně, ale jemně. „Kde jsi byla?” zeptal se s táhl ji stranou.

Manželské štěstí se vypařilo. Její euforie taky. Usmála se na něj a vykroutila se z jeho sevření. „Byla jsem v noclehárně a vyprávěla jsem všem, jak melodicky chrápeš.”

Zakryl si rukou ústa, aby skryl smích, ale třásla se mu ramena a v očích mu pobaveně blikalo. „Uznávám, že si to zasloužím.”

Měl být šokovaný, ne pobavený. „Ach, zasloužíš si mnohem víc než jen toto.”

„Přísahám,” plácl rukou na svůj rodový odznak, „dychtím po spravedlivé odplatě.”

Postavila se na špičky a řekla: „Nedělej si ze mě legraci a nepretvaruj se.”

Naklonil se k ní, až se jejich nosy dotýkaly a odpověděl: „Jako vždycky, ale ty sis začala.”

Ucítila santalové dřevo a vzpomněla si na lahodnou chuť jeho kůže. Vyděsila sebe sama a bála se, že pozná její toužebné myšlenky. Nenucené odpověděla: „Dora říkala, že jsi pil s mužem jménem Gordon.”

„Jenom pár hltů, má krásná nevěsto. Chci být úplně střízlivý, až mě přivážeš k posteli.”

Zalapala po dechu a uvědomila si, že špatně odhadla jeho náladu. Nebyl rozzlobený; byl veselý. Ale proč? „Stydím se, že jsi to vzal vážně.”

„Vezmu tě kamkoli, Alpin, kdykoli.”

Ted si na prostopášnici hrát nechtěla. „Dobrá, ale teď s tebou nahoru nejdu, takže setři svůj smilný výraz z tváře.”

„Radši bych ho nakreslil na tvoji.”

Byl tak okouzlující, že se nezmohla na protest. „Dobře, taky se zašklebím.” A zašklebila se.

„Omlouvám se, že jsem tě málem vytlačil z postele.” Jeho hnědé oči svítily upřímností. „Ujišťuji tě, že to nebylo záměrné.”

Jeho upřímnost jí potěšila, ale přesto se chtěla dopátrat zdroje jeho dobré nálady. „Přijímám tvoji omluvu,” řekla.

„Doufal jsem, že ji přijmeš, protože jsem myslel na to, že bych ti dnes mohl dát svatební dar.”

Jediný dar, který chtěla, byla stejná věc, kterou si přála odjakživa. Domov. Její domov. Plantáž Paradise. A možnost zbavit otroctví lidi, kteří jí věřili a byli na ní posledních deset let závislí.

S vážnou tváří řekla: „Chci jednu věc, kterou nemám.”

Upravil si opasek. „Vím to moc dobře, Alpin. Naučil jsem se luštit tvoje vytáčky. Vím, proč jsi přijela do

Skotska.”

Žaludek se jí sevřel v obavách. Dobrý Bože, už ji prohlédl. „Ty to víš?”

Vážný jako čaroděj o svátku Všech svatých řekl: „Ano, vzpomněl jsem si, co jsi včera v noci říkala o Barbadosu. Musela ses tam cítit jako ve vyhnanství.”

Stará hořkost popíchla její povahu. „Byla jsem tam ve vyhnanství.”

Zaklonil hlavu. Vlasy mu zavadily o ramena. „Za chvíli už nikdy nebudeš muset myslet na plantáž Paradise, ani na svůj život tam.”

Dobrotivý Bože, on prodal její domov domu ničemnému Gordonovi. Stála jako přikovaná. Srdce jí silně a dutě tlouklo. Potom ho chytla za ruku. „Co jsi udělal?”

„To je překvapení.” Vzal ji za ruku a vedl ji dveřmi dovnitř. „Pojď se mnou.”

Kapitola 14

Alpin se zmocnil strach. Cítila se polapená. Stisk jeho ruky svíral její paži jako okovy otroků. Potutelný pohled jeho očí ji svazoval. Byl prodej Paradise důvodem, proč tu ten cizinec byl? Bože, ne. Prosím, ne.

S každým krokem přes místnost cítila, jak v ní roste strach. Její mysl se v obraně zaměřila na možnost, že Malcolm rozbil její sny, její budoucí naděje, které celé roky měla.

Mužský smích se ozval z chodby. Muži, kteří budou na hlídce v noci, zabíjeli čas do západu slunce hrou v karty. Dala jim Dora dost jídla?

Na půl cesty přes vstupní halu se Malcolm zastavil. „Alpin, ty se chvěješ. Děje se něco?”

Nic, co by si přála vyslovit. Ne, pokud chtěla udržet své obavy na uzdě. Kdyby se od něho mohla dostat, mohla by vymyslet způsob, jak ho zastavit. „Jen jsem přemýšlela, jestli vojáci dostali dost jídla.”

„To ti nevěřím. Řekni mi, na co myslíš.”

Podívala se na zavřené dveře, které vedly do kuchyně jejího útočiště. „Jen mám starosti o tvého hosta. Nechtěla bych, aby si myslel o kildaltonské pohostinnosti něco špatného. Dobře mě platíš… a jen proto, že jsme zasnoubení, neznamená, že zlenivím a zapomenu na své povinnosti.”

„Alpin…,” pohrozil jí. „Mluvíš nesmysly.” Ach Bože, měl jí přečtenou, ona ale nebyla schopná vymyslet nic jiného. „Podívej se na mě.”

Neochotně to udělala. Netrpělivost mu zúžila ústa.

Rozechvěle se na něho usmála. „Ano?”

Pohladil ji prsty po tváři a něžně požádal: „Řekni mi to. A prosím, nevytáčej se.”

Proč musel být tak neskutečně milý? Protože netušil, jak moc mu nedůvěřuje a jak zoufale chce zachránit lidi z Paradise. „Co ti mám říci?”

„Nad čím teď přemýšlíš.”

Zaměřila své myšlení jinam. Zatřásla rukou a nervózně se zasmála. „Přemýšlím o tom, jak hodně nemám ráda překvapení.”

Jeho přesvědčivý úsměv ji spoutal. „Tohle se ti bude líbit. Je to dar od tvého manžela. Důvěřuj mu a poznáš, že ví, co je pro tebe nejlepší.” Potom ji odvedl do pracovny.

Gordon stál před jedním z rodinných portrétů a mračil se. Jeho tartan byl pomačkaný a vystouplé břicho se mu přelévalo přes opasek. Pečlivě ušitá kapitánská brašna se mu místo v tříslech houpala u kolen a působila velmi neupraveně.

Podívala se na Malcolma, a ačkoli se jí srdce chvělo očekáváním, musela obdivovat, s jakou pečlivostí a elegancí nosil svůj skotský oděv.

Obdiv vystřídaly rozpaky. Pokud Malcolm skutečně zjistil důvody jejího příjezdu do Skotska a prodal plantáž, proč by si přál mít obecenstvo, když jí o tom říkal? Aby ji potrestal. Ano, jeho laskavost a ohledy byly obyčejným činem krutosti.

Odkašlal si a posunul svoji ruku kolem jejího pasu.

Jeho návštěvník se otočil, podíval se na ni a prohlížel si ji od hlavy až k patě.

„Alpin,” řekl Malcolm a tlačil ji dále do místnosti, „Dovol, abych ti představil Johna Gordona, mého přítele

Skota a vůdce jeho rodu. Je také hrabětem z Aberdeenshire, ačkoli ten titul neužívá.”

Gordon se ušklíbl, aniž z ní spustil oči. „Je to titul, který zavedli Angličané a nestojí za zlámanou grešli.”

Jelikož neměla, co by k tomu řekla, zdvořile se uklonila. „Těší mě, můj pane.”

Místo odpovědi přistoupil blíž, přecházel před ni v půlkruhu a prohlížel si ji jako dozorce nového otroka. „Nebeské oči,” zamumlal.

Jeho chování bylo urážlivé, Alpin zvedla bradu. „Líbí se vám u nás, můj pane?” Když se na ni podíval prázdným pohledem, dodala: „Myslím tím, že doufám, že váš výlet na Kildalton byl příjemný.”

Podíval se na Malcolma a přikývl: „Ano. Je MacKayová; o tom není pochyb. Vlasy potvrzují to, co prozrazují oči. Je z Comynovy linie.”

Cítila se odstrčená a proto odstoupila od obou mužů. „Samozřejmě, že se jmenuji MacKayová, ale co to má společného s cenou soli? Co se tady děje, Malcolme?”

„John zná rodinu tvého otce,” řekl, jako by to bylo nejúžasnější odhalení.

Zaplavil ji děsivý pocit. Spráskla ruce. „Takže?”

„Je to můj dárek pro tebe, věc, kterou jsi nikdy neměla - rodina.”

Její vlastní slova ještě zvýraznila bezútěšnost celé situace. O čem si prve myslela, že je chytrou výmluvou, nyní ohrozilo všechno, co jí bylo drahé. Měla skvělou rodinu na Barbadosu - ženy s tmavou pletí, které jí dávaly plátěné panenky, aby ji rozesmály, muži, kteří pro ni vyřezávali obličeje do skořápek kokosových ořechů a nechávali je před jejími dveřmi, aby ji strážily před zlými duchy. Lidé, kterým chyběla, lidé, kteří ji potřebovali.

Zdrcená zoufalstvím polykala slzy. „Myslel sis, že jsem chtěla rodinu?”

Malcolm byl zmatený a snažil se ovládnout své zklamání. Vypadala tou myšlenkou vyděšená. Nebo čekala nějaký jiný dar? „Co sis myslela, že ti dám?” zeptal se.

O chvíli později se jí po tváři rozlila úleva. „Nic jsem si nepředstavovala.” Vydechla, rozběhla se k němu a vzala ho za ruku. „Vidíš? Říkala jsem ti, že nemám ráda překvapení. Vždycky se chovám divně a nikdy neříkám správné věci.”

Alpin s ostrým jazykem? Vždycky měla nějakou chytrou odpověď. Se svojí výmluvností mohla soupeřit s lady Miriam. Alpin od něho očekávala nějaký jiný dar. Ale jaký, a proč byla prve v hale v takové úzkosti a předstírala zájem o chod domácnosti? Alpin určitě nebyla jednou z těch žen, které chtěly šperky a šaty.

„Malcolme, prosím, nezlob se na mě. Máme návštěvu.”

Malcolm na Johna úplně zapomněl. Gordon se usadil na Malcolmově stole a usmíval se při poslechu jejich nedorozumění.

„Prosím?” žadonila.

Prosba v jejích očích zasáhla Malcolmovo srdce. Vytáčela se z jeho otázek ohledně svého života na Barbadosu a řekla mu o sobě málo. Měl by mít z její otevřenosti radost. Sobecky se měl radovat ze svého šťastného osudu.

Prohlížel si její vlasy a neobvyklé oči a znovu přemýšlel o výhodách, které mu přinese. „Nezlobím se na

tebe.”

„Byla by chyba chovat se k této dívce špatně,” řekl John a zamával korbelem. „Comyn MacKay se k ženám ve své rodině chová mimořádně. Rozmazluje je.”

„Nikdy jsem o nikom jménem Comyn MacKay neslyšela,” vypálila Alpin svoji odpověď. „Takže vás mohu ujistit, že mě nikdy nerozmazloval!”

„Pátráním po své ztracené vnučce strávil léta. Takže se vy neukvapujte.”

„Neodvažujte se mi říkat, co mám a co nemám dělat… “

Nic neskrývala. Ale ona vždycky něco skrývala. Malcolma to mátlo, když viděl, jak se jí zmocňoval hněv. Doufal, že ho potlačí a zeptal se: „Nejsi zvědavá na příbuzné svého otce?”

„Takhle jsem zvědavá.” Otočila se na patě, až se jí suknice otočila kolem kotníků, a dívala se do zdi.

Gordon pískl. „Je rozhodně MacKayová. Na to bych vsadil budoucnost Skotska.”

Znovu se k němu otočila a v očích jí plál oheň. „Můžete vsadit kůži Comyna MacKaye, protože mě to nezajímá.”

„Co s ní je?” zeptal se Gordon. „Měla by být ráda. MacKayovi se o své lidi vždycky postarají.”

Otevřela ústa, potom se podívala na podlahu, ale Malcolm věděl, že toho má na jazyku hodně. „Jen to řekni, děvče,” povzbudil ji. „Řekni, co máš na mysli.”

Bylo na ní vidět váhání. „Bylo ” Zhluboka se nadechla. „Bylo od tebe velmi hezké, Malcolme, že jsi mě chtěl spojit s rodinou mého otce, pokud ovšem jsou ti lidé moji příbuzní. Ale prosím, neobtěžujte se dávat MacKayům vědět, že se jejich dlouho ztracené ptáče vrátilo do hnízda. Nešla bych za čáru, abych je pozdravila.” Váhavě se usmála. „Mám rodinu, kterou potřebuji.”

Gordon vyslal k Malcolmovi vyděšený pohled.

Pokud byla Alpin Comynova ztracená vnučka a Malcolm nebyl úplně přesvědčen, že jí byla může časem

změnit svůj postoj ke své rodině. Podle Johna, Comyn jí dlouhá léta hledal všude na Vrchovině. Malcolm si přál, aby tu byla jeho nevlastní matka; lady Miriam znala Comyna MacKaye a mohla potvrdit jejich vzájemnou podobu. Prozatím se Malcolm rozhodl respektovat Alpinino přání. „Má paní promluvila, Johne. Je na mně, abych ji rozmazloval.”

Její nervózní pohled vylétl k jeho bradě. „Děkuji,” řekla.

Malcolm by rád věděl, na co myslela. Otočil se na Gordona: „Pokud nás teď omluvíš…”

Gordon se zamračil: „Svolám své muže a vyrazím na cestu. Pošli toho Maurského chlapíka až … “

„Samozřejmě,” přerušil ho Malcolm dřív, než Gordon mohl vyzradit jejich ujednání. „Jako obvykle, Saladin přiveze sůl.”

Když se za ním zavřely dveře a oni osaměli, vrhla se mu do náručí. „Omlouvám se, že jsem se rozzlobila, ale opravdu žádnou jinou rodinu nechci.”

Malcolm nemohl zadržet bodnutí žárlivosti. Před dvaceti lety ho mladickým darebáctvím připravila o možnost mít rodinu. Od dospělosti měl vůči ní zášť, ale nyní svůj názor změnil.

Ta žena není zodpovědná za čin malého dítěte. Nechtěla mu ublížit navždy, nemohla si uvědomit, co všechno může svým činem způsobit. Tehdy o rozmnožování nic nevěděla. Pro kristapána, vždyť věřila, že žena otěhotní tak, že stráví noc sama v zájezdním hostinci. Nemohla tušit, že žihadla sršňů otráví jeho sémě a odsoudí ho tak k životu bez dědiců.

Pokud nechá vinu stranou, která žena by pro něho byla lepší manželkou? Možná to mělo být její pokání.

Pokud neotěhotní, budou říkat, že je neplodná. Na muže se vina nikdy nesvalovala. Někteří lidé na Kildaltonu se jí budou posmívat. Posmívali se jí, když byla dítě, ale teď si je za necelé dva týdny získala. Pokud bude mít dost času, zvítězí znovu. A celu tu dobu mu bude patřit.

Cítil, jak se tiskne k jeho hrudi a začal ji vidět v jiném světle. Viděl tu odvážnou masku, kterou nosila před lety. Masku, kterou si nasadila proti krutostem světa. Už jako dítě neukazovala svoji zranitelnost. Jako žena si ze svého života vezme to nejlepší. Jeho osudem bylo na to dohlédnout.

Po těle se mu rozšířil pocit klidu. Napíše lady Miriam a řekne jí o Gordonově návštěvě a narůstajícím nepokoji mezi rody na Vrchovině. Ale své osobní zprávy a svá podezření ohledně Alpininých příbuzných na Vrchovině si nechá pro sebe a řekne je svým rodičům, až se vrátí.

Hned zítra se pokusí získat Alpininu důvěru a dozvědět se její tajemství. Ted ji bude jen držet v náručí.

Tak je Saladin našel, stojící v pracovně a objímající se. Alláh ho zatrať, ale záviděl jim jejich souznění. Přesto nikdo jiný si víc nezasloužil najít potěšení jeden v druhém, než tito dva protivníci z dětství.

Malcolm se na něho podíval a usmál se: „Vítej zpátky do světa živých, příteli.”

Saladinovi vyvstala v mysli Elannina slova: „Bůh tě hodil zpátky jednou, bůh tě hodí zpátky znovu.” Ale nechal si je pro sebe. Jeho city k ní byly příliš čerstvé, než aby je odhalil, i kdyby jen Malcolmovi. „Přišel jsem vám poblahopřát,” řekl.

Alpin odstoupila od Malcolma, ale přitáhl si ji zpátky. „Nestyď se. Je to jenom Saladin. Z něho nemusíš být v rozpacích. Nikdy ti nebude říkat, co máš dělat.”

„Já vím, ale musím jít dohlédnout na večeři.” Usmála se na Malcolma a spěchala do kuchyně.

Saladin poznamenal: „Měl bys jí říct pravdu.”

Malcolm začal přecházet po místnosti. „Já vím, ale ne teď. Co to vždycky říkáš o lhaní? Už vím: Jedna špatnost, které způsobí sto pravd, je lepší než jedna pravda, která způsobí sto špatností.”

„Není mi jasné, jak si odůvodníš, že jsi nalákal Alpin, aby se s tebou zasnoubila. Měl sis ji rovnou vzít.”

„Já vím a udělám to.”

Saladin byl jen o pět let starší než Malcolm, ale rozdíly ve filozofickém myšlení mezi nimi byly obrovské. Muslim by nikdy žádnou ženu nepodvedl. Saladin se nemohl vyrovnat s tím, že to Malcolm udělal. „Jak si omluvíš, že jsi ji podvedl?”

Malcolm si zamnul čelo. „Gordon a ostatní jakobité jsou připraveni vystoupit proti králi. Požadují, abych se s nimi spojil. Manželství s Alpin mi dává možnost volby, protože MacKayové jsou umírnění.”

Vyvstal mezi nimi další rozdíl. Malcolmův způsob s vypořádáním se s rody z Vrchoviny zkoušel Saladinovu trpělivost. „Použít ženu k urovnání sporu není čestné. Proč nepoužiješ svůj meč?”

„Protože v naší kultuře si žen ceníme pro víc, než jen kvůli rození dětí. Dáváme jim svobodu.”

Saladin musel namítnout: „Ale je téměř vyloučené, že by Alpin s tebou počala dítě.”

„Sakra, Saladine, já vím, že jí nemůžu dát dítě. Ale potřebuji svazek s rodem z Vrchoviny a ona potřebuje domov.”

Saladin se cítil provinile a zeptal se: „Jsi si jistý, že je příbuzná s Comynem MacKayem?”

„Když si je teď oba představím? Ano. Měl jsem si té podoby všimnout už dříve, ale neviděl jsem Comyna víc jak deset let a myslím na spoustu jiných věcí.”

Taková úzkost se určitě zrodila spíš z citů než z politiky. „Myslím si, že ji miluješ.”

Smutně se usmál. „Možná ano.” Posadil se na opěradlo křesla a zvážněl. „Celé roky jsem ji obviňoval. Bylo to nesmyslné. Tehdy nemohla vědět, co její lumpárna způsobí. Nestaral jsem se o její city. Bože, Saladine, musela být tak osamělá. Umíš si představit, že ti je šest, jsi sám a nastupuješ na loď na Barbados?”

Taková cesta by byla pro mladého Saladina prázdninami. „Ano, příteli, umím.”

Malcolm chytil Saladina za ruku. „Zapomněl jsem na tvoje smutné dětství. Jsem sobecký muž, velmi se omlouvám.”

Jednou z nejlepších Malcolmových vlastností bylo, že ačkoli se rychle rozzlobil, ještě rychleji uměl odpouštět. Jen u Alpin mu to trvalo dlouho, ale nakonec jí přeci jen odpustil.

Radost z jejich přátelství Saladina rozesmála. „Neomlouvej se. Lady Miriam osvobodila Salvadora a mě z otrockého špalku. Náš život je právě takový, jak si ho

Alláh přál.”

„Zajímá mě, co by tomu řekl tvůj bratr, kdyby věděl, že Alpin a já jsme zasnoubeni.”

Saladin se zasmál. „Asi by jí odpustil, že mu před lety zlomila žebra.”

Malcolm zatřásl hlavou, oči plné něhy. „Bože, byla opravdu hrozná.” A potichu dodal: „Hodně se změnila.”

Vzpomínky na bratra dvojče vnesly lehkost do Saladinova srdce, byla to úleva, kterou velmi potřeboval. „Salvador taky.”

„Ano,” řekl Malcolm. „Rytířství hodně změnilo jeho život.”

„Ale ne jeho způsob života.”

„Známe ho příliš dobře. Raději by dělal písaře lady Miriam, než by stavěl na odiv své úspěchy u dvora.”

Saladin se zasmál. „To je pravda. A taky ho to zdržuje od splnění slibu najít naši matku.”

„A co tvoje část úmluvy? Budeš někdy hledat vašeho

otce?”

Saladina se zmocnila lhostejnost. Toho muže, který počal dva syny a pak nastoupil na loď a beze slova odplul, si nevážil ani za mák. Malcolmův účastný úsměv ale vyžadoval kladou odpověď.

„Jsem si jistý, že jednoho dne ano, ale myslím, že počkám, dokud nepřinutíš jakobity, aby zapomněli na Jakuba Stuarta na trůnu.”

„Dobře řečeno, příteli. Moc dobře.”

Od toho dne se nad Kildaltonem vznášel obláček štěstí. Alpin byla laskavou nevěstou a Malcolm oddaným a pozorným ženichem. Po celý následující měsíc je Saladin sledoval, jak si užívají stavu manželského. Když se léto chýlilo ke konci a přišel čas sklizně. Nikdo se nadcházející práce neobával. Na schůzkách byly rozepsány skupiny, které budou pracovat na různých farmách. Pokud se úroda nesklidí, lidé budou hladovět. Každý schopný člověk pomáhal.

Radost sálající z pána a paní byla nakažlivá.

Jen Saladin byl imunní vůči té radostné atmosféře. Někdy dokonce pochyboval o své víře, a to všechno kvůli jedné Ashanti princezně s podivnou vírou a přílišnou pýchou na své vlastní zásady.

Aby unikl mukám, které mu způsobovala její přítomnost, držel se stranou. Elanna mu zničila jeho miniaturu Koránu, ale jako každý správný muslim ho Saladin uměl nazpaměť; přesto se zavíral ve svém pokoji a vytvářel novou knihu.

Samota mu dodávala trochu pohodlí, Elanna k němu chodila každý večer po jeho modlitbách. Nabízela mu lahůdky, aby potěšila jeho chutě a sváděla ho polibky, kterým by podlehl i svatý. Vždy jí navrhl manželství; ona vždy okamžitě a nezdvořile odmítla.

Saladinův život nemohl být horší. Jednoho klidného večera Saladin změnil názor. Elanna se objevila ve dveřích s rozpuštěnými vlasy. Úzké šaty slonovinové barvy jí halily od krku ke kotníkům a úžasně kontrastovaly s barvou její hnědé pleti.

Touha se rozlila Saladinovými útrobami, ale na tuto mučivou reakci svého těla si už zvykl. Bude snášet tyto útrapy; bolest v srdci a osamělost duše potlačovaly potřeby jeho těla. Přes celou délku místnosti cítil teplo, které vyzařovala.

Po zdvořilostních frázích a nezávazném hovoru, Saladin uložil inkoust a brk a připravil se na další kolo nekonečného zápasu jejich vůlí. Tentokrát ale povýšila umění svádět na novou úroveň, když se opřela o zárubeň a zvedla karafu. „Pozveš mě dál na… návštěvu?”

Její představa návštěvy byla donutit ho, aby se s ní pomiloval. Pletla si ale lásku s chtíčem. „Přišla jsi se mnou hrát přetahovanou?”

Její oči zasvítily. Chtěla vstoupit do pokoje, ale na poslední chvíli se zastavila. „Ne.” Znovu se opřela od zárubeň. „Jen si chci promluvit.”

V tom případě byl Saladin eunuch se vzduchem mezi nohama! „Odkdy chodíš na zdvořilostí návštěvy ve večerních šatech?”

Obtočila své prsty kolem výstřihu, posunula ruce směrem k pasu a umožnila mu výhled na svá ňadra. „Právě jsem se vykoupala. Natřela jsem si pleť kokosovým olejem.”

„Ano. Cítím ho až sem.”

„Pozveš mě dál?”

Jen blázen by řekl ne. Moudrý muž by trval na tom, aby nechala otevřené dveře. Optimista by očekával, že přijme jeho nabídku k sňatku. „Zavři za sebou dveře,” řekl.

„To se vsaď.” Vplula dovnitř a zatáhla petlici.

Sledoval ji, jak hledá šálek. Podívala se dovnitř, zamračila se a vypila ho až do dna. „Přinesla jsem ti borůvkovou šťávu.”

Nošení dárků bylo její silnou stránkou, ale ne tou cenou, kterou chtěl. „Děkuji, nechci.”

I tak naplnila šálek. „Vypij to. Dřív ti to chutnalo.”

„ Ty to vypij. Nemám žízeň.”

„Ale je to pro tebe a víc už nemám.”

„Mysli si, že nejsem sobec, protože trvám na tom, že se s tebou rozdělím.”

Neochotně si přiložila šálek k ústům a napila se. Tmavá šťáva nebyla na jejích rtech vidět, neboť měly stejnou barvu.

Šla k němu klouzavým pohybem s šálkem v natažené ruce. Eva. Zakázané ovoce. Křesťanské přirovnání bylo

příliš příhodné a příliš přitažlivé, než aby to odmítl. Vzal si šálek.

„Máš pěkný krk,” řekla. Prsty se dotkla jeho krku a sledovala pohyb, když polkl.

Její úsměv bořil a odstraňoval jeho zábrany a ruce slibovaly katastrofu, protože si začala rozvazovat šaty. Spadly na podlahu.

Tělo mu zkamenělo. Nebohá sužovaná mysl hledala pomoc ve víře, zatímco jeho oči byly zaměřeny na její tmavé bradavky a paměť mu připomínala, jak skvěle mu padly do úst a jak lahodně chutnaly.

Křivka jejího pasu ho přitahovala; boky a lůno lákaly jeho intimnější partie. Řekl jí hlasem plným touhy: „Pokud je toho tvá představa rozhovoru, máš podivnou slovní zásobu.”

Hrála si s jednoduchým provázkem, který měla vždy uvázaný kolem pasu. „Tato Ashanti princezna přišla, aby tě přiměla zazpívat šťastnou, šťastnou píseň.”

Zloba otupila jeho touhu. Během posledního měsíce ji odmítal, ignoroval a dokonce vyvedl ze svého pokoje. Neuměl si ji ale vymazat ze své mysli a tak se rozhodl pro jiné řešení. „Nic bych nedělal raději.”

Naklonila se, z tmavých oči jí zářilo vítězství a ústa měla vlhká, připravená k polibku. „Dnes večer jsi chytrý muslim. Je dobře, že jsi zapomněl tu zdvořilou, zdvořilou píseň a budeš hrát přetahovanou s Elannou.”

Vyzařovala teplo, touhu a ochotu. Alláh mu pomáhej, protože chtěl víc než jen jednu noc lásky. Chtěl ji jako svoji ženu. „Myslel jsem si, že mé nabídky k sňatku byly vždycky zdvořilé a dost výmluvné.”

Zastavila se jen milimetry od něho. Tvrdohlavost zvýraznila její elegantní vystouplé lícní kosti, když našpulila svá plná ústa: „Nabídka není dobrá.”

Podstata jejich problému mezi nimi znovu vyvstala. „Protože nikdy neuvidím tvář tvého otce?”

Poklepala si na hrudník. „Protože tato Ashanti princezna se nikdy nepodívá do očí tvého otce.”

Udělal krok dozadu, ale pohlédl dolů na její prst a vzdouvající se ňadra. „To je absurdní tradice,” řekl. „Nemůžeš odmítat moji ušlechtilou nabídku jen proto, že neznám svého otce a pak požadovat, abych se s tebou miloval.”

„To je Ashanti způsob.”

Její nevšímavost k jeho citům ho zbavovala trpělivosti. „Dovol mi, abych ti připomněl, že nejsi mezi svým

lidem.”

Opovržlivě se na něho podívala a otočila se k němu zády. Chtěl na ni začít křičet, ale přistihl se, jak zírá na její úzký pas, kulatý zadeček a křivku jejích boků. Slabiny mu ztěžkly a bolely touhou. Zjistil, že pokora byla stavem odpuštění, kterého teprve musel dosáhnout.

Natáhl k ní ruku. „Pojď sem, princezno.”

Otočila se. V očích jí zářila odhodlanost. „Rozluč se se svými principy. Bůh ti posílá tuto princeznu. Potěš se s

ní.”

Saladin se měkce zeptal: „A co potěcha srdce?”

„Elanna ti zpívá omluvnou, omluvnou píseň, ale musí si své srdce zachovat pro svého stálého partnera.”

„Stálý partner. To jsi říkala už dříve. Já chci být tvým stálým partnerem.”

„Nikdy, nikdy.” Seděla na posteli a natřásala mu polštáře. „Ashanti princezna si tě vybrala jako dočasného partnera.”

Podrážděně se zeptal: „Mám se z toho radovat?” Usmála se. „Ano, ano.” Otočil se stranou. „Ne! Ne!”

Matrace zašustila, když se postavila. Stoupla si za něho, objala ho v pase a její boky se vlnily na jeho. „Přinutím tě zazpívat šťastnou, šťastnou píseň.”

Tu větu slýchával každou noc po celý minulý měsíc. Ta nestydatá nabídka stále zraňovala jeho hrdost. „Takže tvé přání je, abychom se milovali tady v té posteli?”

