Arnette Lamb

Tajemný snoubenec

S všeobecným souhlasem se stanovuje, že páni,

shlukující se na plese před dámami, projevují

špatné vychování.

- BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Únor 1739 Bath, Anglie

Něco nekalého bylo na spadnutí.

Lady Marjorie Entwhistlová se snažila uklidnit a předstírala zájem o konverzaci mezi Frederickem, princem z Walesu, a Beau Nashem, vládcem v Bath. Smysly jí ale odběhly od jejích společníků a zaměřily se na nepříjemného, povědomě vypadajícího Welšana, který si razil cestu přeplněným tanečním sálem.

Ach, dobrý Bože, mělpapa znovu něco za lubem? „Jste v pořádku, drahá?” zeptal se Beau.

1

Jeho povislé tváře se nakrabatily a ze slov bylo cítit znepokojení. Takový výraz se k němu vůbec nehodil, neboť Beau Nash byl muž společenský, zrozený k radovánkám a bezstarostnému veselí.

„Samozřejmě,” zalhala a pohled jí sklouzl ke dveřím. Bylo možné, že by sem konečně přijel její otec?

„To vypadá jako Magrath,” řekl Beau a zamžoural do davu.

„Magrath?” zeptal se princ a zakýval malou hlavou na tenkém krku, až kolem sebe rozvířil pudr z paruky. „Řekl bych, že ten chlapík přichází trochu pozdě. Kdo je to?”

S nepříjemným tušením po těle Marjorie řekla: „Milo Magrath je herold mého otce.”

„Byl pozván?”

Beau Nash se ujal své role místního vládce a pronesl: „To těžko, Sire.” Trhl rukávy svého až příliš honosně vyšívaného kabátce. „Magrath není v Bath nikdy vítán. Vždycky přináší špatné zprávy.”

„Dnes večer žádné špatné zprávy neuslyšíme,” prohlásil princ. „Nařizuji to.” Panovačně kývl hlavou a vysloužil si souhlasné mručení.

Marjorie se kousla do rtu. Ani nařízení dědice anglického trůnu nemohlo překazit plány jejího otce. Sevřela křišťálový pohár, až se jí ostré hrany

2

zaryly do dlaně. Všudypřítomné bublání fontánky se odráželo od kamenných zdí. Herold vypadal, jako by proplouval mořem širokých suknic a vyztužených ramenou. S jeho příchodem přítomní v místnosti ztichli.

Magrath se zastavil kousek od Marjorie, jeho tváře byly ošlehané ledovým větrem a hrud se mu namáhavě zdvihala. Okázale smekl svůj klobouk zdobený peřím a uklonil se princi Frederickovi. „Vaše královská Výsosti.”

„Žádné špatné zprávy během oslavy našich královských narozenin, Magrathe,” odpověděl princ. „Zakázali jsme to.”

Magrath vyděšeně škubl hlavou směrem k Marjorie. Všimla si lehkého modravého zabarvení kolem jeho úst a vyvodila z toho závěr, že ho v takovém mrazu mohla přivést z Francie přes Kanál jenom velmi neodkladná špatnost.

Magrath se lehce se uklonil Beau Nashovi. „S vaším dovolením.”

Beau zabručel: „Pokud to musí být.”

Milo poklekl před Marjorie s pergamenem převázaném stuhou v prokřehlé ruce. „Lady Marjorie,” řekl a zuby mu o sebe cvakaly zimou. „Přináším vám vřelé a upřímné pozdravy od vašeho

3

otce, který si co nejpokorňeji přeje, abyste se i nadále těšila dobrému zdraví a dařilo se vám dobře.”

Srdce jí skočilo až do krku. Veškeré otcovy ničemné mise začínaly falešnými přáními. Pokud bylo její tušení správné, vyústí i tyto zprávy do velkého ponížení. Co když ale Magrath přišel z neškodných důvodů? Co když chtěl její otec prostě jen oznámit svůj blížící se příjezd do Anglie?

Uprostřed té nejhorší zimy, jakou nepamatoval dokonce ani Beau Nash? Ne. Její pohodlí milující otec by se v tamto počasí přes Kanál nevypravil.

Magrath povstal. Jeho omluvný úsměv nevěstil nic dobrého. Marjorie toužila mrštit pohárem o zeď a tuto společnost velmi rychle opustit. Ponížení pro ni však nebylo nic nového. Ať už byly plány jejího otce jakékoliv, Marjorie neobětuje svoji hrdost nebo život jeho zvrácenému smyslu pro otcovskou povinnost.

Herold se otočil k princovi. „S vaším svolením, Sire, přečtu prohlášení otce lady Marjorie.”

Dav, toužící po troše klevet, přistoupil blíže.

„Vaše Výsosti,” začala Marjorie a snažila se udržet svůj hlas v klidu. „Neodvažuji se obtěžovat vás trivialitami od vyhnance, který po dvacet let nevstoupil na půdu Anglie.”

V duchu se modlila., aby s ní princ souhlasil. K jejímu zděšení mávl svojí královskou rukou a

4

oznámil: „Mám dnes shovívavou náladu, ale buďte rychle hotov, pane Nevím-jak-se-jmenujete.”

Magrath si odkašlal a rozbalil pergamen. „Slyšte, slyšte!” S obavami se podíval směrem ke dveřím. Koho očekával? „Občané a návštěvníci města Bath, patřícího Jeho královskému Veličenstvu. Já, sir George Entwhistle, otec lady Marjorie Elizabeth Entwhistlové, tímto slavnostně oznamuji její okamžité a neodvolatelné zasnoubení s jeho lordstvem komodorem Blakem Chesterfieldem, markýzem z Holcombe a právoplatným dědicem Jeho Milosti vévody z Enderley.”

Minerální voda, kterou Marjorie před chvílí pila, jí v žaludku zhořkla. Její otec promyslel svůj scénář pečlivě, aby ho dovedl k co největšímu efektu. Zahnal ji do kouta a znemožnil tak ústup.

Marjorie narovnala záda a udržela si netečný výraz. Nebyla ale schopná odtrhnout oči od dveří. Blake Chesterfield! Svatá dobrá Marie. Ten muž byl mistr ve vyhýbání se nástrahám manželství. Co se stalo?

Dav zpozorněl. Všechny vějíře se s rachotem otevřely. Monokly a divadelní kukátka orámovaly zvědavé oči.

„Už byl čas, aby přivedl to pískle k rozumu,” vypískla madam Surleighová. Její vysoká paruka byla

5

ozdobená ovocem z těsta a umělými ptáčky. Z jejích slov bylo cítit příliš mnoho brandy.

„Velmi správně, madam Surleighová. Je příliš troufalá,” řekla vdova Fontainová, na rameni se jí kývala kabelka ve tvaru srdce. „Naše poštmistrová dnes obdržela pěkný dopis.”

Rozpaky otřásly Marjorinou důstojností. Jak jsi jen mohl, papa? Vykřiklo dítě uvnitř ní. Jak jsi mi to jen mohl znovu udělat?

„Bravo, lady Marjorie!” řekl princ zvesela. „To je rozhodně veselá zpráva.” Sprška pomády na paruky se snesla na nárameníky jeho sametového saka. „Váš otec se překonal. Chytl vám Chesterfielda, no pane jo.” Obrátil se ke shromážděnýma dodal: „Je na straně krále Anglie od bitvy u Hastings, tenhle Chesterfield.”

Beau Nash přistoupil blíže, jako by ucítil její zoufalství. Na rozdíl od prince byl Beau schopen číst její náladu. Zaklonil hlavu dozadu a povzbudivě se usmál. „Nemohu souhlasit se jeho metodami, ale sehnal vám toho nejbohatšího a nevyhledávanějšího svobodného muže v Anglii.”

Marjorie proběhla vlna vzdoru. „Nepřijmu tuto napídku k sňatku.”

6

Princovo obočí se téměř dotklo paruky. Mrkl na ní. „Ve jménu svatého Jiří, proč byste odmítala Enderleyova dědice, lady Marjorie?”

Madam Surleighová se naklonila blíže, její oči svítily v očekávání.

Jen ať se pomluvy roznesou, rozhodla se Marjorie. Už je úspěšně přežila dříve. Nebude se jim bránit ani nyní. „Nemám v úmyslu se provdat.”

Princ překvapením otevřel ústa. „Nikdy?”

Napjatým ovzduším se nesl ženský šepot. Marjorie se zhluboka nadechla; sněrovačka se jí bolestivě zapíchla do hrudní kosti. Jak neohla vysvětlit princovi z Walesu, že doufala, že se jednoho dne provdá, ale nikoli na příkaz svého otce? „Mám své povinnosti, Sire.”

„Povinnosti, které by měl nést na svých bedrech muž,” utrousila madam Surleighová. „Pošta z Londýna se vždycky zpožďuje a je mokrá jako kukuřičný chleba.”

Marjorie sebou pohoršeně trhla. „Nevypadá, že by vám to tolik vadilo, hlavně když se k vašim dveřím dostane ten zatracený bulvární plátek.”

Starší ženě klesla čelist. „Zatracený?” vypískla. „To jsem od vás mohla očekávat. Ani v nejmenším jste se nezměnila. Pořád jste…”

7

„Přestaňte!” nařídil Beau. „Dnes večer už jsme toho od vás slyšeli dost.”

Do místnosti zavanul mrazivý vzduch. Potištěné závěsy se přitiskly ke kamenným zdem. Hlavy v napudrovaných parukách se otočily směrem ke dveřím. Místností se rozlehlo hromadné zalapání po dechu, které znělo jako švihnutí kordem.

„U všech svatých,” vykřikl princ, „to je přece samotný Chesterfield.”

„Už to tak bude,” řekl Beau a nervózně hledal brýle v kapse svého brokátového kabátce. „Aspoň je vysoký. Ne, že by na tom až tak záleželo, samozřejmě.” Podíval se na Marjorie skrz své brýle a opatrně dodal: „To kdybyste si ho oblíbila…”

„Ne.” Vylétlo Marjorie z úst. Když spatřila zvědavé pohledy, poznala, že promluvila příliš unáhleně. „Uvidíme,” opravila se.

„Jednou jsem ho potkala v Londýně,” zašveholila vdova Fontainová a ovívala se čínským vějířem. „Je nepochybně tím nejlepším, kdo se kdy v Anglii narodil, a vzorem evropského stylu.”

„Podejte mi to zasnoubení.” Beau vytrhl dokument zmatenému Milu Magrathovi z ruky a pročetl si ho. Usmál se a mrkl na Marjorie. „Bude tu potřeba váš podpis.”

8

Marjorie se ulevilo a sevřela kulaté hodinky visící na řetízku u pasu. Jemné vibrace strojku jí lechtaly ve zvlhlé dlani. Zlověstné řinčení ostraha duté zvuky kroků ve vysokých botách se rozléhaly po dláždění. Dav se začal pomalu rozestupovat. Kroky se přibližovaly a jejich rytmus se shodoval s tikáním hodin.

Zbabělec krčící se uvnitř Marjorie jí radil, aby si přicházející ho muže nevšímala, ale síla, umocněná odhodláním vládnout nad svým vlastním životem, ten bezduchý impuls stáhla dolů. Neměla žádný důvod se něčeho obávat, její otec jí nemohl ke svatbě přinutit. Už to zkoušel dříve a neuspěl.

Narovnala ramena a otočila se, aby se setkala se svým soupeřem tváří v tvář. Záchvěv zlé předtuchy jí vzpřímil chlpky na krku. Stejně jako ona, i muž, který přecházel místností, vyčníval nad ostatními hlavou i rameny.

Blake Chesterfield.

Jeho lesklé černé vlasy byly dle poslední módy sčesané na zátylku a bylo znát, že z nich byl před krátkou dobou sňat klobouk. Černý knír jakoby dokresloval jeho nechvalnou pověst zpustlíka. Aristokratické rysy jeho orlího nosu a ostré linie vystouplých lícních kostí byly dábelsky zvýrazněné temně zelenýma očima, jež vyzývavě svítily. Jeho

9

ušlechtilá brada, typická pro sedm staletí starý rod v Anglii narozených Chesterfieldú, měla stejnou prohlubeň jakou jeho slavného předka, který bojoval po boku Viléma Dobyvatele.

Do půlky stehen vysoké jezdecké boty byly pokryté vrstvu prachu. Jako druhá kůže obepínaly semišové kalhoty jeho svalnatá stehna a útlé boky. Rozepnul si kabátec a odkryl sněhobílou košili s nabíranými rukávy. Otevřená vesta z temnozeleného saténu se zubatou výšivkou, znakem Chesterfieldú, objímala jeho široký hrudník. Blake kráčel přes taneční sál na silných nohou, hodících se spíš k jezdci než k námořnímu důstojníkovi.

A kráčel směrem k Marjorie.

I když byl potomkem jedné z nejstarších dynastií v Anglii a objektem lásky žen od Bostonu po Barcelonu, byl tento Blake Chesterfield pro Marjorie pouhým novým trumfem v otcově ponižující hře na dohazovače. Proč se tedy cítila ohrožená?

Když sledovala, jak k ní přichází, hledala Marjorie v jeho pohledné tváři známku jeho nálady, nějaký náznak osobnosti muže, který nebyl jen dědicem vévodství, ale nepochybně také největší ozdobou králova námořnictva. Odpověd prišla, když se jeho pohled setkal s jejím. Z jeho očí svítila zloba, otevřená a jedovatá.

10

Po zádech jí přeběhla studená vlna strachu. Ve své posedlosti vybrat jí manžela zvolil její otec šlechtice královského původu. Velmi rozzlobeného šlechtice královského původu. Tentokrát bylo v sázce mnoho. Velmi mnoho.

Marjorie zaplavil soucit, protože tento Chesterfield nepřijel do Bath ze své vlastní vůle. Co udělal, že padl do nastražené pasti jejího otce?

Soucit odezněl; každý muž má svoji slabost. Při nejbližší příležitosti řekne tomuto „mistrovskému dílu”, že jeho mise byla zbytečná. Marjorie se postavila vedle Beaua a sebejistě se připravila na svoji roli čestné hostitelky dnešního večera.

Beau Nash přikývl jako král. „Dobrý večer, lorde Blaku. Vítejte v Bath.”

„Ano, ano, Chesterfielde. Vždycky je tu místo pro obránce království,” řekl princ. Zakřenil se, pohrozil prstem a dodal: „Ale budete se muset vzdát těchto bot, nebo vás Nash odsoudí chodit v ponožkách. Náš vládce v Bath je velmi puntičkářský, když dojde na společenský oděv.”

Lord Blake předstoupil troufalým pohybem před Marjorie. Kolečka na jeho ostruhách se zatočila.

„Děkuji vám, Vaše Výsosti, za varování. Nezdržím se dlouho.” Jeho plný baryton rozhýbal vlasy na Marjoriných spáncích. Proč jen se postavil tak

11

proklatě blízko? „Omluvte mé špatné způsoby, pane Nashi, doznávám se, že jsem byl dychtivý setkat se se svojí snoubenkou.”

Cítila se chycená do pasti a uvědomila si, že ji tento pohledný darebák zamýšlí dostat do co nejméně výhodné pozice. Instinktivně se od něho odklonila.

Chladná ruka se dotkla jejího odhaleného ramene. „Dobrý večer, lady Marjorie.”

Ačkoliv ho znala pouze z doslechu, nečekala, že bude tak nestoudný. Jeho dlouhé prsty ležely na jejím rameni, působily uvolněně, ale jeho palec jí neodbytně tlačil do zad. Ráda by se vzdala doručování balíčků na trase do Bristolu, jen kdyby mohla vědět, co si ted opravdu myslel.

Lehce se natočila, nasadila svůj nejoslnivější úsměv a zjistila, že se její nos téměř dotýká nosu nejpohlednějšího muže v Anglii. Odhodlání v Blakových očích říkalo, že ona jeho ani v nejmenším neoslnila. Pokárala se za to, že takovou reakci neočekávala. Blake Chesterfield ji nechtěl: chtěl se vykroutit ze zapeklité situace, do které ho dostal její otec.

Marjorie se rozhodla, že se bude také chovat zdvořile. „Dáte si skleničku šampaňského, lorde Blaku? Ačkoli se zpožděním, slavíme narozeniny Jeho Výsosti prince z Walesu.”

12

„Měl bych…” Ztichl. Jeho neprostupný výraz se měnil na potlačované veselí. Není divu, že to k němu ženy táhlo jako děti ke kolotočům. Jeho pohled sklouzl na její ňadra. „Ano, lady Marjorie, nápoj z vašich rukou by mi byl potěšením, nebo malý doušek z vašeho elegantního střevíčku by byl božský. A nechal bych vás vysvětlit, jak je možné, že George Entwhistle dokázal zplodit stvoření tak půvabné jako jste vy.”

„To je celý Chesterfield,” zasmál se princ. „Kavalír prvního stupně.”

Marjorie zčervenala. S lichotkami ze strany Blaka Chesterfielda nepočítala. Ostatní muži dělali zavrženíhodné věci, aby získali její ruku; jejich pochlebování však vždy padlo na neúrodnou půdu. Proč tedy při komplimentech tohoto muže zčervenala?

Usmál se a natáhl se po její ruce. Znepokojivý záchvěv postupoval dolů po jejích zádech.

„Ted si vezmu skleničku vína, lady Marjorie.” Ztišil hlas. „A později bych uvítal klidné místo, abych si s vámi promluvil.”

To bylo to nejmenší, co mu mohla dopřát. „Dobře, lorde Blaku.”

Beau Nash odložil své brýle a zvedl prohlášení. „Chcete si to přečíst?”

13

Z profilu lord Blake připomínal dvanáct mincí ražených na počest jeho předků. Vyzařovala z něho ušlechtilost, přesto ale ruka držící Marjorinu strnula. „To není nutné. Byl jsem pomocníkem během sepisování.”

„To bych ráda viděla,” řekla Marjorie. Ted bude nucen její ruku pustit. K jejímu překvapení se jeho prsty okolo jejích sevřely pevněji. Chňapla po pergamenu svojí volnou rukou.

„Tak si konečně hledáte nevěstu,” řekl princ. „Vybral jste si znamenitě. Lady Marjorie je s námi příbuzná - druhým manželstvím své babičky, samo -zřejmě.”

Blakovy živé zelené oči Marjorie pomalu a pečlivě prozkoumávaly, ale pod jeho elegantním vzezřením byl překvapen, tím si byla jistá.

„Rozkošné,” řekl chladně.

„Řekněte, Blaku,” zeptal se princ, „jak se daří tomu vašemu kočímu? Moje nabídka k němu stále trvá a dokonce může nosit ty své příšerné klobouky.”

„Peddicordovi se daří velmi dobře,” zamumlal odpověď. „A váš zájem mě těší. Nicméně Chesterfieldovi se s ním nerozloučí.”

Jak typické, pomyslela si Marjorie. Ušlechtilý a rozmazlený Chesterfield smýšlelo svých služebných

14

jako o svém majetku. Jestli si myslel, že jí bude vlastnit, bude bolestně zklamán.

Dopředu vystoupil Tobias Ponds. Byl to darebák od pramínků své zlaté paruky až po diamanty poseté přezky na botách. Marjoriným sňatkem by mnohé získal, protože chtěl její postavení.

„Pokud smím, Vaše Veličenstvo,” řekl, „dovolte mi, abych vám připomněl, že George Entwhistle není poručníkem lady Marjorie. Není tím, kdo má právo jí zasnoubit.”

„Pouhá formalita. Chesterfieldovi znají cestu kolem pravidel, pane…”

Tobiasse uklonil. „Ponds, Sire. Tobias Ponds k vašim službám.”

Co to mělo znamenat? Ponds se choval jako jeden z jejíich nápadníků? Jak pošetilé. Na druhou stranu by toho však Marjorie mohla využít. „Pan Ponds má pravdu.” Otočila se k Chesterfieldovi a hluboko se poklonila. „Přesto mé velmi těšilo vás poznat, můj pane.”