Podívala se na matraci. „Hned jakmile zazpíváš ano, ano píseň a svlékneš se.” Rukama rychle rozepnula knoflíky jeho košile a její prsty změnily jeho bradavky v kámen.

Udiven její vytrvalostí, ale neochotný nechat tu věc být, otočil se v kruhu jejích rukou a chytl jí za zápěstí. „Ale nemáme se trápit sliby trvalé oddanosti a nebo, Alláh odpusť, sliby manželství.”

Zářila jako dítě, které si prosadilo svoje. „To se vsaď.”

Prsty sevřel její zápěstí, až cítil křehké kůstky, jež ho utvářely. Udělal krok stranou. „Najdi si jiné zvíře k páření, princezno. Já nejsem k máni.”

Tázavě zvedla obočí. „Stejný hloupý princip?”

Pokud si kdy nějaká žena zasloužila hněv muže, byla to Elanna. Kdyby byl prchlivý muž, šel by hledat klacek. Pustil ji a odešel do bezpečné vzdálenosti. „Slušnost a čest nejsou hloupé principy.”

Se smutným úsměvem řekla. „Děláš velikou chybu.”

„Tak mi pomoz, abych ji neudělal.”

Položila si ruce na boky a zakývala jimi. „Pomůžu ti.”

Zavřel oči. „Ne.”

Její dech mu ovanul tvář a spustil explozi touhy. „Chceš to.” Když se její rty dotkly jeho, nemohl si pomoci, nemohl popírat potřebu, která hořela v jeho duši. Vrhl se vstříc tomu polibku. Chutnala po sladkých borůvkách a hořkém trýznění. Její jazyk vklouzl za jeho rty a zahnal všechny jeho pochybnosti, ustupoval. Věděl, že musí přestat nebo ztratí svoji čest, a odtrhl ji od sebe.

„Ach,” zasténala s ústy otevřenými a očima plnýma beznaděje.

Rozhovor vypadal jako rozumná věc. Dotkl se jejího provázku u pasu. „Co to je?”

Vydechla tak hluboce, až se jí zachvěla ňadra. „Vždycky se na to ptáš. A vždycky ti říkám, že je to Ashanti věc.” Objala ho kolem krku a znovu hledala jeho ústa.

Neschopen odporu se oddal jejímu polibku. Když se ho intimně dotkla, otřásla jím touha, která rozvířila jeho smysly, až dostal závrať. Vymanil se z jejího objetí. „Pak musím říct dobrou noc.”

Dívala se na něho jako na někoho méněcenného. „Chceš tuto Ashanti princeznu.”

„Ne, nechci. Ne způsobem, jakým říkáš, že to musí být. Ale chci vědět, proč vždycky nosíš ten provázek kolem pasu.”

Podívala se mu do rozkroku a usmála se. „Chceš mě a hodně moc. Tvé tělo mi to ukazuje.”

Řekl jí svoji pravdu. „Mé tělo neovládá moji mysl.”

„Řeknu ti o svém provázku, ale muslimovi se nebude líbit, co uslyší.”

Jediné, co teď slyšel, byla touha zvonící mu v uších. „Řekni mi to. Trvám na tom.”

„Je to pásek princezny, budu ho nosit, dokud nebudu královna.”

Další kmenový zvyk. Ach Alláhu, kolik ještě takových primitivních překážek musí obyčejný smrtelník překonat? „Jak se staneš královnou?”

Obrátila oči v sloup. „Jednoduše, jednoduše. Ashanti královna porodí Ashanti princezny.”

Rozuměl; jenom porodem se mohla stát královnou. Natáhl se po ní. „Dám ti princeznu.”

Jako vždycky se ochotně vrhla do jeho náruče. „Dej mi požitek.”

V porovnání s pocity, které vyvolal její polibek, byl požitek nicota.

Její ruka našla jeho rozkrok. „Chceš mě hodně, hodně moc.”

„Prohlášení, že jsem připravený a schopný dát ti dítě je velmi zdrženlivé vyjádření. Souhlasíš?”

„Prohnaná otázka, muslime.” Laskala ho na intimních místech, jak ji to před několika týdny naučil. „Dítě ano, princeznu ne. Jenom stálý partner může udělat z Ashanti princezny královnu.”

Jejím zmateným pohanským způsobem řekla něco, co se mu nelíbilo a co vyvolalo v jeho mysli zápornou reakci. Tělo ale bylo již příliš ovládnuté, než aby poslouchalo. Hlas v duši ho vyzýval, aby pochopil smysl jejích slov. Když se logika ponořila do bažiny touhy, ve kterou se proměnila jeho mysl, Saladinova trpělivost přetekla. Nikdy si ho nevezme za muže.

Znechucen množstvím svých morálních zásad a naprostým nedostatkem jejích, přijal smutnou pravdu, že nikdy nebude jeho. Vzal její ruku a postrčil ji směrem ke dveřím. „Jdi a vezmi si svoji primitivní víru s sebou.”

Oči se jí zalily slzami. „Nenávidíš mě.” „Ne, Elanno, miluji tě.” „Nemůžeš mě milovat.”

Potřeboval nějakou podporu, ale ani deset tisíc modliteb by mu nepomohlo přežít tuto noc. Za těchto okolností náboženství a principy nebyly dobrými společníky v posteli. Aby ulehčil svým mukám, Saladin si zvolil cestu, o které věděl, že bude litovat.

Kapitola 15

Ten sen začínal pokaždé stejně.

Alpin byla unavená po dlouhém odpoledni na poli s cukrovou třtinou a proto šla do zásobárny vody, malé budovy mezi domem plantážníka a chatrčemi pro otroky. Svlékla si potem zvlhlé šaty a ponořila se do nádrže s dešťovou vodou. Její horká kůže se ochladila a čistá vůně vanilky, která byla její oblíbenou, se vznášela kolem ní. Okatá Sally, šestiletá dívka s milým obličejem a ještě milejší povahou, jí vytahovala sponky z vlasů, které spadly až na podlahu. Malé hbité prstíky se rozběhly po Alpinině kštici a spáncích a masírovaly ztuhlý krk.

Když ji únava po celém dni tvrdé práce začala opouštět, uvědomila si Alpin podivné ticho.

Naskočila jí husí kůže, protože sen nepokračoval dobře.

Znervózněla a zavolala na pradlenu. Ve stínu ale nestála Marguerite. Alpin vyschlo v ústech, když sledovala postavu kostlivce prázdnými očními důlky a groteskním šklebem, jak vychází z přítmí a šourá se směrem k ní. Natáhl ruku. Zčernalé kostěné prsty se obtočily kolem krvavé hmoty tepající tkáně.

Srdce plantáže Paradise.

Tichý výkřik se zadrhl v Alpinině krku. Hlasy Marguerite a Sally se ozvaly současně a prosily Alpin, aby je zbavila toho zla.

Alpin vyskočila z nádrže a utíkala ke dveřím. Musí je všechny zachránit - Mango Joea, rýchlonohého posla; Scabbyho, nejlepšího sběrače cukrové třtiny na ostrově;

smějícího se Bumpu Sama, který by přivolal magickým zvukem svého bubnu anděly dolů na zem.

Ti lidé se spoléhali, že je zachrání. Musela se dostat na mýtinu, kde se večer scházeli u ohně a zpívali písně o matce Africe.

Prošlapaná cestička tlumila zvuky jejích kroků. Listy banánovníků a kapradin ji šlehaly do holých rukou a nohou. Mrtvé ticho ji hnalo kupředu.

Jako pěst v hrudi ji probudil zvuk úderů. Zaradovala se. To byl Bumpa Sam oživující plantáž svým bubnem. Začala se pohybovat v rytmu bubnu, ale tempo bylo úplně špatné.

„Můj pane! Musíš jít se mnou.”

Alexandrův hlas zněl naléhavě a hřmotně.

Žádné bubny. Žádná plantáž. Jen klepání na dveře.

Odehnala spánek a omráčeně sledovala pruh žlutého světla pode dveřmi. Nebyla na Barbadosu a nestarala se o lidi, kteří ji potřebují. Byla na Kildaltonu, stále neúspěšná ve svých pokusech dostat se domů a hluboce zamilovaná do muže vedle sebe.

Znovu se ozvalo bouchání a vrátilo jí do reality. Nikdo je v jejich ložnici nikdy nevyrušil. Překulila se doprostřed postele a zavolala na Malcolma. Zamumlal její jméno, natáhl se po ní a přivinul její nahé tělo ke svému.

Alexander znovu zaklepal a tentokrát tak hlasitě, že se zachvěly svícny na obou stranách dveří.

„Malcolme!” zakřičela a zatřásla mu ramenem. „Vstávej! Probuď se!”

Otevřeným oknem pronikalo měsíční světlo a zalívalo ho stříbrným svitem. Otevřel doširoka oči a usmál se. „Ahoj lásko. Zase jsem se tě pokoušel vytlačit z postele?”

Zkoušel, ale to teď není důležité. „Něco se děje. Alexander klepe na dveře a volá tě.” Zamrkal a poplácal se po tvářích. „Můj pane! Pojdte rychle.”

„Počkej tady.” Malcolm ji políbil, seskočil z postele a spěchal otevřít dveře.

Za dveřmi stál Alexander, v jedné ruce lucernu a druhou opřenou o zeď. V jeho obličeji se objevila úleva a znepokojivé zamračení do bolestné grimasy.

Ačkoli viděla ze svého manžela jen tmavou siluetu orámovanou světlem, poznala, že je napjatý. „Co se děje?”

Alexander mluvil tiše. Alpin rozuměla jen pár slov: „potíže” a „Hniloba a Zkáza”.

„Dobrotivá svatá Ninian!” Malcolm zaklel a otočil se zpět do místnosti. „Počkej tady, hned se obleču.”

Znepokojená Alpin se zabalila do přikrývky a posunula se na kraj postele. „Co se děje?”

Malcolm vsunul ruce do rukávů košile. „Nic s čím by sis musela dělat starosti. Běž si lehnout.”

Chtěl ji z celé záležitosti vynechat, to opravdu nesnášela. „Pokud je někdo zraněný nebo nemocný, měla bych jít pro Elannu.”

Zamával na ni nataženou rukou. „Rozhodně ne.”

„Tak půjdu s tebou.”

„Nezkoušej to, MacKayová.”

Zatracená rodina a Malcolm taky, že je tak rád zmiňuje. „Zapomeň na MacKayovi, jsem jenom Alpin.” „Jenom to zkoušíš.”

Podráždilo ji to, a proč ne? Čas ubíhal. Alpin zklamala ve svých záměrech zachránit plantáž Paradise a zamilovala se do Malcolma Kerra.

Zlomené srdce ji bolelo. Neměla se do toho muže zamilovat.

Chtěla ho rozptýlit a zaprosila: „Chci pomoct.”

„Ne.” Připnul si tartan, ovinul si ho kolem pasu a konec si přehodil přes rameno. Zapnul si druhý opasek a sedl si na postel, aby si mohl obout boty. „Nemůžeš pomoci, Alpin, a když si uvědomím, jak těžce jsi před několika hodinami pracovala, abys mě potěšila, musíš být vyčerpaná. Snaž se znovu usnout.”

Alpin si už zvykla na jeho přímé zmínky o intimních stránkách jejich soužití. Na co si nezvykla, byla jeho neochota sdílet s ní svoje problémy. „Vždyť jsem úplně vzhůru.”

Se zavrčením si natáhl boty. „Až se vrátím, zazpívám ti ukolébavku.”

„Nechovej se povýšeně a řekni mi, co se děje.”

„Tomu sám nemůžu uvěřit. Zůstaň tady.”

Vyšel z pokoje a ani za sebou nezavřel dveře. S Alexandrem po boku spěchal chodbou a jak se vzdalovali, světlo z lucerny sláblo.

Během posledního měsíce její naděje pohasínaly a srdce ji zrazovalo. Malcolm jí vzal domov, ukradl pečlivě naplánovanou budoucnost a nahradit ji životem, který neměla právo žít.

Ze své pozice manželky Alpin sledovala, jak Malcolm vládne svému hrabství rukou pevnou, ale laskavou. Byly dny, kdy měl spoustu práce: kontroloval zrající pole a nebo rozdával zbytky zrní těm, kteří ho potřebovali. Jindy byl pro změnu laskavým hrabětem: odměnil vítěze v lukostřelbě nebo si pochoval novorozeně.

Byl kdykoli ochotný pomoci nebo poradit. Přípravy na sklizeň zabíraly většinu jeho času a stejně tak hledání

kupců pro stáda jeho španělského dobytka. Noci si ale vyšetřil pro Alpin.

Ve světle svíčky ji uctíval způsobem, vedle kterého bledly příběhy romantických vypravěčů. Pokud ji kdysi nazýval darebačkou a vytahoval její činy z dětství, nyní chválil její chytrost a vzpomínal na jejich společné mládí s porozuměním, které uklidňovalo její nepokojnou duši. Často mluvil o jejich společné budoucnosti a nabádal ji, aby znovu zvážila svoji lhostejnost vůči rodu MacKayů.

„MacKayovi tě nemohli najít, Alpin,” opakoval jí často. „Chtěli se o tebe postarat. Dej jim šanci tě milovat alespoň

teď.”

Ani vzpomínka na jeho zájem nemohla utišit její neklid, protože Malcolm se od jejího příjezdu změnil. Až přijde ta správná chvíle, zjistí proč.

Rázovala po pokoji. Občas se zastavila, aby prsty u nohou uhladila třásně na okraji koberce. Zaměstnávala se rovnáním věcí na stolcích a vymetáním krbu. Uklidila a složila jejich rozházené věci. Ustlala postel.

Přešla hodina. Nepořádně srovnané knihy na poličce volaly po nápravě. Vyrovnala je do řady jako vojáky na přehlídce.

Hodiny odbily druhou hodinu a Malcolm se ještě nevrátil. Alpin si začala dělat starosti. Oblékla se a šla do taverny.

Na hradbách přímo nad Hnilobou a Zkázou zářil shluk světel z pochodní, což znamenalo, že vojáci na hlídce opustili svá místa. Nepokojný dav blokoval vchod do budovy. Všichni hořeli zvědavostí. Kovář zvedl Emily na ramena, aby mohla nakouknout mezerou mezi okenicemi. Alpin neslyšela, co služebná říká, ale věděla,

že mluvila ke shromážděným lidem, kteří odpověděli vzrušeným mumláním.

Když došla až k nim, spatřila Alexandra stát na stráži u dveří. Alpin se prodírala shromážděným davem. „Co se

děje?”

Alexander stál se založenýma rukama a podíval se na ni. „Saladin si poručil pivo a pak hrál s hostinským.”

Ta informace způsobila další mručení. Saladin pije alkohol? Alpin potlačila výkřik překvapení. Zvedla ruce. „Jděte domů, všichni. Tady už nic víc neuvidíte.”

Někdo vykřikl: „MacGinty neměl tomu maurskému chlapíkovi nic dávat. Jenom ho využil.”

„Nikam nepůjdeme, dokud nebude Saladin bezpečně doma,” vykřikl jiný muž.

„Ano,” křičeli ostatní, aby ho podpořili.

Alpin se bála, že jejich zájem celou záležitost ještě zhorší, a proto zatleskala, aby upoutala jejich pozornost. „Slibuji vám, že dohlédnu na to, aby se Saladin dostal v pořádku do svého pokoje.”

Ženský hlas zakřičel: „Lady Alpin to s pánem a tím Maurem vyřídí. Běžte spát, hoši.”

Lidé se se spokojeným mumláním pomalu rozešli.

Alpin se otočila k vojákovi u dveří. „Za tím vším je ale víc, Alexandře, řekni mi všechno.”

Alexander sledoval odcházející lidi. „Saladin a ta africká slečna měli další hádku, a tak přišel utopit své potíže v pití. Začal hrát v kostky a vyhrál tolik, že mohl opít celou hospodu. Pak se k němu štěstí obrátilo zády a prohrál i svoji šavli. Ted ji má MacGinty.”

Pokud si pamatovala, před dvaceti lety byla šavle tím nejcennějším, co Saladin měl. Až vystřízliví, bude tou ztrátou zničen. „Alkohol a mužská hrdost,” zamumlala,

„se spolu nepřátelí.” Potom obešla Alexandra a proklouzla dveřmi dovnitř.

U baru se zastavila. Nízký strom a nahrubo otesané trámy dokreslovaly uzavřenost prostoru. Pach piva a kouře se vznášely ve vzduchu. Svit svíček spoře ozařoval místnost, ale dost na to, aby si všimla ozdobené šavle ležící na sudu piva blízko baru.

Hostinský se zaměstnával čištěním stolů. Další dva návštěvníci si jí nevšimli.

Ve vzdáleném rohu se na židli klátil Saladin Cortez, obvykle vzorný muslim měl nyní turban na stranu a opilý úšklebek na tváři.

„Přetahovaná,” říkal s obtížemi, až se plamínek svíčky rozkmital. „Víš, co to je?” Jeho hlava klesla a špičatá bradka zvýraznila jeho nešťastné vzezření. „Je to jed, příteli. Čistý jed ukrytý do ebenové pleti a seslaný Alláhem. Selhal jsem v testu své víry.”

Malcolm seděl u stolu naproti Saladinovi, zády ke dveřím. Položil dolů korbel a řekl: „To těžko. Myslím si, že tvým úkolem je obrátit ji na svou víru. To je to, co Prorok zamýšlí.”

Naděje svitla Saladinovi v očích, ale rychle pohasla. „Pak jsem ubohá náhražka věřícího.” Loket mu sklouzl ze stolu.

Malcolm ho chytl za paži a narovnal ho.

Saladin sevřel Malcolmovi zápěstí. „Co je to?”

Byl to šátek, který chtěla Alpin uvázat Malcolmovi kolem krku. Neměl by pomáhat Saladinovi se opít. To není úkol pro přítele.

Saladin si odfrknul. „Tvoje žena se bojí, že jí utečeš z postele, co?”

„Spíš…,” Malcolm si odvázal šátek a zastrčil ho za opasek, „spíš mě to tam má udržet.”

Alpin se cítila zostuzena, udělala krok zpátky a narazila do Alexandra.

„V tom případě se to nepovedlo.” S rostoucí opilostí rostla i jeho sebelítost. Saladin zavřel jedno oko a sunul svůj korbel k Malcolmovu. „Protože jsi tady se svým starým přítelem a piješ s ním na zdraví.” Netrefil se, pivo se rozlilo po stole a kapalo na dřevěnou podlahu.

„Zítra tě bude bolet hlava,” řekl Malcolm.

Saladin se zasmál. „To jenom doplní mou bolest v srdci. Ach příteli, proč jen jsi se pletl do Alpinina života a přivedl ty ženy sem?”

Alpin si ohromeně v duchu přeříkávala Saladinovu větu. Malcolm se záměrně pletl do jejího života. Charles nazval Malcolmovo vměšování vyřešením problému její budoucnosti. Ale proč to Saladin nazval pletením se?

„To byl osud, Saladine.” Malcolm škytl. „Ryzí a jednoduchý.”

„Můj pane!” zavolal Alexander.

Malcolm se otočil směrem k Alpin. „Co tady děláš?”

Alpin už slyšela dost. Došla k nim. „Končím tuhle oslavu, jednoduše a okamžitě.”

Saladin se jí pokusil pohrozit prstem, ale neudržel rovnováhu a nezaostřil očima. „Alpin, ty zlobivá holko,” řekl Alexandrovi, který se postavil vedle ní. „Měla by ses stydět, že přivazuješ mého kamaráda k posteli.”

Alexander v sobě dusil smích a mrkl na ní. „Myslím, že bych ho měl odvézt domů na vozíku.”

„Na místo klidu a štěstí?” Saladin bouchl pěstí do stolu. „Nemám domov.”

Kdo jiný mohl lépe rozumět jeho frustraci než Alpin MacKayová. „V tom případě ti najdu nějakou postel.”

„Ne,” vykřikl. „Měl bych vyrazit na pouť do Mekky.”

„To můžeš hned ráno,” navrhl Malcolm a dodal: „Půjdeme všichni.”

„Žádné ženy do mešity,” skytal Saladin. „Nikde by neměly být ženy. Vůbec. Nikde. Aspoň ne ty, které voní jako kokosové ořechy. Příteli,” řekl Malcolmovi, „ochutnal jsi někdy kokosový ořech na ženské pleti?”

Malcolm nezapomněl na dobré způsoby. „Ne, ale jsem si jistý, že je to požitek.”

Saladin zaúpěl. „Požitek. Ne, neštěstí. Proč ta Ashanti princezna přijela do Skotska?”

„Tahle Ashanti princezna spíš umyje nohy těm, co jí chytili, než aby prosila hloupého Maura, aby šel domů.” Elanna seděla na lavičce u vstupu do hradu a vypadala jako královna.

Alpin se pětkrát zhluboka nadýchla a prosila Boha o trpělivost. Malcolm šel spát. S ním si to vyřídí ráno, ale teď musí přinutit Elannu, aby pochopila.

Alpin se postavila před svoji přítelkyni s otázkou: „Napadlo tě někdy, že Saladinovo náboženství je pro něho stejně důležité jako jsou tvoje zvyky a tradice pro tebe?”

„Pche!” Zvedla bradu. „Náboženství dělá z králů slabochy.”

„Jak můžeš říci, že je Saladin slaboch? Nejdřív mu dáš vypít lektvar lásky a pak se zlobíš, když se s tebou nechce milovat. Mně to připadá spíš jako důkaz síly a jako hodné obdivu.”

Elanna pohnula čelistí a její nervózní pohled těkal ode dveří k nůši plné čerstvého vřesu dole u schodů. „Hloupý, hloupý muž.”

Alpin poklepávala nohou. „Má své principy.” Elanna zvedla ukazováček. Z jejích očí sršelo odsouzení. „Jeden hloupý princip.”

Trpělivost Alpin opustila a vykřikla: „Jsi zahleděná sama do sebe. Nikdy jsem tě neměla osvobodit.”

Elanna ztěžka polkla a zamávala rukama. „To nikdy neříkej. Dlužím ti svůj život.”

„Nedlužíš mi nic, kromě poslouchání mých názorů. Saladinovi ale dlužíš respekt.”

Výčitka zvýraznila světskou hodnotu Elanniny ebenové krásy. „Co mám udělat?”

Alpin ucítila možný kompromis. „Jdi do taverny a promluv s ním. Nikdy předtím ve svém životě nepozrel alkohol a všichni vědí, že porušil svou víru. A taky prohrál v sázce svoji šavli. Bude se stydět, Elanno. Stejně jako jsi se styděla ty, když tě Charles donutil zaplést si do vlasů luk a předváděl tě v dámském klubu.”

„To byla velmi zlá doba.” Zatřásla pomalu hlavou a oči se jí naplnily bolestí. „Velmi zlá.”

„Tak alespoň víš, jak se asi Saladin cítí. Vyštvala jsi ho z jeho domova. Běž za ním a přemluv ho, ať se vrátí tam, kam patří.”

Dlouhé tmavé prsty se chytily opěradla židle a Elanna se postavila. „Jsi chytrá bílá žena, Alpin MacKayová, a myslím, že jsi se svým Skotem šťastná.”

Vzpomínky na sen stále Alpin trápily. Podívala se po místnosti a na schody, aby se ujistila, že jsou samy. „Ostatní mě potřebují. Dobří lidé, kteří mi pomohli žít šťastný život. Slíbila jsem jim, že se vrátím na Barbados. Nemohu je zradit.”

Elanna došla ke dveřím a přes rameno řekla: „Ty na ně nezapomeneš, Alpin MacKayová. Oni to vědí.”

Alpin se smířlivě usmála. „Zazpívej Saladinovi omluvnou, omluvnou píseň.”

„To se vsaď. Hned poté, co zazpívám tvé jméno bohům.”

Byl to ten největší kompliment, který mohla Elanna říct a Alpin ho přijala s uctivým kývnutím. Potom šla do postele, aby si odpočinula a vymyslela způsob, jak naložit se svým tvrdohlavým mužem.

O několik hodin později sledovala Alpin, stejně jako trpělivá kočka chycenou myš, Malcolma, jak se začíná hýbat. Jeho černé řasy se zachvěly. S červenými hedvábnými šátky, kterými byl za zápěstí přivázán k pelesti postele, vypadal opravdu zranitelně.

Zasténal a zkoušel se otočit, pak se jeho oči doširoka otevřely.

Alpin nadskočila. „Co Saladin myslel tím, když tě obvinil z míchání se do mého života?”

Podíval se na ní očima podlitýma krví a pak je zavřel. „Proč na mně sedíš a kolik je hodin?”

Sevřela mu koleny žebra. Podívala se na hodiny. „Je čas, abys mě odpověděl. Podvedl jsi mě, jen proto, abych přijela na Kildalton?”

Vzdechl. „Musíš být unavená, Alpin. Lehni si a zkus znovu usnout.”

Nesnášela jeho uklidňující tón a panskou povýšenost. Neměl by působit tak přitažlivě po noci sobeckých požitků. „Odpověz mi.”

„Ty jsi přišla ke mně. Říkala jsi, že jsem tvůj nejlepší přítel. A teď mě rozvaž.”

Věděla, že to zmíní. Taky uměla být chytrá. „Myslela jsem si, že se ti líbí být svázaný. Minulou noc jsi to říkal.”

„To bylo včera, teď je teď. Slez z mého břicha, nebo toho budeš litovat.” Procedil skrz zatnuté zuby.

„Vymýšlíš si. Čeho bych mohla litovat?”

„Mohl bych tě pozvracet. Rozvaž mě.”

Zvedl se jí žaludek a poposedla si níž do kolébky jeho boků. Jeho mužství ožilo.

Vytřeštil oči. „Ježíši, Alpin. Snad nechceš trápit muže, který bojuje s démony velkého množství piva , navíc je slovně bičován svojí ženou.”

Pokrčila rameny a neobtěžovala se odpovědět na jeho absurdní prohlášení.

„Nebo snad chceš?” zeptal se slabě a udělal legračně utrápený obličej.

Cítila, že slábne.

„Správně, holčičko,” zaradoval se. „Pusť mě a promluvíme si o tom, co tě trápí. Jsme oba inteligentní a rozumní lidé. Budeme se tak chovat.”

Byl až příliš racionální. Zvedla se. Malcolm se vítězoslavně usmál.

„Ne ták rychle, chci vysvětlení.”

„Byl jsem opilý, zlato. Mluvilo ze mě pivo. To nemůžeš brát vážně.”

Kouzlo z něho kapalo jako cukr z vařící se třtiny. „Ale ano, můžu. Přestaň měnit téma. Míchal jsi se do mého života, nebo ne?”

„Chtěla ses vrátit na Kildalton. Přijela jsi za mnou, protože jsem byl tvůj nejlepší přítel. To jsou tvoje slova. Pamatuješ? Alpin, prosím, pusť mě. Musím jít za Saladinem. Určitě se cítí stejně bídně jako já.”

„To není odpověď.”

„Ale je.”

„Není. Proč mě tady chceš?”

Znehybnel. „Protože,” řekl potichu, „tě miluji, Alpin, a myslím si, že ty hledáš důvody, proč mě nemilovat.”

Její myšlenky se zastavily a srdce se vzneslo. Nečekala, že jí vyzná lásku. Ne teď, když je mezi nimi tolik nevysloveného a tolik věcí neurovnaných. „To není férová odpověď, Malcolme.”

„To, že tě miluji, není fér? Proč?”

„Protože jsi to řekl, abys mě rozptýlil.”

„Tak to je jenom fér, protože ty rozptyluješ mě. Jsi krásná.”

„Ne, nejsem. Jsem moc malá a mám příliš snědou pleť, což není módní.”

„Tvá pleť je nádherná a jsi neúnavná pomocnice.”

„Jak víš, že jsem neúnavná pomocnice? Vždyť jsem pořád zavřená v kuchyni.”

Zvedl obočí a významně se podíval na postel.

Alpin zneklidněla: „Jakmile ale vy’deme z tohoto pokoje, nikdy se mě neptáš na můj názor na důležité věci.”

„Například?”

„Například, když jsi přestěhoval to stádo ovcí z Farleytonu do Vřesoviště.”

Díval se na povlečení. „Na podzim vždycky stěhuji ovce na blata.”

Nechtěla si stěžovat, ale nějak neuměla zarazit příval slov. „Kdyby ses mě zeptal, řekla bych ti, že je praktičtější a ekonomičtější dát ty ovce za vnější opevnění. Platíš bratrům Fraserovým za sekání trávy. Ovce by to dělaly zadarmo.”

„To je pravda, ale jak by si Fraserovi vydělali na živobytí? Jsou to hrdí muži.”

„Samozřejmě, a také pracovití. Mohou se naučit stříhat ovce a nebo, ještě lépe, můžeš je naučit, jak se starat o

vlastní stádo. Fraserovi už nejsou mladí a nemají žádnou svoji půdu. Co se stane, až budou příliš staří na to, aby kosili louky?”

Její praktičnost Malcolma překvapila. Přiznal jí svou lásku, ale ona přijala jeho náklonnost jakoby to nebylo víc, než každodenní nutnost. Malcolm se své rozčarování snažil skrýt za reakci na její děravou teorii. „Postarám se o své lidi, včetně Fraserových.”

„Ale to je dobročinnost. Pochybuji, že budou rádi, když budou žít ze tvé štědrosti.”

Myslela na svůj vlastní život. Na to, že ona sama je chudá příbuzná. Byl to cenný náhled do duše ženy, která přijímala zodpovědnost se stejnou radostí, jako jiné ženy přijímaly nové šaty. Byl to také další z důvodů, proč ji miloval. „Připouštím, že tvůj plán by býval byl lepší. Přesuneme sem ovce příští rok a ty sama řekneš Fraserovým o jejich novém životě.”

Světélko nadšení z jejích očí zmizelo. „Dobře.”

„Děkuji za tvůj návrh. A můžeme teď souhlasit, že mě máš aspoň trošku ráda?”