Blake její ruku neuvolnil, naopak ji znovu zvedl. „Když se můj proslulý předek dvořil a nakonec získal Alexis Stewardovou, básníci říkali, že žádný Chesterfield si už do našeho rodinného domu nepřivede krásnější ženu.” V očích se mu čertovsky zablýsklo. „Vypadá to,” troufale ji políbil do dlaně,

15

„že si poetové neuvědomili, že by se mohl objevit poklad, jako jste vy.”

Ženské vzdechy rozlehající se sálem je zahalily jako měkká deka. Marjorie nesnesitelně svrběla ruka. Přemýšlala zda nebyl Blake Chesterfield nahluchlý.

„Řekl bych důrazně, lorde Blaku,” vybuchl Beau pobouřeně, „že v tanečním sálu nebudeme trpět žádné nestoudné dvoření.”

Chesterfield obrátil svůj uhlazený hezký pohled na vládce v Bath a odtušil: „Mimochodem, George Entwhistle posílá své pozdravy.”

Marjorino srdce se zastavilo. Hrál Beau v této špatné frašce nějakou roli?

Na Beauově tváři se objevily červené skvrnky. „Nemohu jeho pozdravy přijmout.”

„Jak jí může Entwhistle přinutit ke sňatku?” zeptal se knouravě Tobias a zíral na Blaka Chesterfielda s natvrdlým výrazem.

Chesterfield věnoval Tobiasovi opovržlivý pohled a požádal o další šampaňské. Když mu bylo dolito, pustil Marjorinu ruku a zdvihl svoji sklenku. Zachytil Marjorin pohled a řekl: „Rád bych si s vámi připil.”

Otřásla se pod vlnou odporu, protože tušila, že bude předmětem jeho neúpřímného přípitku.

16

Blake se usmál a vypadal nadmíru potěšeně. „Připíjím, dámy a pánové z Bath…”

„Princovi z Walesu!” přerušila ho Marjorie.

Někdo vykřikl: „Ať žije princ!” A davem se rozlehlo sborové provolávání.

Marjorie pocítila obrovskou úlevu až do doby, kdy se lord Blake dotkl svojí sklenkou její. „Jste bud velmi chytrá,” zamumlal, „nebo velmi unáhlená.”

„V mládí byla hodně unáhlená,” ušklíbla se madam Surleighová.

„Kroťte svůj jazyk, madam,” nařídil Beau.

Marjorie znovu nabyla své sebedůvěry. „Pouze bych ráda ukončila tuto frašku, lorde Blaku.”

„Hm, hm.” Podíval se na ní úsečným pohledem plným pochybností. „Domnívám se tedy, že si přejete být se mnou sama. Dobře, dobře.” Otočil se k princovi, srazil podpatky a pronesl: „Sire, s vaším svolením, vyprovodím svoji snoubenku domů.”

„Vaše domněnky jsou pošetilé,” sykla Marjorie skrz zaťaté zuby. „Nic takového si nepřeji.”

„Samozřejmě, samozřejmě, Blaku.” Princ si pohrával se západkou svojí tabatěrky. „I tak to tu Nash ukončí přesně v jedenáct. Další z jeho pravidel, víte.” Princ poplácal Beaua po zádech. Na Beauovu kravatu vystříklo šampaňské. „Myslím, starý Beaue,

17

že by bylo pěkné, kdybyste jim půjčil svůj kočár. Dnes večer je velmi chladno.”

Na Beauově protáhlém obličeji se objevilo starostlivé zamračení. Jeho pohled těkal z lorda Blaka na Marjorie. Od svého otce Marjorie zradu očekávala, ale představa, že by ji zradil Beau, její přítel a ochránce, jí ničila.

„Nemohu odmítnout přání prince,” řekl Beau a v očích se mu objevila lítost.

Marjorie se dotkla jeho ruky. „Rozumím.”

„Vyřidte naše největší pozdravy ovdovělé vévodkyni z Loxburgu,” řekl princ. „Chtěli jsme dnes večer Rowenu vidět.”

„Vyřídím je okamžitě, Sire,” řekla Marjorie. „Moje babička poslední dobou moc nevychází. Váš zájem vždy delá s jejím zdravím zázraky.”

Poté, co se poklonili princi, odvedl Blake Chesterfield Marjorie špalírem velmi dobře oblečených dam a pánů ven. Prostořeká paní Fieldmouthová je skrz svůj lorňon pečlivě studovala. Lady Cuperton-Millsová si dělala poznámky na plátěný ubrousek. Zítra budou lázně, kavárny a cukrárny hučet novými klevetami. K čertu se zítřkem! A s klevetami také!

Až bude mít čas přemýšlet, vymyslí Marjorie svůj vlastní plán. Obratnými manévry brzy roztrhá

18

zásnubní smlouvu na kousky a vesele popřeje Blaku Chesterfieldovi šťastnou cestu zpět.

Pocítila shovívavost a laskavě se usmála, když jí Blake přehodil plášť přes ramena. „Zapomněl jste si svůj kabát,” řekla.

Její předstíraná laskavost Blaka popíchla. „To zvládnu,” odpověděl a horkost hněvu ho zahřála až ke špičkám u nohou. S rukou pevně položenou kolem jejího pasu jí vyvedl ze dveří.

Ostrý vyjící vítr jim foukl do obličeje, Blake se ale o to nestaral, naopak ten dotek chladu vítal. Půvabná žena po jeho boku si jeho měnící se nálady nevšimla. Byla dcerou George Entwhistla, o tom nebylo pochyb. Pod jejím bujným poprsím jistě bilo srdce stejně chladné a vypočítavé, jako bylo srdce jejího otce. Mohla předstírat nevinnost a hrát si na vzdorovitou dceru, až dokud nezavládne trvalé bezvětří, ale nic tím nezmění. Budou mít svatbu. Blake obětuje svoje staromládenectví. Manželství bylo malou cenou za uchránění se ponížení, které by roztrhalo jeho život na kusy.

Nyní, když se setkal s poštmistrovou v Bath, bude zbytek jeho poslání snadnější než plavba v Golfském proudu uprostřed léta.

Přesto, když Marjorie Entwhistlová seděla naproti němu v uzavřeném prostoru kočáru a žluté světlo

19

lucerny jí ozařovalo tvář, nevypadala ani hrozivě, ani zkaženě. Slyšelo její tvrdohlavé pýše. Její vlastní otec ho varoval, že může být popudlivá. Podvod, pomyslel si Blake, krutá hra mezi otcem a dcerou.

Proč se ale, u všech svatých, George zapomněl zmínit o její kráse a inteligenci? Za jejíma okouzlujícíma modrýma očima byla mysl, kterou měl v úmyslu bez slitování prozkoumat. Pod těmi hedvábnými šaty bylo tělo, kterým se chtěl potěšit. Módní napudrovaná paruka byla navržená tak, aby zvýraznila její rysy, nikoli aby odváděla pozornost od zdravé barvy její pleti. Vyčesaná do velkých vln zdůrazňovala bílá paruka svůdné oblouky jejího kaštanového obočí a lehce stočené husté řasy. Měl rád tajemství, které paruky skrývaly, rád hádal skutečnou barvu vlasů u žen. U Marjorie si však byl

jistý.

Barva vlasů Marjorie Entwhistlové byla rudá; na to by vsadil své královské poslání. Jak hodně byly červené? Byla to barva temně medově zlatavá, jako měla Adelle, jeho bývalá milenka? Nebo se více podobaly ohnivě rudé barvě vlasů Caroline, vdané ženy, se kterou měl poměr? Pokud tomu tak bylo, Blake doufal, že Marjorina povaha byla v souladu s barvou jejích vlasů, protože očekával žhavou konfrontaci s mazanou dcerou George Entwhistla.

20

Při vzpomínce na svého nepřítele ucítil Blake nový nával zloby a odporu. Sevřel ruce v pěst a posunul se na sametovém sedadle. Jeho kolena se dotkla jejích. Měli oba příliš dlouhé končetiny na malý Beaův kočár. „Omlouvám se,” zamumlala, upravila si těžkou brokátovou suknici a snažila se vyhnout jeho pohledu.

Vypadalo to, jako by byla v rozpacích. Nebo si její znepokojení jen představoval? U všech rohatých, zaklel v duchu, proč by se měl její náladou vůbec zabývat? Byla nedílnou součástí této manželské pasti, a jelikož pro Blaka nebylo úniku, bude se snažit vytěžit z té situace co nejvíc. Náhradou za tuto léčku od ní dostane dědice, přestěhuje ji do jednoho ze svých venkovských sídel a vrátí se na moře. Nemusí ji přeci mít rád.

Blake se trochu uklidnil a odkašlal si: „Máte nějaké otázky, lady Marjorie, než si promluvíme o termínu naší svatby? A samozřejmě, že okamžitě napíšete svoji rezignaci na vedoucí funkci poštovního úřadu v

Bath.”

Podívala se na něj pohledem tak zdvořilým, až si pomyslel, že ho snad ani neslyšela. Po chvíli řekla: „Vypadá to, že jste se spolu s mým otcem domluvili, aniž byste brali v potaz moje city. Vy nejste autorem tohoto podvodu, ale musím uznat, že jsem zvědavá.

21

Zajímá mě, jakým způsobem k takové smlouvě došlo?”

Neměl v úmyslu na tu otázku odpovědět. „Předpokládám, že jste byl ve Francii a tam jste padl za oběť mému otci.”

Měla zatraceně pohotový a hbitý jazyk. Tónem, který si schovával pro začínající námořní kadety, řekl: „Až dosud jste hrála svému otci do karet. Tak to nekažte a neurážejte moji inteligenci ubohým předstíráním, že vůbec o ničem nevíte.”

K jeho velkému překvapení se zasmála. Nebylo to žádné chichotání slečinky, žena před ním byla skutečně pobavená. „Prozradil jste se, lorde Blaku. Věděla jsem, že to uděláte.”

Znehybněl v úleku. Kde udělal chybu? Co řekl, že se prozradil?

„Z jakého jiného důvodu, s výjimkou nátlaku mého otce, byste si přál oženit se s ženou, o které si myslíte, že vás uráží a předstírá nevědomost?”

Blake se uvolnil. Mluvila obecně. Připomněl si, že musí volit slova opatrněji, a řekl: „Nedočkavý ženich může své nevěstě odpustit mnoho věcí.”

Podívala se mu přímo do očí. „Nemám s tímto absurdním zasnoubením nic společného.”

Její otevřenost na něho udělala dojem. „Očekáváte, že to něco změní?” zeptal se.

22

„Doufala jsem, že ano, protože mě nemůžete nutit.” „Ale ano, mohu.”

„Drží vás pěkně v šachu,” řekla s náznakem smutku v hlase. „Musí to pro vás být velmi urážející.”

Urážející pro něho? Dobrý bože na nebesích! Proč by ho měla litovat, když on udělal všechno pro to, aby ji ponížil před korunním princem Anglie?

„No, tak dost už toho nesmyslného škádlení.” Zaklonila hlavu.

„Skvělé.” Alespoň se dostane k tomu, co je brzy čekalo. „Musíme se dohodnout na detailech.”

„Možná,” řekla s neskrývanou nechutí, „až vás lépe poznám.”

„Můžete být klidná,” řekl s očividným potěšením, „ta noc přijde velmi brzy.”

„Nedostanete ze mě ani kousek.”

Upřeně se díval na její rozkošně plné rty. „Dostanu každé vaše šťavnaté sousto.”

Oči se jí rozsvítily vzdorem. Blake si hodně potřebnou dávkou hrdosti řekl, že její vlasy musí být velmi rudé.

Opřel se o opěradlo a zaposlouchal se do rachotu kol kočáru a hvízdání větru. Bath mohlo být známé jako zahrada potěšení civilizace, ale toto notoricky proslulé město ho nijak nelákalo. Dával přednost palubě pod svýma nohama a větru v zádech. Žena,

23

sedící upjatě naproti němu, si nezasloužila nic jiného než pocítit silné potřeby námořníka, který byl dlouho na moři. Zajistí, aby se jí dostalo plné dávky jeho nekontrolovatelné vášně. „Měl jste příjemnou cestu?”

Zvuk Marjorina hlasu ho vyrušil z přemýšlení. Zdvořila konverzace bylo to poslední, co čekal či co chtěl. „Tak příjemnou, jak jen Kanál může v zimě být,” odpověděl.

„V tom případě,” řekla a zvedla vzdorovitě bradu, „jste možná měl počkat do jara.”

„Ach ano, ale váš otec by nepřipustil žádné odklady.”

Její rty se maličko pootevřely a propůjčily tak její tváři bezbrarmý výraz. „Měli bychom tedy očekávat jeho příjezd?” zeptala se slabým hlasem.

Proti své vůli se Blake přistihl, že vůči ní nedokáže být tak tvrdý. Ta dívka chtěla svého otce. Zasloužili si být spolu. „K tomu se přesně nevyjádřil.”

Přikývla a viditelně polkla. „Nečekala jsem, že by to udělal. Přinutil vás rezignovat na vaše postavení, lorde Blaku?”

Opravdu se v jejích očích zaleskly slzy? „Nemám v úmyslu rezignovat.”

„Dobře,” řekla a s úlevou vydechla. „Ani já ne.”

24

Do Blakovy mysli se vkradly pochyby. Pokud mohl hodnotit podle vnějšího vzhledu, Marjorie Entwhistlová neměla s těmi intrikami nic společného. A i kdyby, stejně by to nic neměnilo. „Ale je to nevyhnutelné, to víte.”

„Je vaše lod stále v Anglii?” zeptala se, jako by jí nedošlo, co měl na mysli.

„Ano. Kotvíme v Bristolu.”

„My?”

Její opatrná otázka smazala sympatie, které vůči ní před chvílí cítil. „Milo Magrath a můj sluha jsou se mnou.”

„Můj otec nezměnil své metody ani svého posla. Našel jste si v Bath nějaké ubytování?”

Blake pokrčil rameny. „Předpokládám, že zůstanu u vévody z Clevelandu. Domníval jsem se, že Magrath zůstane u vás.”

S rozhořčením v hlase opáčila: „Ani za všechno kamení z lomu u Bath.”

„Váš otec určitě vše zařídil pro svého…”

„Lokaje,” vyhrkla a posadila se rovně. „Byl jste velmi špatně informován.” Její zranitelnost byla znovu patrná. „Neviděla jsem svého otce čtrnáct let.”

Blake si nebyl jistý, jestli s ní má soupeřit a nebo sympatizovat. Z nějakého důvodu, nad kterým se

25

neodvažoval přemýšlet, si zvolil to druhé. „Bylo vám tehdy… “

„Deset.” Její jemné nozdry se rozšířily. „Nestydím se za svůj věk. Jsem ale znechucená tím zbabělcem, který mě počal, a odpornými figurkami, které posílá

do Bath.”

Blake se proklel za to, že mu jí bylo líto. „Tím, že mi budete nadávat, svoji budoucnost nezměníte.”

„Odpusťte. Očividně si myslíte, že nemáte na výběr.”

„Ani vy ne,” vychutnal si svoji odpověď Blake.

„Lorde Blaku,” začala Marjorie zdrženlivě a její prsty si nepřítomně pohrávaly s vyšívaným střapcem jejího hermelínového pláště. „Zatímco finance jsou v běžných případech mimo… ehm… kontrolu případné nevěsty a velmi často, přirozeně, za hranicemi oblastí, kterým žena rozumí. To se mě ale netýká.”

Pobavený jejím ješitným proslovem a zaujatý tím, co se mu pokoušela nabídnout, zvedl obočí a zeptal se: „Jste bohatá?”

„Nikoli nesmírně, to ne.” Naklonila se na sedadle dopředu a pokračovala, „Jsem si jistá, že si myslíte, že děláte správnou věc a vaše pohnutky jsou nepochybně ušlechtilé stejně jako váš rodokmen a já bych se neodvažovala házet špínu na váš charakter nebo záměry, ale…” Odmlčela se a její sytě modré oči

26

vyhledaly jeho. Pravděpodobně pátrala po slabosti, které by mohla využít. Dobrý bože, ať žádnou nenajde, pomyslel si. „Ale…” pobídl ii Blake.

Našpulila rty. „Ale jsem si jistá, že pokud se pokusíme, můžeme si vzájemně vyjít vstříc a vyvléknout se z přání mého otce.”

„A proč byste vědomě šla proti jeho… přáním?”

Jenom jeho matka ho studovala tak zblízka. A stejně jako věvodkyně z Enderley, i Marjorie Entwhistlové chyběla vřelost a velkorysost. Znovu jím zacloumal vztek. Což se stávalo dost často od té doby, kdy George Entwhistle objevil jeho temné tajemství. Blake se cítil jako lovcova kost chycená v čelistech své vlastní neschopnosti.

Otočila se tváří stranou. „Chci si svého manžela vybrat sama.”

„Tak si vyberete mě.”

Otočila se zpátky k němu. Znovu ho její přímý pohled zinepokojil. „Když vezmu v potaz vaše postavení a naše dřívější obecenstvo, doufala jsem, že ušetřím vaše city. Přestaňte mě zastrašovat, lorde Blaku. Jak jsem řekla princovi z Walesu, nemám v úmyslu se vdávat ani tentokrát.”

Bude dělat mnohem víc, než je pouhé zastrašování, až bude jeho. „Ach, já se s vámi ale určitě ožením.

27

Popravdě řečeno, udělám cokoliv, abych vás dostal do manželské postele.”

Zalapala po dechu. „To je nemožné.”

Patřila jinému muži? Ta představa nebezpečně ohrožovala jeho plány. Ačkoliv byl zvyklý na život nadmíru si užívajících a dychtivých žen, vyhlídka sňatku s nepočestnou nevěstou se mu nelíbila, ale neměl na výběr.

„Předpokladám, že není třeba, abyste byla panna.”

„Vy zatracený hade!” dotkla se štíhlým prstem hrudi „Já, která svým manželstvím ztratím stejně mnoho jako vy, jsem zašla mnohem dál za hranice své trpělivosti, abych uchránila vaši ušlechtilou rodovou hrdost. Teď ale vidím, že nejste o nic lepší než můj otec.”

Musela být rozhodně rusovláska. Jeho krev při té myšlence začala vřít. Zkoumal její krk, ústa a hledal stopu, kterou zanechal její milenec. Její tváře se následkem toho zalily ruměncem. „To je možná pravda,” začal a vychutnáva si ukázku její povahy. „Přesto ale budu trvat na tom abyste opustila svůj současny vztah.”

„Jste neskutečny neotesanec.”

Její zlost byla náplastí na jeho poškozenou hrdost. „Vypadá to, že jsem postoupil z figurky na neotesance během velmi krátké chvíle. Připravte se,

28

slečno poštmistrová,” řekl skrz zataté zuby. „Stanete se markyzou tohoto neskutečného neotesance.”

„Nikdy.” otočila se a dívala se ven okýnkem.

„Nikdy?” Zamyslel se jako by to bylo důležité válečné rozhodnutí. „Ne, myslím si, že možná tak do měsíce. Bude to měsíc, který nám mnohé prozradí -jestli mi rozumíte.”

Její pohled sklouzl zpátky k němu. „Měla bych vás plácnout.”

„To bych,” zamumlal pomalu, „nedoporučoval.”

„A co byste doporučoval?” zeptala se vyzyvavě a její rty se roztáhly do sladkého úsměvu. „Abych si zničila život, protože vás můj otec nachytal v posteli s ženou jiného muže?”

V Blakovi by se krve nedořezal a modlil se, aby se nedopracovala k věci, které se obával nejvíce.

„Aha, z vaší reakce vidím, že váš zločin není zločinem srdce.” Její obočí se spojilo. „Plnil jste špatně své povinnosti a vydal jste Anglii napospas Francii? Nebo jste prohrál majetek vaší rodiny?”

Blake si s překvapením uvědomil, že Marjorie jeho hroznou pravdu skutečně nezná. „Jaký v tom je rozdíl? Peníze nejsou tím, pro co jsem si přišel. Přišel jsem si pro vás.”

29

Kočár sebou trhl a pak zastavil. Zásnubní smlouva se skutálela ze sedadla. Blake omráčený úlevou se nebyl schopen pohnout.