Prohlížela si jeho odhalený hrudník. „To říct můžeš. Stejně se ale pořád zlobím, protože jsi řekl Saladinovi, že jsem tě přivázala k posteli.”

Jak mohl vysvětlit ženě celoživotní přátelství mezi dvěma muži? „Minulou noc mi Saladin prozradil tajemství svého srdce. Cítil jsem se zavázán mu jeho laskavost oplatit tak, že mu řeknu svoje tajemství.”

Zmateně svraštila čelo. „Byl to tvůj nápad,” zavrčela. „Ne můj.”

Chtěl slíbat všechny její starosti a zeptat se, co ji opravdu trápilo. Použití hedvábných šátků byl její nápad; navrhla to před několika týdny v zahradě. Malcolm ale

vědět, že musí dbát o její city, protože si je strážila jako lakomec stráží své zlato. Hádka nebyla to pravé. A mimo to měl před sebou den plný práce, během kterého se musel vyrovnat s důsledky dlouhé noci. Přesto ale udobření se s Alpin bylo na prvním místě.

Věděl, že jedno téma jí zaujme a zažehne jikru v očích. „Jelikož jsi prokázala své schopnosti v plánování budoucnosti Frazerových, mohla bys mi poradit i s prodejem plantáže Paradise.”

Uskočila, jako by jí někdo udeřil a místo jiskry v jejích očích spatřil Malcolm výbuch strachu. „Jak to myslíš s prodejem?” zeptala se. „Kdy ses rozhodl plantáž prodat?”

Možná že mluvila pravdu, když říkala, že se chtěla vrátit do Skotska, ale Malcolm věděl, že Alpin MacKayová měla na Barbadosu nedokončené úkoly. Velmi si přál znát detaily, ale právě se mu podařilo přemoci její ranní rozmrzelost a nechtěl riskovat, že ji znovu rozzlobí. Musel získat její lásku; jen tak se dozví její tajemství.

„Codrington mi poslal seznam případných kupců. Mají prostředky a chtějí udělat dobrý obchod.” „Koho? Jak se jmenují?”

„To si nevzpomínám, ale ukážu ti ten dopis. Tak odvážeš mě už a nebo se postaráš, aby tohle moje uvěznění stálo za to?”

Alpin roztomile zčervenala. „Myslela jsem si, že ti není dobře od žaludku.”

Jeho tělo odpovědělo silou, kterou mohla podnítit jen Alpin MacKayová. „Ta bolest je teď trochu níže.”

Kapitola 16

Miluji tě.

Malcolmova slova zněla Alpin v hlavě, když později toho dne stála na přeplněném tržišti a prohlížela si čerstvé pórky. Štěbetání žen kolem ní se vzdalovalo a pohyb lidí se slil v rozmazanou šmouhu. Jediné, čeho si všímala, byla její povznesená nálada a bodavé vzrušení hluboko v břiše.

Miluji tě.

Jeho slova se zhmotnila. Byla tak reálná, že jí napadla absurdní touha navléci je jako korálky a pověsit je do brány hradu, aby je všichni viděli.

Miluji tě.

Závazek, který byl odpovědí na každou její modlitbu, kterou šeptala během svého života v samotě. Slib, který naplňoval duši osiřelého dítěte, vykázané dívky a osamělé ženy. Dar, který změní její budoucnost a život každého člověka, který jí je drahý. Ovlivní ještě jeden život: život dítěte, které nosí.

Z ostré vůně pórku se jí sbíhaly sliny a kručelo jí v břiše. Ted již rozuměla, proč byla dříve tak podrážděná. Její podrážděnost a vynechání menstruace vypovídalo pouze o jednom: nosila Malcolmovo dítě.

Mezi zmatkem, který se stal z jejího života, cítila spolehlivost, jakousi kotvu, a děkovala ruce osudu, která ji přivedla do Skotska. Její pobyt tady nejenom zmírnil hořkost vzpomínek na mládí, ale velkolepě obdaroval ženu, která od svého života mnoho nečekala.

Malcolmovo dítě. Malcolmova láska.

Pocit viny zastínil její štěstí. Malcolm k ní přišel příliš pozdě. Alpin už se dříve zavázala lidem a budoucnosti tisíce mil daleko. Ale chlapec nebo dívka schovaná bezpečně v jejím lůnu bude mít lepší příležitost. Toto dítě nebude muset prosit o lásku a bezpečí. Toto dítě se nebude dívat do tváří cizinců v očekávání a naději, že uvidí úsměv nebo uslyší laskavé slovo, aby místo toho spatřilo lhostejnost a nebo dostalo políček za obtěžování.

Vhodila do košíku svazek cibule a přešla k dalšímu stánku. Když došla k jablkům, začala mít pocit, že ji někdo sleduje. Otočila se a uviděla skupinu žen, které si ji prohlížely a usmívaly se.

Znala je: paní Kimberleyová, která jí pomáhala s pečením; slečna Lindsayová, Alexandrova svobodná teta; Nell, manželka hospodského a Dořina matka, Betsy, která řídila tržnici. Alpin je nemohla pokládat za své přítelkyně. Byly to Skotky, krutě ji v minulosti kritizovaly, to ale netušily, jak si s nimi osud zahraje.

Alpin se dnes rozhodla zajít na trh osobně; Malcolmovo vyznání lásky jí dodalo sílu zaútočit na tuto baštu ženské autority.

Když se ale dívala z jedné tváře na druhou, znenadání si vzpomněla na skupinu jiných žen za oceánem, žen s ebenovou pletí a sny o svobodě. Otrokyne, které by se radovaly ze zprávy o jejím těhotenství. Dělnice, které na ní byly závislé, ženy, které měly rády její společnost.

Čas se vrátil zpátky a malá dívka v ní se vzepřela pohrdání, které vždy přicházelo od kildaltonských žen.

Betsy vystoupila z hloučku. „Jsme moc rády, že jste zasnoubená s lordem Malcolmem. Některé z nás mu věřily, když říkal, že se neožení, dokud nenajde tu pravou.”

Napětí uvnitř Alpin začalo povolovat. Zájem a úsměvy těchto žen byly pravé. Dokonce jí sdělily pravdu o jejím manželovi. Mohl zvolit manželství mezi dvěma rody, ale vybral si lásku. Poděkovala za ten dar modlitbou a odpustila těm ženám jejich dřívější krutosti.

„Udělala jste ho velmi šťastným, má paní,” řekla Betsy.

Toto setkání se od dřívějších tolik lišilo a jejich náklonnost byla tak intenzivní, že Alpin vehnala slzy do očí. Hrdlo se jí stáhlo a proto jen sebevědomě pokrčila rameny.

Majestátní slečna Lindsayová si protlačila cestu vpřed. Dala si ruce v bok, stuhu od klobouku měla uvázanou na straně -byla obrazem staré panny. „Betsy, měla by ses stydět, že jsi uvedla naši paní do rozpaků.” Vysekla perfektní pukrle. „Na rozdíl od toho, co si teď asi myslíte, nepovídaly jsme si o soukromých věcech našeho pána. Jen jsem jim říkala o jeho slabosti pro ovocné koláče, že?”

„Ovocné koláče?” vypískla Nell. „Mluvila jsi o … “

„Jak jsem řekla,” přerušila ji slečna Lindsayová a zamračila se na všechny ženy, „mluvili jsme o tom, jak lord Malcolm miluje ovocné koláče. Žádná z nás by se nesnížila ke klevetění o tom, jaké je to štěstí, že si vybral vás než tu Cameronovu dědičku.”

Nell zamumlala. „Tvůj synovec říká, že rody z Vrchoviny tlačí na spojenectví s Hraničáři. Lord Malcolm by si mohl vzít Gordonovu dceru. Její otec se tu stavil, nebo jsi na to zapomněla?”

„Nezapomněla jsem na návštěvu Johna Gorgona. Jeho muži nechali tvému muži pěkně vydělat. Vypili hodně piva U Hniloby a Zkázy.”

„Říkám,” prohlásila Betsy a tvář jí zrudla, „politika není věcí pro dámy.”

Alpin se hlavou honila spousta myšlenek. Cítila, že se jejich rozhovor může stočit k banalitám. Podívala se na Alexandrovu tetu a hledala odpovědi. Hra na nevinnou, stejně jako s právníkem Codringtonem, vypadala rozumně. „Jsem velmi popletená, slečno Lindsayová. Proč by se Lord Malcolm musel s někým spojovat?”

„Protože jednoho dne rozpoutají vzpurní jakobité další

válku.”

Tohle Alpin nečekala. „Válku?”

Slečna Lindsayová s vážnou tváří přikývla. „Ano. Pořád chtějí Stuarta na trůnu.”

Betsy vzdechla a podrážděně obrátila oči v sloup.

Alpin si vzpomněla na Malcolmův hněv při neočekávaném příjezdu Johna Gordona z Vrchoviny. Kdyby se tyto ženy nepletly do politiky, Alpin by se nikdy nedozvěděla o válčících jakobitech, kteří ji ve skutečnosti nezajímali, ani o Malcolmově potřebě spojit se se severními rody, kteří ji zajímaly mnohem více.

Bylo jeho vyznání lásky jen politickým tahem?

Slečna Lindsayová byla ztělesněním kajícnosti a rychle ujišťovala: „Na ty muže z Vrchoviny nemyslete, má paní. Lord Malcolm je toleruje, když musí.”

Alpin měla nepříjemné tušení, že Malcolmova touha spojit ji s rodinou jejího otce pramenila z osobních pohnutek. Aby si vyzkoušela svojí teorii, utrousila: „Ale MacKayovi jsou z Vrchoviny, ne?”

„Samozřejmě,” řekla slečna Lindsayová. „Podle Alexandra jsou nejrozumnější ze všech. Ale s vámi nemají nic společného. Vy jste odsud. Známe vás už jako děvčátko. Mezi vámi a MacKayovými z Vrchoviny není žádná spojitost, jakkoli by to mohlo být pro lorda Malcolma výhodné.”

Ale ano, byla tu jistá souvislost: Comyn MacKay.

„Nemohli tě najít, Alpin,” řekl Malcolm o MacKayových. „Chtěli se o tebe postarat. Dej jim šanci milovat tě aspoň teď.”

Pochopení situace sfouklo plamínek jejího nadšení. Láska. Byla hloupá, že myslela na tak něžný cit.

Způsoby příbuzných jejího otce a jejího snoubence jí byly velmi podezřelé. Jako vždy se musí o sebe postarat sama. Po několik týdnů nepokládat záležitost svého bezpečí za důležitou. Už ale ne. Počká si na oslabení jeho mužské síly. Až přijde, využije toho.

„No,” řekla a mávla rukou ke koši se zeleninou, „jelikož jsme použily veškerou naši ženskou logiku, abychom vyřešily všechny roztržky mužů ve Skotsku, myslím, že bych se měla postarat o krmi pro svého manžela.”

Paní Kimberleyová na ni vesele zamrkala a položila ruku na Alpininu paži. „Máte pravdu, má paní. Upeču z těch jablek šťavnatý koláč,” řekla. „Mám vám také upéci?”

„Peče nejlepší ovocné koláče na Kildaltonu,” prohlásila slečna Lindsayová. „Každý to říká.”

Alpin položila košík. „Ano, prosím. Ale trvám na tom, že koupím tolik jablek, abyste mohla upéci koláč i pro vaši rodinu.”

Slečna Lindsayová souhlasně zamručela a kývla na ostatní.

Paní Kimberleyová začala prohlížet hromadu jablek. „Děkuji, má paní. Přinesu koláč navečer.”

S košíkem plným Malcolmova oblíbeného jídla a srdcem trápeným pochybnostmi vyrazila Alpin na cestu zpět. V přeplněných uličkách ji lidé uctivě zdravili. Občas se s někým zastavila, aby si popovídala, ale její pozornost byla zaměřená na koželuhovu ženu, která stála se svým

manželem před obchodem. Koželuhova žena byla pokročilém stádiu těhotenství. Výraz v tváři jejího muže vypovídal a hrdosti a oddanosti.

Kdyby její manželství bylo jako každé jiné, Alpin by vyhledala Malcolma, vrhla by se mu do náručí a řekla mu o tom, že nosí jejich dítě. Jeho nečestnost ji ale znovu přinutila, aby si nechala svoje zprávy pro sebe a přidala ve svém úsilí dostat se domů.

Velmi zklamaná šla do pracovny a hledala dopis od Codringtona. Malcolm jí nabídl, že jí ho dá přečíst, ale po jejich ranním milování hned usnul. Plná energie se ráno oblékla a začala plnit své denní povinnosti. Když se Malcolm probudil, vzbudil Saladina a odjeli do Lanarkshire se stádem španělského dobytka.

Alpin se podívala do zásuvky, která obsahovala ostatní korespondenci. Dva staré dopisy tam byly, ale nic nového. Prohlédla celý stůl i pokoj, ale nenašla nic. Alpin si vzpomněla, že by ho mohl nechat nahoře v cestovní brašně a šla do jejich pokoje.

V kožené brašně našla zúčtování ze statku v Elso, pozvání na svatbu příští měsíc v Carlisle a nabídku ze skladu tabáku v Glasgow. Nejnovější korespondence, ale nic z Barbadosu. Byla si jistá, že pokud najde dopis od barbadosského právníka, najde i zbývající dopisy. Kam je mohl schovat a proč?

Napadala jí další znepokojivá otázka. Co udělá, až objeví nepopiratelný důkaz Malcolmovy neupřímnosti? Její utrpení se násobilo, ale Alpin věděla, co udělá. Schová své zlomené srdce a udělá to, co vždycky. Postará se sama o sebe.

Musí ale být opatrná, protože kdyby Malcolm prohlédl její důvody a nebo se dozvěděl o dítěti, použil by veškerý svůj vliv, aby ji udržel ve Skotsku.

Musí ho přinutit, aby na ní přepsal vlastnictví Paradise. Musí to přepsat bezděčně. Slečna Lindsayová jí dala další důvod, proč chtěla uspět.

Ve slunečné samotě podkroví Alpin upravila svůj plán a nacvičovala, co řekne. Za chvíli někdo zaklepal na dveře.

„Dále.”

Do místnosti vešla Elanna. Trápení otupilo její pohled a sevřelo jí ústa.

Když Alpin viděla svoji přítelkyni tak zoufalou, řekla rozvážně: „Ashanti princezna má velké potíže.”

„To se vsaď,” odpověděla Elanna bez obvyklé razance.

Alpin odsunula své problémy stranou. „Co se stalo?”

Elanna bezcílně rázovala po místnosti, rukou hladila vyšívací rám a zanořila prsty do košíku s knoflíky. Když se píchla do prstu o jehlu, aniž by si toho všimla, Alpin se polekala. „Čím dříve mi řekneš, co tě trápí, tím dříve zazpíváš lepší, lepší píseň.”

Elanna se na ní podívala. „Nemůžeš pomoci této hloupé holce z ostrova.”

Když byl Charles střízlivý, kritizoval Alpin za rozmazlování otroků a zejména Elanny. Alpin se na své činy takhle nikdy nedívala; věřila v respektování jednotlivců. Pod ochrannou atmosféry na plantáži vypadaly její činy jako správné. Daleko od toho bezpečného světa si Alpin přestala být jistá, jestli udělala dobře, když Elanně trpěla její výstřednosti Ashanti princezny.

„Prosím, mluv se mnou, Elanno.”

Ramena jí poklesla. „Ten muslim mi odpustil.”

Alpin se vyděsila. „Řekla jsi mu o tvých lektvarech?”

„Nikdy, ale hodila jsem je do stoky. Odpustil mi, že jsem ho nutila je pít.”

Se skloněnou hlavou byla Elanna pravým opakem svého afrického dědictví. „Tato žena je velmi vyděšená. Ten muž straší její duši. Bohové se smějí Ashanti princezně.”

Alpin neměla žádnou svoji kulturu, žádné dědictví, které by mohla uchovávat, kromě příbuzných, kteří se o ni nestarali a toužili ji poslat na Barbados, kde našla lepší život a lepší přátele. „Pochybuji, že se ti bohové smějí, protože ses zamilovala. Myslím si, že se spíš radují.”

Pomalu zatřásla hlavou. „Ashanti princezna zpívá smutnou, smutnou píseň.”

„Saladin je ušlechtilý muž. Nemůžeš litovat, že k němu něco cítíš.”

„Nelituji. Ashanti královna říká, že je lepší cítil bolest srdce než necítit srdce vůbec.”

Ačkoli ji to bolelo, musela Alpin souhlasit. „Myslím, že bychom měly jet domů.”

V Elanniných očích zasvítilo vzrušení a vrátilo se jí její přirozené držení těla. „Jak dostaneš zpátky Paradise od

toho Skota?”

Alpinin plán byl přimět Malcolma, aby převedl vlastnictví Paradise na ní.

Elanna zvedla překvapením obočí a usmála se. „Jsi hodně chytrá bílá žena.”

„Tahle bílá žena je také těhotná.”

Elanna údivem otevřela ústa. Sevřela pěst a vyhrkla něco, co mohla být pouze Ashanti nadávka. „Měla jsem ti dát opatrná-žena omáčku.”

„Ne. Já to dítě chci.”

„Skot tě nikdy nenechá odejít.”

„Nikdy to nezjistí, pokud mu to neřekneš.”

Elanna si prsty zamkla ústa. „Je to tvoje a moje tajemství - do té doby, než budeme doma. Potom řekneš Bumpa Samovi, aby zahrál na bubny pro tvé dítě. Starý Romeo mu udělá kolébku.” Zakryla si rukama uši a dodala: „Marguerite bude kvílet a pálit oheň, aby potěšila její Asebu bohy.”

Všichni Alpinini přátelé budou šťastní. Budou ji obskakovat, uctívat ji a soutěžit o právo rozmazlovat její dítě. „Ano, tak to bude. Chci, aby sis sbalila jen nejnutnější věci a cennosti. Musíme být připravené, až přijde čas.”

„Kdy vyjedeme?”

„Brzy, Elanno. Velmi brzy.”

„A co peníze na cestu?”

Alpin se jí uklidnila: „Jako správce lorda Malcolma vyplácím všechny, včetně sebe. A teď, Elanno, by se tahle chytrá bílá žena měla udělat hezkou pro svého manžela.”

„To se vsaď.”

Alpin trvala na tom, aby se navečeřeli v pracovně. Po jídle nalila Malcolmovi skleničku brandy, sedla si na opěradlo jeho křesla a objala ho kolem ramen. „Kdy začnou žně?” zeptala se.

Malcolm vypadal jako rozmazlený manžel a natáhl si nohy. Se sklenicí v dlani vířil obsahem. „Příští týden a nemůžu říct, že se na to těším.”

„Máš dost mužů na práci?”

Zaklonil hlavu a upřeně se na ni podíval. „Pokud myslíš na to, že bys pomáhala, tak na to můžeš zapomenout. Nedovolím ti, abys pracovala na poli,

Alpin.”

Měl podezření, že je těhotná, a proto se tak zajímal o její bezpečí a bezpečí toho dítěte? Ne. Byl jenom tvrdohlavý, rys jeho povahy, který velice dobře znala. „Nedovolíš mi? To zní despoticky.”

Rty se mu roztáhly do úsměvu. „Říkej tomu jak chceš, ale radši budu, když budeš pečovat o mé chuťové buňky, než si dělat puchýře na rukou.”

Neměl by se tolik starat, ne potom, co jí přinutil k falešnému manželství. Nevadí, že to byl její nápad, měla právo se rozzlobit. Jak jinak moha unést jeho falešné sliby lásky a udržet svou mysl zaměřenou na to, proč tu je.

„Já,” řekla s hranou lítostí, „ráda uspokojuji tvoji chuť k

jídlu.”

Jeho oči se na ní smyslně podívaly. „To je důvod,” pohladil jí rukou stehno, „proč po tobě toužím čím dál

víc.”

Jeho dotek jí připomněl jejich milování. Bojovala se svoji touhou a snažila se soustředit na jeho podvod. „Malcolme Kerre! Přeměnil bys zdvořilostní frázi na nemravnost.”

„Ty sama jsi dnes ráno byla pěkně nemravná. Já, pokud si vzpomínám, jsem byl pouhou spoutanou obětí.”

Vyděšeně se podívala stranou. „Rozvázala jsem tě

než… “

„Než co? Než sis mě osedlala a přivedla jsi mě na pokraj vyčerpání?”

Zasmála se. „Jestli ty jsi vyčerpaný, tak je papež Žid. Přestaň měnit téma. Mluvili jsme o žních. Podle knih nebyly loňské výnosy dobré.”

„Jak to víš?”

Dívala se na vršek jeho hlavy a hru světla v jeho modro-černých vlasech. Bude mít její dítě tak krásné

vlasy? Bude to urostlý chlapec hladový po vědění? Nebo bude její dítě dívka s hnědýma očima a nakažlivým úsměvem svého otce?

„Alpin?”

Přestala se zaobírat svými mateřskými spekulacemi. Měla ještě spoustu času myslet na své dítě. „Protože jsem porovnala výnosy žní za poslední dva roky.”

Zastavil svou ruku na jejím koleni. „Proč?”

Potlačovala toužebné chvění a soustředila se na to, co řekl. Podezřívá ji? Ne, byl jen zvědavý. „Protože mě to zajímalo. Nezapomeň, že jsem tvým správcem i hospodyní.”

„A mojí ženou.”

Jeho dočasnou ženou. Bojovala s lítostí, že nemohla být, čím by být chtěla, a pokračovala v hovoru. „Přesně tak. Co se týká tebe, týká se mě.”

Něco zabručel a usrkl si brandy. „Tento rok by naše výnosy měly být vyšší. Hodně pršelo a měli jsme dost hnojiva ze stájí dobytka.”

Chytla se toho. „Co když někdo přijde a bude chtít koupit nějaký dobytek, až budeš pryč?”

„Myslím, že nikdo nepřijde, ale může jim říci, aby se vrátili příští měsíc.”

Nezávazný hovor se nikam neubíral, bylo třeba ho usměrnit. „Předpokládám, že si myslíš, že neumím prodat krávu.”

Začal jí vytahovat sukni ke kolenu. „Myslím si, že bys prodala chléb pekaři.”

Kdyby vlastnila pekárnu, nemusela by teď být těhotná a zamilovaná do muže, který ji chce jen na postelový sport a kvůli politickému zisku. „Jenom mi lichotíš, protože jsi se vykroutil z nákupu vhodného dárku pro svoji nevěstu.”

Usmál se. „Věděla jsem, že ode mě něco chceš. Něco jiného než jen setkání s MacKayovými. Co je to?”

On chtěl, aby se s nimi setkala, ne Alpin. Držela se svého plánu a nenucené pronesla: „To byl jen žert, Malcolme. Mám všechno, co potřebuji, kromě dostatečného množství práce, která by mě zaměstnala.”

„To se brzy změní, nám všem.”

Měl na mysli žně. „Ne pro mě, pokud jediné, co bych měla dělat, je vaření a odhánění kupců dobytka.” Luskla prsty. „Málem jsem zapomněla, chtěl jsi mi ukázat ten dopis od Codringtona.” Zadržela dech a doufala, že Malcolm spolkne návnadu.

„Co to má společného s tím, abys měla dost práce?”

„No…,” promnula mu krk. „Jelikož vím víc o plantážích než ty, mohl bys mi dát Paradise jako svatební

dar.”

Jeho ruka se zastavila. Její sukně klesla dolů a zakryla jí koleno. „Proč ji chceš?”

Upřímnost byla snadná. „Protože jsem tam vyrostla, Malcolme. Znám otroky, jako ty znáš své vojáky. Nemohla bych si vážit sama sebe, kdyby se k nim nový majitel špatně choval.”

„Byli k tobě hodní?”

Spolkla výbuch stesku po domově a lásky. „Velmi. A bojím se, že je cizí člověk bude zneužívat. Neumíš si představit, jak špatně je s některými otroky zacházeno.”

„Tak mi o tom řekni.”

„Zeny jsou nuceny otěhotnět a ne vždy s některým z otroků. Na některých plantážích se děti nápadně podobají plantážníkovi.”

„To je nechutné.”

„Ano, ale je to ještě horší. Velmi často jsou malé děti brány matkám a prodávány. Představ si muže, který zplodí dítě a pak ho prodá svému sousedovi.”

„Nenařizují snad zákony lidské zacházení s otroky?”

„Bílí muži dělají zákony a těží z nich. Tyto ohavnosti se ale na Paradise nikdy neděly. Pokud mi dáš oprávnění a zodpovědnost, postarám se o to, aby zůstala slušným místem.”

„Nikdy jsi nestrpěla, aby bylo někomu ubližováno, vid

Alpin?”

Přešla tu lichotku; měla celý život na to, aby si pamatovala jeho slova chvály. „Mám ještě jeden důvod.” Chvíli počkala, protože to byl její nejpřesvědčivější argument.

„Poslouchám.”

Nacvičila si tu větu; oprostila se od svých pocitů a soustředila se na výzvu. „Jednou jsi mi řekl, že jsem ti měla za zlé, že jsi byl zrozen do hojnosti a určité pozice a já byla zrozena do chudoby. Nejprve jsem to odmítala, ale teď musím souhlasit. Měl jsi pravdu.”

Obklopilo ho tajemné ticho. „Už mi to nemáš za zlé, do čeho jsem se narodil?”

Půjčila si jednu z jeho vět: „Těžko můžeš nazývat můj postoj vůči tobě dnes ráno za odmítavý.”

Zasmál se. „To je pravda. A ve světle toho, co jsi mi řekla, ti dám Paradise jako svatební dar.”

Musela se kousnout do rtu, aby radostí nevykřikla. Paradise bude její. Se všemi dokumenty v ruce se vrátí do bezpečí svého ostrovního domova. Nikdo ji nemůže zastavit. Nikdo už jí její majetek nevezme. S pomocí přátel tam vychová své dítě. Malcolm si může vzít dědičku z Vrchoviny.

Potlačila bodnutí žárlivost. „Možná budu mít jednoho dne dceru. Plantáž bude jejím věnem.”

Vyskočil z křesla a málem ji shodil na zem. „Na takové řeči je trochu brzy.”

Alpin udržela rovnováhu a postavila se. Jeho podivné chování ji překvapilo. Připadal jí vzdálený. Pečlivě studoval rodinné portréty na zdi.

Po chvíli řekla: „Ale na téma dětí bychom si měli promluvit. Co když neotěhotním? I tak budeš zavázán dát Kildaltonu dědice. Co se se mnou pak stane?”

Otočil se, aby jí viděl do tváře, bylo to pro něho těžké. „O tom se teď nemusíme bavit.”

„Právě naopak.”

„Nech to být, Alpin,” zasténal.

Zmatená jeho nenadálou zlobou se snažila mluvit rozumně. „Podívej, Malcolme. Když budu mít své vlastní prostředky, nebudeš se o mě muset starat.”

„Prostředky myslíš výnos z prodeje plantáže Paradise?”

Nezamýšlela plantáž prodat, ale o tom nemusel nic vědět. Až na ni plantáž převede, oddychne si. Jakmile začnou žně, Alpin MacKayová započne svoji vlastní cestu -domů.

S konečnými plány a svým osudem na dosah, Alpin pravila: „Ano. Mít své vlastní prostředky je pro mě důležité. Můžeš to pochopit?”

„Ano. Neměla by ses v tomto manželství cítit jako chudá příbuzná.”

Alpin se popravdě cítila spíš jako šachová figurka, ale odejde z tohoto manželství se zajištěnou budoucností a úžasným darem dítěte. „Vypíšeš ty dokumenty teď? To bych pak mohla odpovědět na Codringtonův dopis hned zítra.” Pokud by nebyla schopná vymyslet rychle způsob

útěku, napsala by další dopis guvernérovi na Barbadosu, aby ho informovala o převodu vlastnictví plantáže a svém plánu vrátit se na ostrov.

„Pokud tě to udělá šťastnou, Alpin, udělám to.” Malcolm odešel z místnosti.

Byla příliš rozrušená, než aby se pohnula. Počítala vzdalující se kroky, slyšela pravidelný dusot jeho bot na schodech.

Tam ale přeci hledala. Prohledala jejich pokoj od podlahy po strop. Zvědavost byla silnější než její nadšení. Alpin utíkala ke dveřím. Podívala se za roh a viděla ho, jak mizí v chodbě vedoucí k ložnici jeho rodičů. Tak tam schovával všechny dokumenty. Nenapadlo ji se tam podívat.

Potom si uvědomila, že už nebylo důležité, kde dokumenty schovával; záleželo na tom, že je teď bude vlastnit.

Vrátil se s dřevenou krabičkou v podpaží. Povrch krabičky byl bohatě vykládaný. Sedl si do křesla a podal jí Codringtonův dopis. Potom začal vyplňovat oficiální převodové dokumenty. Vypadal, že ho něco trápí. Chtěla vědět co, ale byla příliš nadšená, než aby se zaobírala jeho náladami.

Podle Codringtona na plantáži vše probíhalo dobře. Henry Fenwick na vše vzorně dohlížel. Alpin si oddychla.

Když vyplnil dokumenty, podal jí brk k podpisu.

„Proč jsi tak nervózní?” zeptal se.

Soustředila veškerou svoji vůli na to, aby se její ruka přestala třást aspoň po tu dobu, než napíše své jméno. „Protože jsem dříve nikdy nic nevlastnila.”

„Už ale vlastníš.” Přinutil se k úsměvu. Jeho hlas zněl přiškrceně.

Z krabičky pak vyndal několik záznamových archů, které Alpin za léta vyplnila. Charles jí tvrdil, že ty záznamy byly pro jeho vlastní potřebu. Teď viděla, že je před pěti lety, po té co převedl vlastnictví plantáže, začal posílat Malcolmovi.

Držela ty papíry nedbale, ačkoli si je chtěla přitisknout k hrudi a tančit po místnosti. „Alpin, něco ti chci říct.”