Marjorie chňapla po dokumentu. Dveře kočáru se otevřely a komoří postavil na zem schůdek, aby mohla vykročit. S veškerou důstojností a vážností vystoupila z kočáru.

Blake ji následoval a postavil se vedle ní. Podruhé za jejich setkání si všiml její neobvyklé výšky. A poprvé za tu dobu ho to zjištění potěšilo. Bez paruky a vysokých podpatků by její nos byl ve výšce jeho brady a její ňadra by se příjemně opírala o jeho hrudník. Její vysoký štíhlý pas prozradil, že by její boky byly…

Zavrhl tu myšlenku, jeho plány nepočítaly s touhou. Během několika týdnů se s ní ožení, během několika měsíců se postará, aby otěhotněla. Až mu porodí dědice, nechá ji jejím vlastním záměrům.

Zastavila se u dveří a otočila se k němu.

„Ať už jste udělal cokoliv a cokoliv si myslíte, že můžete udělat, Blaku Chesterfielde, uvědomte si toto.” Plácla ho pergamenem do prsou. „Bude potřeba víc než květnatá prohlášení a vrtochy mého otce k tomu, abyste mě přinutil ke sňatku.”

30

Blake byl překvapený její důstojností i silou její vůle. Zakryl její ruku svojí. „Vezmu si vás za ženu, Marjorie.”

„Ne, nevezmete. Je mi líto, že jste vážil cestu do Bath nadarmo, protože za jiných okolností jsme se mohli stát přáteli. Prosím, pusťte moji ruku.”

Blake uvolnil sevření. „Budeme více než přátelé.”

„Ne, nebudeme.” Otevřela dveře a vstoupila dovnitř. Přes rameno dodala: „Nemůžete mě přinutit. Můj otec mě nemůže donutit se provdat. Už to zkoušel dříve.”

Za Blakem zaržálo spřežení grošáků. Kola Nashova honosného kočáru zaskřípala na kamenité cestě. Blake znepokojeně zalapal po dechu. „Dříve?”

Její modré oči roztály. „Nejste první, lorde Blaku. Můj otec poslal různé muže do Bath, aby se se mnou oženili. Mnohokrát.”

Ledový vítr zadul mezi sloupy, které zdobily vchod do domu. Setkala se s těmi muži před ostatními? Bylo toto líbezné stvoření ponižováno svým otcem často?

Musela vycítit, že ji litoval. Její plné rty se semkly a štíhlá ruka sevřela dřevěné dveře.

„Kolikrát vás zasnoubil?”

Věnovala mu pohled, který by jí záviděla i jeho namyšlená matka, ale pod jejím vznešeným vzezřením bylo tušit zranitelnou mladou ženu.

31

„Šestkrát.” Hlas jí zakolísal, její držení těla nikoli. Zaplavila ho vlna úcty.

„Nedívejte se tak samolibě, lorde Blaku.”

„Proč ne, lady Marjorie?” usmál se Blake. „Sedmička je moje šťastné číslo.”

32

S všeobecným souhlasem se stanovuje, že ti, kteří budou opakovat lži a pomluvy, budou vypovězeni z celé společnosti.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Unavená bezesnou nocí a znechucená panovačnou domýšlivostí Blaka Chesterfielda se Marjorie zastavila u dveří komnat své babičky. Jak si dovoluje očekávat, že mu padne do náručí jako nějaká obyčejná holka dychtící po manželovi šlechtického původu? Odpověď byla zřejmá. Opovažoval se díky jejímu otci.

Sevřela kliku dveří. Znovu zaváhala.

Ve stájích zakokrhal kohout. V ještě stále potemnělé ulici majitel nosítek vyvolával: „Pozor dávejte a jízdné vyplácejte.” Známé zvuky k ní doléhaly jako natažená přátelská ruka. Marjorie v zoufalství sevřela madlo.

Dovolí lordu Blakovi, aby jí doprovodil do Wiltshire’s a na několik večírků. Jeho hrdost bude ušetřena. Ukáže mu marnost jeho konání. On odjede z Bath a život půjde dál.

33

Otevřela dveře a vešla dovnitř. Obestřela ji láska a pocit bezpečí.

S horou polštářů za zády a ospalým teriérem u nohou nakláněla se Rowena, ovdovělá vévodkyně z Loxburgu, nad množstvím map a knih. Přes rameno měla přehozený cop vlasů, které kdysi mívaly barvu podzimního ohně, nyní se ale třpytily stříbrnými pramínky. Navzdory noze, zmrzačené při pádu z neklidného koně, pohlížela na každý nový den s odhodláním gladiátora.

Se srdcem plným citů, toužila Marjorie podělit se s ní o čerstvou ránu, kterou jí zasadila poslední otcova zrada, ale znepokojivý hlas uvnitř její mysli ji nabádal, aby s tím nespěchala.

Služebná Lizzie klečela před krbem.

„Stále se ti nepodařilo rozdělat oheň, Lizzie?” zeptala se Rowena.

Služka se postavila. Její pihovaté tváře jí rozpaky zčervenaly. „Omlouvám se, madam. Třísky jsou pomalé jako ten Claverův uličník, už ale hoří.”

Marjorie se usmála na služku, která byla známá jako největší klevetnice mezi služebnictvem v Bath. „Děkuji, Lizzie, to bude všechno.”

Dívka vysekla pukrle a odešla z pokoje.

Marjorie došla pomalu k posteli. „Není tu dost světla, měla by sis pořídit ještě jednu lampu.”

34

Aniž by vzhlédla, Rowena švihla hbitým zápěstím a odhodila mapu stranou. Ta se stočila zpátky do ruličky a spadla na podlahu. „A taky dalších pět minut klidu a míru bez toho, aby hlasy mladých rušivě drnčely v mých uších.” Ačkoli byl její hlas strohý, nenesl v sobě žádnou zlobu ani zahořklost.

Rowena luskla prsty. Ve světle lampy se zaleskly šperky. Teriér seskočil z postele a přinesl jí mapu.

Marjorie se usmála. „Budu si drnčet, jak se mi zachce.” Roweniny jasné modré oči se sebejistě zaleskly. „Pět liber říká, že drnčením ničeho nedosáhneš.”

Marjorie potlačila podrážděný povzdech a řekla: „Dobře. Ted mi dlužíš jenom čtyři tisíce devět set devadesát pět liber. „

Rowena strnula. „Londýnská pošta se zpozdila?”

Marjorie se nesnažila skrývat svoje znepokojení. „Ano. Předpokládám, že za to může to zatracené počasí. Ale přesto jsi prohrála sázku a pět tisíc liber.”

Rowena udělala místo na své posteli a vztáhla ruce. „Samozřejmě, že je to tím počasím. Je příliš velká zima na to, aby lupiči vylézali se svých doupat. Tug se pravděpodobně stavil na noc v Hounslow Heath. Přijede dnes.”

Jako každé ráno za posledních deset let vklouzla Marjorie i dnes do Rowenina utěšujícího náručí.

35

Známá vůně ruží jí stoupala nosem. „Spala jsi dobře?”

„Tak dobře jako ovdovělá vévodkyně s čistým svědomím a prázdnou truhlou. A ty?” Marjorie zahnala bodnutí viny a řekla: „Skvěle.” „Řekni mi, jaký byl večírek.”

Marjorie nepřítomně hladila teriéra. Toužila vyzradit bolestnou pravdu, ale slova přesto nepřicházela. „Bylo to grandiózní, jako vždycky, ale počasí a… ehm… další věci zabránily naší cestě na Královninu náměstí, abychom oficiálně věnovali Obelisk princovi.”

„Další věci? Co udělal Frederick? Byl rozzlobený?”

Marjorie si slibovala, že bude volit slova opatrněji. „Princ neudělal nic, opravdu, nevadilo mu, že ten památník neuvidí.”

„Samozřejmě, že nevadilo. Frederick má na tucet takových krásných pamětních desek, které jsou mu věnovány. Podívá se na něj, než odsud odjede, tím si bud jistá, a pravděpodobně předá Beauovi další z těch okázalých tabatěrek.” Rowena nakrčila nos. „Ošklivý zvyk.”

„Říkáš mu to dost často, možná tě jednoho dne poslechne a přestane ten tabákový prášek čichat.”

36

„Muži neposlouchají ženy, dítě. A ted mi řekni, kdo tam včera večer byl. Chovala se madam Surleighová slušně?”

„Většinu času ano. Potom dopila svoji láhev brandy a obvinila Beaua z podpory prostituce.”

Rowena otevřela úžasem ústa. „To snad ne. Co na to řekl Beau?”

„Obhajoval se. Diplomaticky, samozřejmě.” Marjorie se usmála, když si na ten incident vzpomněla. Byla to poslední veselá chvilka toho večera. „Řekl, že muž, který má jednu prostitutku, podporuje prostituci stejně, jako člověk kupující jeden sýr podporuje sýrařský průmysl.”

Pokojem se rozlehl piný smích. „Chytrý darebák,” zaklela Rowena. „Náš Beau umí žonglovat se slovy nejlépe ze všech. Vyskoč. Sednu si na stoličku, můžeš mi splést vlasy, zatímco mi řekneš zbytek.”

Jediným pohybem, který od své nehody před pěti lety zdokonalila a vypracovala, Rowena spustila svoji zdravou nohu z postele. Marjorie se natáhla po její zmrzačené noze, ale zastavilo jí plácnutí po zápěstí. „Dej ty své rozmazlující ruce pryč,” řekla Rowena ostře. „Zvládnu to sama, díky.”

Uvnitř Marjorie se rozlila něha i smutek, a přesto věděla, že by se neměla hádat.

37

Rowena vzala do každé ruky jednu hůlku, pomalu se postavila a vzpřímila se do výšky téměř stejné, jako byla Marjorina. Starší z žen našla stabilitu a potom začala pomalou, bolestivou chůzi přes místnost. Když se posadila, podala Marjorie kartáč na vlasy. „Nedělej mi dnes žádný složitý účes. Už se těším do lázní.”

„Myslím, že až tam budeme, budeš smýšlet jinak.” V momentě, kdy ta slova vyřkla, Marjorie toho litovala, protože bylo jisté, že celé město bude mluvit o ní a Blaku Chesterfieldovi.

„Něco mi tajíš. Co je to?”

Marjorie se soustředila na tahy kartáčem. „Papa zase zkouší ty svoje triky.”

„Co udělal?” zeptala se Rowena nazlobeně. „Vyhrožuje Bath válkou, pokud se nerozeběhneš do Calais a neprovdáš se za muže, kterého ti ted vybral?”

Marjorie se natáhla pro hromádku zelených stuh. Ta barva jí až příliš živě připomněla oči Blaka Chesterfielda. Znepokojená obrazem, který se jí objevil před očima, se ho snažila odehnat pryč. „Tyhle si dnes neber.”

„Co ti tvůj otec udělal, dítě?”

Marjorie položila kartáč a rozdělila vlasy na několik pramenů. „Znovu mě zasnoubil.”

38

„Ten nestoudný ničema,” vyštěkla Rowena. „Jeden by si myslel, že už dávno pochopil. Přísahám na hrob svého dědečka, že…”

„Zůstaň v klidu,” řekla Marjorie a mluvila jak ke své babičce, tak ke svému srdci.

„Kdyby byl tvůj otec tak zručný ve vybírání manželů, jako je v podvádění v kostkách, byla bys provdaná v šestnácti, stejně jako já.” Natočila se na stoličce, až se jejich pohledy setkaly. „Nebudeš mít nějakého přihlouplého kolonistu nebo podřadného lorda bez peněz, který je natolik hloupý a zoufalý, aby padl za oběť tvému otci. Kdo je to tentokrát?”

Ačkoliv by jí Rowena nikdy záměrně neublížila, Marjorie Rowenino prohlášení, že by se s ní oženil pouze zoufalý muž, urazilo. Věděla, že musí situaci odlehčit. „Neřeknu ti to. Musíš hádat.”

Roweně zasvítily oči jako dítěti očekávající dort. „A jaká je cena?”

Marjorie si v duchu gratulovala. „Cena je deset tisíc liber.” Rowena se odmlčela. Přemýšlela nad svými ztrátami, pomyslela si Marjorie.

„Domluveno. Je to kolonista?”

„Ne.”

„Takže Angličan. Upozorňuji tě, že to se nepočítá jako hádání.” „No dobře, ale odted začneme počítat.”

39

„Kolikrát můžu hádat?”

Marjorie odhadla její šance. „Když vezmu v úvahu tvoji skvělou paměť… A štěstí, které by ti záviděli i Irové… Řekněme… tři.”

Rowena jí pohrozila prstem. „Krutá dívko. Vyplatí se něco vědět. Žena se při vyšívání ubrusu na oltář a rozením jednoho dítěte ročně daleko nedostane.”

„S tím si nedělej starosti,” zamumlala Marjorie. „Nedělej slečinku. Měla bys mi být vděčná, že se zajímám o tvoji budoucnost.”

„Já ale jsem. Aspoň do té doby, kdy mě to nestojí žádné peníze. Může se stát, že budu potřebovat každý šilink, abych ho vyplatila stejně jako ostatní.”

Rowena poklepala prsty na mramorový povrch toaletního stolku. „Pochází ze šlechtické rodiny?”

„Ano, pochází a vyplýtvala jsi jednu ze svých možností.”

„Je výše než hrabě? A to jenom shromažďuji informace, to nehádám.”

„Ano,” řekla Marjorie a okamžitě proklínala svůj rychlý jazyk.

„Ho ho!” V Roweniných očích zableskl opravdový zájem. Zvedla kartáč. „Je tady v Bath? A upozorňuji tě, že obecné informace se nepočítají.”

„Ano. Přijel včera … byl v patách Milo Magrathovi.”

40

„To je velmi nešťastné pro našeho Merlyna a velmi trapné pro našeho tajemného ženicha. Je pohledný?”

Pohledný bylo slovo, které ani zdaleka nepopisovalo temnou krásu zevnějšku a královské vystupování Blaka Chesterfielda. Cítil se stejně trapně jako ona?

„Aha.” Rowena si poklepala zdobeným stříbrným kartáčem o dlaň. „To hovoří v jeho prospěch. Dobře, dobře. Už byl ženatý?”

„Odpověd tě bude stát tvoji možnost číslo tři.”

„V tom případě to beru zpět. Bude v budoucnosti vévodou?”

„Je to možnost číslo tři?”

„Neměla bych vyplýtvat jednu ze svých možností na něčem, co není možné.” Zvedla malé zrcátko a pečlivě upraveným nehtem zkoumala svoji pleť. „George má stejnou šanci dát tě dohromady s vévodou jako má Beau šanci pozastavit zákon o sázkách a hrách. A uhádnout, kdo je tvým nejnovějším snoubencem přesto vyžaduje určité schopnosti. Ty, Marjorie Entwhistlová, požaduješ od staré ženy příliš.”

Teď bylo na Marjorie, aby se zasmála. Rowena už nikdy nebude chodit bez pomoci, ale mohla zmást pouhým pohledem korunního prince stejně snadno

41

jako služku z kuchyně. „Nesnaž se na mě vyloudit jeho jméno, babičko. Znám všechny tvoje triky.”

Pohled, který Rowena k Marjorie vystřelila, říkal, že nechá tu poznámku být. „Takže.” Položila zrcátko. „Spočítala jsem jedenáct vévodů se způsobilými syny.”

„A já jsem spočítala, že dvě z tvých možností jsou pryč.”

„Nemáš žádnou úctu k churavým. Ani ke stáří.” „Nejsi ani jedno z nich.”

Pevnou rukou vzala Rowena flakon s parfémem a se zalíbením ho položila. „Richmondův dědic je jedna možnost.” Vzala další lahvičku a položila ji vedle. „Oxfordův syn je bez závazků.” Natáhla se po nádherné lahvičce z rudého krystalu. „Chesterfield by nikdy nepřinutil svého rozmazleného uličníka, nicméně jeho chlapec stále není ženatý.”

Marjorie stála nehybná jako socha, ale babička, příliš zaujatá jejich hrou, si toho patrně nevšimla.

„Radcliffe už nedrží smutek.” Jaspisový flakón se přidal k ostatním.

Výčet pokračoval, dokud Rowena nesrovnala do řady jedenáct lahviček a tak získala všechny nejvhodnější muže Anglie na dosah. Je to tak příhodné a jedinečné, pomyslela si Marjorie, mít

42

babičku, která umí přeměnit vznešené muže na řadu drahých parfémů.

Marjorie na sobě ucítila sílu Rowenina mazaného pohledu. Než aby se podrobila, raději prohledávala truhličku ze santalového dřeva a pátrala po vlasových sponách.

„Je to jeden z těchto, předpokládám,” řekla Rowena jako by si vybírala pouhou hůlku.

„A máš ještě jednu možnost hádat,” řekla Marjorie s ústy plnými sponek. „Nešij sebou.”

„Nikdy sebou nešiju. Upřeně jsi se dívala na jaspisovou lahvičku - tím jsem si jistá. Podívej se na mě, dítě.”

Marjorie vsunula poslední sponku na své místo a prohlédla si své dílo v zrcadle. „Abych ti dala výhodu?” Zatřásla hlavou a narovnala uvolněný pramínek. „Myslím, že ne.”

„Tvůj otec ale Radcliffa nezná,” zadumala se Rowena. „Jak by se mu podařil takový skvělý úlovek?”

Marjorie se vyhýbala Roweninu pohledu. „To nemohu říct. Pokud to, ovšem, není tvoje třetí možnost hádat.”

Rowena vyloučila několik lahviček, jako by byla bůh, který rozhoduje o osudu obyčejných smrtelníků. „Mladý Atherton je ještě dítě. Watson—

43

Sykes je zasnoubený s…” V hlubokém soustředění vzala růžovou lahvičku a přitiskla si ji ke rtům. „S mladou Bolingbrokovou, jestli si dobře pamatuji.” Spokojeně ji položila mezi ostatní vyřazené. Pokračovala, dokud před ní nezůstalo stát pět lahviček. Rudý flakon nad ostatními čtyřmi významně vyčníval.

„Myslím, že si schovám svoji poslední možnost, až se vrátíme z lázní.” Počkala, až se Marjorin pohled setkal s jejím. „Z Křížových lázní.”

„To není fér.” Veškerá úzkost umocněná bezesnou nocí se vrátila. Ted ale na Marjorie zaútočilo něco nového: pocit, že není o nic důležitější než lahvičky s parfémem. „Máš ráda Královniny lázně. Vždycky tam chodíme.

„V Křížových lázních se bude určitě přetřásat každá městská kleveta.”

„No a?”

„Bude to tvoje výhoda.”

Rowena se natáhla pro slonovinou vykládané hole. „Jsme uprostřed zimy, dítě. Jenom churaví a stateční dnes půjdou do vody. Cítíš se nemocná nebo statečná?”

Marjorie pocítila záchvěv rozpaků. „Cítím se dobře, ale dnes dopoledne do Křížových lázní nepůjdu, babičko. Víš, jak všichni milují drby o tobě

44

a o mně. Ještě ani nesmočíme naše koupací pláště a už nějaká užvaněná vdova vyhrkne jeho jméno.”

Rowena si změřila Marjorie chladným pohledem. „Kolik lidí to ví?”

„Dost, protože jednou z nich je madam Surleighová.”

Rowena se zašklebila. „Ta stará semetrika.” Štípla se do tváří a podívala se do zrcadla. „Vyplatí se vědět, co si lidé myslí. Neznamená to ale, že by jejich názory měly určovat tvůj život.”

S hlavou posetou množstvím copánků a v lehkém růžovém hedvábném županu vypadala Rowena spíš jako mladá dívka než jako ovdovělá vévodkyně. „A naučíš se, jak se vypořádat s muži.”

Marjorie najednou pocítila nutnost stát za svým názorem, než uklidnit hrdou ženu před sebou. „Znovu opakuji, babičko,” vyslovila rezolutně, „nepůjdu do Křížových lázní.”