Tvářil se vážně. Alpin si myslela, že ji chce poučit o tom, jakou odpovědnost na sebe bere. Položila dokumenty na stůl. „Teď ne, Malcolme. Připijme si na naše manželství.”

Stiskl zuby k sobě, to byla známka toho, že ho něco trápilo. „To, co ti chci říct, je důležité pro naše manželství.”

„A je to špatná zpráva, podle toho, jak se tváříš. Teď to nech být, prosím. Připijme si na naši budoucnost.”

Díval se na ostatní dokumenty na stole. Bylo jasné, že váhá.

Alpinino srdce se mohlo rozskočit radostí. Sedla si na koberec před krb. „Pojď si sednout ke mně,” řekla, „a přines s sebou brandy. Chci slyšet vše o tvém dnešním prodeji dobytka.”

„To tě unudí k smrti, Alpin.”

Vypadal na míle vzdálený, když přešel místnost a posadil se vedle ní. Možná to ale bylo jen tím, že byla ona tolik šťastná.

Chtěla ho rozptýlit. „Řekni mi, jak chce Saladin dostat svoji šavli zpátky od hostinského?”

„MacGinty si ji nikdy nechtěl nechat. Jen se tehdy bál, že ji Saladin použije. Bože, ten byl ale opilý, že?”

Šťouchla ho loktem do žeber. „Taky jsi dost přebral.”

Podíval se na ni a v očích mu zablesklo. „Nebyl jsem tak opilý.”

„Samozřejmě, že ne. Vždycky klopýtáš po schodech a usínáš oblečený.” „Svlékla jsi mě?”

„Ano, a opravdu mi to trvalo dlouho.”

„Bylo to předtím nebo potom, co jsi mě přivázala?”

„To ti neřeknu.”

„Mohl bych tě přinutit.”

„Jak?”

Přitáhl si ji na klín a přitiskl ji k sobě. „Mohl bych začít tím, že tě odnesu nahoru a svléknu já tebe. “

Uvnitř ní se ozvala touha. Brzy ho opustí, tak proč si neužít jeho vášeň, dokud mohla? Taky by mohla prozkoumat obsah dřevěné krabičky. Určitě v ní byl i Charlesův dopis. Odhodila zábrany a objala ho kolem krku. „Pojďme spát tady. Tak mě aspoň nebudeš moci vytlačit z postele.”

„Omlouvám se, Alpin.”

„Omluva přijata. Zamkni dveře.”

„Nikdo sem nevejde, aniž by zaklepal.”

„Nikdo?”

Jeho intenzivní pohled klouzal po její tváři. Viděla svůj obraz v jeho očích a přemýšlela, jestli ji bude opravdu postrádat. Při pomyšlení, že ne, ji zabolelo srdce.

Usmál se svým roztomilým úsměvem, o kterém doufala, že ho Bůh dá i jejich dítěti. „Nikdo,” zamumlal, „kromě mé rodiny, ale o ně si nemusíme dělat starosti.”

Potom ji políbil. Jeho rty byly měkké a polibky přesvědčivé, jeho objetí bylo silné a pohodlné. Ty polibky dávaly vzniknout jejich nové důvěrnosti, radosti dvou duší hledajících souznění v tomto čase a v tomto

prostoru. Potom ucítila známou touhu, která ji k němu pevně vázala a podněcovala sny o budoucnosti, jež nikdy nebude. Propletla své prsty do jeho pevných vlasů, zkoumala tvar jeho lebky a vrývala si do paměti i ty nejnepatrnější podrobnosti, jeho klenuté obočí a mělkou prohlubeň na spáncích. Dokonce i když její touha po něm rostla a ona se těšila na potěšení, které prožije, ve své mysli si představovala dítě, které počali.

Už nebyla spoutaná nejistou budoucností a proto se cítila svobodná ho prozkoumat a vést ho. Se stejnou pozorností ke každému detailu, jakou věnoval on jí od jejich první společné noci, Alpin ho pevně objala a polibky mu pokryla tvář, krk a ucho.

Začal přerývaně dýchat. Zašeptal jí do tváře: „Pokud můj dar vyvolal takovou manželskou oddanost, určitě ti budu dávat dary každý den.”

Nevěnovala pozornost jeho zmínce o trvalosti jejich vztahu, které nikdy nedosáhnou, a zašeptala mu do ucha. „To nebyla tvá štědrost, ale ty. Prosím, miluj se se mnou, Malcolme.”

Nadechl se a svlékl jí šaty s obratností muže, který nechtěl ztrácet čas. Potom ji položil na koberec a zaplavil její ňadra pomalými, mokrými polibky, které pálily. Dráždil jí bradavky jazykem a zuby. Když je konečně pořádně vsál, vykřikla a přitiskla ho k sobě.

Povědomá bolest hluboko v jejím břiše se proměnila v obrovskou potřebu. Natáhla se dolů, zvedla jeho tartan a laskala ho oběma rukama. Objevovala různé struktury jeho pohlaví, měkká těžká varlata, sametovou kůži, která pokrývala jeho ztvrdlé mužství, nádherný vrchol, který se jí intimně dotýkal.

Jeho ústa se na jejím ňadru zastavila. Podívala se dolů a spatřila muže pohlceného absolutním potěšením. Měl zavřené oči, ale ne úplně pevně sevřené, ústa nepatrně pootevřená. Když ho viděla a uvědomila si, k jakému ho přivedla vzrušení, osmělila se ve svých dotycích. Třela ho svými dlaněmi, dotýkala se ho bříšky prstů a slabounce drápala celou jeho délku svými nehty.

Zalapal po dechu a doširoka otevřel oči; potom na ni pohlédl. „Myslím,” řekl, „že bys měla přestat.”

Cítila se odvážně a mrkla na něho. „Ale mně se to líbí.”

Usmál se. „Tak si to užij, Alpin. Ale varuji tě, oplatím

ti to.”

Nevěděla, co si pod tím má představit, a proto ve své péči pokračovala. „Budeš mě líbat nebo mi vyhrožovat?” „Ach ano, lásko. Ale… “

Potom pevně zavřel oči a sevřel ústa. Instinktivně vycítila, že bojoval s démonem, kterým byl on sám, s démonem, kterého ona probudila.

Najednou sebou trhl a trhem rozepnul knoflíky své košile, až málem potrhal látku.

Alpin před ním ležela nahá, lenivě sledovala jeho horečnaté pohyby a cítila, jak se jí do mysli vkrádá ďábel. „Cítím svou náklonnost ke chtíči.”

Zasmál se. „Tak tu máš. O tom nepochybuj a hned jak pustíš mé znaky mužnosti, ukážu ti, jak moc jsem vděčný za tuhle novou zastávku tvého života.”

S nevinností panny řekla: „Ale ještě jsme neměli zákusek. Je na stole.”

Od pasu dolů stále oblečen, se chvíli zastavil a střelil po ní pohledem slibujícím odvetu. Jako by měl všechen čas světa a jako by zapomněl na svlékání svých šatů, si klekl mezi její nohy. „Ne, můj je přímo tady.”

Potom ji laskal a miloval takovým způsobem, který předčil její očekávání a z jejích představ o fyzické lásce udělal dětskou hru.

Usnula mu v náručí přikrytá jeho tartanem.

Skrz těžkou přikrývku spánku Malcolm ucítil mokrý chlad na své tváři. Instinktivně zvedl ruku, aby si chránil obličej. Alpin ležela po jeho boku. Podlaha pracovny ho tlačila do zad. Slyšel neuvěřitelně povědomé kňučení a cítil pohyb v místnosti.

Slyšel cvaknutí oceli. Za jeho stolem se objevilo světlo následované tichým ženským vyjeknutím. Natáhl krk a zaostřil svůj pohled na psa. Srdce se mu zastavilo rozpaky, zvedl svůj pohled na ženu, která stála nad ním.

Lady Miriam MacDonald Kerrová.

Její modré oči svítily mateřským pobouřením. „Doufám, že ta nahá bruneta není Jane Gordonová.”

Kapitola 17

Malcolm ze sebe setřásl poslední zbytky spánku a probudil se do reality, ve které on a Alpin leželi nazí na podlaze jeho pracovny přikrytí pouze jeho tartanem. Nad nimi stála jeho nevlastní matka a její pes.

„Doufám, že ta nahá bruneta není Jane Gordonová. “

Snažil se porozumět tomu varování. Politika ovládala život jeho nevlastní matky, ale nikdy se nemíchala do jeho soukromých záležitostí. Napsal jí o Gordonově návštěvě. Naznačil neklid mezi rody na Vrchovině. Popsal, jak mu Gordon nabídl ruky své dcery.

Když Malcolm došel k tomuto závěru, odvětil tiše: „Není to Jane Gordonová.”

„Dobře. Bála jsem se, že udělá možné i nemožné, aby dosáhl svého.” Zvedla dřevěnou krabičku a vložila si ji pod paži. „Tohle jsem hledala.”

Jako vždy, byla lady Miriam obětí své vlastní logiky a oddanosti své práci. Krabička obsahovala Malcolmovy poznámky za měsíce korespondence mezi Gordonem a Stuartovci ve vyhnanství.

Alpin se vedle něho pohnula. Položil svoji ruku na její ucho, aby ji nevzbudil, a zašeptal: „Počkej na mě venku, matko, a vezmi si to zvíře s sebou.”

„Ano, samozřejmě, moc se omlouvám.” Položila si ruku na tvář. Její tvář byla mladistvě hladká jako u ženy o polovinu mladší. „Jen jsem nečekala, že tě tu v tuto hodinu najdu. Myslím tím, že jsem čekala, že budeš v tuto

dobu vzhůru, ale ne tady as… Ach, Malcolme, proč jste si nezamkli dveře?”

Alpin se znovu pohnula a tentokrát se její koleno dotklo jeho slabin. Malcolm stiskl zuby, aby skryl své vzrušení: „Omluva se přijímá. Kolik je hodin?”

Stočila pohled na kupku mužských a ženských šatů válejících se na zemi. „Skoro šest.”

Podíval se na závěsy, ale těžká látka blokovala světlo. „Nech tady lampu. Přijdu za tebou za chvilku.”

Luskla prsty a obrovský dobrman, pojmenovaný kvůli podobě s jeho babičkou Redundant (nadbytečný), se rozběhl ke dveřím. Jako ztělesnění elegance vyplula lady Miriam za šustotu zeleného hedvábí z místnosti.

Malcolm zavřel oči a zhluboka se nadýchl, aby znovu nabyl svoji důstojnost. Většinu svého času strávil na Kildaltonu, ale vždycky své ženy držel na panství Manor. Měl mladší sestry a musel brát v úvahu jejich vnímavost. A také si vážil svých rodičů příliš na to, aby před nimi vystavoval své choutky.

Ted už ale svojí touhou po milenkách překonal; žena, kterou držel v náručí, byla vším, co potřeboval a ještě něco navíc. Její otevřenost a důvody, proč ho požádala o majetek na Barbadosu, vypovídalo mnohé o tom, jak moc chtěla, aby jejich manželství uspělo.

Bylo neštěstím, že nebude mít nikdy příležitost dát svoje nově nabyté věno dceři a nebo odkázat peníze synovi. Minulou noc jí chtěl říct pravdu, ale byla tak rozrušená, že se stala ženou s vlastními prostředky a příliš horlivá, aby vystavila na odiv svoji nezávislost. Spontánnost včera hlídala jeho slova, štěstí bylo výsledkem.

Přesto stálo jejich manželské štěstí na nerovné půdě. Základy měly trhlinu, lež.

Chtěl se jí plně doznat, ale až poté, co si promluví se svojí nevlastní matkou.

Poté, co se takto rozhodl, se cítil lépe a přitáhl si Alpin do náruče. „Vstávej, ospalče.”

Zasténala a přitiskla se k němu. „Kolik je hodin?”

„Je skoro šest.”

„Panebože.” Posadila se a vzala si tartan s sebou. „Musím říct Doře, co má dělat. Chtěly jsme dopoledne odlévat svíčky a podlaha v noclehárně je jedno bláto po včerejším dešti.”

Byla stále ještě rozespalá, rozkošně rozcuchaná, její dlouhé kaštanové vlasy jí ve spirálách padaly až k pasu. Jak mohl někdo při zmínce o jejích vlasech použít slovo bruneta? To slovo znělo tak obyčejně. Muselo to být tím tlumeným světlem.

„Nechtěla bys přestat myslet na Doru a špinavé podlahy a dát svému muži polibek na dobré ráno?”

Svatí nezatracujte ji; ona nad tou otázkou přemýšlela. Hrdost ho popichovala. „Pokud ovšem nechceš znát jméno velmi výjimečného člověka, který před chvilkou přijel.”

Naklonila se k němu a bradavkami se dotkla jeho hrudi. „Dobré ráno, manželi můj.”

Její vlasy kolem nich vytvořily teplou oponu a když se její rty dotkly jeho, pomyslel si, jak by se s ní nejraději znovu pomiloval. Jeho tělo ten nápad potvrdilo.

Pevně si ji k sobě přivinul a nechal svou mysl unášet měkkostí její pleti a tím, jak přesně k sobě jejich těla pasovala. Rád ochutnával tuto ženu a živil její vášeň, ale nemohl se zbavit myšlenky na rychlé milování.

Odtáhla se od něho. „Co je tu k smíchu?” „Jen jsem si vzpomněl na jeden hrubý výraz pro milování.”

V očích jí zasvítila zvědavost. „Řekni mi to.” „Jmenuje se to kohoutí říje.”

Její bezstarostný smích byl druhým nejsladším zvukem, který kdy slyšel.

„Co je kohoutí říje?” zeptala se.

„To je něco, co se stane velmi rychle. Zajímá tě to?”

Dívala se na strop a zuby se kousala do spodního rtu. Její jemný krk a perfektní obliny jejích ramen přitahovaly jeho pozornost. Její drobná výška byla matoucí, protože vlastnila velké množství ženských kouzel.

Podívala se na něho s v očích jí blikalo šibalství. „Místo kousání do krku a volání mého jména, když… ty

víš… “

Malcolm byl pobaven jejími rozpaky a usmál se. „Myslíš, když jsem polapen v pasti rozkoše.”

„Ano, místo, aby ses těšil tak, jak to obvykle děláš, chci opravdu vidět, jak si strčíš palce do podpaží, budeš mávat lokty a dělat kykyryký.”

Oba se smáli. Znovu ji objal a cítil se příjemně a pohodlně. Jeho touha ustoupila a nahradila ji hlubší potřeba harmonie a důvěry s touto velmi výjimečnou ženou. Zahřívala jeho srdce. Přiměla ho těšit se na konec dne a na dobu, kdy budou spolu sami. Přinutila ho litovat všech těch let, kdy plánoval pomstu za skutek spáchaný nevinnou dívkou, která nikdy nepoznala lásku a bezpečí.

Oblak pochyb zastínil jeho štěstí. Co když mu neodpustí?

„Kdo je tady?” zeptala se.

Co když ji nepřiměje, aby ho milovala? Malcolm se té možnosti obával. „Lady Miriam.” Alpin znovu uskočila. „Opravdu?” „Ano, přijela před chvilkou.”

Poškrábala se na čele, potom si stáhla vlasy přes ramena. „Kde jsou mé sponky?”

„Rozházené kolem, tím jsem si jistý, stejně jako tvoje šaty.”

„Nesmí mě takhle vidět.”

Neměl to srdce jí říct, jak mnoho lady Miriam viděla. „Jdi tunelem do našeho pokoje. Pamatuješ si cestu?”

Natáhla si punčochy a spodničky. „Myslím, že ano.” Jakmile se oblékla, sesbírala dokumenty, vzala lampu a zmizela v tunelu.

Když se Malcolm oblékal, přemýšlel, co lady Miriam řekne na to, že se zasnoubil.

„Blahopřeji ti, Malcolme,” řekla. „Kdo je tou šťastnou

dívkou?”

Stála dole u hlavního schodiště, své cestovní kabely u nohou a s obrovským dobrmanem po boku. „Vítej doma, matko.”

Přívětivý úsměv rozzářil její tvář a pevně ho objala. To objetí mu připomnělo, jak hodně zlepšila jeho život. Žena mimořádné povahy, věhlasná diplomatka, lady Miriam MacDonald Kerrová změnila kurz britských dějin a ovlivnila život každého na Hranicích. Malcolma například naučila bojovat za své sny a držet se pravidel, která mu byla drahá. V tom druhém ji zklamal.

Její pes zaštěkal a strčil mezi ně svůj studený čumák.

„Redundante, zpátky!”

Pes, který vážil bezmála čtyřicet kilogramů a jeho svalnaté nohy byly tak silné jako Malcolmovo předloktí, si okamžitě sedl. Kromě toho, že byl jediným tvorem, který dokázal Malcolma probudit z tvrdého spánku, byl schopný ucítit králíka na sto kroků a celé míle ho neúnavě stopovat.

„No?”

Příjezd lady Miriam vyvolával mnoho otázek. „Moje novinky můžou počkat,” řekl Malcolm. „Řekni mi, kdy ses vrátila.”

Netrpělivě si odfoukla. „Má loď přijela do Londýna před třemi dny.”

„Tvoje? Jsi sama? Kde je zbytek rodiny?”

„Malcolme! Jsem zvědavá jako vdova MacKenziová. Kdo je tvou nevěstou??”

Ačkoli mu dosahovala sotva k bradě, budila lady Miriam respekt a byla odbornicí na zastrašovaní. Jediným jejím problémem bylo, že se jí to nedařilo u členů vlastní rodiny. „Ty první,” řekl. „Co se stalo v Istanbulu?”

Položila dřevěnou krabičku a začala chodit. „Bylo to bezvýznamné vyjednávání přerušované úryvky z Koránu a ústupky na obou stranách. Vypila jsem oceán ovocného džusu a snědla kupu rýže a mastného skopového. Sultán chtěl mě a tvé sestry ubytovat v harému. Tvůj otec to celé zkomplikoval tím, že předstíral, že o tom přemýšlí. Saladin by si tam připadal jako v nebi. Salvador z toho byl otrávený a měl tu drzost udělat na sultánově kopii smlouvy malé ikonky Hranic. Mahmud vyjednal podmínky s Peršany. Obě strany už ale vymýšlí způsob, jak by porušily podmínky úmluvy. Očekávám, že je to zaměstná na několik let.”

Domluvila a uklonila se. „Tak, to je všechno, můj zvědavý synu.”

Vyhrkla na něho záležitosti státu tak rychle, jako by to byl seznam domácích prací. Její dokonalá paměť a smysl pro detail byly záhubou mnoha králů a truhlářů a trápením pro ševce a biskupy.

„Řekla jsi o tom králi Jiřímu?” zeptal se Malcolm.

„Neřekla jsem mu nic. Je v Hannoveru a zkouší tam udělat z komtesy von Walmoden svoji milenku.”

„Ale viděla jsi královnu anebo Walpola?”

„Bohužel jsem viděla oba.” Sundala si klobouk a zatřásla hlavou. Její na ramena dlouhé vlasy padly na své místo. „Proto jsem tu o den později. Ministerský předseda trval na tom, abych se zúčastnila slavnostního otevření jeho domu na Downing Street. Královna tam byla. Stály jsme v komoře, když jsem jí říkala o své misi.”

Zasmál se. „Nečekáš, doufám, že ti uvěřím, že jsi mluvila s královnou v komoře?”

„Vždycky jsi byl skeptický chlapec. Tak, já už jsem ti řekla o své cestě všechno. Řekneš mi teď, prosím, všechno o své nevěstě?”

Cítil se tak pyšný jako v den, kdy se naučil vládnout obouručným mečem. „Je to Alpin MacKayová.”

Překvapená vypadala lady Miriam mnohem mladší a mohli by si ji snadno splést s její nejstarší dcerou. „Baronova Alpin MacKayová?” zeptala se. „To je ta žena, se kterou jsi právě byl?”

Pohltil ho vlastnický pocit. „Ona je moje Alpin MacKayová, a šla nahoru, aby se převlékla a učesala se. Je trochu nervózní, že tě po těch letech opět uvidí.”

Když znovu nabyla obvyklé vyrovnanosti, zkoumavě si ho prohlížela, jako matka, která své dítě dlouho neviděla. „Jak dlouho tu je?”

„To je složitý příběh a ty vypadáš vyčerpaně. Pojďme si sednout.”

Vsunula si svůj malý čepec do kapsy. „Jsi velkou útěchou pro svou marnivou matku.”

Přešel její posměšek mlčením a vedl ji do její oblíbené místnosti, malého sálu, který byl prázdný. Redundant doběhl na své obvyklé místo u trůnu Kerrů a s žuchnutím se svalil.

Malcolm jí nabídl židli u stolu blízko oken a sedl si naproti ní. První sluneční paprsky odhalily stříbrné pramínky, které zdobily její vlasy. Když bylo Malcolmovi jedenáct, zamiloval se do ní a byl přesvědčený, že ona je pro něj tou jedinou ženou na celém světě. Ve svých osmadvaceti letech si myslel, že svět je díky její přítomnosti lepší.

„Teď když vidíš, že mé staré kosti mají pohodlí, můžeš mi říci, jak Alpin MacKayová přijela do Skotska a skončila s tebou nahá na podlaze.”

Zmocnil se ho nový příval rozpaků. Odkašlal si. „Přijela z Barbadosu před několika měsíci.”

„Proč jsi se o tom nezmínil v dopisech?”

V době, kdy je psal, si omluval vynechání zpráv o Alpin tím, že by to zkomplikovalo matčino poslání v Istanbulu. Bylo pravdou, že byla příliš zkušená, než aby ji to vyrušilo, ale to by se asi změnilo, když se jeho plány s Alpin se posunuly.

Myslel na svoji snoubenku a na to, jak ji získal a rozhodl se, že jedna malá lež vytvoří sto pravd. „Chtěl jsem tě překvapit.”

Zamračila se a nakrabatila tak své hladké čelo. „Jsem překvapená. Myslela jsem, že ji nemáš rád, protože věříš, že způsobila tvoji sterilitu, když tě před lety nechala poštípat sršni.”

Na tomto pocitu vyplýtval příliš mnoho času. „Miluji ji k zbláznění a teď, když jsi doma, domluvíme se na termínu svatby.”

Smutně se na něho usmála, aby viděl, že si všimla jeho vytáčky ohledně příhody se sršni. Vždyť s vnímavostí jeho nevlastní matky mohla soupeřit pouze její skvělá paměť.

„Ví baron Sinclair, že je Alpin tady?”

„Ne. Ještě se nevrátil z Irska, kam se jel podívat na svého vnoučka.”

„Nikdy jsi nevěděl, jak si kdysi ošklivil děti a zejména Alpin,” řekla. „Proč se vrátila do Skotska?”

Kdyby byly poloviční pravdy požehnáním, Malcolm by byl jednou nohou v nebeské bráně. „Charles zemřel.”

Zamrkala. „Ach, to je mi líto. Tvůj otec mi říkal, že se ten nebohý muž nikdy nevzpamatoval z tragédie smrti své ženy.” Dívala se směrem na trůn Kerrů s pohledem upřeným do dálek. „Před dvaadvaceti lety dal Duncan Charlesovi a Adrienne peníze, aby mohli utéci ze Skotska a založit nový život na té plantáži. Byli tam velmi šťastní a dařilo se jim navzdory zklamáním z Adrieniných mnohých potratů. Dokonce nám děkovali, že jsme jim poslali Alpin. Musí být velmi smutná.”

Lady Miriam nevěděla, že Malcolm získal plantáž. Transakce byla tajná a ona se nikdy nepletla do jeho obchodů. „Alpin se vzpamatovává, matko.”

Ironicky se usmála. „Muži z rodu Kerrů vylepšují své způsoby, jak rozptýlit své ženy. Jsem ráda, že jsi hodil

konečně minulost za hlavu. Neublížila ti záměrně a jak už jsem řekla dříve, nevěřím, že jsi sterilní.”

Byl na její přímost zvyklý. Jen nesdílel její optimismus, pokud šlo o plození dětí. „Je jasné, že nemáš pravdu.”

„Ale, to je nesmysl. Nikdy jsi nebyl s žádnou dívkou. Nemůžeš počítat milenky, které jsi měl, zejména ne Rosinu. Ta, mimochodem, zaměřila svoji pozornost na dvojici Italů, kteří vypadali, jako by utekli z doby starověkého Říma.”

Malcolma to nepřekvapilo, protože znal Rosininy choutky, ale byl potěšen, že si našla zábavu jinde.

Ale jak o ní Miriam věděla? „Kdo ti řekl o Rosině?”

„Mluvili jsme o Alpin. Byla takový nezávislý skřítek! Nechtěla ti ublížit.”

Zaplavil ho pocit viny. „Já vím a je mi líto, že mi trvalo tolik let, než jsem to pochopil.”

Mateřsky ho poplácala po ruce. „Tvůj otec bude moc smutný, až se dozví o Charlesovi.”

„Kde vůbec je?”

Zabubnovala prsty na vyleštěnou desku stolu. „Je v Itálii s tvými sestrami.”

Tak se tedy dozvěděla o Rosině. „Proč jsou v Itálii?”

„Protože nás tvůj úžasný dopis zastihl týden před odjezdem z Istanbulu. Myslela jsem si, že bude nejlepší, když se u prince za vodou zastavíme. Snažila jsem se mladému Karlovi vymluvit jeho odjezd do Skotska, kde chce nárokovat korunu ve jménu svého otce.”

Následky takového riskantního podniku by byly nedozírné. Malcolm se rozhlédl po místnosti, aby se ujistil, že jsou stále sami. Taková invaze by ohrozila životy všech, cornwallskými rybáři počínaje a ovčáky na ostrovech

Orkney konče. „Nevěřím tomu, že sem chce mladý princ přijet.”

Sevřela rty. „Věř tomu.”

„To ale nemůže.”

Shovívavost jí sevřela čelisti a znehybnila krk. „To jsem mu řekla.”

„A on tě neposlechl? Buď není moc chytrý, anebo přestáváš být dobrá, matko.”

Významně zvedla obočí. „Je tvrdohlavější než sultán. Chuť boje, kterou poznal loni při obléhání Gaety, v něm podnítila touhu probudit své bratry Skoty. Potom zemřela jeho matka. Myslím si, že se zlobí na celý svět.”

Malcolm byl vzteky bez sebe. „Jakým jazykem chce se svými krajany mluvit? Italsky? To je opravdu velmi užívaný jazyk tady ve Skotsku.”

„Chytrý sarkasmus, Malcolme.” Vyhlédla z okna. „Tvá sestra Anna ho učí Skotsky.”

Malcolm vybuchl. Prudce se postavil, až se jeho židle překlopila na zem. „Ta hlupačka. Jak jsi jí mohla dovolit dělat takovou věc?”

Dobrman přeběhl sál k lady Miriam. „Všechno je v pořádku, chlapče. Lehni.” Pohladila psovi uši a poplácala ho po kožichu. „Redundant mě hodně hlídá.”

Malcolm litoval svého výbuchu hněvu, zvedl židli a znovu se posadil. „Je nějaký pohublý.”

V očích se jí objevily slzy. „Redundant není takový cestovatel, jako byla Verbatim.”

Celá rodina milovala tu starou fenu a když pošla, všichni byli smutní, ale nikdo tolik, jako lady Miriam. Malcolm viděl, že ji ta vzpomínka rozesmutnila, a proto řekl: „Zevšech jejích potomků jenom Redundant zdědil umění dokonale stopovat.”

„Ano,” odpověděla a setřásla smutek tak rychle, jak by jiná žena odhodila kabát. „Na stopě je ještě lepší než byla ona. Chudák malý, byl v kotci měsíce.”

„Vezmu ho na lov.”

„Dobře. Kde jsme to byli?”

„Jako bys ty někdy zapomněla,” dobíral si ji. „Chtěla jsi mi říci, proč má impulzivní sestra Anna učí Karla Stuarta.”

„Nemusíš hrát pobouřeného bratra. Tvůj otec je doprovází.” Zasmála se. „Měl bys ho vidět, jak nad nimi stojí, s rukama sepnutýma za zády a strnulý jako Dořina zástěra. Duncan je velmi pečlivý ve své roli gardedámy.”

Malcolm se zasmál, protože tušil, že ho chtěla pobavit. „Určitě mu nezapomenu říct, co jsi o něm říkala.”

„Pokud to uděláš,” varovala ho, „řeknu Alpin, jak tě Argus MacDodd nachytal, když jsi sledoval, jak byl s Alexis Southwardovou. Vylekal tě tak strašně, až jsi se počůral.”

Stud, jaký může vyvolat jedině matka, ho polil od hlavy až k patě. „Ustupuji a navrhuji příměří.”

Natáhla k němu ruku. „Jak nebývalé a originální, že mi nabízíš dohodu.”

Strávila své dětství na královském dvoře a svůj dospělý život ve službách diplomacii, ale přesto si uchovala smysl pro humor. „Co můžu udělat, abych pomohl se Stuartovci?” zeptal se.

„Modli se, aby si to ten impulzivní princ rozmyslel, anebo aby mu jeho otec zakázal vést válku.”

„Mluvila jsi s Jakubem?”

„Ano. Je na mé straně, ale bojím se, že Lord Lovatt a Murray mají na naše mladého válečníka příliš velký vliv.”

„Co budeš dělat?”

„Pojedu na Vrchovinu a promluvím s Gordonem a s dalšími hlavami rodů. Pokud mu to nerozmluvím, pojedu do Francie a promluvím s králem Ludvíkem. Vyslechl mě už dříve. Zkusím ho přimět, aby si rozmyslel financování Stuartovské invaze. To je opravdu nemyslitelné.”

„Ví o tom královna Karolína?”

„Jsem si jistá, že ne, ale mezi jakobity se hodně intrikuje. Nepřekvapilo by mě, kdyby nějaká informace pronikla k ní a nebo k Walpolovi.”

„Přiměješ Gorgona, aby viděl chyby ve svých způsobech. Absolutně ti věřím, matko.”