„To je vítané překvapení,” prohlásila Rowena a postavila se. „Vypadá to, že se učíš používat zdravý rozum, který jsem ti dala. Přines naše koupací pláště. Půjdeme do Královniných lázní.”

Oblečená do tradiční róby, připomínající stan a špičatého plátěného klobouku scházela Marjorie z příkrých úzkých schodů vedoucích do Královniných lázní. Přes syčení minerálních pramenů slyšela

45

zvuky ženských hlasů. Nepříjemný zápach připomínající zkažená vejce jí však nemohl přivést do rozpaků, na rozdíl od klevet, které právě dole probíhaly.

Zachvěla se, snažila se polknout žluč, která se jí tlačila do krku, a prošla portálem.

Z lázní se zvedla hustá páchnoucí mlha a zmizela k zimní obloze. Beztvaré stíny se hýbaly ve vodě a lemovaly okolní stěny. Marjorie se chytila mokrého kovového zábradlí a vstoupila do lázně. Konejšivě teplá voda jí zašimrala na kotnících, potom na kolenou. Když se ponořila hlouběji, s radostí si uvědomila, že nikdo nemůže vidět její obličej.

Bůh existuje, pomyslela si, a dnes si zvolil mě chránit.

„Postav mě na zem, ty nemotorný slepičí mozečku,” ozval se Rowenin znělý hlas.

Veškerý hluk s výjimkou syčení a bublání vyvěrajícího pramene ztichl. Marjorie se chtěla potopit pod hladinu a vyplížit se z lázní ven.

„Marjorie!”

Prosím, bud zticha, zaprosila v duchu a zalitovala, že byla ohledně událostí předešlé noci v tanečním sále tak tajemná. Smířila se s ponížením, které jí čekalo, otočila se a šla k Roweně.

„Tady jsem, babičko.”

46

Ruka se chytila její paže. „Jsem slepá jako ten starý žebrák v Trpasličí uličce, dítě.”

Marjorie objala svojí babičkou rukou, aby jí podepřela. „Půjdeme tedy domů?”

„Ale ne,” řekla Rowena vesele. Naklonila se k Marjorie a ztišila hlas. „Nebudeme za zbabělce. To nikdy. Nedělala jsi z toho zasnoubení vědu, že ne?”

Marjorie se cítila provinile. „Nedělala.”

„Ustupuji ze sázky. Nesnížím tvoji budoucnost a tvoji hrdost na záležitost několika tisíc liber. Kdo je

to?”

Nedaleko nich kdosi cákl. Jako fregata vystupující z mlhy se k nim šinula madam Surleighová. Špičatý klobouk a objemná róba zmenšovaly její nalíčený obličej.

Zatraceně, pomyslela si Marjorie. Byla si jistá, že ta stará semetrika půjde spíš do Křížových lázní.

„Tak tady jste, dámy,” řekla madam.

Rowena strnula. „Zapomínáte na dobré vychování, madam Surleighová.”

Madam doširoka rozevřela oči a překvapením otevřela ústa. Směs křídového pudru a růže na tváře se změnila na růžovou pastu, která stékala po jejích ochablých tvářích. „Zajisté, Výsosti,” zamumlala chladně. „Jak jsem mohla být tak neopatrná?”

„Je to pro vás velmi snadné, tím jsem si jistá.”

47

Se strnulým výrazem se madam Surleighová otočila k Marjorie. „Jsem tu, abych vám předala zprávu od vašeho snoubence. Čeká vás v Králových lázních.”

„Může čekat na druhý příchod…”

„Babičko, prosím,” přerušila jí Marjorie, která nebyla na takovou nezdvořilost zvyklá.

Rowena rychle zavřela ústa, ale její prsty se zaryly do Marjoriny silné plátěné róby.

„Děkuji vám, madam Surleighová,” řekla Marjorie. „Je od vás milé, že jste mi tu zprávu předala.”

Žena zvedla bradu do vzduchu a usmála se. Směs na obličeji jí stekla do koutku úst. „Zajisté, lady Marjorie.” Upřela svůj pohled na Rowenu. „Nyní, když jsem splnila svoji povinnost, měla bych se vrátit ke svým přátelům. Dobrý den.” Jako ztělesněné rozhořčení se u kraje bazénu ponořila do teplé vody a zmizela v páře.

Marjorie věděla, že se její odhodlání vytratí, pokud bude váhat a proto se vykroutila z Rowenina sevření. „Omluv mě, babičko, nebude to trvat dlouho.”

„Jdeš sama? To nemůžeš.”

Rowena vypadala, jako by jí už jméno muže na druhé straně zdi nezajímalo. „Můžu, babičko, a půjdu.”

Marjorie prošla mořem mlžných tváří postávajících u zdi do Králových lázní. Když tam došla, uslyšela

48

trylkující ženský smích v harmonii s hlubokým hřmotem mužských hlasů. Voda, která byla znatelně teplejší než v Královniných lázních, vysávala její energii. Široké rukávy její róby se vzduly a těžká látka jí táhla dolů. Co začalo jako odhodlaný pochod, se během chvíle změnilo ve zbabělé plížení.

Privilegovaní návštěvníci Bath jí kynuli, když kolem nich procházela. Stejně jako oni si i Marjorie myslela, že se dnes vzdá pohostinnosti Křížových lázní, s příslibem lepší zábavy tady.

Zažertovala s nimi a sarkastické poznámky ignorovala, vyhnula se armádě plovoucích japonských mís, které obsahovaly kytičky a sladké bonbony pro mužské lázeňské hosty.

Uslyšela jeho hlas dříve, než se před ní objevil.

„… mladší z Pittů má pravdu. Jak říkám - zatratit Francouze a jejich nevyhlášenou válku kvůli našim obchodům se Španělskem.”

Marjorie používala jeho hlas jako navigaci a plahočila se dále, dokud malá ruka na její paži nezastavila její postup.

„Způsob, jakým se chovají, není vhodný ani fér. A to Jsou z vyšší společnosti.”

Sympatický hlas patřil paní Julianě Papjoyové, milence vládce v Bath.

49

Marjorie intervence tak významné osobnosti města Bath překvapila a uvolnila se. „Děkuji vám.”

Malé černé lokýnky vykukovaly z pod špičatého klobouku a rámovaly Julianiny živé, jakoby ptačí, oči a vystouplou bradu. „Zasloužíte si něco lepšího, než jsou posměšky skupiny neschopných neotesanců.”

Marjorie rozuměla, proč si Beau Nash vybral tuto dobrosrdečnou ženu. „Neposmívají se mi.” Modlila se, aby to byla pravda.

„Ne, že bych měla právo to nějak komentovat.” Její černé oči zasvítily. „Půjdeme?” Natáhla ruku před sebe. „Vykonávají svůj soud támhle - blízko sochy krále Bladuda. Přiznávám, že mám potřebu promluvit si s panem Nashem.”

Marjorie nebyla schopná nabízené přátelství odmítnout a srovnala svůj krok s jejím.

Když přicházely, zvuk hlasů ztichl a připomněl tak Marjorie atmosféru v tanečním sále, když Blake Chesterfield vpadl do místnosti a jejího života. Pára se pomalu rozplývala. Objevila ho, jak se opírá o osmihrannou věž uprostřed lázní. Vedle něho vypadal Beau Nash, který byl zabrán do rozhovoru s proslulou vévodkyní z Marlborough, jako trpaslík.

Blake Chesterfield měl doširoka roztažené ruce, jež byly volně zavěšené do kroužků, které visely z věže, a vypadal naprosto uvolněně. Neměl na hlavě

50

klobouk a jeho husté černé vlasy mu padaly přes vysoké čelo v rozcuchaných vlnách. Vysoká teplota vody mu zalila snědé tváře ruměncem. U krku nedopnutý župan odhaloval chumáč tmavých chlupů na hrudi a zlatý kompas na silném zlatém řetízku.

„Je to výhra, lady Marjorie,” řekla Juliana a jejím hlase zazněla úcta. „Není divu, že se k němu ženy slétávají jako podvodníci k hráčskému stolku.”

V tu chvíli si jí všiml a Marjorino srdce se zběsile rozbušilo. Jeho smaragdové oči se zaměřily na její klobouk. Zamračil se, odlepil se od věže a vydal se směrem k ní.

Vévodkyni přestal zajímat hovor s Beau Nashem. Posunula si svůj špičatý klobouk dozadu, odhalila tak diamantovou čelenku a zaostřila svůj uznalý pohled na Blaka Chesterfielda. Beau se otočil a zadíval se nikoli na Marjorie, ale na svoji milenku.

Jako ztělesnění kajícnosti se k ní Beau natáhl. „Juliano.”

Juliana jeho ruku odehnala. „Ted jsem Juliana?” ušklíbla se. „Jsem překvapená, že si pamatuješ moje jméno.”

Přistoupil k ní blíž s podivným výrazem bolesti, který mu prohluboval vrásky na tvářích. „Drahá, musím s tebou naléhavě mluvit.”

51

„Ach ano, to musíš, že?” Zvýšila hlas. „Já ale nemám žádnou touhu mluvit s mužem, který mě přirovnává k sýru!” Otočila se na patě a málem ztratila rovnováhu. „To bych raději strávila svůj život v dutině stromu.”

„Juliano!” Jeho hlas se rozléhal po kamenných stěnách.

Juliana zaváhala, ale nezastavila se, což bylo plus pro ni.

Marjorie se znepokojeně podívala na Blaka Chesterfielda. Jeho elegantní vzezření se změnilo na výraz předčasně vyspělého mladého muže, který se dozvěděl nějaké tajemství. Najednou zvážněla Marjorie si uvědomila, že se nedíval na ní, ale na něco, co bylo za ní. Otočila se a spatřila babičku.

„Chesterfielda,” vyštěkla Rowena, jako by jeho příjmení byla nadávka. „Takže to jste vy.”

Marjorie ještě nikdy neviděla na babiččině tváři výraz takového odporu a ještě něčeho dalšího. Otočila se zpátky k lordu Blakovi, který Rowenu nepřestával sledovat.

„Zdá se, že ano, madam.”

Vyměnili si podivné pohledy a na chvilku připomínali nepřátele, kteří se připravují k bitvě. Marjorie měla podivný pocit, že se jí to netýká, že je jenom využitá v cizí hře, a přesto věděla, že spor

52

mezi nimi je soustředěný pouze na ni. Už podruhé za tak krátkou chvíli se cítila velmi nepříjemně a udělala krok dozadu. Lord Blake se na ni podíval. Připadala si donucená zůstat na místě. Dokonce ani když jeho pohled zjihl a v neskrývaném obdivuklouzal po její tváři a ramenou, nedokázala Marjorie setřást nepříjemný pocit, že je zneužívaná.

Rowena se dotkla její paže. „Nech to na mně, dítě. Není pro tebe dost dobrý.”

Ta slova do Marjorie zabušila. Navzdory mlžnému oparu nad vodou cítila, jak na ni všichni zkoumavě hledí a čekají na odpověd.

„Vévodkyně bude znovu na koni,” zašeptal někdo za Marjorie. „Chudák lady Marjorie.”

„Ano, Její Výsost miluje, když může přechytračit svého zetě,” odpověděl kdosi.

Marjorina trpělivost byla u konce. Můžou čekat na příchod nového království. Její soukromý život nebyl žádný mrzký příběh, který se bude vyprávět na pokračování, aby z toho ostatní těžili. Stejně tak nedovolí babičce, aby se do toho vměšovala. Nicméně Královy lázně nebyly vhodným místem k hovorům o soukromých záležitostech.

Čisté povlečení a elegantní jednoduchost Palladianské vily vypadaly na hony vzdálené světu

53

starodávné navalené pevnosti v Chesterwoodu. Po sedm set let stál jeho rodový dům na stráži proti invazím nepřátelských národů. Tento palác stál ale jako monument půvabu a rozvoje. Vila Hartsung Square nepotřebovala věže ani opevnění. Měla vévodkyni z Loxburgu.

Blake vědělo panovačné vévodkyni vše. Jeho matka byla v tomto směru nekorunovanou královnou. Rowena byla v porovnání s vévodkyní z Enderley pouhou amatérkou. Marjorie Entwhistlová byla stěží novickou.

Blakovo srdce se zachvělo soucitem. Včera, po Rowenině tirádě, Marjorie odešla z Králových lázní s neporušenou důstojností, její city však byly v troskách. Znal ten pocit dobře. A znali způsob, jak jí pornoci. Stálo mu to Ale za to?

Otočil se a hledal v ulici Milo Magratha, který trval na tom, že Blaka doprovodí. Herolda neviděl, ale všiml si několika lidí vcházejících do vily zezadu s dopisy a balíčky v rukou. Příjezdová cesta byla neustálými příjezdy a odjezdy do hladka opotřebovaná. Blaka se zmocnila zvědavost, obešel roh a zastavil se.

Jeho pohled zachytila stará konírna. Jedny dveře se s plesknutím otevřely. Vyletěla z nich husa a za ní

54

vyšel červenovlasý chlapec oblečený do zelenozlaté livreje. Pták zakejhal a zamířil do bezpečí vily.

Blake zatřásl hlavou a pokračoval ve zkoumání dvora a zadní strany vily. Chodci, které prve viděl, nebyli pouhými kolemjdoucími. Byli to zákazníci. Myslel si, že Marjorina pozice je čestná a bezplatná. Opravdu pracovala, aby si vydělala na živobytí?

Blake se ve svých šlépějích vrátil zpátky a jeho zvědavost na slečnu poštmistrovou v Bath zesílila.

Tmavé, těžké a vzdouvající se mraky plně sněhu visely na obloze. Vítr hvízdal po dlážděni ulice, jako by čistil cestu pro počasí, které mělo přijít. Blake se znovu postavil před vilu.

Marjorie neměla s tímto zákeřným zasnoubením nic společného.

Zvedl si límec, aby mu vítr nefoukal za krk.

Dokonce ani nelhala.

Neměl by se starat o její pocity, ale staral se. Věděl, že jí pomůže, se stejnou jistotou jako to, že z mraků nad ním začne sněžit. S ponížením se naučil vyrovnat už jako chlapec.

Pokrčil rameny a zabušil mosazným klepátkem na dveře.

Než mohl spočítat korintské sloupy, zdobící obloukové, průčelí stavby, otevřelo se jedno ze dvou křídel dveří. Místo zamračeného sluhy před ním stál

55

mladý, tmavovlasý muž oblečený do záplatované livreje a vlastnící podivně známou tvář. V jedné ruce držel dámský rukávník a pláštěnku.

„Kdo je to, Merlyne?” zeptala se lady Marjorie. Stála za sluhou, svoji hezkou hlavou měla skloněnou a její půvabné ruce byly zaměstnané sundáváním rukavic. Neměla na hlavě ani paruku, ani špičatý klobouk.

Blake stál jako solný sloup a zíral na účes a barvu Marjoriných vlasů: byly zlatavě blond, spletené do copu silného jako kotevní lano. Byly blond. Jak si jen mohl myslet, že je zrzka?

„Sire?” zvedl sluha obočí.

Blake odložil svoje vojenské vystupování a vybral v duchu vhodnější civilní hlas. Nasadil dandyovský úsměv a řekl: „Lord Blake, markýz z Holcombe, rád bych mluvil s lady Marjorie.”

Marjorie zvedla překvapením hlavu. V očích se jí třpytily pošramocené city a podupaná hrdost. Věděl, že mu chtěla přibouchnout dveře před nosem. Trhnutím si sundala rukavice a skryla své emoce. „Uved jeho lordstvo dál, Merlyne.”

Blake vstoupil dovnitř. Sluha zavřel dveře a otočil se k Blakovi. „Vítejte do Hartsung Square, můj pane,” řekl, jakoby recitoval báseň. „Váš kabát, prosím.”

Kde jen mohl Blake vidět tu tvář?

56

Znovu se ozvalo zabušení klepadla. Sluha zamumlal omluvu a otevřel dveře. Milo Magrath udělal krok dovnitř. To byla ta tvář.

Sluha zalapal po dechu a upustil všechny obleky, které držel v náručí. „Ty!”

Milův výraz byl stejně chladný jako vítr venku. „Zdravím tě, drahý bratře. Přišel jsem si vybrat těch deset liber, co mi dlužíš.”

Merlyn se rychle vzpamatoval, položil svoji pěstěnou ruku na Milův hrudník a vytlačil ho ven. „Vchod pro služebnictvo je vzadu. To by přece takový patolízal jako měl ty vědět.”

Milo našel rovnováhu. Zrovna když otevřel ústa, aby odpověděl, Merlyn mu přibouchl dveře před nosem. „Za to zaplatíš, ty nabubřelý osle,” ozvala se tlumená odpověd.

Merlyn se otočil s výrazem plného uspokojení, otřel si ruce a zvedl svršky z podlahy. „V Hamburském pokoji je rozdělaný oheň, má paní. Dáte si brandy?”

Dokonalý oblouk jejích rtů se zachvěl „Ano, děkuji. Naliji si sama, Merlyne.”

„Dovolte mi odejít.” Odešel dlouhou chodbou, záda měl vzpřímená jako nově vztyčený stožár. Plameny svíček ve svícnech na zdi se při jeho průchodu téměř nezachvěly.

57

„Merlyne,” zavolala na něho. „Dejte mi, prosím, vědět, až přijede pošta z Londýna.”

Sluha nezmírnil krok. „Jistě, má paní.”

„Ti dva jsou tedy dvojka.” Neklid v jejím hlase nahradil její oslnivý úsměv. Zaklonila hlavu dozadu a zasmála se. Blake tak mohl spatřit záblesk upřímné a velmi vítané stránky její povahy. Měla smysl pro humor. Možná se přeci jen nějak dohodnou.

Napětí, které začalo předminulý večer, když vstoupil do tanečního sálu, zmizelo jako mlha v ranním slunci. Kdo by si pomyslel, přemítal, že dvojice Velšských bratrů může zmírnit vyhrocenou situaci. „Jsou k sobě vždycky tak nepřátelští?”

„Omlouvám se.” Zasmála se a přidržela si rukavice u obličeje. „Vypadal jste tak šokovaně, když Milo vešel dovnitř. Myslela jsem si, že o nich víte.” Znovu se zasmála, její odhalená ramena se třásla a obnažené křivky jejích ňader se delikatesně chvěly.

„Ne. Váš otec ne… Nebylo mi to řečeno.” Byl stále ještě zmatený, ale přesto celkem potěšený, a také se ze srdce zasmál. Poprvé od setkání s Marjoriným otcem se Blake uvolnila natáhl ruku.

Marjorie Entwhistlová, poštmistrová

nelukrativnější oblasti v Anglii a dědička muže, který vlastnil Blakovu duši, vložila svoji ruku do jeho. „Příměří?” zeptala se měkce.

58

Zaplavila ho vina tepla - a zasvitla mu jiskřička naděje. „Ano. Příměří.”

„Dobře.” Stiskla mu ruku. „Bratři Magrathovi v sobě mají dostatek nepřátelství pro celé Britské ostrovy. Naše problémy jsou v porovnání s těmi jejich nicotné.”

„Možná,” zamumlal Blake a jeho smysly byly zaměřeny na oblouk její brady, křivku krku a nečekanou volbu levandulového parfému. „Jsou dvojčata?”

„Ano. Podle Merlyna je Milo o jedno zabrblání starší. Merlyn odmítá s Milem mluvit. Jestli mi rozumíte…”

Vedla ho chodbou obloženou dřevem, jejíž horní stěny byly pokryty šikmými zrcadly. Záblesky světla od křišťálového lustru se tisíckrát násobily a Blake z každého směru viděl trochu posunutý obraz vysoké ženy po svém boku. Její nádherné vlasy nebyly pouze blond. Měly několik jemných odstínů od zlaté kukuřice po med. Měla na sobě jednoduché, ale pečlivě ušité šaty z levandulově modrého sametu. Ta barva dělala s jejíma očima zázraky. Její přirozená krása mu působila radost. Bude z nás pěkný pár, pomyslel si spokojeně, když porovnal její jemnou krásu se svým tmavým vzezřením.