„Děkuji, ale řeknu ti tajemství, Malcolme.” Její obchodní vzezření se začalo ztrácet a Malcolm spatřil záblesk milující matky, která mu ošetřovala odřená kolena a rozjasňovala životní zklamaní. „Už mě unavuje trávit čas ve společnosti arogantních mužů a zabraňovat, aby nedělali špatnosti. Jsou to obyčejní lidé, kdo trpí kvůli aroganci šlechty.”

Vypadala unaveně. Pod očima měla sotva znatelné kruhy a postrádala svoji obvyklou živost. „Jak je to dlouho, co jsi se pořádně vyspala?”

„Když jsem byla naposledy s tvým otcem.” Vzdychla a s dovedností, která ho vždy udivovala, setřásla svojí únavu.

„Trvám na tom,” plácla rukou do stolu, „abys mi řekl víc o mé nové snaše.”

Mohl by mluvit hodiny, očistit svoji duši od hříšných lží a popsat své romantické štěstí. Kdo jiný by měl vyslyšet jeho doznání, než jediná matka, kterou kdy poznal? Jeho svědomí odpovědělo: jediná žena, kterou kdy miloval.

Zvolil si informaci o Alpin, která bude lady Miriam zajímat nejvíce. „John Gordon si je jistý, že Alpin je ztracená vnučka Comyna MacKaye. Říkal, že vypadá přesně jako on.”

Zájem zostřil její milý pohled a Malcolm si uvědomil, že se nedívá na něho, ale přes jeho rameno. „To by pak vysvětlovalo, proč ji baron neměl rád a proč ji tak dychtivě chtěl poslat na Barbados. Tehdy nenáviděl všechno, co bylo skotské. To ti říkám, Malcolme, sbal si všechny rozbitné věci a modli se ke své šťastné hvězdě,” řekla potichu, „až ji Comyn MacKay uvidí.”

Malcolm se otočil a spatřil Alpin, jak stojí ve dveřích, vlasy perfektně spletené na temeni hlavy. Měla na sobě levandulové fialové šaty, vedle kterých její oči zářily jako dva ametysty.

Jeho srdce se naplnilo láskou. Pokynul jí, aby šla dál. Potom se otočil k lady Miriam. „Taky si myslíš, že vypadá jako Comyn MacKay?”

S pohledem upřeným na přicházející Alpin jeho nevlastní matka ironicky zašeptala: „Je náš král Němec?” Potom hlasitěji dodala: „Verbatim moc ráda cestovala… “

Kapitola 18

Jak se Alpin blížila ke stolu, slyšela, jak lady Miriam říká ,verbatim’. Bylo to první velké slovo, které se Alpin naučila. Od té doby respektovala tu krásnou dámu, která znala tolik zvláštních slov, že jimi mohla pojmenovávat

psy.

Alpin už ale nebyla vnímavé nevzdělané dítě. Byla žena, která uspěla ve svém úkolu. Ani její manžel, ani nejproslulejší anglický vyslankyně jí nemohli zabránit v návratu na Paradise.

Když došla ke stolu, všimla si, že lady Miriam drží dřevěnou krabičku. Poté, co Malcolm včera v noci usnul, Alpin si pročetla všechny dokumenty, které krabička obsahovala. Ačkoli nerozuměla všem poznámkám, které začala psát lady Miriam a které dokončil Malcolm, poznala, že se blíží potíže. Za vším byl John Gordon z Aberdeenshire. Kerrové se snažili jeho plány zmařit. Alpin MacKayová netoužila stát se součástí toho všeho.

Uklonila se. „Dobrý den, má paní.”

Malcolmova nevlastní matka vstala a objala ji. „Prosím, říkej mi Miriam. Kerrové si nikdy nepotrpěli a oficiality.” Udělala krok zpátky a mile se usmála. „Vždycky jsme tě považovali za jednu z nás.”

Ta věta Alpin píchla. Jako dítě žila na okraji této rodiny. Když se její život na panství Sinclair stal nesnesitelným, vždycky hledala úkryt tady na Kildaltonu. Než ji objevili, klečela vedle svého slaměného lůžka ve věžní komnatě bez oken a modlila se a slibovala Bohu, že

bude hodná dívka, jen když jí dá lidi, kteří by ji měli rádi. A on jí je dal; čekali na ni půl světa daleko.

Nasadila úsměv a udělala krok dozadu: „Jste velmi laskavá lady Miriam, ale to jste byla vždycky - i když jsem si to nezasloužila.”

„Jako většina chytrých dětí jsi byla svéhlavá.” Podívala se významně na Malcolma. „Ale tvé lumpárny byly neškodné.”

„Koho omlouváte, Malcolma nebo mě?” zeptala se Alpin.

„Oba. A vítej do naší rodiny.”

Alpin se podívala na svého snoubence, který se na ni mírně usmál. Na tvářích se mu černalo strniště a jeho vlasy volaly po učesání. Měl zmačkanou košili a nedbale připevněný tartan. Neobtěžoval se vzít si svoji brašničku, ani rodový znak. Nepotřeboval odznaky moci, budil přirozený respekt. Objal ji v pase a přitáhl si ji k sobě. „No, matko, co si myslíš o mé nevěstě?”

„Myslím, že je rozkošná.” Mrkla na Alpin. „Jen se divím, proč si chce uvázat na krk takového zanedbaného pobudu jako jsi ty?”

„Nejsem pobuda.” Lehce Alpin stiskl a poručil: „Pověz jí pravdu, Alpin, mám velkorysou duši a ty mě zbožňuješ.”

I neupravený byl neuvěřitelně pohledný. Alpin rozzlobilo, že ji tolik přitahuje, pohladila ho po hlavě a řekla: „Vždycky jsem zbožňovala zraněná zvířata.”

„Ho ho!” Lady Miriam spráskla ruce. „Zná tě příliš

dobře.”

Ten žert dodal Alpin sebevědomí. „Dora vám připravuje váš pokoj a koupel, Miriam,” řekla.

Malcolmova matka se omluvně usmála. „Nedělej si se mnou starosti. Do hodiny odjíždím.”

Když se Alpin zamyslela nad obsahem dopisů, věděla, že je to správné rozhodnutí, ale nechala si to pro sebe.

„Tak brzy?” Podívala se na Malcolma, aby zjistila, jak bude reagovat.

Pokrčil rameny. „Zkoušel sem ji přemluvit, aby se zdržela, ale nikdy mě neposlouchá. Povinnosti vůči králi, znáš to. Pojď si sednout.” Postavil se. „Vy dvě si trochu popovídejte. Jdu se převléknout.”

„Malcolme,” řekla jeho nevlastní matka, „možná bys mě chtěl vyprovodit aspoň k Vřesovišti.”

Udělala tu nabídku lehkým tónem, ale přesto se na něho významně podívala.

„Bude mi potěšením, matko.” Obřadně se uklonil a odešel.

Alpin se posadila a těkala očima z krabičky obsahující nebezpečné informace na nezacloněná okna a pohyb v uličce. Svoji mysl měla upřenou na odjezd manžela a na to, jak by toho mohla využít. Vymyslí si důvod, proč bude muset dnes odpoledne odjet z hradu. Napíše Malcolmovi vzkaz a vydá se na cestu. Při myšlence, že už ho nikdy neuvidí, ji zabolelo srdce, ale jako vždycky, nedával život Alpin příliš na vybranou. V porovnání s budoucností osmdesáti lidí bylo zlomené srdce jedné ženy malou cenou.

„Můžeš jet s námi, jestli chceš.”

Zdvořilá nabídka postrádala upřímnost; lady Miriam chtěla mluvit se svým nevlastním synem soukromě.

„Děkuji, ale ne,” řekla Alpin a děsila se té nebezpečné hry, kterou hrála. „Musíme odlít svíce a vyčistit podlahu v noclehárně.” A vyhnout se zradě.

„Moc mě mrzí Charlesova smrt.”

Alpin ta věta zaskočila a proto řekla první věc, která ji napadla: „Jeho utrpení skončilo a je tam, kde si přál být.”

Alpin se bála, jestli nebyla příliš upřímná, ale lady Miriam se usmála: „Díky Bohu, že měl tebe, aby ses o něho postarala. Řekni mi, Alpin, udělal Duncan dobře, když přiměl barona Sinclaira, aby tě poslal na Barbados?”

Alpin spolkla slzy. „Ach ano. Žila jsem tam dobrý život.”

„A jsi šťastná i teď, jako Malcolmova žena?”

Lady Miriam na ní pohlížela s nadějí, její modré oči zářily mateřskou láskou a na rtech jí pohrával váhavý úsměv. Alpin vyřkla hořkosladkou pravdu. „Miluji Malcolma a jsem hrdá, že jsem jeho snoubenkou.”

Jeho nevlastní matka se s úlevou opřela v křesle. „Zapomeň na zasnoubení. Je připraven zastavit se u pastora.”

Alpininy dívčí sny vzlétly, ale nakonec se usadily jako kámen v jejím žaludku. Skutečné manželství? Ale to bylo nemožné - pokud ovšem nevěděli, že nosí dítě. Musela to zjistit. „Myslela jsem si, že formální sňatek bude, až otěhotním.”

„A ty otěhotníš, drahá. Tím jsem si jistá.”

Alpin se uklidnila a přistihla se, že zčervenala.

„Nechal ti Charles věno?” zeptala se lady Miriam.

Stará bolest vyplavala na povrch. „Ne. Nechal mi stálý příjem.”

Lady Miriam se k ní naklonila, opřela si loket o dřevěnou krabičku a vložila si bradu do dlaně. „To napravíme, až budeš komtesou na Kildaltonu.”

Mluvila o sňatku v kostele. Pokud by Alpin slíbila Malcolmovi věrnost, stala by se jeho majetkem a stejně tak Paradise. Právě se stala právoplatným vlastníkem a

odmítala se vzdát svého majetku ve prospěch muže, kterého by obtěžovalo řešit stav otroků. „Raději bych počkala, až otěhotním. Malcolm potřebuje syna, dědice jména Kerrů.”

Lady Miriam přivřela oči a tvrdohlavě vystrčila bradu. „Dcery jsou stejně hodnotné jako synové. Každý, kdo by říkal, že to tak není, je hlupák s holubím mozkem, který neumí třít dvě tyčinky, aby rozdělal oheň.”

Její obhajoba slabšího pohlaví byla tak plamenná, že se Alpin začala dmout pýchou. Přesto musela odvést hovor pryč od Malcolma Kerra. „Když mluvíte o hlupácích, z některých bílých mužů na Barbadosu by se vám dělalo špatně. Jezdí po ostrově jako králové a ke svým zápasícím kohoutům se chovají lépe než k ženám, které vlastní. Jeden chlapík v Bridgetownu zapřahuje otrokyne s odhalenými ňadry do kočáru v neděli ráno.”

„A tak jezdí do kostela?”

Nenávist naplnila Alpin zoufalou potřebou vrátit se na ostrov a začít osvobozovat otroky. „Ano.”

Přes tvář lady Miriam přelétl hněv. „Sebestřední muži bez slušného vychování a respektu k zákonům?”

„Ano. Ostrov jich je plný.” Alpin jí vylila své srdce tak, jak by Malcolmovi nikdy nemohla.

„Myslím, že bych to tam měla jet navštívit až… ” Ve své horlivosti řekla málem víc, než chtěla. „Až budu moci. Ted mi řekni toto, Alpin, a zapomeň na Malcolmovy city a potřeby. Budeš zklamaná, pokud neotěhotníš?”

Jako by jí chtěl usvědčit ze lži, Alpin žaludek se sevřel. Alpin se podívala z okna. Saladin prošel kolem s modlitebním koberečkem v podpaží. „Na to neumím odpovědět,” řekla pravdivě.

„Ještě je brzy. Tím jsem si jistá. Dal ti Malcolm nějaké peníze?”

„Dostávám plat jako hospodyně. Zapisuji do knih a vyplácím zaměstnance.” „Jsi také jeho správce?”

Alpin cítila, jak se jí svírá krk. „Ano,” řekla v obraně, „jsem ráda hodně zaměstnaná. Nemám povahu na vyšívání a tlachání.”

Lady Miriam vypadala spíš potěšené než překvapeně. Usmála se vlídně: „V tom případě jsme si podobné, ty a já. Je velmi dobře, že jsi tak pracovitá, zvláště když si uvědomím, že jsem vzala většinu zaměstnanců s sebou do Istanbulu.”

„Zvládli jsme to.”

„To jsem si všimla. Zvládli jste to obdivuhodně.” Znovu zvážněla. „Promluvme si o Comynovi

MacKayovi.”

Ta slova mezi ně padla jako zeď. Alpin zpozorněla. „Co je s ním?”

„Přesněji, co si ty o něm myslíš?”

V konverzaci byla Malcolmova nevlastní matka mrštná jako úhoř. Alpin byla ale taky šikovná. „Proč si jsou všichni tak jistí, že jsme příbuzní?”

Místo odpovědi se lady Miriam zeptala: „Pamatuješ si jméno svého otce?”

Alpin zalovila v paměti, ale bylo to jako zkoušet projít bludištěm se zavázanýma očima. „Pamatuji si nějaké běžné jméno. James nebo Charles. Nebylo to skotské jméno.”

„Obě to jsou jména skotských králů, stejně jako Comyn nebo Alpin. MacKayové vždy dávali

prvorozeným dětem jméno po někom ze skotské královské rodiny.”

Alpin se nenechala zviklat. „To je náhoda, nic víc.”

„S tím nesouhlasím, Alpin. Proč by jinak dal otec své dceři jméno po skotském králi?”

Alpin uvnitř sebe ucítila známou bolest prázdnoty a zlobila se na lady Miriam, že ji vyvolala. „Můj otec mě nepojmenoval. Ztratil se na moři dřív, než jsem se narodila.”

„Takže tvoje matka, Angličanka, si myslela, že by tě měla pojmenovat po skotském králi.”

Takhle vyslovené to vážně vypadalo přitažené za vlasy.

„Máš nějaké dokumenty,” zeptala se lady Miriam, „dopisy nebo něco takového, které patřily tvému otci?”

„Byly pohřbeny společně s mojí matkou, to aspoň říkal baron Sinclair.”

„Bude litovat, že to udělal, to si buď jistá.”

Alpin jí věřila. Ale její dědictví ji nezajímalo. „Dělejte, co uznáte za vhodné, ale kvůli mně nemusíte. Nemám potřebu mít další příbuzné.”

„Ani kdyby byl tvůj sňatek výhodný?”

„Pro koho?”

„Pro tebe, samozřejmě. Jako dědička rodu MacKayů ti budou patřit věnné pozemky, které tvoje babička odkázala tvému otci.”

Alpin chtěla jen ten kousek země, který už vlastnila. „Jak si můžete být tak jistá, že jsem dědička?”

„MacKayovi jsou bohatí.”

„Tak ať si své peníze nechají. Já je nechci.”

„Tak mysli dál, než jen na sebe, Alpin. Co když budou mít lidi ve Skotku výhodu z toho, že budeš jednou z rodu

MacKayů?”

Alpin se o skotskou politiku ani za mák nezajímala. Lady Miriam samozřejmě ano. „Pochybuji, že bych mohla být nějak užitečná, nepoznala bych ty lidi, ani kdyby prošli těmito dveřmi.”

„Ale ano, poznala. Znám ten rod velmi dobře a ta podoba je příliš zřejmá. Nelze ji popřít.” Podívala se na Alpininu tvář a vlasy. „Na severu říkají tvým neobvyklým očím ,oči z nebe’. Comyn je tvůj dědeček.”

Nenechá tu záležitost nikdy být? Alpin došla trpělivost, položila ruce na stůl a postavila se. „No, potřebu mít dědečka jsem už překonala, děkuji mnohokrát.”

Lady Miriam ji chytila za zápěstí. „Zkoušel tě najít, Alpin. Dozvěděla jsem se o jeho hledání mnohem později. Nevěděl, že tě má hledat tady na Hranicích, ale říká se, že dal prohledat každou soutěsku a blata na Vrchovině a každý přístav na západním pobřeží.”

Její výmluvný tón a prosebný pohled probudily v Alpin to osamělé dítě, kterým byla kdysi, ale žena, kterou byla teď, se vzepřela. Učinila slib lidem na Paradise. Musí ho splnit. „To je obdivuhodné a moc si toho vážím, ale nemám zájem.”

„Budeš se muset s MacKayem sejít, protože si můžeš být jistá, že mu John Gordon řekl, kde jsi.”

To zjištění zastavilo Alpinino odhodlání zůstat zdvořilá. „Gordon sem přijel před víc jak měsícem a o Comynu MacKayovi jsme ještě neslyšeli. Přeceňujete jeho odhodlání.”

Usmála se tak, že by potěšila každého sirotka. „Uvidíš, drahá, ale radím ti, aby ses připravila. John Gordon neudělá nic, pokud z toho nevytěží nějakou výhodu. Pokud může pro sebe využít skutečnost, že o tobě řekne Comynovi, udělá to. Jen si myslím, že bys měla být varována předem.”

Varování lady Miriam bylo zbytečné. Alpin dnes odjížděla ze Skotska.

Při západu slunce seděly Alpin a Elanna v hostinci v přístavišti Whitley Bay. Při přílivu vyplují na Lydiijane, jejíž podpalubí je naplněno sudy s whisky a vlnou. Tato loď je odveze do Southamptonu, kde si zamluví cestu na East Indiaman na dlouhou cestu na Barbados.

Ve zčernalém krbu zapraskal oheň a vyfoukl horko do téměř prázdné místnosti. Alpin netečně usrkávala mléko s medem a doufala, že jí nápoj zklidní žaludek. Nemohla zůstat v houpající se kajutě; zvracela by dříve, než by ve dvě hodiny ráno vypluli. Zaplatila pokoj v hostinci a doufala, že se aspoň trochu vyspí.

Ve své zprávě pro Malcolma napsala, že odjela na panství Manor, aby zaplatila sloužícím a udělala inventuru. Popřála mu sladké sny a řekla, ať ji doma čeká odpoledne následujícího dne.

Doma. Kdysi pro ni to slovo mělo velký význam. Zosobňovalo bezpečí, pocit vlastní ceny, základní štěstí. Nyní část v ní, kterou Malcolm oživil láskou a probudil vášní, viděla tuto cestu a její budoucnost jako závazek.

Kdyby jí byl alespoň naznačil, že ji podpoří v záměru osvobodit otroky, řekla by mu o tom, v co věřila a co ji trápilo. Chtěla by znát jeho názor. On si ale z té záležitosti dělal legraci.

Hrabě na Kildaltonu se nemohl zabývat situací Bumpy Sama, Mango Joea a sedmdesáti osmi dalších lidí, kteří byli její zodpovědností. Malcolm byl příliš zaměstnaný intrikami ve skotské politice.

Její milenec měl své záležitosti; a ona také. Přesto ale litovala špatného načasování jejich romance. Za jiných okolností je mohla čekat šťastná budoucnost. To ale bylo bláznivé přání a lpění na tom, co by mohlo být, by jí způsobilo jenom větší bolest.

„Nechala jsi tam svého králíka,” řekla Elanna.

„Já vím.” Stejně jako když naposledy odjížděla ze Skotska, měla jen trochu oblečení v tašce. Před lety tu zanechala zvěřinec plný bohem zapomenutých tvorů v péči lady Miriam. Tentokrát tu Alpin nechávala i své srdce.

Útěcha přišla v myšlenkách na dítě, které nosila. Měla část Malcolma, o kterou se mohla starat, malého človíčka, který potěší její srdce a bude s ní sdílet život, skutečnou rodinu, která jí přinese v nadcházejících letech radost.

„Bude nás hledat?” V Elanniných očí se zračilo obojí, strach i naděje.

Alpin znala tyto pocity dobře. „Ne. Napsala jsem mu, že když za námi přijede, nestihnu dodělat svou práci. Také jsem pozvala Alexandra a jeho tetu na večeři, aby dělali Malcolmovi společnost.”

„Jsi velmi chytrá, Alpin MacKayová. Doufejme, že šťastní bohové budou sedět na našich ramenou, dokud ta loď nevypluje.”

Pokud by ji našel, byl by rozzlobený a Alpin si nepřála pocítit útok jeho hněvu. Chtěla si uchovat v paměti vzpomínky na pěkné časy, kdy byli spolu.

„Myslíš si, že tě Saladin bude hledat?”

Elanna si položila ruce na stůl a zírala do ohně. Světlo ozařovala její vystouplé lícní kosti. „Muslim je vázán svými principy.”

„Je ti líto, že odjíždíme?”

„Nikdy, nikdy. Říká, že si to tak jeho Prorok přál. Věřím, že Ashanti bohové respektují toho Alláha a poslali mě k jeho služebníkovi.” Vzdychla a zatřásla hlavou. „Muslim je příliš tvrdohlavý, aby věděl, co je pro něho

dobré.”

Otevřely se dveře. Alpin vyskočila a ohlédla se. Spatřila muže a ženu v cestovních šatech, jak vcházejí do hostince. Nově příchozí v šoku zírali na Elannu. Alpin v panice zvedla brašnu, která sloužila jako její cestovní taška. Dokumenty k plantáži Paradise zašila do lemu svého pláště. Přehodila si ho přes ruku. „Myslím, že bude lepší, když půjdeme do pokoje a počkáme na odjezd lodi

tam.”

Elanna byla zvyklá, že na ni lidé zírají a nerušeně si sebrala své věci a jídlo na cestu; potom odešly do pokoje. Ležely společně na úzké posteli a pokoušely se usnout.

Alpin probudil zvuk trubky: byl to signál, že příliv byl ve svém nejvyšším bodu. V bolestném tichu opustily hostinec a šly k lodi.

Lydia Jane se houpala na vlnách, lampy osvětlovaly její palubu a posádka upravovala plachty jako zelené opice na stromě plném ovoce.

Alpininy kroky zněly na lodní lávce dutě, stejně tak zněl i tlukot jejího prázdného srdce. Námořník s respektem sklopil oči, když jí nabídl ruku při vstupu na palubu. Cítila, jak se ostatní muži dívají na ni a její neobvyklou společnici a tiše si mezi sebou povídají. Jako všichni ostatní byli Elannou zmatení.

Loď se jemně pohupovala. Lanoví skřípalo a příliv se opíral do trupu. V úzké chodbičce byla cítit mokrá vlna. Alpin se zvedl žaludek. Začala polykat a modlila se, aby jí nebylo špatně po celou plavbu do Bridgetownu.

Jejich kajuta byla třetí zleva. Dveře se žaluziemi byly otevřené. Z kajuty zářilo do chodbičky světlo. Alpin překročila práh a ztuhla, protože uvnitř kajuty na úzkém lůžku s rukama za hlavou a nohama zkříženýma ležel Malcolm Kerr.

Srdce jí skočilo do krku. Elanna do ni vrazila a zamumlala slova, která zněla, jako když se hořčičná semínka vysypou do duté nádoby.

Malcolm se na Elannu podíval zlým pohledem a hlavou ukázal směrem k chodbičce. Elanna chytila Alpin za ruku a táhla ji zpátky, ale Alpininy nohy se třásly jako mladé výhonky ve vichřici a chodidla jako by byla přibitá k podlaze.

Vytrhla se Elanně. „Co tu děláš, Malcolme?” Nehnul ani brvou. „Jak jsi mě našel?”

Jeho krásný, ale neosobní pohled byl odpovědí.

Zlost vypadala jako nejlepší obrana v její bezvýchodné situaci. „Chceš mě jen kvůli tomu, kdo je můj dědeček.”

„Pokud si vzpomeneš, drahá ženo,” řekl pomalu, „zasnoubil jsem se s tebou předtím, než tě John Gordon spatřil.”

Měl by ji tam, kde ji chtěl mít, kdyby mu věřila. Ona mu ale nevěřila. Sebrala poslední kousky odvahy, zvedla bradu a podívala se na něho. „Myslím, že jsi celou dobu věděl, že jsem příbuzná Comyna MacKaye. Zoufale jsi s ním chtěl uzavřít spojenectví. Proto jsi se mi míchal do života a ujistil se, abych neměla kam jinam jít než sem.”

„Opravdu těm nesmyslům věříš?”

Až dosud na to vlastně ani nepomyslela. Byla příliš zaměstnaná svým těhotenstvím a příliš se bála o lidi na Paradise. Ale nyní, když si vzpomněla na jeho nadšení, když jí říkal o tom, že je vnučkou Comyna MacKaye, její závěr dával smysl. Cítila se použitá, manipulovaná Malcolmem a to vše ve jménu lásky.

Lhář.

„Věřím tomu beze zbytku,” řekla. „Vzal jsi mi Paradise a přivedl jsi mě sem pod falešnými záminkami.”

„Proč bych ti bral plantáž, abych ti ji později zase

vrátil?”

Protože byla chytřejší než on. „Je mi záhadou, jak ohavně tvoje mysl pracuje.”

„Ujišťuji tě, Alpin,” zamumlal zlověstně, „že se ještě musíš naučit pravý význam slova ,ohavný’.”

Mohl ji vystrašit, ale nikdy ji nepřinutí, aby se krčila. „Co uděláš? Zbiješ mě?”

„Zákon mi to právo dává, mezi jinými.”

„Kterými například? Zavřít mě do vězení? Ostříhat mi

vlasy?”

„Četla jsi naše zákony.” Přehodil nohy z postele a posadil se, rukama se chytil okraje matrace, jeho široká ramena strnulá. „Jsi tak pracovitá.”

„Nebojím se tě, i když máš na své straně hodně zákonů. Nemůžeš mě tu držet, aby sis léčil svoji poraněnou pýchu.”

„Nechci tě držet tady. Opustíš tuto loď dobrovolně. Nasedneš na koně, který na tebe na břehu čeká. Vrátíš se na Kildalton a splníš svoji část naší dohody.”

Alpin připadalo, že na ní padají stěny. „Neudělám nic takového.”

Vypadal velmi zahořkle, jako bitvou zocelený voják. Co se stalo s tím veselým, vtipným Malcolmem? Tím Malcolmem, který jí vyznal lásku? Znala tu smutnou pravdu. Už dostal, co chtěl, svazek s mocným rodem.

Měl vyrůst do obdivuhodného muže. Ne do sobeckého intrikána, který ničil životy ostatních lidí, aby dosáhl svých cílů. Moc byla jeho dědickým právem, ale místo toho, aby se staral o blaho těch, kterým vládl, využíval své pozice ke zničení všech, kteří mu stáli v cestě.

„Bud půjdeš sama, anebo tě ponesu. Volba je na tobě.”

„Proč to děláš? Vždyť mě doopravdy nechceš.”

„Vítám možnost ti ukázat, jak moc tě chci, ale bohužel musím řídit sklizeň a kapitán MacMarcil musí stihnout příliv.”

Jeho tón byl tak chladně zdvořilý, jako by zval na večeři otravného známého.

Taky uměla být chladná. „Předpokládám, že se s kapitánem znáš.”

Usmál se a mávl rukou směrem ke dveřím. „Až po tobě. Rád bych byl doma před východem slunce.” Upřeně se na něho dívala.

Pokrčil rameny. „Nepleť se, Alpin, opravdu tě odnesu. Pokud na to dojde, trvám na tom, abys křičela a kopala kolem sebe. Rád dám těm námořníkům záminku ke klevetám.”

Jako vždycky neměla žádnou jinou volbu než poslechnout muže. Byla tak rozzlobená, že nemohla mluvit. Otočila se a proklouzla kolem čekající Elanny. Když přecházela přes lodní můstek, spatřila Saladina a čtyři další koně blízko doku. Vedle něho ležel obrovský dobrman. Ten pes k ní Malcolma přivedl.

Východ slunce je pozdravil na Kildaltonu. Malcolm jí pomohl z koně. Zkoušela potlačit zívnutí, ale neúspěšně. „Běž si lehnout, Alpin, a odpočiň si.” Určitě byl stejně vyčerpaný jako ona. „Co budeš dělat

ty ?”

„Vezmu jednoho muže z pole, aby strážil výběh pro koně. Pokud znovu utečeš, Alpin, budeš muset jít pěšky.” Podíval se na zamračený horizont. V jeho očích viděla zranitelnost, ale v dalším okamžiku zmizela. „Potom se vrátím na pole a budu se modlit, aby nás ta bouřka minula.”

Byla příliš unavená a srdce jí příliš bolelo, než aby se s ním dohadovala. Otočila se a šla do své komnaty. S každým krokem si slibovala, že příště pojede lodí z většího přístavu. Z Tynemouthu a nebo South Shields. Klidně do Southamptonu dojede, když bude muset.

Její příležitost přišla následující ráno, když se muži vrátili utahaní z pole.

Stála s Elannou na palubě obchodní lodi, která byla pripravená vyplout z přístavu Tynemouth, když Alpin uslyšela dusot koňských kopyt. Dva příslušníci rodu se objevili v zatáčce. Před nimi běžel dobrman; za nimi jel stoický Malcolm Kerr. Saladin a Alexander jeli po stranách a každý vedl koně bez jezdce.

Alpin se třásla zklamáním. Tentokrát ani neslezl z koně. Seděl na bílém hřebci a vypadal jako král, jehož slovo bylo zákon. Cítila jeho hněv. Bohužel její vlastní zloba byla stejná jako jeho.

Kapitán lodi spěchal po lodním můstku. Malcolm s ním mluvil, ale nespustil z Alpin oči.

Kapitán se vrátil a řekl: „Děvče, bude lepší, když půjdete zpátky ke svému manželovi.”

„Ale pane, zamluvila jsem si cestu.”

Vrátil jí peníze. „Jděte. Pro vás a tu africkou ženu není na této lodi místo. Ani na žádné jiné vyplouvající z tohoto přístavu.”

Ačkoli se jí to příčilo, spráskla ruce. „Ale on mě zbije.” Kapitán se zasmál. „Hlava rodů Kerrů se ženám brání a ne naopak.”