59

Pár. Myslí mu bleskl strašný důvod stojící za tímto zasnoubením.

„Slíbil jste,” pokárala ho melodickým tónem.

Zadíval se na jejich odraz v zrcadle. Jeho ostražitě podmračený výraz ostře kontrastoval s její bezostyšnou jistotou. „Slíbil co?”

„Slíbil jste, že najdeme způsob,” zašeptala, „vzájemně přijatelnou a elegantní cestu z této prekérní situace. Tak už se usmějte, dáme hlavy dohromady a vymyslíme nějaký plán.”

V jeho mysli se objevila vyobrazení touhy, obrázky které neměly s dáváním hlav dohromady pranic společného. „Lorde Blaku!”

Škrtil ho límeček a v ústech měl sucho. Odkašlala si. „Váš otec se mi nezmínil, že jste tak všímavá.”

„Můj otec mě ani nezná.”

Vyšli ze zrcadlové chodby a vstoupili do místnosti, o které předpokládal, k to je Hamburský pokoj. „Nerozumím,” řekl.

„George Entwhistle nikdy neměl zájem být otcem. To je ale jedno.” Pustila Blakovu ruku a přešla k masivnímu mahagonovému sekretáři. „Ohřejte se u ohně, jestli chcete.”

Co chtěl a co mu ona nabízela, byly dvě rozdílné věci, pomyslel si. Ačkoli potřeboval teplo ohně asi tak, jako potřeboval další titul, přešel Blake ke krbu.

60

Nadnese téma týkající se George Entwhistle později. Za sebou uslyšel šustot suknic a cinkání křišťálu, jeho pohled ale zůstal upřený na obraz nad krbem.

U Neptuna! Uprostřed toho bizarního plátna byla Marjorie. Kolik dalších překvapení ho tady ještě čekalo?

Po svém vrtošivém a zároveň povzbuzujícím způsobu Hogarth zachytil poštmistrovou z Bath v jejím živlu. Obklopena dvanácti mladými muži, oblečenými do tradiční zelenožluté livreje poštovní služby, vládla Marjorie na obrazu jako ztělesnění ženské trpělivosti ve středu výjevu komicky divokého chaosu. Uprostřed záplavy okřídlených dopisů nad jejich hlavami a balíčků s nohama pletoucími se na podlaze - každý přesně mimo dosah odhodlaného chlapce - stála Marjorie, její plet v delikátním odstínu slonoviny a vlasy v barvě poledního slunce.

Jako omráčený zkoumal Blake jeden překvapivý detail po druhém. Na pozadí byly přihrádky na dopisy piné obálek s myšíma ušima; volskou tlamou a oslím ocasem. Blake se zasmál nahlas. „Líbí se vám?”

Stála za ním se skleničkami ve svých štíhlých rukou a s potěšujícím uzarděním na tvářích.

61

Usmál se, ale nevěděl, jestli to byla odpověď na její přítomnost a nebo na obraz. „Líbí se mi moc.” Vzal si pití, které mu nabízela, a cinkl svojí sklenkou o její. „Na poštmistrovou v Bath.”

„Děkuji.” Usrkla si brandy a její pohled zabloudil k obrazu. „Způsob, jakým Hogarth zachytil Beaua na obraze, je neuvěřitelně chytrý. Mimochodem, Beau to nesnáší.” Ztišila hlas a tónem, který připomínal Nashe, prohlásila: „Říká, že snižuje jeho pozici.”

Blake se znovu zadíval na portrét. „Toto je moje první návštěva. Nikdy předtím jsem se s Nashem nesetkal. Říká se, že jsem doma na válečné lodi. Budete mi jeho pozici muset vysvětlit.”

„Tam.” Ukázala na podobiznu Nashe s parukou na hlavě držící rozvinutý pergamen nesmírné délky popsaný tenkými řádky. je to karikatura na jeho seznam Pravidel v Bath.” Vážně dodala: „On má hodně pravidel slušného chování - příliš mnoho na tak malý svitek.”

To se vždycky otřepala tak rychle, zamyslel se Blake. „Všechny je dodržujete?” Doufal, že nebude dodržovat ničí pravidla s výjimkou pravidel Blaka Chesterfielda.

„Do písmenka. Poštmistrově nesmí být nic vytčeno.”

62

„Hm.” Natáhl ruku a dotkl se její tváře. Udělala krok dozadu. „Nesmí se jít nic vytknou a ani se jí dotknout?” zeptal se.

Vzdychla, postavila skleničku na krbovou římsu a sevřela ruce v záhybech suknice. „Když mi řeknete, proč vás můj otec vydírá,” řekla vážná jako kapitán tváři v tvář vzpouře, „jsem si jistá, že ho můžeme přechytračit.” Upřeně se na něho podívala. Její oči byly piné bolesti. „Už jsem to udělala dříve.”

Blaka zamrazilo. Bože, byla přímá a také chytrá. Byla ale odsouzena k nezdaru, protože George Entwhistle měl všechny karty v ruce. „Tentokrát to není možné,” řekl mírně, ale jeho srdce se rozbušilo. „Máme smlouvu. Budeme mít svatbu. Smiřte se s tím, že se staneme mojí manželkou.”

Vypadalo to, jako by ho neslyšela. „Nechtěla jsem vás uvést do rozpaků před všemi těmi lidmi v tanečním sále. Pravda je ovšem taková, že mě otec nemůže přinutit se provdat. Za vás, ani za nikoho jiného.”

„Zdá se, že si myslí, že může.” A opravdu mohl, tím si byl Blake jistý.

Zvedla skleničku a znovu se napila. A omluvným výrazem ve tváři pravila: „On ale není mým poručníkem. Vzdal se toho práva před mnoha lety.”

63

Uvnitř Blaka spolu bojovaly šok a zmatek. „Ale je vaším otcem.” A má mě v hrsti. „Na tom nezáleží.”

„Kdo tedy,” začal Blake a reagoval na její laskavost trpělivostí, „je vaším poručníkem?” Kvůli ruce této ženy by vyjednával se samotným Davy Jonesem.

„Král - do mých pětatřiceti let nebo do doby, kdy se provdám.” Zašklebila se a dodala: „Nebo zemřu.”

„Král Anglie?”

„Samozřejmě.”

Jako paprsek slunce ve sněhové bouři zalila Blaka úleva. „Báječné. V tom případě si nemusíme dělat starosti. První duben se zdá jako dobrý den na svatbu.”

„Nebuďte bláhový. Král nikdy nepřijme mého otce, natož aby na jeho přání podepsal nějaký dokument,” řekla Marjorie pomalu a stroze.

„Ale udělá to na moje přání. Kvůli tomu se nemusíme zdržovat, protože já se s vámi přeji oženit.”

Bouchla dlaní do římsy. V očích jí blikaly jiskřičky hněvu. „To je absurdní. Nezáleží vám na mně ani trochu. Můj život i moje budoucnost jsou tady v Bath. Vaše je… někde jinde. Mimo to, byla bych ta nejhorší markýza.”

64

„To se změní, až budeme manželé… A vy budete skvělou markýzou.”

„Zdá se, že mě neposloucháte.” Udělala krok směrem k němu. Látka její suknice se mu otřela o kolena. „Král mě nikdy k ničemu takovému nutit nebude.”

„Ne?” zeptal se Blake bezstarostně a bojoval s touhou rozplést její cop a zabořit své ruce do té hřívy zlatých vlasů. „Za normálních okolností bych souhlasil, ale tohle není ten případ.”

Zasmála se. Ten zvuk mu připomněl vodopád. „Možná jste synem vévody, ale kým nebo čím jste vůči královi Anglie?”

Blakem prostoupilo vítězství - opojné a dlouho očekávané. „Jeho kmotřenec, markýzo. Jeho oblíbený kmotřenec.”

Marjorie byla bledší než křídla racků. Jako kočí zapřahající své spřežení bojovala se sebekontrolou a trpělivostí. Zvítězila. Což bylo podivuhodné, pomyslel si Blake. Zlehka vydechla. Zrovna když otevřela ústa, aby promluvila, do místnosti vešel sluha.

„Omluvte mě, má paní. Přijela londýnská pošta.” Klidně vyřčená slova byla v rozporu z úzkostí v Merlynových očích. A jeho kabát byl potřísněn krví.

65

Pokud se patroni a občané města Bath stanou oběťmi lupičů a kapsářů, propadnou tito zbojníci hrdlem na šibenici ve Wiltshire Hill.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Marjorie se strachy nedokázala pohnout. S hrůzou sledovala, jak si Merlyn stahoval zakrvácené rukavice. S třesoucím se hlasem se zeptala: „Je to tedy Tug?”

Merlyn se zašklebil. „Ano, má paní,” procedil skrz sevřené zuby. „Poslal jsem pro doktora Olivera.”

Marjorie vypadla prázdná sklenice z ruky a kutálela se po koberci. Sama se rozběhla směrem ke dveřím. „Pokud mě omluvíte, lorde Blaku, musím

jít.

Zastavil jí rukou na její paži. „Jste bílá jako plachta. Kdo je to ten Tug a co se děje?”

Jeho naléhavý tón zažehl oheň její povahy. Neměla v úmyslu cokoliv vysvětlovat, když byl Tug zraněný. „Marjorie? Co se stalo?”

66

Nedlužila žádné vysvětlení tomuto muži s modrou krví bez ohledu na to, čí kmotřenec to byl. Kromě toho by to stejně použil proti ní. Nezajímaly ho její problémy s poštou. Nezajímal ho ani nebohý Tug Simpson.

Vytrhla se mu ze sevření. „Nic, s čím byste si měl dělat starosti, lorde Blaku.” To oslovení skoro vyštěkla. „Musím si pospíšit.”

Jeho zelené oči se zúžily. Otevřel ústa, Marjorie ale na jeho odpověď nečekala. Než došla ke dveřím, zmizel už Merlyn na konci chodby do levého křídla.

Zvedla si suknici a běžela. Před očima se jí objevovaly nehorší možnosti. Tug zbitý od lupičů. Tug shozený z koně. Tug zraněný a krvácející.

Strach se jí usadil v žaludku jako kámen a slzy jí rozostřily vidění. Dole pod schody, které vedly do noclehárny, se slepě chytila sloupku zábradlí.

Čísi ruka zachytila její loket a vedla já nahoru po schodech. „Zlomíte si ten svůj pěkný krk, jestli nezpomalíte.”

Blake Chesterfield!

„Co tu u všech čertů ještě pořád děláte?” zachraptěla.

„Pokračuji v naší konverzaci, slečno poštmistrová.” Ovládla jí zuřivost. „Nemám čas si s vámi vyměňovat zdvořilosti.” A zároveň nebyla schopná

67

skrýt tu pohromu. Střelila po něm tím nejzničujícím pohledem. Ten mizera se na ní ale nedíval. Otočila se.

Nahoře podél zábradlí stáli pošťáčci z Bath, na jejich mladých tvářích se zračily šok, znepokojení a hněv. Někteří se právě vrátili z ranních obchůzek a stále ještě byli oblečení do zelenozlatých uniforem. Ostatní měli na sobě šaty pro velké množství povinností, které na poště měli.

Ticho rozřízlo zoufalé zasténání. Tug!

„Pojďte,” řekl lord Blake. Jak stoupali do schodů, tlačil Marjorie před sebou. „Udělejte nám místo, chlapci. Kde je?”

Chlapec s obrovskýma očima ukázal prstem. Proběhli dveřmi a řadami neustlaných postelí. Z čela jedné z postelí visel rozbity’ papírový drak. V pokoji bylo cítit leštidlo na boty a doutnající oheň. Steny byly čím dál hlasitější. Marjorie se kousla do rtu. Drahý Tug. V šesti letech byl bité a hladové dítě. Ve čtrnácti se z něho stával zodpovědný a sebejistý muž. Nehody zažili už dříve; pošťáčci byli vždycky vydáni na milost počasí a mužům. Tug měl ozbrojenou stráž; trasa z Londýna do Bath vyžadovala trénovaného žoldáka. Co se jenom přihodilo?

Marjorie si Blaka nevšímala a pokračovala v cestě. Hledala si cestu mezi záplavou bot, knih a

68

poštovních trumpetek. Tug už nespal skrčený v rohu. Jeho postel stála v této místnosti na důležitém místě. Jakožto privilegovaný vůdce spal v jediné prachové posteli.

„Tugu!” Vykřikla Marjorie, když ho uviděla. „Zatracená práce!” ozvalo se zaklení vedle ní. „Ustupte, chlapci.”

Wick Turner, Albert Honeycombe a tucet dalších pomalu odstoupilo od postele. Jejich oči byly plné rozčarování. Merlyn s podobným výrazem postával nedaleko. Marjorie se roztřásla kolena. Opřela se o měkkou matraci a klekla si na podlahu.

Tug se k ní otočil. Zimní slunce mu měkce ozářilo jeho zbitý obličej. Jedno oko měl zavřené a víčka oteklá, štěrbinou druhého oka mžourala hnědá duhovka. Usmál se, ale bolestí zamrkal, když se mu z jeho oteklých rtů spustila krev.

Marjorie skočilo srdce do krku. „Ach, Tugu.”

Merlyn najednou ožil. Jeho ruka vystřelila a otřela mu měkkou látkou ránu.

„Jsem v pořádku, Merlyne,” řekl Tug.

Krev, prach a suchá tráva byly zacuchány do Tugových světlých vlasů. Na spánku měl bouli velikosti husího vejce. Zkoušel se nadzvednout. „Tvoje ruce!” vykřikla Marjorie. Byly celé modré, jestli to bylo zimou nebo bitím, nebyla schopná říci.

69

Opatrně mu začala vyhrnovat rukávy. Tug sebou trhnul. „Máš kůži studenou jako led,” řekla. „Wicku, přilož na oheň.”

„Budu v pořádku,” zamumlal Tug znovu. „Já vím, že ano,” řekla Marjorie, cítila jeho rozpaky i bolest. „Poslala jsem pro doktora. Bude tu co nevidět a pomůže ti. Zajistím, abys dostal k večeři tvé oblíbené zapékané maso s bramborami.”

Marjorie někdo zastínil. „Kdo ti to udělal?” zahřměl Blakův hlas ztichlou noclehárnou.

Tugův hnědý pohled se skrz štěrbinu víček zadíval na Blaka. „Kdo jste?”

Marjorie se modlila, aby Blake lhal přesvědčivě a vyzvala chlapce: „Odpověz mu, Tugu.”

„Poštovní kobyla,” odpověděl Tug a mžouravě se snažil zaostřit na Blaka. „Spadl jsem z ní.”

„A předpokládám, že jsi spadl rovnou na ořech a tak sis udělal tu obrovskou bouli.”

Wick s ostatními hochy znovu uzavřeli ochranitelský kruh kolem svého vůdce.

Marjorie zadržela dech. Její kritici čekali na jakoukoliv slabost během doby, kdy byla pošta v její správě. Záležitost, jako byla tato, jim bude hnát vítr do plachet. Říkali, že se na tuto pozici nehodila. Říkali, že byla příliš mladá. Říkali, že znevážila

70

mužskou práci. Tobias Ponds nepřestával mluvit o její rezignaci.

„Byla to ta kobyla, kterou mi dali v Reading, má paní,” zašeptal Tug, jako kdyby jí četl myšlenky. „Vzpírala se jako osel, když jsem jí navedl do vřesoviště.”

„Kdybys lhal tak dobře, jako krvácíš,” obvinil ho Blake uštěpačně, „tančil bys džig místo ležení v posteli s rozbitým obličejem.”

„To stačí.” Marjorie se k němu otočila, ale překvapil jí ustaraný výraz v Blakově pohledné tváři. Jeho knír jenom zvýraznil ponurý výraz úst. Přála si, aby odešel. „Děkuji za vaši starostlivost. My to zvládneme.”

Wick si její narážkou dodal odvahy a vystoupil o krok vpřed. Nafoukl hrudník a řekl: „Podívejte, pane…”

„Ne,” řekl lord Blake, „ty podívej.”

Wick udělal zase krok zpátky, ale svůj agresivní postoj nezměnil.

„Tenhle muž potřebuje brandy a pořádné množství, jak tak na něho koukám.” Lord Blake se postavil a chytil si ruce za zády. „Seběhni dolů a přines ji.”

Wick vytřeštil oči a otevřel ústa. Na jeho mladé tváři se objevily červené skvrnky od hněvu. „Od vás

71

příkazy nepřijímám,” vyštěkl. „A stejně nemám klíč od skříňky s alkoholem.”

„Merlyne,” vstoupila mezi ně rázně Marjorie. „Dej Wickovi klíč.”

Sluha udělal, co mu řekla. Rozzlobené mumlání se změnilo na překvapený šepot.

Lord Blake se otočil v pomalém kruhu a pečlivě zkoumal každou tvář. „To budete raději stát a dívat se na něho, jak trpí? Co jste to za lidi?”

Chlapci zatnuli pěsti a bojovně zvedli brady. V tu chvíli Marjorie pochopila, proč dostal Blake Chesterfield velení nad Atlantickou flotilou. Blake se postavil nad Wicka. „Budeš taky okounět a čekat, až mu doktor uřízne ruce?”

Wick vypadal, jako by spolkl bzučící vosu. „Ne, pane,” vykoktal a jeho pohled těkal po ostatních. „Nikomu nedovolím, aby si vzal Tugovy ruce.”

Z Blakova výrazu vyzařovala autorita. „A jak té věci zabráníš, chlapče?”

„Prosím,” řekla Marjorie ztrácející trpělivost, „vážím si vašeho zájmu, ale musím něco udělat, než přijede doktor.”

„Marjorie,” řekl Blake smířlivým tónem. „Ruce toho chlapce jsou omrzlé. Jeho nohy velmi pravděpodobně také. Potřebuje teplé mokré látky na zabalení - ted.” Potom ztišil hlas. „Vy jste na pokraji

72

zhroucení. Chlapci nevědí, co dělat. A Merlyn vypadá, že omdlí, pokud Tug začne znovu krvácet.”

Marjorie se kousla do spodního rtu. Instinktivně cítila, že měl pravdu, ale nemohla se smířit s podřízením se autoritě někoho, kdo byl figurkou jejího otce. Podívala se na sluhu. Jeho zsinalost začínala mít zelenavý nádech. „Jděte čekat na doktora, Merlyne.”

Blakův přísný výraz se změnil na okouzlující naléhání. „Marjorie?”

„Já odsud neodejdu.”

„Nikdo vás o to nežádal.” Blake se otočil k Tugovi. „Kdo je tu zástupce vedoucího?”

Tug si olízl oteklé rty. Podíval se na Marjorie a potom zachrčet: „Honeycombe.”

Blakovo obočí tázavě vyskočilo. „Honeycombe?”

„Tak se ten hoch jmenuje,” prohlásil Tug.

Blake si prohlížel netrpělivé tváře. „Honeycombe,” vyštěkl. „Předstupte.”

Albert si odkašlala vystoupil dopředu. Byl to vysoký štíhlý dobrosrdečný chlapec, který si nikdy nestěžoval, ani když ho ostatní hoši škádlili kvůli rudé barvě jeho vlasů. „To jsem já, pane. Jsem Albert Honeycombe.”

Blake si ho změřil odshora dolů. „Dobře, pane Honeycombe,” objal chlapce kolem ramen a vedl ho

73

ke dveřím. „Potřebujeme brandy, ručníky a horkou vodu. Zařiďte… „

Když Blake dával Albertovi pečlivé instrukce, Marjorie zaměřila svoji pozornost na Tuga. „Vydrž.” Uhladila jeho přikrývku. „Za tohle si zasloužíš libru citrónových karamel.”

„Ten muž je mi povědomý. Kdo je to?”

„Řeknu ti to později,” odpověděla. „Je to dlouhý příběh.”

Na Tugově potlučeném obličeji se objevil známý kurážný výraz. „Nevypadá jako běžný nápadník. Mihotavý plamínek, který za vámi dolézá a snaží se vám poplést hlavu.”

Marjorie se usmála. „On není tak přesně… plamínek. Spíš exploze.”