Celou cestu domů Alpin sledovala Malcolmova záda. Proklínala jeho i sebe za to, že byla tak hloupá. Utekla spolu s Elannou postranní brankou a došla do vesnice Weber’s Glen. Tam si půjčily koně. Pes k nim Malcolma znovu dovedl. Při plánování dalšího útěku si uvědomovala svoje chyby.

Později toho dne přijel posel s dopisem od lady Miriam pro Malcolma. Alpin poslovi zaplatila a zavřela se v pracovně. Opatrně odlepila pečeť a přečetla si zprávu. „Modli se ke své šťastné hvězdě a sbal si vše rozbitné. Vrátím se brzy.”

Alpinina ruka se zachvěla. Ta matoucí zpráva, krom posledních slov, nedávala smysl. Lady Miriam se brzy vrátí. Alpin musela odjet.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Zapečetila dopis a vložila ho mezi ostatní poštu pro Malcolma. Potom odstrčila zástrčku. Na chodbě stála Elanna.

Když vešla dovnitř, vyhrkla: „Já jsem ten důvod, proč nás vždycky najde.”

Elanna byla částí problému; Afričanka ve Skotsku byla stejně nápadná jako Číňan na Barbadosu. Alpin tu ale svoji přítelkyni nenechá a navíc si musí pospíšit. Převlek vypadal jako nejlogičtější řešení. Převlek a zbavení se dobrmana.

„Znovu utekla, můj pane.”

Jako příliš mnoho whisky se Malcolmovi zloba rozlila žilami, otrávila ho a otupila jeho smysly.

Přivázal otěže a seskočil z fůry sena. Svistot kos ustal. Ženci a vojáci hleděli na Malcolma. Neodbytné vrány slétly dolů.

Podíval se na Alexandra, ale viděl své vlastní ruce sevřené kolem hrdla své nevěsty. Sundal si rukavice.

„Zamkl jsi postranní branku?”

„Ano, pane. A poslal jsem muže navíc do stájí.”

„Měla na sobě kalhoty a klobouk. Řekla, že jede na projížďku s grošákem. Byla sama a předstírala, že je muž, stráž si ničeho podezřelého nevšimla.”

„Odjela bez Elanny?”

„Ne, pane. Afričanka odešla o půl hodiny později západní bránou. Řekla, že jde nasbírat večeři pro Maura.” „Saladin dohlíží na žně u vřesoviště. Pošli pro něho

Rabbyho.”

„Ano, pane.”

„Kde je Redundant?”

Alexandrovi oči plné lítosti se dívaly na Malcolmův čepec. „Ve Farley Green spojený s Wileyho fenou. I kdyby se vám je podařilo roztrhnout, jeho čenich nebude k ničemu.”

„Sakra!”

„Budou od něho pěkná štěňata, můj pane.”

Malcolm se na vojáka ostře podíval. Alexander se slabě usmál. „Přivedeme ji zpátky.”

Unavený a s bolavým srdcem se Malcolm přistihl, že ho pobavila její mazanost. Spojením Redundanta s fenou mu odstranila nejjistější způsob, aby ji našel.

Před dvaceti lety žila Alpin na Kildaltonu týdny, aniž by si jí kdo všiml. Nikdo nezná únikové cesty z hradu

lépe. Musel by vzít mnoho mužů z pole, aby uhlídal všechny brány a cesty.

Nemohl přijít na skutečný důvod jejích útěků, ale předpokládal, že to byla pýcha. Toužil jí říci vše o nebezpečném stavu, ve kterém se Skotsko nacházelo, aby jí sdělil svůj strach z války, ke které se schylovalo. Nemohl se ale svěřit ženě, které opovrhovala skotskou politikou a bylo jí jedno, že probíhá senoseč. Nedůvěřoval sám sobě v přítomnosti ženy, kterou miloval, ženy, kterou přiměl přijet do Skotska. Nemohl opustit žně, aby jí po několik dní dělal žalářníka. Jakožto pán, měl své povinnosti vůči svým lidem.

A teď tu byl Comyn MacKay, aby našel ptáče, které se ztratilo ze jeho hnízda. Zpráva od lady Miriam byla jasná. Malcolm se chvěl při představě, co by udělal náčelník z Vrchoviny, kdyby po příjezdu na Kildalton zjistil, že ji Malcolm nechal odejít.

Musela tu zůstat, ale ne kvůli spojenectví. Chtěl ji pro sebe a kvůli lásce, kterou nemohl popřít. Až bude spiknutí jakobitů zmařeno, odhalí jí svou duši.

Nejdříve ji musí dostat zpátky a nepochyboval o tom, že ji zpátky dostane, protože byl o několik kroků napřed před svojí chytrou ženou. Na jeho nařízení udělal kovář zářezy na podkovách všech koní na Kildaltonu. Pokud se jí podařilo uniknout na jednom z jeho koní, Malcolm mohl snadno sledovat stopy, které zanechal.

A to bylo přesně to, co udělala.

Jako otisky ve sněhu ho stopy podkov spolehlivě vedly do doků v South Shields. Zastavil na kopci a shlížel dolů na přístav, který před patnácti sty lety objevili Římané. Nezůstaly tu po nich žádné viditelné památky, ale pracovitý badatel by pod nánosy zeminy našel nářadí a zbytky civilizace stavitelů a inženýrů.

Zatímco vedl svého koně z kopce dolů, Malcolm si přál, aby se takové expedice mohl zúčastnit. Našel své koně na poli blízko sirotčince. Potom šel k přístavišti.

„Máte černošku mezi svými pasažéry?” ptal se jednoho kapitána za druhým.

„Ne, můj pane,” zněla odpověď všech.

Pohled na seznam cestujících mu vnukl nápad. „Tahle vdova. Má závoj?”

„Ano, pane. Všechno jak má být. Truchlí, jsem si jistý, nebohá dáma. Řekla mi pouze tři slova, a ta byla dost divná.”

Malcolm se už díval na další loď. „Opravdu?”

„Když jsem se jí zeptal, jestli by chtěla nechat posílat jídlo do kajuty, odpověděla: ,To se vsaď.’ Asi bude Velšanka. Ti mluví hodně zvláštně.”

Malcolm měl radost sám ze sebe i z Elannina slovního uklouznutí. Znovu dostihl svoji nevěstu a odvezl ji zpět na Kildalton.

„Brány jsou zamčené, Alpin, a povolal jsem stráže navíc. Nemůžeš utéci.”

Falešně se na něho usmála. „Tak se dívej.”

Její následující útěk byl ještě propracovanější a Malcolmův druhý výlet do Tynemouth byl extrémně zábavný. Pokud by ovšem ignoroval ten fakt, že mu jeho manželka opět utekla.

„Řekni mi o té ženě s leprou a jeptišce, která jí doprovázela,” zeptal se prvního námořníka, na kterého na bárce mířící do Calais narazil.

„Přijeli na vozíku, můj pane. Ta nebohá žena ani ta jeptiška nepromluvily ani slovo.”

Jeptiška ve Skotsku? Nepravděpodobné. „Měla na sobě roucho?”

„Takové podivné, když to teď zmiňujete. Vypadalo spíš jako sutana. Byla moc pěkná. Představte si milosrdnou sestru s očima jako drahokamy.”

O deset minut později ji vedl z lodi. Z jejích krásných očí sršel oheň. „Nemůžeš utéci, Alpin. Vzdej to.”

O dva dny později, když ji dostihl podruhé ve Whitely Bay, byl jeho humor ten tam.

„Nechala jsi Elannu vlézt do rakve?”

„Raději bych v jedné viděla tebe!” vykřikla.

„Mluvili jsme o Elanně.”

„Byl to její nápad. Ujistila mě, že bude v pořádku. Chtěla jsem ji pustit ven, hned jak vyplujeme.”

Pohár jeho trpělivosti přetekl. Vzal ji do náruče a šel s ní ne ke grošákovi, ale ke svému hřebci. Přehodil ji přes sedlo jako pytel a nasedl. „Pusť mě, ty odporná ropucho!”

Ignoroval, co mu říká, plácl ji po zadku a pobídl koně. Saladina a ostatní nechal v přístavu. Jako šílený vytahoval Maur pomocí své šavle hřebíky z rakve, ve které byla žena, kterou miloval.

Alpin zakřičela: „Jestli mě nenecháš seskočit z toho koně, budeš litovat.”

Malcolm už litoval -litoval, že se do ní zamiloval a byl zhnusený sám sebou, že ji nedokázal nechat jít.

„Malcolme, proboha, zastav! Jsem těhotná!”

Kapitola 19

Malcolmovi se zatmělo před očima. Jediné, co viděl, byl světélkující nápis: „těhotná”. Zatřásl hlavou a povolil otěže. Kůň se zastavil. Alpin je těhotná. Jeho manželka otěhotněla.

Naděje mu rozjasňovala duši a tma se rozplývala. Bude otcem. Konečně.

Alpin byla panna, o tom nebylo pochyb. Jeho nevlastní matka měla pravdu. Byl schopný počít děti. Aleluja! Alpin mu dá dítě.

Seskočil z koně a postavil ji na zem.

„Ty mizerný násilníku!” Chytila se rukama za břicho. „Pokud o to dítě přijdu, bude to tvoje vina. Ach bože, proč jen jsi mě nenechal odjet?”

„Odjet kam?”

„Zpátky na Barbados, kam patřím.”

Pravda se ukázala a zmrazila ho do morku kostí. Porozuměl důvodu, který se skrýval za jejím útěkem. Najednou nemohl vydržet na místě. „Kdo je ten šťastný

otec?”

Alpin ho netečně sledovala, jak chodí kolem. Odhodil ji stranou jako pytel zrní. Obava z potratu ji přinutila odhalit před ním svoje těhotenství. „Co jsi to řekl?”

Vítr od moře jí čuchal vlasy. Malcolm mžoural do větru. „Řekl jsem, abys mi řekla, kdo je ten muž, kterému mám gratulovat.”

Byl tak klidný, že ho chtěla udeřit do té jeho stoické tváře. Do ržání koně sykla: „Co tím myslíš? Ty jsi otec.” „O tom pochybuji.”

Podrážděně k němu došla. „No, nebylo to neposkvrněné početí.”

Podíval se dolů, ale zdálo se, že ji nevidí. „To určitě ne. Kdo je to, Alpin? Rabby nebo některý z mužů na noční hlídce? Válela jsi se s nimi v postelích, místo abys je převlékala?”

Podlomila se jí kolena. Klesla na zem a dívala se na jeho holá kolena a lem kiltu. Ublížil jí už dříve svými falešnými slovy o lásce, ale tato jeho krutost zranila její duši. „Vím, že se hodně zlobíš, protože jsem ti znovu utekla, ale nemůžeš mě, jenom kvůli své zraněné pýše, nazývat cizoložnicí.”

„Ale můžu a budu.”

Saladin, Alexander a ostatní došli až k nim, Elanna nevypadala o nic hůře, než její uchvatitel.

Malcolm se vyhoupl do sedla a zatáhl za otěže. Kůň začal couvat.

Alpin se k němu rozběhla. „Malcolme počkej.”

„Pomož jí do sedla, Alexandře,” zakřičel přes rameno. „A nespěchejte domů.”

Odjel a nechal za sebou jen zvířený prach. Zničená jeho krutým obviněním a rozhodnutá dostat se na loď, zavolala Alpin na Saladina. Maur ale nemohl odtrhnout své oči a pozornost od Elanny.

„Jak se cítíš?” zeptal se jí.

Elanna našpulila ústa. „Cítím se špatně, velmi špatně. Možná bych měla jet s tebou.”

Podíval se na ni. „Možná bych tě měl zbít.”

Nestydatě svádivým pohybem si přejela prsty přes ramena a krk. „Ublížil bys této kůži, muslime ? Máš rád tuhle kůži, vzpomínáš si? Říkáš, že chutná jako ambrózie.”

Jeho žhavý pohled sledoval pohyb její ruky. Pak zaklonil hlavu a sledoval plující oblak. Po chvíli pronesl: „Jed s nimi domů, Alexandře.”

A pak taky odcválal po cestě.

Alpin se toužebně podívala na přístaviště.

„Na to ani nemyslete, děvče,” řekl Alexander. „Kapitán vás na loď nevezme.”

Než dojeli na Kildalton, Alpin klela, plakala, nadávala Malcolmovi, když použila všechna odporná slova, na která si vzpomněla. Zároveň taky vymyslela nový způsob útěku. Ona a Elanna si zamluví cestu z Tynemouth, potom přeplují řeku Týne do přístavu South Shields a zamluví si cestu i odtamtud. Zatímco na ní bude její manžel čekat v prvním přístavu, vypluje z druhého. Byl to jednoduchý plán a Alpin se plísnila za to, že na něj nepřišla dříve. Přechytračí svého manžela.

Čekal na ni v ložnici. Stál před knihovnou a sotva na ni pohlédl, ale odpor v jeho očích ji málem znovu rozplakal.

Seskupila veškerou svoji obranu, odložila svůj plášť a tašku a umyla si obličej. Ložnice byla jako bez života. Vůbec nepřipomínala místo, kde se milovali, smáli a vzpomínali na minulost. Opravdu leželi nazí v té široké posteli a po milování rozebírali žně a budoucnost bratrů Frazerových?

Malcolm ji nyní nenáviděl. Paradise jí legálně patřila. Aspoň mu mohla říci, proč se musí vrátit na Barbados.

„Měla bys mi říct jméno svého milence.”

Odhodila ručník a zamítla jakýkoli nápad na očištění své duše. „A ty bys měl jít do háje.”

„No tak, Alpin.” Vytáhl knihu z perfektně srovnané řady na poličce a díval se na její hřbet. V jeho velkých

rukou vypadal svazek malý. „Zjistím to, dříve nebo později.”

„No dobře.” Když se na ni zpytavě podíval, dodala: „Říkám mu ufňukaná baba.”

Usmál se na bez pobavení. „Když vezmu v úvahu tvé dřívější převleky, očekával jsem od tebe více originality. Nemysli si, že mu ublížím. Právě naopak.”

„Proč bych měla věřit tomu, co říkáš?”

V očích se mu objevila zuřivost. Hodil knihou přes pokoj. „Protože on může počít dítě, ale já ne. Díky tobě.”

Alpin se zmateně dívala jak kopie Historie hodnot v Británii od Thomase Fullera narazila do krbové římsy, sklouzla na podlahu a srazila starodávnou římskou vázu.

Alpin sevřela vlhký ručník. „To je ta nejabsurdnější věc, kterou jsi kdy řekl. Nemůžeš odmítnout své dítě jen proto, že tě jeho matka nenávidí.”

Došel k ní, s tváří ztuhlou zlostí a očima plnýma hrozby. „Opovrhuj mnou, jestli chceš, Alpin. Mysli si o mně, že jsem paroháč, kterým opravdu jsem.” Chytl ji za ruku. „Ale řekni mi jméno toho chlapa.”

Alpin se držela svého a přešla fakt, že jí mohl jediným pohybem ruky zlomit zápěstí. Zvažovala, že by si to s ním vyříkala, ale její hrdost jí to nedovolila. „Ty jsi otec. Ty hovězí mozečku. Ačkoli si nezasloužíš být otcem.”

Jeho zlost se rozpustila jako máslo na slunci. „Sakra.” Pustil ji a klesl do křesla. „Nejsem otec tvého dítěte, Alpin. Zničila jsi mé sémě. Takže nečekej, že dám tomu bastardovi v tvém břiše jméno Kerr. Pokud to byl tvůj záměr.”

Alpin byla zmatená ještě víc a hledala v jeho tváři nějaký znak šílenství. „Zničila jsem tvé sémě? O čem to proboha mluvíš?”

„Mluvím o tom, co jsi mi před lety udělala se sklenicí sršní. Mí rodiče to drželi tajnosti. Ví o tom jen Saladin.” Jeho nekontrolovaný výbuch odhalil muže, který se vyrovnal se svým selháním. „Nikdy jsem nepočal dítě, ani s ženami, které už děti měly. Věř mi, zkoušel jsem to.”

Alpin nevěděla, jestli se mu má vysmát a nebo mu dát pěstí. Hádanka, proč se jí míchal do života, byla rozluštěná.

Pochopila, proč to udělal a rozuměla jeho důvodům schovaným za lásku a falešné city.

Všechno byla lež. Všechno byla pomsta.

Jejich manželství přineslo ovoce. Nezajímalo ji, jestli jí věří nebo ne. „Proto jsi přemluvil Charlese, aby na tebe přepsal plantáž. Proto jsi mě sem přivedl.”

„Tvá logika nemá hranic.”

Čistá zloba jeho plánu ji bolela více, než jeho sarkastické nařčení. Jako dítěti se jí vyhýbali dospělí, kteří neviděli za její uličnické chování. Jako dospělá žena zažila opovrhování bezcitnými plantážníky, kteří se odmítali vzdát svého vlastnictví bezbranných lidí.

Dnes všechny tyto události bledly, protože nikdo s ní nezacházel tak zlomyslně jako Malcolm Kerr. Muž, kterého milovala.

Hrdlo se jí stáhlo a slzy se koulely po tváři. Alpin bylo jedno, že ji vidí plakat. Rozhodl se před lety a přizpůsobil tomu plánu svůj život. „Řekni mi, Malcolme, kdy jsi udělal tohle překvapující odhalení?”

Vzhlédl k ní, ale pak se podíval pryč. „Záleží na tom?”

Jak může být tak klidný, když právě zničil její život a hodil naději jejích přátel do větru. „Bylo to, když ti bylo patnáct, když dojička neotěhotněla?”

„Nikdy jsem nezneužíval služebnictvo.”

Přešla tu lež bez poznámky. Nestála mu ani za to, aby si pamatoval, že byla jeho hospodyní. „Vzali tě rodiče do Londýna, kde jsi našel svolné prodavačky? Byla zralá pro tvoje city?”

„Přestaň, Alpin.”

„A nebo ti bylo dvacet jedna, kdy ses na své velké cestě rozhodl, že ti šestiletá holka zničila život?”

Vypadalo to, že jediné, co ho zajímá, byly závěsy na oknech. „Nemyslím si, že by litánie nad mými milostnými dobrodružstvími něco dokazovaly.”

„Ne?” Myslela na ty ženy, pravděpodobně s rozzářenýma očima, dychtícími po společnosti tak dobře vypadajícího a urostlého muže, jaký byl Malcolm Kerr. „Zajímal ses o některou z nich?”

Ona se o ně zajímala, protože dobře znala bolest žen, které byly vydány na milost mužům. Ještě lépe znala bolest lásky k Malcolmovi Kerrovi. „Kolik srdcí jsi zlomil, aby sis ověřil svoji teorii?”

„Vím, na co myslíš, Alpin. Ale nemáš pravdu. Nikdy jsem se ženami nezacházel špatně.”

„Až doteď.”

Zazněl zvuk strážní trubky. Návštěvník přijel na Kildalton, pravděpodobně lady Miriam. Alpin smůla neopouštěla.

Zaťukal prsty o opěradlo křesla. „Jsem si jistý, že mi nebudeš věřit, ale odmítl jsem manželství, které by spojilo dva mocné rody, protože jsem věděl, že budu bez dědice.”

Zasmála se, aby přestala plakat. „Je od tebe velmi ušlechtilé, že sis nechal své klamy pro mě.” „Byl jsem rozzlobený.”

„Byl jsi taky nedočkavý. Chtěl jsi se zasnoubit, protože sis myslel, že to dál nedojde. Co jsi se mnou chtěl udělat, pokud bych neotěhotněla? Myslel sis, že mi dáš padesát liber a pošleš mě pryč?”

Když se jeho pohled setkal s jejím, viděla lítost a rezignaci. „Tu noc, kdy jsme spali v pracovně, jsem ti chtěl všechno říct,” řekl mírně, „ale nenechala jsi mě. Příliš jsi chtěla vidět můj podpis na dokumentech k plantáži Paradise. Setkáš se tam se svým milencem?”

„Byla jsem panna, zatraceně.”

„Ano, byla, to můžu odpřísáhnout. Dokonce jsem ti poděkoval za dar tvé nevinnosti. Jak dlouho potom sis našla milence?”

Tvrdil, že mu byla nevěrná. Skrz mlhu jejího trápení prosvitla vzpomínka na houbu, kterou tu jeho poslední milenka nechala. Rosina jeho dítě nechtěla. Alpin by ho i litovala, kdyby k ní nebyl tak krutý.

Sáhla do skříně, vyndala láhev a hodila mu ji k nohám. Sklo se roztříštilo a růžová voda ovoněla vzduch. Houba se sklouzla ke kraji koberce. „Neumím vysvětlit, proč neotěhotněly ostatní ženy, ale tady máš důvod, proč neotěhotněla Rosina. Neměla jsem jiného muže, než tebe. Pro slitování, Malcolme, nikdo kromě tebe mě ani nepolíbil.”

Alpin řekla, co potřebovala, vzala si plášť a se zlomeným srdcem odešla z pokoje.

Malcolm ji slyšel odcházet, ale nemohl odtrhnout oči z antikoncepční pomůcky ležící na zemi. To není možné, říkala jeho pýcha. Ber to v úvahu, radila mu mysl.

Nikdy neměl žádnou služebnou; nebyl ten druh syna, aby zneužíval služebnictvo v domě svého otce. Nikdy neměl žádnou prodavačku; nebyl ten druh mladíka, který by zneužíval nevinné. Vždycky si vybíral zkušené ženy. Zeny, které už porodily dítě. Zašel dokonce tak daleko, že pohrdal představou o početí.

Zkušené ženy. Takové ženy, které si vydělávaly na živobytí uspokojováním jeho potřeb. Daly jim jeho sázky ohledně toho, že neotěhotní, podnět a ony se tomu snažily zabránit?

Jeho přesvědčení se roztříštilo, jako skleněná láhev. Před očima se mu objevil obraz Alpin, slzy, které jí tekly po tvářích, a její krásné oči naplněné bolestí.

Objevil také pravdu, protože jí uvěřil.

Proklínal se. Postavil se a kopl do houby, která přeletěla pokoj. Bože, jak hrozně jí ublížil. Užíval svá obvinění, jako by to byly zbraně. Byl hlupák, ale nic víc. Půjde za ní a přinutí ji, aby ho vyslechla. Stále jí na něm záleželo, tím si byl jistý.

Sladká svatá Ninian, Alpin rozkvete jejich dítětem. Radost mu stáhla hrdlo a oči se mu zalily slzami. Dá mu jeho vlastní dítě, krásnou holčičku, kterou bude houpat a rozmazlovat, nebo chlapečka, kterého bude učit a udělá z něho ušlechtilého muže. Ať už to bude chlapec a nebo dívka, bude to plod lásky, kterou on a Alpin sdíleli.

Lásky, kterou budou znovu sdílet.

Bude se o ni ucházet. I kdyby to mělo trvat do konce jeho života, vyhraje její city zpátky. A začne hned.

Rozhodnutý a se srdcem naplněným láskou a nadějí v budoucnost, vyběhl z pokoje a seběhl dolů po schodech. V malém sále uslyšel hlasy. Zamířil za nimi. Zastavil se ve

dveřích ohromený pohledem na svoji snoubenku, která se smála při hovoru se Saladinovým bratrem.

Saladin byl obdarován rysy jejich maurského otce, ale sir Salvador Cortez zdědil rovné černé vlasy a olivovou pleť po jejich španělské matce. Dokonce i výběr jejich šatů podtrhoval jejich odlišnost. Salvador dával přednost modernímu oblečení; nosil módní kabát a kalhoty ze zeleného sametu, naškrobenou bílou košili a boty až ke kolenům.

Nejvíce se ale bratři Cortezové lišili ve svých pohledech a přístupu k něžnému pohlaví. Saladin složil slib čistoty až do doby, než se ožení, zatímco Salvador pilně využíval své umění svůdníka.

Malcolmovi připadalo, že svoje umění používá i teď. Proč by jinak držel Alpin za obě ruce a způsobil její červenání?

Malcolma se zmocnilo majetnictví. Vešel do místnosti. „Neruším vás?”

Alpin zadržela dech a uskočila, jako by se spálila.

Vždy příjemný sir Salvador se plynule k Malcolmovi otočil. „Jenom šťastné shledání, můj pane.” Uklonil se.

„Omluvte mě.” Se sklopenou hlavou šla Alpin tou nejdelší cestou ke dveřím.

Malcolm jí zatarasil cestu a zeptal se Salvadora: „Je s tebou rodina?”

„Ne.” Jeho šarmantní výraz zmizel. „Přivezl jsem zprávu pro lady Miriam, ale Alpin mi řekla, že tu není.”

Naděje na rychlé usmíření s Alpin se rozplynula. Jestliže Salvador přijel sám a hledal Malcolmovu nevlastní matku, potíže nebyly daleko.

„Počkej na mě v pracovně, Salvadore.”

Salvador zvedl tázavě obočí, přikývl a odešel z místnosti.

Malcolm zavřel dveře.

Alpin se k němu otočila zády. „Nemám ti co říct.”

Malcolm sebral síly na obtížný úkol zasloužit si její odpuštění a hlesl: „Já vím. Ale já ti mám toho hodně co říct.”

Ztuhla, jako by kolem sebe budovala opevnění.

Malcolm ji chtěl obejmout, ale věděl, že je příliš brzy. Přistihl se, že se dívá na pramínek vlnitých vlasů na jejím krku a myslí na to, jak je křehká. Díky její výšce ji podcenil. Ačkoli je malá, jeho žena má sílu a odvahu gladiátora.

Strachoval se, zda ji opět získá. Malcolm promluvil upřímně ze svého srdce: „Omlouvám se, že jsem řekl věci, které ti ublížily.”

„Tím si nejsem jistá. Neměl bys jít radši za Salvadorem a zjistit, co ti chce?”

Musel prolomit tu její skořápku lhostejnosti. „Radši bych si vyslechl, co chceš ty.”

Dotkla se opěradla rodinného trůnu. „Chci se vrátit domů na Barbados.”

Kildaltonský hrad byl jejím domovem; on jí tu domov udělá. „Vzala bys mi dítě?”

Otočila se k němu se spravedlivým hněvem v očích. „Je to moje dítě. Raději ho vychovám v příkopě, než bych ti dovolila, abys ho využil ke svému politikaření nebo mu zničil život.”

Vypadala tak vzdorovité a tak hrdě. Malcolm ji nikdy nemiloval víc. Musel sevřít ruce v pěst, aby se uchránil ji obejmout. „Jako jsem zničil tvůj?”

„Přeceňuješ se. Umím se o sebe postarat a postarám se i o své dítě.”

Kdyby tak měl dostatek času, aby znovu roznítil její city! Ale byl tu Salvador a úroda byla stále ještě na polích. Malcolm přemýšlel, kdy začne svoji cestu k jejímu srdci. „Postaráme se o naše dítě společně a uděláme to tady,

Alpin.”

Obavy vyhladily její rysy. „Přinutíš mě, abych zůstala, i když se mi hnusíš?”

„Už jednou jsi mě milovala. Když nám dáš šanci, budeme mít dobré manželství.”

„Nechci být součástí tvé skotské rodiny. Teď mě nech projít, mám práci.”

Bohužel, Malcolm měl práci taky a zodpovědnost ho tížila na duši. „Jakou práci?”

„Vojáci budou mít hlad a jsem si jistá, že Salvador uvítá povlečenou postel.”

Malcolm ucítil závan naděje. Musí jí na něm záležet. Proč by jinak tak dychtivě plnila své povinnosti? „Uvidíme se později.”

Než přišel k Salvadorovi, vyhledal Malcolm Alexandra. „Vezmi všechny mé muže, které můžeme postrádat a postav je na hlídku. Nech hlídat všechny východy. Ať prohledají každý vůz, než opustí hrad.”

„Ano pane, ale jak mám zdůvodnit to prohledávání?”

„Řekni jim, že zmizel Alpinin králík.”

„To děvče už neuteče, můj pane.”

Alpin stála v okně podkrovního pokoje a sledovala svého manžela. Manžela. To slovo znovu rozpálilo její hněv. Zasnoubila se s tvrdohlavým sobeckým mužem, který by řekl, nebo udělal cokoli, aby zachránil svoji skodskou hrdost.

Co to říkal Alexandrovi? Otevřela okno, ale na nádvoří byl příliš velký hlukMalcolm se vrátil do hradu,

jako by se nic nedělo. S narůstající hrůzou sledovala, jak Alexander vešel do noclehárny. Když vyšel, šlo za ním asi tucet mužů. Vydal rozkazy a osm z nich ve dvojicích odešlo. Zbytek odešel k hlavním bránám.

Stála tam o chvilku déle. K jejímu zklamání začali vojáci prohledávat každý vůz i vozík, které opouštěly Kildalton. Všimla si stráží u všech východů.

Jelikož se její útěk zdál jako nemožný, musela si zajistit vliv. Doufala, že ho získá, a proto vešla do tajných chodeb skrz skříň v její ložnici. Došla až k tmavým schodům a zamířila do chodby vedoucí k Malcolmově pracovně. Jelikož přicházela z jiného směru, nemusela se bát, že rozcinká zvonek.

Naklonila se ke dveřím a slyšela, jak Salvador říká: „Co myslíš?”

Zašustil papír. „Myslím, že je otec ženatý s diplomatkou příliš dlouho. Začíná ho to ovlivňovat, píše stejně obratně jako ona.”

„Kde je lady Miriam?” zeptal se Salvador.

„Zkouší odradit Johna Gordona z cesty za hranice.”

Alpin se zachvěla, když si vzpomněla na hrubého Vrchovináře a na způsob, jakým se na ni díval a prohlašoval, že Comyn MacKay je jejím dědečkem.

„V tom případě udělala zbytečnou cestu,” řekl Salvador.

„Co tím myslíš?”

„Čti dál, příteli. Vše je v dopisu tvého otce.”

Po krátkém tichu Malcolm řekl: „Sladká svatá Ninian! On chce přijet do Skotska?”

John Gordon žil ve Skotsku, takže o něm nemluvili. Kdo byl „on”? Pomyslela si Alpin.

„Chtěl, pak ale tvůj otec mluvil s jeho otcem, který změnil chlapcův názor. Momentálně chce jet do

AixlaChapelle.”

Proč neřeknou jméno toho muže?

„Proč tam chce jet?“zeptal se Malcolm.

„Kdo ví, co se mu honí hlavou. Proto se se mnou musí lady Miriam vrátit. Lord Duncan si myslí, že bude mít víc štěstí odradit ho od jeho záměru.”

Alpin vůbec netušila, o kom mluví, ale bylo jasné, že cesty toho muže je velmi znepokojovaly.

„Teď, když jsem doručil svoji veselou zprávu…”

Malcolm se zasmál, ale v jeho smíchu bylo víc bolesti než veselí.

„Řekneš mi,” pokračoval Salvador, „proč je tvoje stará nepřítelkyně Alpin MacKayová zpátky ve Skotsku?”

„Moje nepřítelkyně? Zapomněl jsi, že ti zlomila

žebra?”

Salvador si povzdechl. „Ne, ale asi jsem si to zasloužil. Řekl jsem baronovi o té zraněné lišce, kterou Alpin našla. Přinutil ji sledovat, jak tu lišku zabíjí a pověsil ji do dveří stáje.”

Alpin si to také pamatovala. Tehdy zvracela několik dní. Aspoň ale zachránila šest liščat.

„Ten mizera,” odplivl si Malcolm.

„Aspoň se změnil,” řekl Salvador. „Ted už má děti rád.”

„Ano, je pořád v Irsku se svým nejmladším vnukem. Bože, k Alpin se choval hrozně.”

„Když o ní mluvíš, co tu s tebou dělá?”

„Jsme zasnoubení a nosí mé první dítě.”

„Co?”

Alpin už nemohla déle poslouchat. Odešla do kuchyně, kde našla Doru, jak tluče máslo.

Poté, co řekla Doře, aby přidala do hrnce ještě jedno kuře a připravila pokoj pro Salvadora, se zeptala: „Kde je Elanna?”

„Jela do Vřesoviště odvézt Saladinovi oběd.” Chudák Saladin, pomyslela si Alpin. Jeho romantické nesnáze byly stejně hrozné jako její.

Znovu se ozval zvuk trubky a ohlásil dalšího návštev-níka. Tentokrát to jistě bude lady Miriam.

Potřeba samoty zavedla Alpin do voliéry, kde nakrmila a napojila ptáky. Potom si sedla na trojnohou stoličku a proklínala se za to, že řekla Malcolmovi o svém těhotenství. Ale jako vždycky, když v jejím životě šlo o muže nebo o důležité věci, neměla velký výběr.

„Kdybys nám dala šanci,” řekl, „mohli jsme mít dobré manželství.” Ale to byl neuskutečnitelný sen, protože ona už se zavázala v Paradise a čekala tam na ní těžká bitva.

Sovička pípla. Alpin jí podala kousek masa. Představovala si, jak sem Malcolm utíká před svými starostmi, aby se postaral o ty ptáky. Něco tu ale nesedělo. Proč by se sobecký a intrikující muž chodil do voliéry starat o ptáky? Proč by si to o něm měla myslet?

Zatracený Malcolm Kerr. Držel ji tu příliš dlouho a rozebral její život na kousky. Bůh ji zatrať za to, že od něho chtěla odejít.

Rozruch venku ptáka zneklidnil. Alpin neochotně opustila voliéru. Zakryla si oči před sluncem a podívala se směrem k hradu. Dva tucty vojáků se shromáždily u brány. Muži na hradbách se dívali směrem k severní cestě. Vzduchem se vznášelo očekávání.

Působil by příjezd lady Miriam takový rozruch? Když ne její, tak čí tedy? Alpin myslela na večerní jídlo a přemýšlela, jestli bude dost pro všechny.

Přestala přemýšlet. Tohle nebyl její hrad, aby si dělala starosti a ona nesejde z cesty, kterou nastoupila. Bude dál plnit své povinnosti, aby ji Malcolm nepodezříval. Bude řešil problémy s chodem domácnosti, jak se budou objevovat. Nic víc, nic míň.

Když došla ke schodům, otevřely se dveře. První šel Rabby a hned za ním zamračený Malcolm. Měl svoji čapku a obouručný meč.

Když ji spatřil, seběhl schody. „Právě jsem tě hledal.” Něco se dělo. Natáhla krk a podívala se na něho. „Proč máš zbraň?”

Obrátil se k Rabbymu. „Jeď do Vřesoviště a přiveď co nejrychleji Saladina.”

Když voják odešel, Malcolm ji chytl za ruku. „Mám ten meč proto, že ho můžu potřebovat. Pojď se mnou. Máme návštěvu.”

Alpin se zastavila. „ Ty máš návštěvu, ne já. Já pro tebe jenom pracuji.”

„Alpin,” zamručel a pevněji stiskl její loket, „tahle návštěva má co dělat s tebou.”

Za sebou uslyšela dusot přijíždějících koní. „Nikdo a nic ve Skotsku se mnou nemá co dělat.”

Podíval se stranou. „Ani Comyn MacKay?”

Kapitola 20

V řadách po čtyřech vjížděli jezdci z Vrchoviny do brány Kildaltonu. Jasné paprsky slunce se odrážely na mečích a štítech. Na začátku průvodu, oblečen do černozeleného tartanu, jel jejich velitel. On jediný měl na svém čepci tři orlí pera. Ta výzdoba ale nebyla nutná; z jeho držení těla a náklonu hlavy vyzařovalo vůdcovství. Byl to Comyn MacKay.

Alpin se uvnitř zachvěla, protože to byl další muž, který si myslel, že má právo ovlivňovat její osud. Nejprve její strýc, který ji vytáhl ze spárů chudoby, ale jen proto, aby ji vyhostil jako neposlušné dítě. Potom Charles, se slabou vůlí a zlomenou duší, který ji nechal napospas a na milost nebezpečnějšímu protivníkovi.

Melancholie zatížila její duši, protože zločin jejího milence byl tím nejhorším; změnil kurz jejího života a současně jí vzal srdce.

Cítila se roztříštěná, vyděšená a opuštěná.

Malcolm ji objal kolem ramen a přitáhl si ji blíž. „Do kterého pokoje ho ubytujeme?”

Jeho otázka jí otřásla. Stála na prahu nového života a Malcolm se chtěl bavit o ubytování. Rozzlobeně zaklonila hlavu a podívala se mu do očí. „Můžeš ho dát třeba do stájí, mně je to jedno.”

Znepokojení vyhladilo jeho rysy. Jemně si sevřel. „Je to jen muž hledající svoji vnučku, ale já jsem ten, který ji našel.”

Zahnal její nejistotu a přivedl i myšlenky na každodenní povinnosti. V jeho slovech našla útěchu a

milovala ho za to o trochu víc. „Dáme mu apartmán vedle Saladina.”

Mrkl na ni. „Skvělá volba. Budeme mít, jak se říká, všechny kachny v řadě.”

Malcolmův meč zařinčel a Alpin napadla otázka. „Nebojíš se ho?”

Podíval se k bráně. „Ne, protože očekávám, že to s ním vyřídíš. Ale obávám se té armády.”

Obrátila se k návštěvníkům a odhadla, že branou prošlo nejméně padesát vojáků. Její pohled přitahoval jejich velitel. Zjistila, že se dívá do velmi povědomých očí.

Comyn MacKay seskočil z koně a šel k nim. Ostruhy mu cinkaly, paže se kývaly a jeho krk byl pevný a pružný, jako u muže o polovinu mladšího. Alpinino srdce se v hrudi téměř zastavilo, protože si ji prohlížel se stejným zaujetím jako ona jeho.

V porovnání s Malcolmem nebyl vysoký, ale byl hbitý, upravený a vykračoval důstojně. Měl svůj tartan oblečený stejným způsobem jako Malcolm, šerpu přehozenou přes rameno a upevněnou stříbrnou broží zobrazující ruku držící dýku. Jeho brašnička z jezevčí kůže byla jemně ušitá a ozdobená zlatými střapci.

Když si sundal čepec, odkryl své vlnité bílé vlasy, v jeho obočí a vousech však stále byly temně červené pramínky. Na skráních měl úzké copy, typické pro Vrchovinu.

Její dědeček.

Zastavil se asi metr od ní. Jeho oči měly navlas stejný odstín jako ty její. Zúžily se a zalily slzami. „Víš, kdo jsem, děvče?”

Pochybnosti utekly jako zbabělci z bojiště. Její spodní ret se chvěl: „Ano.”

Roztáhl ruce a usmál se. „Tak se pusť toho zatraceného Nížinnáře a pojď obejmout svého dědečka.”

Výbuch jeho emocí byl silný, a když ji Malcolm postrčil kupředu, šla dobrovolně.

Comyn MacKay si ji přitáhl k sobě a pevně ji objal. Voněl jako les za rozbřesku a pokud by uvítání mělo vůni, byla by to tato.

„Děvče moje,” řekl, „byla jsi pryč příliš, příliš dlouho.”

V ten moment se splnilo na tisíc jejích dívčích snů. MacKayovi ji chtěli. Žádná vada na její povaze je nemohla přimět, aby ji opustili. Osud ji poslal k baronu Sinclairovi, který ji oddělil od příbuzných jejího otce a poslal na Barbados.

Malcolm si odkašlal. „Co kdybychom šli dovnitř?”

Comyn ji na chvilku od sebe odtáhl na délku paží a potom ji přitáhl ke svému boku. Podívala se na Malcolma a viděla, jak třese hlavou a očima těká z ní na muže, který ji držel. „Bože, vy jste ale dvojice MacKayů. Je tvojí příbuznou, Comyne. To nelze popřít.”

„To je jisté, jakože král je Hannover,” řekl Comyn opovržlivě. „Očekávám, že se krev toho zatraceného německého mizery bude vřít vzteky, až zjistí, že sis vzal jedno z mých Vrchovinských děvčat za manželku.”

Znovu se skotská politika vtlačila do Alpinina života. Svým manželstvím s Alpin, Malcolm rozhněvá anglického krále a spojí se s tímto velitelem z Vrchoviny. S jejím dědečkem.

Přestal ji objímat. „Ještě jsi neskočil žně, že ne?” zeptal se Malcolma.

„Ne. Tvoje vnučka nás několikrát vyrušila.” Střelil po Alpin výmluvným pohledem.

„Tomu věřím velmi se podobá mé matce.” Comyn poplácal Malcolma po zádech. „Zavolej svého pobočníka. Mí vojáci umějí velmi dobře kosit.”

„Děkuji, pane,” řekl Malcolm. „Pomoc rozhodně uvítáme.” Zavolal na Alexandra.

Když voják přišel, Malcolm a Comyn opustili Alpin a šli za vojáky na nádvoří. MacKay zavolal na jednoho vojáka, pravděpodobně svého pobočníka, a navzájem se představili. Potom Alexander a Malcolm mluvili k MacKayovým vojákům, kteří se kolem nich seskupili.

Na chvíli zapomenutá, sledovala Alpin své mužské protějšky a myslela na to, že jí Barbados nikdy nepřišel tak hodně daleko. Stýskalo se jí po přátelích a jejím klidném obyčejném životě. Táhlo ji to k jejímu dědečkovi, který ji objal a mluvil o své vlastní matce. Zamilovala se do muže, který ji použil jako schůdek ke získání moci.

Navíc před ní ležel úkol, jak nakrmit a ubytovat nejen vojáky na Kildaltonu, ale také muže Comyna MacKaye.

S tou myšlenkou v hlavě, vyšla po schodech a zamířila do kuchyně. Dora vypeckovávala třešně, ale podle její zašpiněné pusy Alpin poznala, že jich taky hodně snědla.

„Zajdi k řezníkovi a řekni mu, že potřebujeme maso pro sto mužů k večeři.”

Dora vyděšeně zakňourala. „A jakou uděláme zeleninu?”

„Kup všechen hrášek a brambory, které na tržnici budou. Požádej svoji matku a Nell, aby ti je pomohly očistit a uvařit. Řekni pekaři, že budeme potřebovat hromadu chleba. Vezmi všechny třešně a odnes je paní Kimbereyové, aby z nich upekla koláče. Až se vrátí Elanna, pomůže ti.”

Alpin se otočila k odchodu, když si vzpomněla na ubytování. „Ať Emily a její sestra připraví všechny pokoje pro hosty.”

„Ano, má paní. Ale co bude k jídlu ráno?”

Alpin se cítila rozpolcená, kdyby byla chytrá, využila by MacKayův příjezd ke svému útěku. Až Malcolm usne, mohla by s Elannou utéci do Tynemouth. Na jednu stranu byla zvědavá na Comyna, ale na druhou se cítila nečestně vůči Bumpa Samovi a ostatním mužům, kteří po celá léta zaplnili místo dědečka v jejím životě. Stýskalo se jí po jejich vlídnosti a dobrovolně odhaleným citům. Žádný z nich by se nezajímal o to, s kým počala své dítě, ani by nemysleli na výhody, které by jim dítě přineslo; jen by ho prostě milovali. A tak to bude, až se vrátí.

Kdyby se teď vyhýbala svým povinnostem na Kildaltonu, Malcolm by ji mohl začít podezřívat a zvýšit svou snahu zabránit jejímu útěku.

Zmítaná nerozhodností vzala džbán piva a několik pohárů a odešla do malého sálu. Salvador stál u okna a sledoval hemžení na nádvoří.

Jakmile Alpin nalila pivo do pohárů, Comyn MacKay oznámil zprávu o tom, že viděl kočár lady Miriam přijíždějící po cestě z Aberdeen. Alpin přemýšlela, jestli bude její příjezd kletbou nebo požehnáním.

Požehnej lady Miriam, pomyslel si Malcolm, když jí pomáhal z kočáru. „Pojďme se projít,” směřoval s ní do obezděné zahrady.

Lady Miriam si prohlížela vojáky na nádvoří. „Viděla jsem pár dělníků na poli blízko Otterburn. Byli oblečení v barvách MacKayů. Takže Comyn přijel.”

„Ano, je uvnitř, ale může počkat.” Malcolm jí řekl o dopisu, který přivezl Salvador. „Otec přemluvil Jakuba, aby zakázal svému synovi výlet do Skotska. Ted chce milý princ Karel odjet do AixlaChapelle.”

Jedinou známkou jejího neklidu byla ráznost, s jakou si oprášila prach ze suknice svých sametových šatů. „To je velmi blízko Hannoveru a králi Jiřímu.”

Malcolm si tu zeměpisnou polohu neuvědomil. „Pokud král zjistí, že se princ Stuart pohybuje na jeho německém

hřišti… “

„Vyšle své žoldáky dříve, než řekneme ,král za vodou’. Milý princ Karel bude hnít v Toweru.”

Malcolmovi se strachy sevřel žaludek. Kývl na vojáka strážícího dřevěnou branku a zavedl lady Miriam do obezděné zahrady. Zurčící fontána a švitoření konipáska byla příjemnou změnu po bouřlivých událostech toho dne. „Možná že mučednická smrt je tím, co Karel chce.”

„Ne.” Šla k fontáně a sedla si na lavičku. „AixlaChapelle je oblíbeným útočištěm Skotů i Angličanů, jsem si jistá, že se chce s nimi seznámit a získat jejich podporu. Přísahal, že získá korunu pro svého otce. Ta cesta je jenom prvním krokem k jeho návratu do

Skotska.”

Malcolmovi při myšlence na Stuarta na skotské půdě přeběhl mráz po zádech. „Doufejme, že v Londýně o princových cestách nikdo neví.”

„S utajením nemůžeme počítat,” řekla, „Walpole pravděpodobně zná každý pohyb Stuartoven dříve, než ho udělají, a zprávy mezi Londýnem a Hannoverem se šíří rychle.”

„Proto můj otec chce, aby ses vrátila se Salvadorem.”

„To udělám,” řekla, „za den, nebo dva. Co se ještě stalo?”

Problémy s královstvím se rozplynuly. „Alpin je těhotná.”

„Ach, Malcolme!” Spráskla ruce a její modré oči zářily štěstím. „Jsem tolik šťastná. Za vás za oba.”

Vzpomněl si na křehký vztah, jaký s Alpin má. Strach z toho, že ji ztratí, ho pálil hluboko uvnitř. Řekl své nevlastní matce o všech Alpininých pokusech o útěk.

Lady Miriam se dívala na své ruce. „Jsi si jistý, že je rozrušená, protože si myslí, že si ji chceš vzít jen proto, abys spojil dva mocné rody?”

Malcolm se málem zasmál. „Je víc než rozrušená, matko. Je posedlá záměrem vrátit se na Barbados.”

„To mě nepřekvapuje. Vždyť který slušný člověk by mohl přihlížet špatnému zaházení s otroky?”

„To ti řekla?”

„Ano. V přesných detailech. Neřekla ti nic?

Snažila se mu říci, co si myslí o krutostech lidského otroctví, ale Malcolm ji nebral vážně. „Neposlouchal jsem.”

„Cože? Ty? Tomu nevěřím. Jsi moudrý velkorysý muž,

Malcolme.”

Její důvěra popíchla jeho svědomí. „Máš předsudky.”

„Jsem si jistá, že můžu věci mezi vámi urovnat. Kde je kouzlo Kerrů?”

„Obávám se, že jsem ho vyhodil z okna, když jsem ji obvinil, že mě podvádí. Ale nevěřil jsem, že to dítě je moje. Měl jsem tě poslouchat.” Řekl jí všechno o antikoncepčním prostředku, který tam Rosina nechala.

Zavřela pevně oči a mnula si spánky. Díval se na její pružné prsty a vzpomněl si na chvíle, kdy mu sahala na

čelo, aby mu zkontrolovala teplotu, nebo mu hladila tvář. Byla víc než jeho matkou a životní láskou jeho otce; lady Miriam byla důvěryhodný a laskavý přítel.

„Tak.” Vstala a vyšla směrem k zahradní brance. „Co budeš dělat?”

S úkolem, který před ním ležel se nikdy v minulosti nesetkal. Instinkt mu říkal, že upřímnost byla tím, čím by měl začít. „Často myslím na to, jaký měla život a přátele. Byl bych rád, kdyby mi řekla víc o těch letech na Barbadosu. Je to vášnivá a vzrušující žena.”

„Tím jsem si jistá, když pomyslím, že je na cestě vnouče.” S uzarděním dodala. „Jsem potěšená. Tvůj otec bude nadšený.”

Malcolm si uvědomil, že se příliš nesnažil být přítelem Alpin MacKayové. Zajímal se víc fyzické aspekty jejich vztahu. Možná nastal čas, aby svedl její mysl.

„Výraz tvých očí nevěstí nic dobrého,” řekla lady Mi-riam.

Malcolm si vzpomněl na hrad plný lidí a pole, která měla být posečená. „Milostný vztah bude muset počkat.”

„Nesmysl. Tvoje štěstí ovlivňuje všechny lidi a vsadím se, že mají Alpin rádi dokonce i slečna Lindsayová a její kamarádky z tržnice. Co je důležitější než tvoje štěstí?”

„Nic,” řekl a věděl, že je to pravda.

Jeho nevlastní matka se dívala na hrad, pohledem ale směřovala do dálky. „Myslela jsem si, že sem nepatřím. Tvůj otec byl pohlcen svojí rolí hraběte a součástí této země. Jelikož jsem strávila svůj život na dvoře královny Anny a potom cestováním v jejích záležitostech, nedokázala jsem si představit sebe sama, jak se usazuji na

Kildaltonu.”

Její přítomnost na Hranicích zlepšila život všech. „Otec tě přemluvil?”

Zasmála se. „S pomocí Pána Hranic.”

Jen málo lidí vědělo, že se Malcolmův otec převlékal za legendárního hrdinu. „Jsem rád, že tě přemluvil, matko, a přeji si, abych v sobě našel romantika.”

„Ale to najdeš, Malcolme. Jsi milý a ušlechtilý a nebojíš se dát najevo své city. A pamatuj, že všichni rádi uvidí, až vyhraješ lásku své manželky. Lidé na Kildaltonu očekávají šťastné manželství a svým způsobem jsi jim zavázán.”

Měla pravdu. „Harmonie začíná doma.” Vzpomněl si na jedno z jejích pořekadel.

„Přesně tak. A dnes večer, až budeš usilovat o svoji nevěstu, seznámím se blíže s Comynem MacKayem. Zítra vyjednám věno, které jí bude hodno.”

Jeho nevěsta byla pyšná, že vlastní Paradise. Nyní byla dědičkou rodu MacKayů s veškerým bohatstvím a vlivem, který patřil k tomu území. Jeho nevlastní matka vše zjistí.

„Kdy se vrátíš do Itálie?” zeptal se.

„Za pár dní. Ale teď bych si ráda dala dlouhou koupel a spánek ve vlastní posteli. Jsem unavená, Malcolme, ze státních záležitostí, které se mi vměšují do života.”

Naprosto jí rozuměl.

Ten večer vládla malém sálu pohostinnost. Alpin seděla u jednoho stolu s manželem na jedné a dědečkem na druhé straně a kolísala mezi pocitem viny a ohromné euforie. Naproti nim konverzovala lady Miriam se Saladinem a Elannou.

Během večera byla Alpin obětí dvojího útoku. Malcolm a jeho nevlastní matka se jí nepřetržitě vyptávali na její život na Barbadosu. Jejich záměr byl průhledný

jako okenní sklo. S pomocí lady Miriam se Malcolm snažil napravit svá obvinění, že ho podváděla. A proč by se neměl snažit? Myslel si, že se ožení s bohatou dědičkou s vazbou na rod z Vrchoviny.

Vedle slovních útoků srdečnosti se jí Malcolm neustále dotýkal. Když jí nedržel za ruku, objímal ji kolem ramen nebo jí hladil prsty stehna. Malé polibky, mrknutí a pohledy naplněné smyslností přerušovaly každé jeho slovo.

Čtyři hodiny ji nepřetržitě zahrnoval svojí pozorností a zahnal její zlobu.

„Myslím,” zašeptal jí do ucha, „že mám chuť na něco sladkého.”

Bojovala s touhou se zasmát a naklonila se k němu. „V kuchyni je zbytek koláče. Mám ti kousek přinést?”

„To je moc velké. Měl jsem na mysli něco menšího.”

Alpin cítila, jak se červená. „Švestku v cukru?”

„To je moc sladké. Mám chuť na něco, co mi zklidní můj jazyk.”

Věděla, že se na ně ostatní přítomní usmívají a to ještě zvýšilo její rozpaky. Malcolm byl u ní celou noc a mumlal jednu narážku za druhou. „Lžičku medu?”

„Ach,” vydechl. „Jako ozdobu? Ano, to by se mi líbilo.”

Uvnitř ní se ozval smích. „Jsi nestydatý.”

„Ještě ne, lásko. Ale brzy budu.”

„Řekni mi, Elanno,” řekla lady Miriam, „jaký je to pocit, být svobodnou černou ženou na Barbadosu?”

Alpin se chytila šance zchladit Malcolmův žár, protože kdyby pokračoval ve svém tlaku na ni, bála se, že ztratí svoji vyrovnanost a začne se chichotat jako zamilovaná dívka.

„Dobrý, dobrý ale osamělý.” Elanna se s láskou podívala na Alpin. „Jsem jedinou svobodnou černoškou na Barbadosu, díky mé paní.”

Alpin cítila, že ji Malcolm sleduje. Lady Miriam se naklonila dopředu a očividně čekala na Alpinin komentář. Upřímnost byla nejjednodušší. „Žádný muž nebo žena nemá právo vlastnit jiného.”

„Na to si připiji.” Saladin zvedl svůj pohár s pomerančovou vodou.

Korbel ťukal o korbel, jak si všichni připíjeli.

Comyn se napil a podíval se na Alpin. „Navrhuji připít Johnu Gordonovi za mé spojení s mojí vnučkou.” Znovu zaťukaly poháry. Comyn dodal: „Ačkoli by tu touto dobou už měl být.”

Malcolm vedle Alpin ztuhl.

„Cože?” Lady Miriam vypadala klidně, ale její oči se zapíchly do Comyna. „On jede na Kildalton?”

„Ano. Když mi poslal zprávu, že našel Alpin tady, řekl mi, že sem přijede v polovině týdne.” Podíval se na Alpin. „Asi přijede zítra a užije si slávu za to, že tě našel.”

Byl čtvrtek, takže John Gordon měl zpoždění a pokud Alpin odhadovala správně, tato zpráva Malcolma a jeho matku nepotěšila.

Comyn dopil svůj pohár a bouchl s ním do stolu. „Jsou všechny ženy v Africe tak krásné jako vy, slečno Elanno?”

Elanna natáhla krk a narovnala ramena. Její tmavé oči zářily pýchou. „To se vsaďte.”

Alpin ji musela poškádlit. „I Equafové, kteří jedí komaryr.”

„To je pravda,” ozval se Saladin. „Řekni nám, co si opravdu myslíš o lidech s kostmi v nosech.”

Elanna našpulila ústa a podívala se na strop. Po chvíli řekla perfektní angličtinou: „Ashanti princezna musí být tolerantní k primitivnějším kulturám.”

Jenom Alpin a Saladin se zasmáli.

„Jste princezna?” zeptal se Comyn se šokem na tváři.

„Samozřejmě, že je princezna a vy, můj pane, můžete zavřít svá ústa,” řekla lady Miriam a obrátila se na Alpin. „Řekni nám, kdo tě na ostrově učil.”

„Nestyď se, Alpin,” zaprosil vroucně Malcolm. „Pověz nám o tom.”

Nechtěla pokazit šťastnou atmosféru, proto Alpin řekla pravdu. „Když jsem byla malá, učila mě Adrienne. Potom si najali člověka, který mě učil a zároveň byl správcem majetku.” Později, když Charles propadl alkoholu, Henry Fenwick se stal její spolehlivou pravou rukou.

Malcolm se zeptal: „Angličan?”

Henry byl uzavřený muž a trvalo jí pět let, než se dozvěděla, proč odjel z Northamptonu. Ze zvyku a respektu vůči němu se nechtěla o jeho soukromých věcech bavit. Zvedla džbán. „Ano, je Angličan. Chtěl by někdo pivo?”

Malcolm podržel svůj korbel. Když ho naplnila, naklonil se k ní a zašeptal: „Moc mi nenalévej, lásko. Nechci si zkazit nebo otupit svoji chuť na sladké.”

Známý záchvěv jí proběhl tělem při myšlence na jeho milování, ale nemohla zapomenout na jeho hněv a na jeho pohrdání dítětem, které nosila.

Lady Miriam ji uchránila od odpovědi, protože řekla: „Ráda bych pár let žila na Barbadosu a setkala se s tím chlápkem, který používá otrokyne místo koní.”

„Předpokládám, že byste mu ukázala, kde dělá chybu,” řekl Saladin.

„Udělala bych, co by bylo v mých silách. Ted, když se Alpin usadila na Kildaltonu, není potřeba, abych tu byla. Co říkáš, Alpin, prodáš mi plantáž Paradise?”

Alpin ohromeně sledovala Malcolmovu matku a hledala nějaký náznak toho, že žertuje. Její návrh mohl být řešením problému s otroky. Kdyby ale Alpin přerušila svá pouta s Barbadosem, neměla by kam jít.

Zmocnil se jí starý strach.

Malcolm ji mohl držet ve Skotsku a zdobit si své politické hnízdo. Alpin zajímalo, jestli on a jeho matka naplánovali tohle všechno ze stejného důvodu, proč se zajímali o její minulost? Jelikož neznala odpověď, obrnila se. „Právník by mohl připravit prodej.”

„Obchody můžou počkat,” řekl rozhodně Malcolm, postavil se a natáhl ruku k Alpin. „Je mi líto, že opouštím tak skvělou společnost, a proto si tě beru s sebou. Dobrou noc všem.”

Alpin překročila lavičku a pustila si jeho lichotku k srdci. Možná ho odsoudila příliš rychle. Možná si zasloužil, aby měla pochybnosti.

Potom spatřila muže, který stál blízko dveří vedoucích do tunelu.

Stráž. Další voják seděl na jedné z laviček blízko hlavního vchodu s dobrmanem stočeným u nohou. Podívala se nahoru a spatřila dalšího vojáka na schodech. Byli na svých místech od odpoledne. Jejich protějšky stály na stráži u každého východu a nebylo to proto, že Kildalton byl plný hostů. Malcolm jí sledoval celý den, i když krmila králíka a nebo šla na toaletu.

Vzpomínka na celodenní dohled jí dráždil nervy.

Byly stráže venku taky stále na hlídce?

„Počkej tady,” řekla a odběhla. „Budu hned zpátky.”

Natáhl se po ní. „Kam jdeš?”

Podívat se, jestli jsem tu stále vězněm, chtěla říci. M í s t o toho se od něho poučila a mrkla na něj. „Slyšela jsem, že tu někdo měl chuť na něco sladkého.”

Zasvítilo mu v očích. „Nakrmíš tu šelmu?”

Měla snad na výběr? Neměla, jako vždycky. Nasadila úsměv. „Pokud ne, mohla by mě sežrat.”

„To by mohla i tak.”

„Uvidíme se nahoře.”

Vzal do dlaní její bradu a naklonil se blíž. „Zapálím oheň a rozestelu postel.” Potom ji políbil. „Pospěš si.”

V kuchyni našla Rabbyho Armstronga stojícího blízko zadních dveří. Omluvně se usmál. „Moc dobrá večeře, má paní. Všichni MacKayovi to říkali. Řekli jsme jim, že si náš pán umí vybrat nevěstu.”

Pokrčila rameny, ale cítila se zrazená jeho loajalitou vůči Malcolmovi. Měla stejné právo na štěstí a klid, jako on.

Jízlivě se zeptala: „Jak se má matka?” „Už chodí lépe. Od té doby, co jste jí dala ten obklad na chodidlo.”

„Pozdravuj ji ode mě, Rabby.” Ukrojila kus koláče a dala si sklenici s medem do podpaží.