Tug stočil svůj vědoucí pohled na Blaka, který se vzdálil z doslechu. „To by viděli slepý, má paní. Je to pořádný oheň, to se vsadím.”

Navzdory závažnosti celé situace se Marjorie zasmála a potichu řekla: „To určitě je. A ted mi řekni, co se stalo s Horacem Newtonem? Měl jet s tebou a hlídat tě.”

Tugovy oteklé rty se stočily do úšklebku. „Nevěstka U Labutě se dvěma krky mu nabídla své služby… ehm…” V Marjorie se ozvaly spící city. „Rozumím, mohl jsi na něho počkat.”

74

„Čekal jsem. Opravdu. Celé dva zatracené dny.”

Nemohla kritizovat jeho rozhodnutí. Pošťáček, oděný do výrazné uniformy, byl snadnou kořistí pro londýnské výtržníky. Tug se nemohl procházel po Lad Lane a hledat dalšího strážného, který by ho doprovodil do Bath. „Kdo tě napadl?”

„Claude Drummond. Ukradl všechnu poštu do posledního dopisu. Chytl mě u dvaadvacátého milníku za Marlbor…” Znehybněla podíval se za Marjorie. Zvýšil hlas a pokračoval: „Ale moc to nebolí, má paní, opravdu ne.”

Za Marjorie se objevil Blake Chesterfield. „Tady, Tugu,” řekl a přidržel vrchovatou sklenici brandy u chlapcových úst. „Ted se hodně napij. Marjorie, podržte mu hlavu.”

Marjorie mu podepřela rukou krk. Byl tak křehký. V očích si zaštípaly slzy.

Tug se zašklebil. „Vždycky si dám rád něco dobrého, to tedy jo.” Polkl alkohol, jako by to byla voda.

Jeho neochabující humor jí zabolel u srdce.

„Už to tak vypadá,” zamumlal Blake.

Tug se podíval provinile na Marjorie. „Ne, že by mi někdo dával napít, samozřejmě.”

Její nálada se zvedla. „Samozřejmě, že ti nikdo nedává napít.”

75

„Ale nebudete mě rozmazlovat.” „Rozmazlovat?” Blake zatřásl hlavou. „Až ti začnou ruce přicházet k sobě, budeš kňourat jako mimino, kterému rostou zuby.”

„Hm!”

O hodinu později Marjorie viděla, k se Blakovo proroctví naplnilo. Horké obklady zakrývaly chlapcovy ruce. Slzy mu tekly proudem. Brandy také. Tug chvílemi sténal a šeptal, chvílemi klel a plakal. Když doktor nemohl přijít, Blake seděl vedle Tuga, konejšil ho a kladl mu otázky. Chlapec breptal jako papoušek madam Surleighové.

Když Tug konečně usnul, odvedl Blake Marjorie zpátky do Hamburského pokoje. Přecházel po místnosti a na mysli mu zjevně leželo mnoho věcí. Po chvíli promluvil. „Vezmu si Honeycomba a šest dalších. Vydáme se hledat Clauda Drummonda.”

Marjorie vyskočila z křesla. „Nic takového neuděláte. Šerif z Wellsu to s Drummondem vyřídí.”

„A až se vrátím,” řekl klidně, „půjdete se mnou do Wiltshire’s.” V jeho očích se vesele zablýsklo. „Toužím poznat, jak dobře tančíte.”

„To nepřichází v úvahu. Musím se starat o Tuga.”

„Merlyn na toho chlapce může dohlédnout.”

„V deset hodin dorazí pošta z Bristolu.”

„Nechte chlapce, ať se o to postarají.”

76

„Musím to říci babičce. Čeká ted na mě. Tím jsem si jistá.” Nebyla to tak úplně pravda. To, co chtěla Marjorie Roweně říci, nemělo s Tugovou nehodou nic společného.

Blake si složil ruce na prsou, vzdychl a střelil po ní pohledem. „Šest hodin do Marlborough, slečno poštmistrová. Plus hodinu až dvě než najdeme Drummondovo hnízdo, šest na návrat zpátky… To by vám mělo dát dostatek času na vymyšlení nějakých vysvětlení pro Rowenu.”

Uvnitř Marjorie to vřelo, jak by ho ale mohla odmítnout? Dnes pomohl Tugovi a postaral se o ostatní.

Nabídl se, že najde Drummonda a vrátí ukradenou poštu. Sama lepší plán neměla. „Tolik nesnáším, když mám být vděčná,” vyhrkla.

„Aha.” Usmál se a zvedl bradu. „Potom možná,” zašeptal blízko jejích rtů, „se vám bude líbit, když budete obletovaná.”

V krbu zapraskalo poleno. Marjorie otevřela ústa, aby protestovala. Blake si ji přitáhl na hrud a políbil ji. Zachvěla se a strnula pobouřením. Blake se naopak uvolnil a jeho měkké horké rty přemluvily její, aby se přidaly k milostným hrátkám.

Možná je jeden polibek nízkou cenou za to, co dnes udělal. Jeho uličnický knír byl tak jemný, že ho

77

nešlo neprozkoumat. A konec konců, je to Blake Chesterfield. Každá žena by ho chtěla polibit.

Po své logicky zdůvodněné rezignaci balancovala Marjorie na špičkách, chytla se jeho širokých ramen a dovolila mu jeden polibek. Blake vzal její odevzdání se na vědomí s hlubokým vzdechem. Marjorino tělo při tom příjemném zvuku téměř jakoby roztálo. Jeho knír ji začal lechtat a když už si myslela, že to déle nevydrží, Blakovy vlahé rty to šimrání utišily.

Jeho polibek jí nedrtil ústa, ani ji nedusil jako polibky ostatních mužů. Voněla chutnal jako brandy a Marjorie se začala točit hlava, jako kdyby sama vypila nejméně pintu toho nápoje. Silné, ale jemné ruce, které před chvílí pečovaly o nebohého Tuga, ted putovaly po jejích pružných zádech a zároveň ji pevně držely. Jeho vláčné rty se přemístily ke jejímu uchu. „Nebudu mít čas se navečeřet, než vás opustím, slečno poštmistrová. Pokud byste nechala vklouznout svůj jazyk do mých úst, mohla by mě vaše chuť udržet při životě.”

Ta svůdná slova jí současně uváděla do rozpaků i vzrušovala. Měla by ho odstrčit a nařídit mu, aby odešel. Za

Jejíma zavřenýma očima blýskaly světelné body. Zhluboka se nadechla a ucítila příjemnou vůni jeho

78

citrónového mýdla. Nevoněl jako ostatní muži a ani se tak nechoval.

Nedokázala rozumně myslet, ne když jí brněla ňadra a jeho rty dělaly cestičku z polibků na jejím krku. Opřela si čelo o jeho rameno. Otevřela oči. Zachvěla se a přerývaně se nadechla. Dobrotivý svatý Jiří! Není divu, že měla podivný pocit na svých ňadrech - Blake je hladil!

„Nádherné,” zamumlal.

Jeho hlava zamířila dolů. Svatá panno! On ji tam chtěl políbit!

„Ach ne, to ne.” Mocně ho odstrčila.

Blaka to tak překvapilo, že se svalil na podlahu jak široký, tak dlouhý. Zhluboka vydechl a zatřásl hlavou. „Pokud tančíte tak dobře, jako leháte, slečno poštmistrová, čeká nás skvělý večer.”

Dělal si z ní legraci. Mizera. „Byl to pouhý polibek z vděčnosti, nic víc.”

Zašklebil se s projel si rukou rozcuchané vlasy. „V tom případě vám přivedu Clauda Drummonda svázaného, s mašlí a ozdobeného cingrlátky.”

„Vstaňte a chovejte se slušně.”

Zamračil se. ,Nebudte znovu tak upjatá.”

„Nejsem upjatá. Jsem zděšená. Už mě nikdy znovu nelíbejte.”

„Proč ne? Líbilo se mi laskat vás svými ústy.”

79

„Laskat? Ha! Byl to chtíč, co jste ke mně cítil. Nepoznal byste laskání, ani kdyby vás porazilo na ulici.”

Hrál si s koncem svého kníru a jeho oči uličnicky svítily. „Jako jste právě porazila vy mě?”

Marjorie se jeho polibky líbily, to se ale Blake nikdy nedozví.

„Naše polibky se vám líbily. Přiznejte to a já odložím, co si budete přát.”

Zalila ji vina rozhořčení. Snažila se udržet svůj hlas v klidu. „Myslela jsem, že jedete do Marlborough.”

Plácl se do stehna a vstal. „No dobře, milá slečno poštmistrová. Odjíždím, abych skolil draka.”

Marjorie si pohrávala s tkanicí na svém živůtku. „Ano, dobře… Mnohokrát vám děkuji. Bylo od vás milé, že jste se nabídl, a doufám, že na sebe dáte pozor. Nerada bych, aby nás někdo obvinil, že kvůli poště došlo ke zranění šlechtice.” Žvatlala jako hloupá husa! A on se usmíval jako blázen.

Blake naklonil hlavu na stranu. Pramen kadeřavých vlasů, černých jako uhel a lesknoucích se jako stříbro, mu spadl do čela. „Děláte si o mě starosti? Opravdu?”

Ach, proč prostě jenom neodešel? Ještě pár svůdných poznámek a Marjorie roztaje jako jarní sníh. „Samozřejmě, že si dělám starosti.” Podívala se

80

na krb. „Dělala bych si starosti i o babiččina teriéra, kdyby musel jít ven v tomhle počasí a za takovým lotrem, jakým je Drummond.”

„Hm, to je velmi povzbudivé.” Jeho rty se dotkly její tváře. „Naleštěte si taneční střevíčky, slečno poštmistrová. Vrátím se.”

Během Blakovy nepřítomnosti se Marjorin pohled na něj houpal jako kyvadlo na hodinách. Byl zdaný herec, který hrál v otcově hře. Byl úlisný licoměrný neřád, který se jí pokoušel svést z cesty. Její názor se měnil z minuty na minutu. Byl sukničkář. Byl džentlmen. Jel za tím lotrem, který ukradl poštu. Byl to ničema. Vyhrožoval, že ji zkompromituje. Její otec ho měl v hrsti. Jaký hrozný čin spáchal? Jak hodně očernil jméno své rodiny?

O jeho pověst se Marjorie ve skutečnosti nezajímala. Až najde muže, za kterého se bude chtít provdat, jeho minulost bude jeho věc. Stejně tak její. V žádném případě neměla v úmyslu se za Blaka Chesterfielda provdat. O tom nebylo sporu.

Chtěla dobrého manžela s milou povahou. Vzpomněla si na tmavovlasého mizeru s lechtajícím knírem. Potřebovala někoho usedlého, klidného. Vzpomněla si na bezstarostného, panovačného Blaka Chesterfielda. On pro ni nebyl tím pravým. Byl jenom další figurkou ve hře jejího otce.

81

Přesto ale byla zvědavá. Jaké ošklivé tajemství papa o Blakovi objevil?

O několik hodin později, když už seděla vedle Tugovy postele, o tom stále ještě přemýšlela. Pokud Blake najde Clauda Drummonda a vrátí ukradenou londýnskou poštu, bude mu vděčná. Taneční večer ve Wiltshire’s nebude velká cena, kterou za to zaplatí. Už ale žádné polibky.

Když se Marjorie takto rozhodla á degradovala Blaka Chesterfielda na post neškodného kavalíra a přechodnou známost, zamířila do babiččiných komnat. Pokaždé, když si připomněla tu scénu v Králových lázních, rozhněvala se. Jak jen mohla být babička tak nerozvážná? Její kruté odseknutí stále znělo Marjorie v uších. Co jen mohla udělat, že si zasloužila takové chování od babičky, které si tolik vážila?

Ovdovělá vévodkyně z Loxburgu seděla u menšího psacího stolu a před sebou měla hromadu otevřených dopisů. Teriér jí ležel u nohou. Měla na sobě blankytně modré odpolední šaty, perfektně načesanou a napudrovanou paruku a vypadala jako vévodkyně každým coulem. Přestože vycházela sporadicky, každé ráno se oblékala tak, jako by se měla setkat s králem.

82

„Vítej, má drahá.” Rowena mávla na Marjorie, aby vstoupila. „Zrovna jsem tě chtěla jít hledat. Cítím se mizerně. Posad se.” Slonovinou vykládaným koncem hůlky poklepala na sametový polštář na nedalekém křesle.

Marjorie se snažila chovat chladně. „Děkuji, ale ne. Nepřišla jsem na návštěvu.”

„Vévodkyně z Marlborough zítra odjíždí z Bath,” řekla Rowena, jako by jí ani neslyšela. Složila list pergamen a přiložila pečeť znázorňující symbol Loxburgu. „Ať jí Tug tohle doručí.”

Marjorie opustily všechny její dobré záměry. Babička moc dobře věděla, co se Tugovi stalo; díky Lizzie se klevety sídlem šířily jako voda v Králových lázních. Marjorie se ohromeně zeptala: „Proč jsi tak necitlivá? To se ti vůbec nepodobá.”

Rowena zamávala vévodským pečetidlem. „Měla jsi přijít za mnou, když jsi potřebovala pomoci s Drummondem, místo abys šla za Blakem Chesterfieldem. Byly doby, kdy jsi na mě spoléhala.”

Roweniny city byly očividně raněny, ale to neomlouvalo její hrubost. „Ano, spoléhala jsem na tebe,” řekla Marjorie klidně. „Když jsem byla dítě.”

„Ach, omluv mě, že jsem zapomněla, že už jsi vyrostla z potřeby pomoci od staré ženy. Mrzák není nikomu k užitku.”

83

Marjorie vzdychla. „Omlouvám se. Potřebuji tě, ale proč jsi se v lázních chovala tak divně?”

Pečetidlo Loxburgů dopadlo se zaduněním na stůl. „O čem to proboha mluvíš?”

„Zostudila jsi mě před všemi, které znám.” Z Marjorie lehce padala slova, která si předem nacvičila. „Jsem dost stará na to, abych byla starou pannou. O Chesterfielda se rozhodně umím postarat sama, stejně jako jsem se vypořádala s jeho předchůdci.”

„Samozřejmě, že můžeš.” Rowenin výraz změkl. „A já jsem jenom zvědavá stará žena, která tě miluje víc, než Beau miluje fakt, že mu jde karta.” Oči se jí zaplnily slzami.

Pocit viny otupil Marjorinu bojovnost. Celá zmatená se postavila a přešla k toaletnímu stolku. Rudý flakón byl pryč. Její hledání skončilo v krbu, kde objevila střepy červeného skla třpytící se v ohni. Klekla si a sebrala všechny kousky. „Proč ho tolik nenávidíš?”

Babička si utřela nos do kapesníku. „Je pouhou figurkou tvého otce, nezapomínej na to.” „To byli ostatní taky,”

„Jak se opovažuješ být tak neohrožená? Příběhy o jeho hýření se svolnými ženami a nevázané zábavě s mladými děvčaty musejí být pravdivé. A kdo si

84

myslí, že je, když tě přirovnává k té zarputilé Skotce, kterou si vydržoval jeho otec? Alexis Stewardová.” Rowena se zachvěla nevolí. „Nechutné.”

Marjorie pocítila k Blaku Chesterfieldovi soucit. Moc dobře znala krutost pomluv. I kdyby se nějaké nediskrétnosti dopustil, nemělo by to nikoho zajímat. „Určitě víš, že tu není ze své vlastní vůle.”

„Měl využít svých zdrojů. Jeho otec by si mohl koupit sto Georgů Entwhistlů. Zajímá mě, co na toho chlapce má.” Rowena vzdychla. Teriér jí vyskočil do klína. Nepřítomně ho drbala za ušima. „Lord Blake musí být velmi hrdý. To ale tomu chlapci nic nepřinese. U tebe nemá šanci. Já… Ty to s ním vyřídíš, samozřejmě.”

Chlapec? To bylo hanlivé oslovení pro tak impozantního muže. Marjorina bojovnost se vrátila a nezajímala se o to, jak hořká byla její slova. „Chováš se ke mně jako k dítěti.”

„Vím toho o mužích a jejich chlípných potřebách rozhodně víc než ty.” Znovu poklepala na polštář vedle sebe. „Máš hodně starostí s poštou. A co ten zloděj Claude Drummond, když je teď znovu volný? Měla jsi za ním poslat šerifa z Wellsu.”

Ta informace Marjorie poněkud překvapila. Jak víš o Drummondovi?”

85

Babiččiny ruce kmitaly po psí hlavě. „Vím o všem, co se v domě děje.”

Marjorie svitlo poznání. „Tak to ti Lizzie také řekla, že Blake jel za Drummondem.”

Rowena zdvihla své důstojné šedivějící obočí. „Už je to Blake? Jak opatrné. Madam Surleighová říkala, že pro něho nejsi dost dobrá.”

Nebyla dost dobrá. Ta bezcitná slova jí zabolela. „Myslela jsem si, že ses nikdy nenechala obtěžovat názory madam Surleighové,” povedlo se Marjorie říci s lehkostí. „Blake mi nabídl své služby a já jsem je přijala.”

„Velmi brzy ti nabídne své osobní služby a jestli si nedáš pozor, mladá dámo, zjistíš, že jsi tak okouzlená, že je nebudeš moci odmítnout. Tak to chodí. Myslela jsem si, že jsi se ponaučila od předešlých nápadníků.” Při Rowenině zlostném tónu pes seskočila lehl si jí k nohám.

Snažil se jí Blake uplatit? Marjorie se sama sobě zasmála. Určitě se snažil, ale bože, vždyť měl tolik šarmu, že si to mohl dovolit. Stále si ho představovala roztaženého na podlaze a usmívajícího se jako chlapec, kterého přistihli s ruku ve sklenici se zavařeninou.

86

„Tobě se líbí.”

To nebyla otázka, ale obvinění. je zábavný.”

Babička si odfrkla. „Vím všechno o zábavných mužích. Tvůj dědeček, Bůh ochraňuj jeho chlípnou duši, se neustále snažil strčit svou ruku do mojí šněrovačky. Čím více bylo lidí v místnosti, tím rychlejší byly jeho ruce.”

Marjorie nad otevřeností Rowenina popisu zčervenala. Sehnula se a aby skryla své pocity, pohladila teriéra po hlavě. Když se uklidnila, znovu se podívala na Rowenu. „Nerozčiluj se, babičko. Jen se Blakem Chesterfieldem bavím. Hned jak mi řekne, proč ho otec vydírá, pošlu jeho lordstvo a zásnubní dokument zpátky s Milem.”

Ruka ozdobená prsteny sevřela Marjorinu. To gesto vyvolalo tisíc milých vzpomínek. Den, kdy Marjorie obdržela své první poštovní pověření psané na její jméno. To odpoledne byla představena králi. A tu hroznou noc se zostudila v hráčské salónu ve Wiltshire’s.

Ilien si dej pozor, abys nepadla do léčky svého otce. Moc mi na tobě záleží, dítě, než abych se pořád jen dívala, jak tě ponižuje.” Zvedla oči ke štukovanému stropu. „Bůh ví, kdy si uvědomí, že jsi schopná vybrat si svého manžela sama.”

„Nedělej si starosti. Dám si na Blaka pozor.”

87

„Jsem si jistá, že ano. A krom toho máme na starosti důležitější věci.” Zvedla obálku. „Pošleš toto Její Výsosti než odjede?”

Marjorie se cítila podivně neuspokojená. „Určitě, ale bude tě to stát čtyři pence.”

„To je zlodějina,” řekla Rowena posměšně. „Za čtyři pence bych to poslala do Londýna.” Sáhla do své vyšívané kabelky. „Dám ti dvě pence.”

Marjorie pokrčila rameny, vzala si peníze a nechala dopis doručit.

Na konci dne ležela Marjorie v posteli a přemýšlela, co se stalo špatně. Konfrontovala své pocity s babičkou a byla připravená zjistit důvody, které byly za ponižující scénou v lázních. Očekávala, že jí to babička vysvětlí a omluví se. Rowena ale neudělala ani jedno. Nějak se stalo, že Marjorie zaujala obranné postavení a nakonec babičku utěšovala.