Na chodbě podala talíř s koláčem vojákovi na hlídce.

Sklopil oči studem a pohladil dobrmana. „Děkuji, má paní.”

Vyšla po schodech a ignorovala stráž stojící před jejich ložnicí. Když vešla, zastavila se.

Malcolm ležel na posteli bosý a usmívající se jako král v korunovační den. Usmála se na něho. Která žena by se neusmála, když by před sebou měla vyhlídku na milování s mužem tak pohledným a mocným? Ohnul nohu v

koleni a jeho kilt se mu svezl do klína. V temných záhybech látky se probudilo jeho mužství. Zvědavost ji táhla k nohám postele, kde se jí otevřel nerušený výhled pod jeho kilt.

Snažila se ovládnout své žádostivé myšlenky, ale její mysl se zdála být posedlá představou potěšení, která jí tento muž nabízel. Uchopila sklenici medu oběma rukama.

Ačkoli byl odhalený a úplně vzrušený, zdálo se, že se cítí ve své mužnosti pohodlně.

„Vidíš, co jsi se mnou udělala?” zeptal se.

I na vzdálenost několika metrů cítila jeho žár. „Ještě jsem se tě ani nedotkla.”

„Ne, ale sleduji tě, jak se mazlíš s tou sklenicí medu a to podporuje moji představivost a napadá mě spousta hříšně lahodných věcí, které bychom mohli podniknout. Noc není tak dlouhá, abychom je všechny objevili.”

Jeho smyslná slova vyslovená svádivým hlasem probudila její vlastní fantazii k životu. Přesto ale nemohla zapomenout na skutečné důvody, proč ji chce. „Ted jsem pro tebe přitažlivější, když ti přináším spojenectví s rodem na Vrchovině?”

„Zapomeň na spojenectví, Alpin. Není pro mě důležité a slibuji ti, že záležitosti loajality mezi rody mezi námi nebudou nikdy ležet.”

I kdyby to, co říkal, byla pravda, stejně pořád mluvil jen o svých závazcích a její nebral v úvahu. Také měla zodpovědnost a svůj vlastní rod.

„Polož tu sklenici, Alpin.”

Alpin byla unavená problémy, které měly jen jedno řešení, klekla si a položila sklenici na zem. Když se znovu postavila, zatočila se jí hlava, což bylo nezvyklé. Silná

touha, která se jí zmítala v břiše, pochytala všechny její rozumné myšlenky.

„Odstroj se pro mě,” zamumlal.

Její prsty byly velmi neobratné, když si rozepínala knoflíky šatů. Jak pomalu postupovala dolů po živůtku, pozorovala, jak ji sleduje. Jeho oči zvlhly touhou. A na čele a horním rtu se mu objevily kapky potu. Rytmus jeho dechu byl shodný s tempem jeho tepajícího mužství. Znala ten rytmus dobře, protože se ozýval v jejích tajných ženských místech.

Vydaná napospas oceánu smyslných slibů, uslyšela zvuk signální trubky.

Jeho soustředění na chvíli zakolísalo, ale jen na malou chvíli. „Ukaž mi svá krásná ňadra.”

Sevřená touhou vytáhla paže z rukávů svých šatů a stáhla si ramínka živůtku z ramen. Pomalu táhla šaty dolů k pasu.

Začal přerušovaně dýchat.

Její bradavky ztvrdly.

Složil si ruce za hlavu, natáhl nohy a překřížil je v kotnících.

Byla to pozice, kterou si dobře pamatovala. Tehdy ale nebyl oslabený touhou v elegantní posteli; ležel na úzkém lůžku na lodi se zlobou v srdci.

Třásla se bezbranností.

Zvedl své tmavé obočí. „Nepřestávej. Chci tě vidět celou a toužím tě cítit vedle sebe.”

Navzdory jeho upřímné žádosti, nebyla schopná zapudit obraz jeho chladného despotického chování nebo umlčet ozvěnu jeho rozzlobených slov.

„Můj pane!” Alexander zaklepal na dveře.

„Jdi pryč,” zakřičel Malcolm.

„Ale, pane “

„Odejdi, Alexandře.” Malcolm k ní natáhl ruku. Její nohy neposlouchaly mozek. Milovat ho, znamenalo potíže a bolest v srdci. Odejít od něho znamenalo osamění a zármutek. Útěcha přišla s vědomím toho, že uzdraví své rány mezi přáteli a v zemi, kterou znala.

Ukázala hlavou směrem ke dveřím. „Možná je to důležité.”

„Nic,” zamumlal, „není důležitější než ty.”

Jeho slova ji uklidnila a přiměla ji zapomenout na překážky, které mezi nimi byly, a přijmout vášeň, kterou jí nabízel. Nosila jejich dítě. Co by mohlo být špatného na tom, aby s ním strávila další noc plnou potěšení v tomto útulném pokoji?

„Nad čím přemýšlíš?” zeptal se.

Na to, že nejsme v úkrytu, chtělo se jí říct. Tenhle pokoj, tenhle hrad byly jejím vězením a otec jejího dítěte byl jejím dozorcem.

„Alpin, slibuji ti, že nás nikdo nebude rušit.” Usmál se a dodal: „Vládnu tady, víš?”

Jeho přesvědčování zažehlo její nezávislost. Možná tu vládne lidem, ale ona držela jeho touhu. Usmála se na něho. „Přemýšlím nad tím, že jsem se pro tebe ještě nesvlékla.”

Jeho pohled pomalu klouzal od její hlavy až dolů ke špičkám jejích bot. A tepal novou silou. „Jsem jedno oko a ty jsi zlomyslná svůdnice… “

„Malcolme, musíš přijít.” Byl to hlas lady Miriam.

„Sakra!” Zavřel oči a sevřel ruce v pěst. Alpin sledovala, jak jeho touha po ní ustupuje.

Sklíčeně vsunula ruce zpět do svých šatů a zapnula knoflíky. „Zdá se, že ,nikdy’ právě nastalo.”

Vstal z postele a objal ji. „Vrátím se, to ti slibuji.”

„Samozřejmě, že ano.” Věřila mu, ale větší pravda tížila její duši. Ona a její zájmy vždy budou na řadě až po skotské politice.

„Udržuj postel teplou.” Vášnivě a současně majetnícky ji políbil.

Potom si natáhl boty, připevnil brašničku a vyšel ze dveří. Alpin stála tam, kde ji opustil. Myšlenky jí starostlivě přelétaly od smutných okolností, v nichž se ocitli, k totožnosti nově příchozích.

Zvědavost ji přemohla. Otevřela dveře. Voják ustoupil. Její žalářník. Alpin začala být vzteklá, utíkala nahoru do podkroví a roztáhla závěsy. Pohled, který se jí naskytl, jí vyrazil dech.

Kapitola 21

Dole na potemnělém nádvoří, Alpin viděla Malcolma, lady Miriam, Saladina, Salvadora a Alexandra, jak jdou k hlavní bráně. Dvojčata nesla lucerny.

Nedaleko za zdí vnitřního opevnění spatřila dva jezdce nesoucí pochodně a mířící k bráně. Muži měli čepce a pláště v rozeznávacích barvách rodu Gordonů. Za nimi jel jejich červenovlasý vůdce a půl tuctu dalších vojáků. Jeden z nich ji zaujal. Jeho plavé vlasy vykukovaly zpod elegantně ozdobeného čepce. Byl oblečen stejně jako ostatní, ale zdálo se, že mezi ně nepatří.

Alpin zaměřila svoji pozornost na uvítací skupinku a překvapilo ji, že lady Miriam byla terčem Malcolmova hněvu. Tyčil se nad ní a tvář měl staženou zuřivostí. Její rudé vlasy zářily ve svitu lampy a ona se dívala nahoru na svého nevlastního syna s omluvným výrazem. Ruku měla položenou na jeho paži, jako by chtěla pojmout jeho hněv. Lady Miriam ho pustila, jakmile Gordonovi jezdci projeli branou a blížili se k nim.

Alpin otevřela okno, ale přes hluk koňských kopyt neslyšela, co Malcolm říká. Návštěvníci seskočili z koní. Malcolm s ostatními jim vyšli naproti. Když došli k chlapíkovi s čepcem, Malcolm kývl podivně formálním způsobem, to samé udělal i Alexander. Lady Miriam rychle předstoupila, vzala toho mladého muže za ruku a vedla ho do hradu.

Alpin byla zmatenější než kdy jindy a utíkala ke schodům. Slyšela, jak lady Miriam mluví francouzsky, ale mluvila příliš potichu, než aby jí Alpin rozuměla. Slyšela zvuk kroků mířících směrem do Malcolmovy pracovny.

Když se vracela do ložnice, viděla Alpin svého dědečka, jak vychází ze své komnaty a sbíhá po schodech. Voják strážící u dveří do jejího pokoje si jí ani nevšiml. Znovu znechucená se Alpin zavřela v pokoji a zamkla dveře.

Potom otevřela panel vzadu ve skříni a vstoupila do tunelu. Chladný, zatuchlý vzduch ji polechtal na tvářích a před ní byla solná tma. Jednou rukou se držela stěny a pomalu postupovala chodbou k točitým schodům, které vedly do přízemí. Dnes sem byl dán voják na hlídku, ještě stále tady stál.

Alpin zaklela a opatrně se vrátila zpátky. Ve svém pokoji neklidně popocházela. Její dědeček říkal, že John Gordon byl na cestě, ale proč jeho příjezd Malcolma rozrušil? Nevěřila tomu, že se zlobil, protože ho vyrušili z milování s ní. Proč se tedy zlobil? A jak byl do všeho zahrnutý její dědeček?

Celou následující hodinu si namáhala paměť, ale odhalila jen kousky celé hádanky. Často se mluvilo o zradě, ale nevěděla nic o skotské politice, aby z toho mohla udělat závěr.

Proč by si měla dělat starosti? Vedlo to k dalšímu porušenému slibu, k dalšímu klamu jejího manžela.

Alpin chtěla vědět, jestli je Elanna ještě vzhůru. Otevřela dveře. Chodba byla prázdná. Kam odešla stráž? Asi na záchod.

Zaklepala na Elanniny dveře. Okamžitě se otevřely. „Co se děje?” zeptala se Elanna.

„Nevím. Myslela jsem si, že ty ano.”

„Muslim mi nic neřekl, jen to, že se vráti,proklínam jeho oddanou duši.”

Uražená Elanna by byla vždy důvodem k oslavě mezi otroky na Paradise; tvrdili, že pobouření z ní stírá její královskou vznešenost. Alpin souhlasila. „Stráž je pryč,” řekla.

Elanna vyšla na chodbu a vedla Alpin ke schodům. „Tiše,” šeptla a opatrně sešla schody.

Vstupní dveře byly také beze stráží.

Uvnitř Alpin vybuchlo vzrušení. Útěk by byl možný. Jedna její část se proti tomu bouřila a chtěla tu zůstat, ale hlasy z ostrova ji znovu volaly a připomněly jí lži, které její manžel vyslovil. Našel ji už předtím a velmi snadno. Bylo pravděpodobné, že se ani tento pokus nezdaří, ale musela to zkusit.

Přitáhla si Elannu k sobě a zašeptala: „Běž do kuchyně a zjisti, zda je Rabby stále na hlídce. Já zkontroluji malý

sál.”

Naděje bleskla v Elanniných očích. „Možná pojedeme

domů?”

Láska chytila Alpinino srdce. Povinnosti a závazky ji táhly na druhou stranu. „Možná.”

Elanna ji objala. „Bumpa Sam a ostatní tě potřebují.” „Já vím. Pospěš si.”

Obchodní lod Britta ny Bull se houpala na vodě a přicházející příliv natahoval kotevní lana. Alpin a Elanna stály na palubě blízko lodního můstku a nervózně sledovaly cestu směřující do přístaviště Tynemouth. Odjely odtamtud dvě hodiny poté, co si zamluvily cestu na lodi mířící do Calais.

Utekly velmi snadno. Měsíc v úplňku jim pomáhal v útěku a jeho odraz se teď mihotavě odrážel na mírně zčeřelé hladině moře.

Alpinino srdce bilo v hrudi jako o závod a ruce držící se zábradlí se jí zpotily. Každou chvíli se její ruce pustí a loď bude unášena přílivem.

Přijede si pro ni Malcolm? Určitě ano. Hodil jí své srdce k nohám a ptal se, proč ho chtěla opustit. Ale tentokrát bude chtít znát pravdu. Řekne mu o svém závazku vůči lidem na Paradise. Vyslechne ji a pochopí její rozpolcení, které ji i teď trhalo na půl. Pojede s ní na Barbados na svatební cestu. „Co je to?”

Zvuk Elannina hlasu přiměl Alpin podívat se na cestu. „Támhle na vodě.”

Alpin se otočila a spatřila fregatu připlouvající do přístavu vedle nich. Stovky uniformovaných vojáků naplnily palubu. Jejich hlasy k nim doléhaly přes vodu, Alpin ale slovům nerozuměla, protože hovořili cizím jazykem.

Jak je poslouchala, vzpomněla si na německého obuvníka v Bridgetownu.

Dychtila po rozptýlení a proto přešla palubu, aby lépe viděla. Ani ne deset stop od ní na palubě další lodi stál důstojník s medailemi na prsou. Rozložil mapu na sudu. Jeden z jeho pobočníků držel lucernu. O něčem mluvili.

Potom slyšela, jak ten muž říká: „Kildaldon, tady!” a zapíchl prst v rukavici do mapy.

Kildalton. Proč by ozbrojení němečtí vojáci jezdili na Kildalton? Zmatená a současně vyděšená sledovala, jak důstojník vydává rozkazy. Potom se otevřel poklop a na palubu začali vycházet koně.

V mysli jí blikala jen jedna myšlenka: její útěk byl příliš snadný, jako by Malcolm chtěl, aby utekla.

John Gordon přijel uprostřed noci. Malcolma to rozzlobilo. Kdo byl ten mladý muž s kokardou na čepci?

Proč nebyly na hradbách žádné stráže? Proč nikdo nehlídal stáje?

Pocit strachu jí sevřel jako ledové prsty na krku. „Jedeme zpátky.” „Co?” zeptala se Elanna. „Musíme zpátky na Kildalton.”

Teď, když se jeho hněv změnil v pouhý odpor, se Malcolm opřel v křesle a sledoval svoji nevlastní matku, jak praktikuje diplomatickou magii.

Karel Edward Luis Philips Sylvester Casimir Maria, známý jako milý princ Karel se mračil, i když s půvabem, v jednom z ušáků. Jelikož lady Miriam jeho nepřátelství odhalila, John Gordon slídil po místnosti. Comyn MacKay seděl rozzlobeně, ale potichu.

Kvůli princovi mluvila lady Miriam francouzsky. „Jsem si jistá, že souhlasíte, Vaše Výsosti, že ač jste nedočkavě očekáván mnohými, může vaše návštěva vyznít špatně pro několik vám drahých.”

Na svých patnáct let byl princ nezvykle vyspělý. Jeho vypočítavý pohled klouzal z Gordona na MacKaye zpátky na lady Miriam. „Na Vrchovině mě podpoří.”

Comyn MacKay vyskočil na nohy. „Budete viset dřív, než se tam dostanete. Jak se můžete opovážit přijet do Skotska jen s Johnem Gordonem a tuctem jeho vojáků?”

Princ se usmál. „Ale vy jste přivedl padesát svých vojáků jako můj doprovod.”

„To jsem neudělal. Přijel jsem sem, abych našel svoji vnučku.” Podíval se na Gordona. „Odmítám být využíván a nechci, aby to děvče sloužilo vašim záměrům.”

Děvče. Uvnitř Malcolma se rozprostřela osamělost. Bojoval s bolestí s vědomím, že alespoň ona byla bezpečně pryč od všeho nebezpečí, které se hnalo na Kildalton.

„Ale pánové,” řekla lady Miriam, „to jsme už vyřešili. Jak si vzpomínám, Comyne, přijal jste Johnovu omluvu a pravděpodobně jste ho naučil něco o tom, jak si vážit

žen.”

Alpinin dědeček se znovu posadil. Bylo ale zřejmé, že se na Vrchovináře stále zlobí. Nelibost mu blikala v očích a jeho záda byla napjatá pohrdáním. Malcolmovi tolik připomněl Alpin, že se zase rozesmutněl a když lady Mi-riam vysvětlovala princi, že jeho návrat do Itálie byl v jeho nejlepším zájmu, Malcolm se proklínal a z celého srdce si přál, aby měl ještě jednu šanci dostat ji zpátky. Sliboval, že jí bude přítelem, ale v momentě, kdy byli sami, jeho dobré záměry se podvolily jeho tělesným potřebám. To, že ji nechal odejít, bylo nejtěžší věcí, kterou kdy v životě udělal. Ale byla v bezpečí.

Rozletěly se dveře a předmět jeho myšlenek vešel do místnosti.

Všechny oči se na ni obrátily, Malcolm vyskočil z křesla.

„Malcolme!” Alpin sotva popadala dech, tváře měla zrůžovělé od chladného nočního vzduchu, a spěchala k němu. „Přicházejí sem vojáci němečtí vojáci. Přijeli na

lodi. Do South Shields.”

„Kdo je to?” zeptal se princ.

„Moje žena,” odpověděl Malcolm.

„To děvče je moje vnučka,” řekl Comyn MacKay.

Nebezpečí se vrátilo. Malcolm ji vzal za ruce. Byly jako led. Třel je mezi svými. „Nadechni se, lásko. Matko, dej jí něco napít.”

Zatímco muži mluvili, lady Miriam jí nalila sklenku brandy. „Tady, Alpin.”

Napila se, ale jenom trošku. Svírala sklenici a stále popadala dech. „Proč by sem němečtí vojáci jezdili?” prohlédla si muže v místnosti. „Co jste udělali?”

Gordon zaklel. Princ ztuhl strachy.

Comyn řekl: „Říkal jsem vám, že z toho nevzejde nic dobrého.”

Lady Miriam řekla: „Jde to velmi snadno vysvětlit.”

„Ach ano,” řekl Comyn. „Přijeli si pro milého prince a vezmou si naše hlavy jako suvenýr.”

„Prince?” zamračila se Alpin. „Jakého prince?”

Malcolm řekl: „Dovol, abych ti představil Karla Edvarda Stuarta.” A pak francouzsky řekl: „Můj pane, to je moje žena, Alpin MacKayová.”

„Řekněte nám o těch vojácích,” řekl princ.

K jeho překvapení Alpin odpověděla francouzsky. „Moc toho nevím, Vaše Výsosti. Mají mapu, ale myslím si, že nevědí přesně, kam jedou. Předpokládám, že jsou několik hodin za mnou.”

Skutečný strach rozšířil Karlovy oči a najednou vypadal jako patnáctiletý chlapec, kterým byl. „Co mám dělat?” zeptal se Malcolma.

Malcolm si nechtěl pohrávat s královými žoldáky. Jednoho dne možná vypukne boj o dosazení Stuarta na trůn, ale teď ještě ne. Rody stále mezi sebou bojují a dokud se nespojí, jejich pokusy o sesazení Hannoverů z trůnu budou nesmyslné.

Malcolm šel ke dveřím a zavolal na Alexandra. Vysvětlil mu situaci. „Vyšli jízdní hlídku na cestu do South Shields. Chci vědět, kde přesně ti žoldáci jsou.”

„Ano, můj pane.” Alexander zasalutoval a odešel.

Malcolm se vrátil zpět do pracovny a zavřel dveře. „Musíte se vrátit do Itálie.” Řekl.

Princ Karel kývl. „Ale jak?”

Lady Miriam se mezi ně postavila. „Jste snadno k poznání, i v tom Gordonském kabátě.”

„Mohl by mít převlek,” řekla Alpin.

Malcolm si ji přitáhl do náručí a v duchu děkoval princi, že mu ji ještě jednou přivedl zpět. „Co navrhuješ jakožto mistryně převleků?”

Zčervenala a vyslala k němu pohled, který sliboval budoucí rozhovor, který se mu zamlouval. Potom se podívala na prince. „Musíme být chytří, ale musíme vás odsud dostat hodně rychle. Což takhle šaty paní

Elliotové?”

Válkou zocelený princ málem vyprskl smíchy. „Nemůžu cestovat jako žena.”

Lady Miriam se rozjasnila. „Ale ano, můžete. Je to ten nejbezpečnější způsob.” Otočila se ke Gordonovi. „Johne, jděte do stájí a zařidte, aby mi připravili kočár.” Když Gordon odešel, obrátila se zpět k princovi. „Pojďte se mnou, Vaše Výsosti.”

„Matko,” zavolal na ni Malcolm, protože věděl, co by si o tom plánu myslel jeho otec. „Je to příliš nebezpečné. Ať s ním jede Gordon.”

„Nedělej si o mě starosti. Byla jsem v nebezpečnějších situacích.”

To asi byla, ale Malcolm nemohl unést myšlenku, že bude riskovat svůj život. „Já pojedu.”

„Ne,” řekla. „Salvador a já jsme se chtěli vrátit do Itálie tak jako tak. Znám to ve Whitley Bay a tamní lidi taky. Kterýkoli rybář nás rád převeze.”

V tom měla pravdu. „Nikdy jsem nad tebou nezvítězil,” řekl se zavrčením.

„Tak by to mezi matkou a synem mělo být.”

Malcolm sledoval, jak odvádí posledního Stuartovského prince z místnosti.

Comyn si dal ruce v bok. „Rád bych věděl, co jsi dělala v South Shileds, holčičko.”

Alpin ztuhla. „Vracela jsem se domů na Barbados.”

„Barbados?” zeptal se a vypadal rozrušeně. „Brzy se vdáš a říkala jsi, že tu plantáž prodáš.”

Malcolm cítil, že Alpin ztrácí půdu pod nohama. Bůh mu pomoz, musel ji bránit, i kdyby to znamenalo, že ji ztratí. „Věřím tomu, že tam byla dříve šťastná, než jsem se zapletl do jejího života a přinutil ji zasnoubit se se mnou.”

Comynova brada se zachvěla. „Přinutil jsi ji?”

„Přestaňte se dohadovat, jako bych tu nebyla, oba dva.” Alpin ustoupila stranou.

Malcolm se připravoval na nej větší smutek svého života.

Když se jeho oči setkaly s jejími, uviděl trápení a sílu.

„Byla jsem tam šťastná,” řekla potichu a klidně, přesto měla ruce zaťaté v pěst. „Měla jsem tam dobrý život mezi dobrými lidmi, kteří mě milovali a byli na mně závislí. Slíbila jsem, že je osvobodím, Malcolme, a to udělám, ať to stojí, co to stojí.”

Takže, pomyslel si Malcolm, loajalita ji táhla pryč. Úplně se spletl ve svém hodnocení a zacházení s ní. Nyní musí sjednat nápravu. „Omluvíš nás, Comyne?”

Její dědeček se dotkl jejího ramene. „Tady jsi taky milovaná, děvče. Budu na tvé straně, ať se děje cokoli.”

Váhavě se na něho usmála. „Děkuji, dědečku.”

Comyn se upřeně podíval na Malcolma a odešel z pracovny.

„Tentokrát jsi mě nechal odejít, že?” zeptala se. „Ano, ale nechtěl jsem.”

„Proč jsi to udělal?” „Protože tě miluji.” Strnula. „To není jediný důvod.” „Ne. Bál jsem se o tebe.” „Kvůli tomu princi?”

Malcolm se musel usmát, protože referovala o naději jakobitů a pýše Skotska bez jakýchkoli titulů. „Ano. Chce začít válku ve Skotsku a nárokovat korunu pro svého otce

Jakuba.”

Zamračila se. „Nesnáším skotskou politiku.” Malcolm s naprostou upřímností řekl: „Já taky.” Napětí v ní povolilo a ruce se uvolnily. „Opravdu?” Položil ruku na rodový znak. „Moje slovo Kerra. Nicméně, hodně se zajímám o politiku na Barbadosu.” „Skutečně?”

„Ano, protože se tě to týká.”

Začala neklidně chodit. „Musím osvobodit otroky.” „To uděláš. Jak ti můžu pomoci?”

Zastavila se a dívala se na něho. V očích jí svítila naděje i pochyby. „Pojedeš tam se mnou? Pomůžeš mi bojovat za jejich svobodu?”

Těmito dvěma otázkami otevřela cestu k jejich společné budoucnosti. Malcolm k ní natáhl ruku. „Bude to stačit zítra?”

Vrhla se mu do náručí. „Ach, Malcolme. Všechny na Paradise si oblíbíš. Počkej, až poznáš Bumpu Sama a ostatní.”

Poslouchal, jak s láskou mluvila o lidech z ostrova a vyprávěla příběhy svého života s lidmi, kteří ji měli rádi a byli na ní závislí.

Nikdy předtím se Malcolm necítil tak naplněný a smířený se světem. Přitiskl ji k sobě ještě víc. „Mám jen jednu

podmínku. Odmítám pojmenovat našeho prvorozeného syna Bumpa Sam.”

Její smích zpečetil jejich osud a zdolal jejich nepřátelství. Malcolm si představoval syny a dcery, které mu dá; viděl, jak je vychovává s něhou a láskou, učí je být slušnými a čestnými lidmi. Žádný člověk, pomyslel si, nebyl tak obdařen štědrostí, jako tato žena s ametystovýma očima a srdcem velkým jako Skotsko.

„Provdáš se za mě před Bohem, Alpin MacKayová? Zůstaneš se mnou v časech dobrých i zlých?”

Její dlaně ho zahřály na tvářích a oči jí zářily láskou. „Vždycky tě budu milovat, Malcolme Kerre.”

Políbil ji a slib, který si dali, předpovídal budoucnost prosvícenou smíchem a prohřátou trvalou láskou.

O dvacet minut později stáli ruku v ruce na hradních schodech. Kočár čekal. Salvador se se všemi rozloučil a už seděl uvnitř. Tucet Kerrových vojáků s Alexandrem v čele chvátali po nádvoří. Jezdci byli vysláni na cestu, aby sledovali přijíždějící vojáky. Podle poslední zprávy žoldáci špatně odbočili a byli stále hodiny daleko.

„Přeji si, aby prince odvezl John Gordon,” řekla Alpin.

Malcolm si uvědomil, že se i ona obává o bezpečí lady Miriam.

„Salvador bude stále s ní. A navzdory svým uhlazeným způsobům umí zacházet s mečem stejně dobře jako

Saladin.”

Malcolm zaslechl šustot látky a otočil se. Jeho nevlastní matka a milý princ Karel vyšli z hradu.

Když viděl pýchu Skotska oblečenou do hnědých mušelínových šatů s čepcem naraženým hluboko do čela, Malcolm nevěděl, jestli se má smát nebo plakat. Upřený pohled jeho nevlastní matky mu radil neudělat ani jedno.

„Pojď sem, matko.” Natáhl k ní volnou ruku.

Objala ho. „Nedělej si starosti, synu. Pošlu Alexandra zpět hned, jakmile najdeme loď.”

Vypadala, jako by ji výzva, která před ní ležela, těšila. Malcolm ji políbil. „Miluji tě, matko.”

Podívala se láskyplně na Alpin. „Budeš tu, až se vrátím?”

V Alpininých očích se objevila nejistota. „Malcolm a já bychom rádi odjeli na Barbados. Pomůže mi osvobodit otroky.”

Lady Miriam chytla Alpin na ruku. „Počkejte na mě. Chci jet s vámi. Ráda se zapletu do ostrovní politiky.”

Malcolm dopředu litoval muže na Barbadosu, protože si uměl představit, že jeho žena a jeho nevlastní matka budou nepřemožitelný tým.

Alpin se na něho podívala a zvedla tázavě obočí.

„To je na tobě, zlato.”

„Počkáme,” řekla.

„Miluji vás oba.” Lady Miriam je políbila a sešla dolů po schodech do kočáru.

Princ natáhl ruku. „Uvidíme se, můj pane.”

Zápolíc se suknicemi klopýtal Karel Stuart do kočáru.

„Počkejte!” Saladin vyběhl ven s Elannou zaklesnutou do jeho rámě. „Jedu s vámi.”

„Ty jeden bláznivej muslime. Tahle Ashanti princezna ti zakazuje jet.”

Malcolm znepokojeně řekl: „Nemusíš jezdit, Saladine. Salvador a Alexander je ochrání. A pokud dojde na boj, princ je zkušený šermíř.”

Saladin vyprostil rukáv své košile z Elanniny ruky a objal ji. „Z toho důvodu nejedu. Takhle povýšená

rozmazlená africká princezna se za mě neprovdá, dokud se nepodívá do očí mému otci. Mám v úmyslu ho najít.”

Elanna ho objala. „Požádám bohy, aby jeli na tvých ramenech. Vrať se zpátky v pořádku a hodně rychle.”

„Udělám, co budu moci.” Natáhl ruku k Malcolmovi. „Dohlédni na ni, než se vrátím.”

Elanna něco zamručela. Malcolm přikývl a sledoval svého dlouholetého přítele, jak zasalutoval ženě, kterou miloval, a nastoupil do kočáru.

Alpin si položila hlavu na jeho rameno. „Nebudou mít němečtí vojáci podezření, když uvidí, že tu jsou vojáci mého dědečka?”

Za jiných okolností by taková sešlost byla podezřelá. Politické záležitosti teď ale byly až na posledním místě v Malcolmově mysli. „Ne, pokud je pozveme na svatbu.”

Zaklonila hlavu, jejich oči se setkaly. „Co když král bude proti našemu sňatku?”

„Tak necháme toto místo v rukou mého otce a odjedeme na Barbados, dokud král nezmění názor.”

Chytila ho rukama kolem pasu a vzdychla. „Miluji tě, Malcolme Kerre.”

Držel ženu, kterou zbožňoval a myslel na mnoho rolí, které v jeho životě sehrála a na ty, které ještě sehraje. Otvírala se před nimi šťastná budoucnost, čas klidu a porozumění, čas přátelství a trvalé lásky.