Marjorie byla rozrušená a nemohla usnout. Proto se raději oblékla a strávila zbytek noci tříděním pošty, uklízením poštovní místnosti a přemýšlením, jak se asi daří Blaku Chesterfieldovi. Do doby než následující odpoledne přijel, se z ní stal uzlíček nervů a už jenom přemýšlela, jestli Drummonda zabil a nebo to bylo naopak.

88

Ten ustaraný výraz měla kvůli němu, tím si byl Blake jistý. Přijel do stáje a vešel do vily skrz třídící místnost. Marjorie o jeho přítomnosti nevěděla a Blake využil příležitosti si ji prohlédnout.

Byla oblečená do skromných šatů ze žlutého hedvábí. Seděla v koženém křesle, s účetní knihou v klíně a tužkou v ruce. Paprsky zapadajícího slunce svítily skrz vějířovitá okna Hamburského pokoje a zalily ji růžovým světlem. Jak jen mohla být tato inteligentní žena počata Georgem Entwhistlem? Ten ničema si nezasluhoval být otcem tak líbezné ženy. Měla otcovu výbušnou povahu a uštěpačný jazyk, tam ale jejich podobnost končila.

Po šestihodinové jízdě ve vánici chtěl Blake dostat osobní a uspokojivé poděkování od krásné a svůdné poštmistrově z Bath.

Sáhl si prstem na krvavé říznutí na tváři a zeptal se: „Jak se má náš pacient?”

Marjorie zalapala po dechu. Kniha se hlasitě zavřela a spadla na podlahu. Marjorie vyskočila a starala se: „Tug už je lepší, ale co se stalo vám?” Vykročila k němu. Čelo měla zvrásněné roztomilým zájmem.

Měl by se cítit provinile kvůli tomu, k ji podvedl, zamyslel se Blake, ale její sympatie byly tak

89

příjemné. Nemohl si tu příležitost nechat ujít. „Ten Drummond má hbitou pravačku.”

„Ach, měl jste se uhnout.”

„Nebyl jsem dost rychlý.”

„Předal jste ho panu Nashovi, předpokládám.”

Před necelými čtyřiadvaceti hodinami mu roztála v náručí. Co se k čertu stalo? Drummond mohl klidně udělal do Blaka díru jako vrata a jí by to vůbec nezajímalo. „Ne, nechal jsem ho jít.”

Její půvabná šíje ztuhla. „Cože? Poslala jsem vás, aby… “

„Omlouvám se. Získali jsme zpět většinu dopisú.” Vytáhl pomačkaný dopis s rozlomenou pečtí Loxburgů. „Vystrašil jsem Drummonda dostatečně.”

Marjorie se upřeně dívala na obálku, která postrádala adresu.

„Od nynějška,” prohlásil Blake dychtivý znovu získat její pozornost, „bude Drummond praktikovat svoji činnost na Great North Road místo na Hounslow Heath.”

Marjorie zmačkala dopis a hodila ho do ohně. „Ach, to ovšem něco znamená, předpokládám.”

To, jak našpulila rty, by přimělo mnicha rozmyslet si své rozhodnutí.

„Pak to teda schvalujete?”

„Ano. Bylo to to nejlepší, co jste mohl udělat.”

90

Trpělivost, říkal si Blake. Nechal jsi ji pocítit její touhu a ona je tedvrozpacích. Nepospíchej a ona ti skočí do náručí jako ochočená kočka. „O, ano. Byl to Tugův nápad - pod vlivem brandy a tajících rukou. Říkal, že by Ponds použil tu nehodu s Claudem Drummondem proti vám.”

Mile se usmála. „On ho moc dobře zná. Ponds by udělal cokoli, aby mě zdiskreditoval. Chce moji práci a miluje rozdmýchávání potfžU’

Blake se zamyslel, proč jí myšlenka na potíže s poštou tolik znepokojovala. Manželství s Blakem Chesterfieldem bylo na dosah. ,K tomu nedojde, slečno poštmistrová, a i kdyby došlo, ochráním vás.”

Podívala se nervózně na svoje ruce. Měkké světlo proměnilo její vlasy na zlatou korunu. Znovu mu přišla na mysl ochočená kočka. Najednou byl rád, že její vlasy nebyly rudé.

Marjorie vzhlédla. Její pohled mu putoval po tváři. „Měl byste si to nechat ošetřit.”

Fakt, že se sama nenabídla, že mu ránu ošetří, říkal sám o sobě mnoho. Pokud za ochlazením Marjorina srdce byla Rowena, nechá poslat tu starou čarodějnici do exilu do kolonií. Udělá to hned, jak se mu podaří dostat Marjorin podpis na zásnubní smlouvu a Marjorie samotnou do své postele. A není nutné, aby to bylo v tomto pořadí.

9l

„Je to jenom škrábnutí,” řekl ledabyle a doufal, že se s ním bude přít.

Podívala se na něho z pod hustých řas. „Nebolí vás to?” Pokrčil rameny. Její zájem mu dělal dobře. „Ne tak, jak bude bolet, až mi to Everson sešije.”

„Everson?”

Jestli hned nepohne těma svýma rozkošnýma nožkama a nedojde k němu, pomyslel si, zkompromituje ji tady a ted. „Můj komorník. Sešívá rány, jako by to byla plachta.”

„Ach, to vám ale zůstane jizva.”

Tak to ani náhodou. „Ano, a pěkně ošklivá, tím jsem si jistý.”

„Mohla bych znovu zavolat doktora.”

I kdyby tam musel stát celou noc a žonglovat se slovy, sešije mu tu ránu ona.

„Možná bych vám tam mohla udělat steh nebo dva.” Její tyrkysové oči se mu stále vyhýbaly. „Pak by vám nezbyla vzpomínka ani na Drummonda ani na Eversona.”

Blake se snažil vzpomenout, jestli se někdy dvořil plaché ženě. Nebo chytré ženě. Zdravý rozum mu říkal, aby ji nechal na ten polibek zapomenout. Mužské nutkání požadovalo, aby ji dal lekci číslo dvě. Rušily ho ale jiné myšlenky. Očekával, že bude po Marjorie Entwhistlové toužit. Její krása a

92

smyslnost apelovaly na jeho základní potřeby. Nečekal ale, že ho bude vzrušovat ji pouze držet v náručí, nebo že ho bude těšit ji poznávat.

„Když to nabízíte, raději bych si nesl vzpomínku na vás.” Málem se svým vlastním pokorným slovům zasmál. „Ach, no tak dobře.”

Marjorie přešla ke dveřím a zavolala na služebnou. Blake se pochválil za dobrou strategii. Ještě stále si gratuloval ke své chytré taktice, když se vrátila s krabičkou se šitím.

„Posadte se sem pod světlo.” Ukázala na židli kousek pod lustrem.

„Můžeme to udělat i vestoje.” Taková představa hry lásky zapálila v Blakových slabinách oheň.

Na Marjoriných tvářích se objevilo růžové uzardění. „Na to nejsem dost vysoká.” Oči se jí rozšířily a ústa se roztála do úsměvu. „Nikdy jsem si nemyslela, že tohle někomu řeknu.”

Pro mě jsi akorát, řekl Blake potichu. Snažil se zahnat svoji romantickou myšlenku. Vrátí se k ní později. Pokud si ted neudrží svůj ostrovtip, Marjorie Entwhistlová mu znovu uteče.

Posadil se pohodlně na židli s opěradlem a prohlásil: „Říkejte si, co chcete, slečno poštmistrová, jen když mě nesešijete růžovou nití.”

93

Zasmála se zvonivě a prohrábla se v krabičce se šitím. „A co třeba zelená? Ta by se dobře hodila k vašim očím.” Zvedla dlouhou nit. Ta barva mu připomněla les kolem řeky James.

„Bude zelená v souladu s nařízením, které se týká oblékacího kodexu pana Nashe?” snažil se Blake o zlehčení situace.

„Můžete být klidný, protože pokud ne, bude to vědět celé město.”

„Jak?”

„Vyvěsí po městě plakáty.”

„Představte si to,” řekl Blake, „jeden muž bude stát u zrodu dalšího Nashova pravidla.” „Jedna žena už to udělala.” „Tou ženou jste byla vy?”

Její ústa se zavřela jako mušle, ale Blake odhadl odpovědí „Řekněte mi, co jste udělala.”

Marjorie navlékala nit do jehly celou věčnost. Když se k němu opět otočila, byla znovu poštmistrovou v Bath a žádnou krotkou kočkou. „Je to už dlouho a není to příjemný příběh ani takový, který bych chtěla vyprávět návštěvníkovi v mém životě.”

„Nejsem žádný návštěvník, Marjorie.”

94

Marjoriny štíhlé prsty se dotkly jeho tváře. „Nehýbejte se, nebo tu budeme celou noc.” jelí oči se setkaly s jeho. „Bude to bolet.”

Když protahovala jehlu, seděl nehnutý jako socha, ale jeho mysl se točila jako vodní vír. Marjorina blízkost byla jeho smyslům příjemná a jeho mysl se tak nesoustředila na bolest, kterou mu způsobovala. Její krk voněl po levandulích a dech jako sladká máta. Nenalíčila si obličej tak, jak bylo v módě, jen si jednoduše poprášila tváře jemným světlým pudrem, pod kterým se tu a tam objevovala piha. Blake toužil táhnout prst po elegantním sklonu jejího nosu a kopírovat jemné rysy jejích rtů. Když svazovala svůj první steh, vystrčila Marjorie růžovou špičku jazyka. Ach, co by jen dokázal s tím jazykem udělat.

Marjorie zmateně zamrkala. „Užíváte si to?”

Pokud by jí řekl pravdu, utekla by mu rychleji než vítr. Odkašlal si. „Myslím na to, že mám štěstí, že jste to vy, kdo vládne jehlou, a ne Everson,” podařilo se mu říci.

„Aha.”

Zněla zklamaně a na čele se jí objevila malá vráska. U všech rohatých! Kočka vyšla ven ze své skrýše. A Blake zněl v úmyslu nalít jí smetanu. „Vedete si skvěle,” řekl.

95

Její rty se opět stočily do úsměvu. „Jak to můžete vědět? Mohla bych vám přišívat ucho k tváři.” Zasmál se.

„Nehýbejte se!” V očích jí vesele blýsklo. „Nebo to tu pokazím a budete vypadat jako zalátaný kabát.”

Blakův pohled padl na její ňadra. „V námořnictvu to nevadí.”

Zhluboka se nadechla. „Námořnictvo má štěstí, že vás má. Umím si představit, že jste dobrý důstojník. Určitě se těšíte, až zase převezmete velení.”

Mnohem víc se těšil, až ji dostane do manželské postele. „Ani ne.”

„Včera jste byl s chlapci skvělý. Ještě jednou vám děkuji.”

Jeho hrud se dmula pýchou a tlačila na knoflíky košile. Šípy touhy mu letěly do slabin. Diskrétně si složil ruce v klíně. „Nemusíte mi děkovat. Jdeme spolu tančit, pamatujete?”

Natáhla se pro nůžky a s ulehčeným výdechem odstřihla nit. „Setkáme se ve Wiltshire’s, ale nesmíte mě znovu líbat. Jste v mém životě jenom návštěvník, nezapomeňte.”

Tohle zruší. Měl v úmyslu jí líbat od hlavy až k patě a sát sladká místa mezi nimi.

„Na to bych ani nepomyslel, slečno poštmistrová.”

96

(Kapitola: 4

Snobství, založené na původu, nemá v civilizova -ném a pohostinném městě Bath co dělat.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

„Lord Blake mi dal svoji pistoli a nařídil mi střelit Drummonda do rozkroku, kdyby ten mamlas pohnul jenom prstem.”

Výbuch chlapeckého smíchu otřásal poštovní místností. „Drummond se třásl jako ratlík,” chlubil se Albert Honeycombe. „A kňoural jako opilec v neděli ráno.” Marjorie se zastavila ve dveřích, aby mohla nerušeně poslouchat.

Albert dřepěl na třídícím stolku a dával k dobrému detailní, očividně přikrášlenou verzi o chycení poštovního zloděje. Kolem něho se shromáždilo na dvacet mladších chlapců. jejich tváře byly rozpálené zaujetím. Albert zatnul pěst a s hlasitým zavrčením proťal vzduch pravým hákem. „Srazili jsme ho skoro zpátky do pekla, odkud přišel, to teda jo.”

Marjorie si odkašlala a vkročila do místnosti.

„Hergot!” Albert skočil na podlahu. jeho obecenstvo se otočilo a přihlouple se na ní dívalo.

97

Albert ostýchavě sklopil hlavu. Stohy dopisů a časopisů ria lavici a prázdné přihrádky ve třídící polici vypovídaly, že Albert strávil celé odpoledne popisováním svého dobrodružství, místo aby třídil poštu.

Vyslala k němu přísný pohled. „Alberte, pošta brzy ráno odejde do Bristolu, že ano?”

„Ano, má paní. Je to tak jisté, jako že král je další George.” Albert rychle chňapl po hromádce časopisů. „Tak do toho, chlapci.”

Chlapci se rozprchli na svá stanoviště jako husy utíkající před liškou. Dopisy z jejich hbitých prstů jen lítaly.

Cumber Stokes, v devíti letech nejmladší z nich, udělal s kupkou dopisů v ruce pár kroků směrem k Marjorie. „Má paní. Podívejte, jak jste se vyšňořila do perel a hedvábí.”

Vyslala k němu významný pohled. Černé večerní šaty a stejné střevíčky na vysokém podpatku byly dárkem od babičky. Marjorie je nikdy neměla ria sobě. Botky přidávaly dva palce k její už tak impozantní výšce. Dnes se ale nemusela bát, že bude vyšší než její tanečník. Blake Chesterfield byl nejvyšší ze všech mužů, se kterými kdy šla tančit.

Cumber zatřásl hlavou. „Jste krásnější než vílí královna.”

98

„A vy jste zase milosrdně laskavý mladý lichotník, pane Sokesi.”

Ozvaly se zvony na kostele v opatství. Chlapci se zastavili a nahlas počítali každý úder zvonu. Při čtyřiadvacátém úderu Albert oznámil: „Vévoda z Richmondu přijel. Lizzie to říkala.”

Vyzvánění zvonů jako oznámení příjezdu hostů s titulem bylo dalším z Beauových zvyků. Dnes večer si ale Marjorie s ceremoniálem starosti nedělala.

„Cumbre,” zeptala se naléhavě, „spočítal jsi dopisy, které právě přišly?”

Obrovské hnědé oči zíraly na perly na její sametové suknici. „Ehm, ne, má paní.” Chlapec uskočil dozadu. „Přísahám, že jsem je právě vytáhl z pytle. Nepošlu je omylem znovu zpátky do Londýna, slibuji.”

„Co jsi celou dobu dělal?”

Ukázal na ostatní chlapce. „Albert nám vyprávěl, jak chytil Clauda Drummonda a vyhnal toho mizeru z vřesoviště. Nemohl nechat starého Drummonda, aby kradl poštu a bral chudým lidem peníze.”

Vděčnost a rozmrzelost jí seděly v žaludku jako kámen. Odmítne lorda Blaka stejně, jako odmítla jeho předchůdce. Neudělá to ale hned ted, ne když si prošel takovými útrapami, aby jí pomohl. Byl příliš společensky důležitý, než aby se ho stranila.

99

Začala si stahovat rukavičky. Bez Tugova dohledu tu budou hodiny. Nemohla zaúkolovat Merlyna, protože obsluhoval babičku a pastora, který přišel na večeři. „Pošta W, měla být dávno roztříděná, pánové.” Marjorie rezignovaně odložila rukavičky i kabelku.

„To zvládneme, má paní,” hájil je Albert. „Jdete přeci do Wiltshire’s.” Podíval se na hodiny. „Je za deset minut šest, přijdete pozdě.”

„Dáma vždycky přichází pozdě, Alberte. Pošta ovšem ne.”

Jeho husté obočí se spojilo uprostřed čela. „Lord Blake říkal, že s ním budete tancovat. Je to pravda?”

Ta poznámka udělala uvnitř ní zvláštní věci. Rezolutně to chvění uklidnila. Proč by měla být rozrušená? Slíbil, že už jí znovu nepolbí. Na oplátku se ona ujistí, aby odjel z Bath se svojí chesterfieldskou pýchou nedotčenou. „Možná, že budu.”

Albert dal ruce v bok. „V sadím se, že dokáže vějíře dam pořádně rozhýbat. Vyprávěl mi, jak málem postoupil souboj kvůli dámě v koloniích během žní. Dcera stavitele lodí na něm mohla nechat oči a jejímu druhému nápadníkovi se to nelíbilo.”

Marjorie si pro sebe zamumlala: „Tak to jsem si jistá, že potřebovala brýle.”

100

Přešla ke stolu, zdvihla hromádku dopisů a otočila se k třídicí poličce. Oficiální dokumenty, okázale zapečetěné a na těžkém pergamenu, sdílely stejnou přihrádku se soukromými dopisy na ovoněném papíru a nadepsané pavoučím písmem. Pánský čtvrtletník se přidal ke Cole Street Journal a Dostihovému kalendáři. Jemný zvuk papíru klouzajícího po dřevu a cinkání mincí v obálkách zaplnily místnost.

Tolik práce, pomyslela si, za tak malou odměnu. Poté se podívala na chlapce plně zaujaté svou prací. Tito mladí muži budou mít ve svém životě šanci -aspoň pokud bude poštmistrovou v Bath. Přemýšlela nad nebezpečnými následky krádeže pošty a oslovila je: „Pánové.”

„Dávejte pozor,” zavelel Albert a vypnul hrud’.

Stáli v očekávání a jejich důvěřivé tváře se otočili k ní. „Musíme udržet tu krádež v tajnosti. Pokud by se Tobias Ponds dozvěděl o Tugově neštěstí…”

„Nikdo z nás nic neřekne, má paní,” řekl Albert. „Pokud někdo utrousí byf jenom slovo, bude mít co dělat se mnou. Rozumíte, hoši?”

Chlapci s vytřeštěnýma očima přikývli.

Marjorie přistihla Alberta, jak se dívá na hodiny. Koutky jeho mladých úst poklesly pocitem viny.

101

„Lord Blake říkal, že jsi mu s Claudem Drummondem hodně pomohl,” řekla mu Marjorie.

Albert se ušklíbl. „Dali jsme tomu podrazáckému Drummondovi ochutnat královu spravedlnost, to teda jo.”

I z této fráze bylo cítit lorda Blaka. Uctívání hrdinů by neudělalo nic dobrého. Tito chlapci si musí uvědomit, že lord Blake je obyčejný muž. Nechtěla mít dům plný protáhlých obličejů poté, co Blake odjede. „Pochopila jsem dobře, že pan Drummond má velmi rychlou pravačku.”

Albert pokrčil rameny. „Drummond se komodora ani nedotkl.”

Komodora. Pokud něco neudělá, budou tito dobrosrdeční chlapci o jejím nápadníkovi brzy zpívat oslavné balady. „Ale dotkl, lord Blake má na svém obličeji stehy, které to potvrdí.”

„Myslíte ten škrábanec na tváři?” vypískl Albert. „Ano. Výsledek Drummondovy rychlé pravačky, jak jsem porozuměla.”

„Sákriš! Má vás v hrsti, má paní.” Albert bouchl výtiskem Pánského čtvrtletníku o stůl. „Drummond neměl příležitost se bránit. Komodor uklouzl na ledu a udeřil se o škrabák na boty.”

Marjorina ruka se zastavila. „Cože?”

102

„Není to pravda, Cumbere?” dovolával se Albert přes rameno přítelova svědectví.

Cumber se zastavil, své zavalité prsty měl zamotané do klubka provázků. „Albert říká pravdu, má paní. Viděl jsem to na vlastní oči.”

Rychlá pravačka, to určitě. Ten prolhaný lump. Myslel si, že se Marjorie bude trápit nad zraněním, které získal při její obraně. Napálil jí jen proto, aby ho litovala a potom jí podvedl, aby cítila vděk. Jak jenom mohla být tak důvěřivá a naivní?

Napálil jí jednou, ted už si bude dávat pozor. Možná mu dokonce ani nedlužila jeho hrdost.

„Komodor lhal?” Albert vypadal jako hladové dítě dívající se výlohou do cukrárny.

Nemohla ho připravit o iluze. „Ne, komodor nelhal. Jenom mě, jak říkáš, má v hrsti.”

Albert si popotáhl kalhoty. „Tak to je v pořádku,” řekl a napodobil Tugův oblíbený výraz.

Marjorie do Wiltshire’s nepůjde. Nemusela se přeci ke lháři chovat slušně. Když se takto rozhodla, vrátila se ke své práci.

Jak ale večer postupoval, její zloba rostla. Chtěla mrštit časopisy přes místnost a roztrhat dostihové formuláře na kousky. Překvapená svojí silnou reakci se snažila hněv ovládnout. Zničení milostných dopisů a obchodních katalogů nebylo řešením.

103

Přesto zasouvala psaníčka do přihrádek s větší silou, než bylo potřeba, a svazovala hromádky tak pevně, až dopisy pomačkala.

Představovala si Blaka, jak si vykračuje po přeplněném tanečním parketu a pochvaluje si, jakého z ní udělal blázna. Očekával, že mu padne do náruče a protančí s ním večer. Marjorie se podívala na hodiny. Bylo půl osmé. Její hněv ochladl. Dá lordu Blakovi za vyučenou. A nebylo pro to lepšího místa než taneční sál ve Wiltshire’s v pátek večer. A kdo by mohl být pro ní lepším komplicem než vládce v Bath?

Přešla ke stolu a napsala zprávu. Přeložila ji a zavolala na Cumbera. „Chci, abys tuto zprávu doručil panu Nashovi. A předej mu ji osobně.”

Marjorie se zastavila před zdí tvořenou palmami v obrovských květináčích, které oddělovaly foyer od tanečního parketu. Tóny menuetu se vznášely nad uhlazeným hlukem hovoru a trylkujícím smíchem. Povědomé zvuky. Sváteční zvuky. Zvuky města Bath, které se baví.

Marjorie se ve svém prostředí cítila bezpečně a pomalu prošla davem. Blaka Chesterfielda hledat nemusela. Věděla, kde je. Nechá ho, aby si jí našel -až, a pokud vůbec, dostane příležitost.

104

Madam Surleighová jí formálně pokynula. „Blahopřeji, lady Marjorie. Lord Blake nás informoval, že budeme brzy pozvání na svatební hostinu.” Podívala se za Marjorie. „Její Výsost vás nedoprovází? To je velké zklamání. Že je to tak, Georgíno?” Madam našpulila rty a otočila se ke své společnici, lady Sheridanové z Wellsu.

Místo, aby lady Sheridanové zaklonila hlavu a mohla se podívat Marjorie do očí, adresovala svoji odpovědk jejímu poprsí. „Gratuluji.”

Uvnitř Marjorie se pomalu začal ozývat hněv. Co si to ta užvaněná slepice dovoluje? „Nevěřte ani slovu. Je to známý vtipálek. Sama jste mi říkala, že Blake Chesterfield vloni přísahal, že se ožení s Mariannou Bolingbrokovou, není to tak?” odpověděla Marjorie směrem k pávovi, sedícímu na paruce lady Sheridanové.

Lady Sheridanové v tu chvíli vzhlédla, v očích jí svítila chabá naděje. „Slyšela jsem zvěsti o svatbě.”

„Samozřejmě, že jste je slyšela,” odpověděla Marjorie. Ta žena řekla tolik lží, že si už další nepamatovala. „A byla jste tak hodná, že jste dala tu informaci k dobru. A ted mě, prosím, omluvte.”

Marjorie kývla a odešla pryč. Jenom v Bath se šlechta takto volně dostávala do styku s obyčejnými lidmi. Podle příkazu Beau Nashe se obchodníci mísili

105

s lordy a šlechtici i tiskaři seděli u společného stolu. Hranice třídní příslušnosti byly smazány, zbraně odstraněny. Potěšení a dobré způsoby byly příkazem dne, každého dne.

Objevila vládce v Bath jak drží řeč nedaleko tanečního parketu. Byl oblečený do bílého brokátu a jeho natočená paruka mu dopadala téměř až na klopy saka. Každým coulem vypadal jako vládce města. Marjorie se k němu pomalu vydala.

Světlo svíček rozptylující se z křišťálových lustrů dopadalo na elegantně oblečený dav jako jiskřivé kapky deště. Strohé bílé stěny byly skvělým pozadím pro poskakující tanečníky, oděné do všech odstínů malířovy palety.

Marjoriny oči zachytily modrou uniformu. Mezi záplavou drahokamy pošitého hedvábí, množstvím tkanic a zdrhovadel, prošívaného sametu, kabátců se zlatem vyšívanými nárameníky a visícími prýmky, byla ta uniforma odrazem mužské důstojnosti. Blake neměl paruku. Sepnul si svoje husté, přirozeně kadeřavé vlasy vzadu na krku jednoduchou vázankou.

Když vedl komtesu z Beauly kroky menuetu, Marjorie sledovala jeho široká ramena a obdivovala jeho elegantní pohyby. Levou ruku měl danou v bok a pravou si přitáhl tu postarší ženu k sobě a otočil se

106

s ní do půlkruhu. Předek jeho uniformy byl ozdoben množstvím stuh, odznaků a medailí. Čtyři stehy bílou hedvábnou nití zdobily jeho mužnou tvář.

Padouch jeden. Prolhaný, intrikující darebák. „Pozoruhodný pár, nemyslíte?”

Marjorie se na Beaua usmála a vzala si šálek punče, který jí nabízel. uniforma „Ano, ta uniforma je pozoruhodná, ale ten muž v ní postrádá všechno, co by mohlo být obdivováno,” zalhala.

Beau obrátil oči v sloup. „Mluvil jsem o paní Papjoyové a statkáři Mortonovi.”

Marjorie byla pobavena jeho komickým výrazem a podotkla: „Juliana by zajisté vytvořila pozoruhodný pár s kýmkoliv. Ještě jsem na ní ty safíry neviděla. Takže vám už odpustila?”

Když se Beau zahleděl na svoji milenku, v očích mu svítil neskrývaný cit. „Je velmi smělá. Poslala mi párek koz s pergamenem, který mě prohlašoval za nejvyššího vládce všech majitelů koz v Bath.”

„Co jste udělal?”

Usmál se zálibně. „Daroval jsem ta zvířata královskému zvěřinci a pak jsem přišel k rozumu. Bud jsem jen žvanil o sobě, anebo jsem ji dokonce záměrně přehlížel. Je to inteligentní a hrdá žena.”

Marjorie jim záviděla. Snila o tom, že jednou dá své srdce muži, který ji bude milovat, pečovat o ni a

107

respektovat ji. Bude se smát jejím žertům, kupovat jí dárky bez důvodu, kromě toho, že jí bude milovat. Díky jejímu otci se tento její sen stával noční můrou. „Hodíte se k sobě, Beau. Jste oba velmi chytří.”

Položil si ruce na své zavalité břicho. Pohledem přejel po svém království. „Vy jste tady ta chytrá. Dostal jsem vaši zprávu, a jak vidíte, zařídil jsem váš plán.”

„Jen doufám, že bude fungovat.” Dotkla se vyšívaného rukávu jeho společenského kabátce. Ode dne, kdy před deseti lety přijela do Bath, byl Beau Nash nedílnou součástí jejího života. „Je příliš hrdý.”

„A vy snad nejste? Něčeho se mu nedostává, anebo udělal nějakou hroznou nenapravitelnou chybu, jinak by ho váš otec nedostal.” Beau se odmlčela zdvořilým kývnutím odpověděl na pozdrav vévodovi z Clevelandu, který odváděl lady Sheridanovou na taneční parket. „Neustále mluví o svatbě s vámi.”

Marjorie zaplavila povědomá malátnost. „Já vím.”

„Co by mohl váš otec mít na Chesterfieldovi dědice?” zašeptal Beau a v jeho hlase zněla bázeň i vzrušení. „To je skutečně matoucí.”

„Co to jen může být,” zamumlala Marjorie a sledovala, jak se lord Blake hluboce poklonil nad rukou své taneční partnerky. Jak mohl někdo tak uctívaný a tolik spjatý s anglickou šlechtou padnout

108

do osidel jejího otce? Prohlížela si jeho mohutnou postavu a hledala v jeho královských rysech nějakou známku slabosti. Nenašla nic kromě skandálně-pohledného ničemy.

Hudba přestala hrát. Blake nabídl komtese rámě a odváděl jí z tanečního parketu. Komtesa si při hovoru s ním málem vykroutila krk. Blake se smál, až se zlatá stuha na jeho rameni třásla. Naklonil se k ní blíž a zašeptal odpověď. Starší žena se na něho nevěřícně podívala, potom si zdvihla svůj vějíř ke rtům, aby zakryla smích.

Beau stojící vedle Marjorie ztuhnul a nesouhlasně si odfrknut: „Komediant jeden,” vyštěkl. „Jestli vypustí ještě víc ze svého chesterfieldského kouzla, začnou ženy omdlévat, kde zrovna stojí.”

„Souhlasím.” Marjorie se rozhlédla po sále. „Lady Sheridanová mrká řasami tak rychle, až se pudr na její tváři chvěje. Cleveland si myslí, že s ním flirtuje.”

„Lord Blake řekl všem, že budete oddáni na konci měsíce.”

Marjorie málem upustila svoji kabelku. „Jak si ten užvaněný náfuka dovoluje vyslovit takovou věc!” Ted už definitivně ztratil svoji hrdost. „Na konci měsíce se bude válet…” Přestala mluvit, když spatřila madam Surleighovou pár kroků od nich, její korálkové oči byly přivřené a ucho nevychovaně

109

natočené směrem k jejich rozhovoru. A co hůře, Tobias Ponds stál hned vedle ní.

Oblečený do pečlivě střiženého kabátce vypadal více jako bezstarostný šlechtic než jako neschopný podvodník, který by se nezastavil ani před lstí, jen aby se mohl stát poštmistrem v Bath.

Beau se na Marjorie podíval a sledoval směr jejího pohledu. Spatřil madam i jejího společníka.

„Žádné odposlouchávání tady,” nařídil. „Slídilové a klevetilky mají volno.”

Madam Surleighová vytřeštila oči. „Já bych nikdy…” Zdvihla bradu a otočila se pryč. Neusmívající se Tobias se ani nepohnul.

Za svojí rukou Beau zašeptal. „Nedělejte si starosti, drahá Marjorie. Nebudete tančit žádnou uličkou s lordem Blakem. Nebudete s ním tančit ani tady. Pokud jste ovšem nezměnila názor od doby, kdy jste mi poslala tu zprávu.”

Před několika hodinami Marjorie s Blakem Chesterfieldem tančit chtěla. Dokonce si oblékla své nejkrásnější šaty. Během dne její myšlenky k němu často zalétaly. Byl to zcestovalý muž a měl smysl pro humor. Představovala si, že by mohli být aspoň dočasnými přáteli.

„Marjorie?”

Jak bláhové! „Ne, nerozmyslela jsem si to.”

110

„To je moc dobře,” řekl Beau. „Dle nového tanečního pořádku na něho čekají čtyři další komtesy.”

Odplata chutnala Marjorie sladčeji než punč. Její plán dát lordu Blakovi za vyučenou byl úspěšný. „A kolik baronek?”

„Pět,” odpověděl Beau a tvář se mu roztáhla do sebevědomého úsměvu.

„Velmi miluji vaše sklony k pravidlům.”

„Vy, má drahá, jste vymyslela toto nové. Já jsem ho jenom podpořil. Až začnou lidové tance, vezmu ho do hráčského salónku. Tabák a hýření svým způsobem muže uvolňují.” Beau sklonil bradu a řekl vážně: „Rád bych zjistil, co má Chesterfield za lubem.”

„Je zoufalý.”

On ale nevypadal zoufale, když po chvíli předával komtesu do Beauovy péče. Srazil podpatky, hluboce se poklonil a řekl: „Bylo mi potěšením, madam.”

Komtesa zčervenala a její pronikavé šedé oči se setkaly s Marjorinými. „Lord Blake mi právě sdělil tu novinu. Je tak otevřený. Dokonce se mi svěřil, jak získal to příšerné zraněni.”

Ze svého místa za Beau Nashem hleděl na Marjorie Tobias Ponds a vyzval komodora: „Informujte nás, lorde Blaku, jak jste se zranil.”

111

Ach, bože. Tobias se nějak dozvědělo krádeži. Ale jak? Od koho? Ne, ujišťovala se Marjorie, nemohl o tom vědět. Byl příliš velký chvastoun, než aby vydržel dělat, že o ničem neví. Kdyby věděl, že pošta byla ukradena, rozšířil by rychle mezi všemi tu příhodu jako mor. Tobias prostě jenom doufal v nějaký skandál a že uvidí Marjorie v rozpacích.

Marjorie se otočila ke skupině a řekla: „Nevěřte ani slovu, které lord Blake říká. Je plný příběhů stejně jako rybářský člun ryb.”

Blake si zkřížil ruce na hrudi a přenesl váhu na jednu nohu ve vysoké botě. Zdvořile se usmíval a zkoumal tvář každého, kdo stál v malém kruhu, s výjimkou Marjorie. Za ní se ozval cinkot skleniček a výbuch smíchu, v této malé skupince však vládlo napjaté ticho.

Proč jí lord Blake ignoruje? Měl by být jako ostatní, které její otec poslal. Měl by si hrát na nápadníka a vesele brblat, že s ní nemůže tančit. Najednou znejistěla a čekala na příběh o jeho husarském kousku.

Blake se usmál a dotkl se svojí sešité tváře. „No dobrá. Vím, kdy jsem přichycen při činu. Nejdříve mi dovolte, abych řekl, že jsem byl příliš dlouho na moři a proto jsem na pevnině ještě neobratný.”

112

„To by jeden neřekl podle způsobu, jak jste tančil,” odsekla Marjorie a hned se za svoji uštěpačnou poznámku nenáviděla.

„Představte si,” zatrylkovala komtesa a ovívala se vějířem, „že měl kolizi s rohožkou a byl tak poctivý, že to přiznal. Většina mužů by si vymyslela nějakou hrdinskou historku.”

Pocit viny, který Marjorie cítila dříve, se vrátil v plné síle. Nevyzradil loupež pošty. Dokonce to vypadalo, že se podřídil společenským pravidlům tance. Přesto to ale neomlouvalo lež, kterou jí řekl.

„Lady Marjorie mu to zašila. Že je to tak?” dodala komtesa.

Zvuk flétny oznámil další tanec. Beau skrz sevřené rty zamumlal: „Omluvte mě.” A zmizel v davu.

„Jsem překvapen, lady Marjorie,” řekl Tobias. „Nevěděl jsem, že umíte zašít ránu.”

Ted když byla v centru pozornosti, Marjorie věděla, že musí odpovědět. Podívala se na Blaka. On se jejím směrem nedíval. Co se to s ním dělo? A co ho tak strašně zajímalo na komtesině paruce, že dával přednost pohledu na ni před pohledem na Marjorie?

Cítila se v tu chvíli celá nesvá a řekla bez rozmyslu: „Byla to moje rohožka, na kterou upadl. Ošetření

113

rány bylo tím nejmenším, co jsem mohla udělat. Nemám pravdu, lorde Blaku?”

Blake se díval před sebe a usmál se. „Perfektní vysvětlení naší schůzky, má drahá - pokud vezmu v úvahu, že jsme ve smíšené společnosti.”

Ženy se chichotaly. Marjorie kypěla hněvem. Beau se vrátil s nejdůležitější představitelkou šlechty po boku.

Bez toho, aby se na Marjorie byť jen podíval, lord Blake zpozorněl. „Oh, Nashi,” pronesl vznešeně jako král na přehlídce, „vidím, že jste mi přivedl další oběť. Těší mě, madam, k vašim službám.”

Beau škubl svojí vestičkou. „Dovolte, abych vám představil lady Markhamovou, komtesu z Wells.”

Navzdory jejímu věku, který byl všeobecně odhadován na sedmdesát let, udělala matrona čiperné pukrle. „Můj pane.” Narovnala se a řekla: „K čertu s novými pravidly pana Nashe. Je mi velkým potěšením se s vámi seznámit, lorde Blaku, ale jsem si naprosto jistá, že byste raději tančil s lady Marjorie než se starou ženou.”

Vypadalo to, jako by se zastavil čas. Blake pomalu otočil hlavu směrem k Marjorie a ona mohla po nekončící moment předvídat jeho výraz. Je rozhodně velmi pohledný, pomyslela si, když čekala na chvíli, kdy se jejich pohledy setkají. Očekávala vítězoslavný

114

úsměv a proto nebyla připravená na chladný lesk jeho zelených očí.

Její nálada se zvedla, protože ten lotr byl stejně rozzlobený jako ona. Aleluja! Naklonila hlavu na stranu a nevinně se usmála.

Blake nepohnul ani brvou. „To je od vás velmi pozorné, lady Markhamová, ale moje snoubenka se mnou může tančil celý svůj život. Není to pravda, drahá?”

„Ach,” řekla Marjorie škrobeně, „celý život mám před sebou, to je pravda. Jen jděte tančit, lady Markhamová. Lord nás brzy opustí.”

Rozhněvaný výraz v jeho obličeji jí zasáhl silněji než úder. To důvěrné oslovení byl podvod. Dobrý bože, on se zlobil. Marjorie hrála jeho hru a přelstila ho. A jemu se to nelíbilo.

Blake se naklonil blíže. Jeho dech jí zalechtal na uchu. Jeho knír jí škrábl na tváři. „Je určitě pravda, že brzy odjedu, ale vás vezmu s sebou.”

Marjorie nedokázala zabránit ruměnci, který jí šplhal po tváři. „Doufejme, že váš nabroušený jazyk podpoří vaši smělost, můj pane.”

Blake se odtáhl a významně na ní mrkl.

Lady Markhamová se vědoucně usmála. Tobias se zmateně zamračil. Madam Surleighová vzdychla.

115

Marjorie si s hrůzou uvědomila, že si mysleli, že ji lord Blake svádí. Netušili, že se jedná o souboj vůlí.

Beau s třesoucí se bradou vybuchl: „Přestaňte s tou lumpárnou, lorde Blaku. Líbání a ostatní projevy citů jsou striktně zakázány. A nebudete s ní ani tančit.”

„Vy toho nechte, pane Nashi,” stěžovala si lady Markhainova. „To nové pravidlo je nesmyslné. Nesmírně nás nudí. A navíc zde ani není potřebné, jelikož lady Marjorie a lord Blake jsou zasnoubeni. Měli by si zatančit.”

Marjorie téměř zasténala. Bude pro ní těžké uprchnout z této svatební pasti, pokud se dojde k předčasným závěrům. „Prosím, nedělejte rozdmýšky, lady Markhamová,” řekla Marjorie. „Lord Blake se zvyklý tančit s mnoha ženami.”

Lord Blake chytl komtesinu ruku. „Neplísněte tolik Nashe, lady Markhamová, protože rychle zjišťuji, že bez disciplíny by Bath kleslo na úroveň hanebného pelechu. Prosím, udělejte mi tu laskavost.”

Jako by se nic nedělo, odvedl si svoji partnerku na taneční parket a vybral si nejpřednější místo v řadě.

„Váš šálek je téměř prázdný, Marjorie.” Beau jí nabídl rámě. „Pojďte, doprovodím vás k míse s punčem.”

Vyčerpaná Marjorie ho nechala, aby jí odvedl. Když kráčeli skrz dav známých tváří, Marjorie

116

kývala hlavou na pozdrav jako panenka, občas utrousila nějakou bezvýznamnou frázi ohledně připravovaného zákona o hrách a sázení, odjezdu prince z Walesu, případě o novém dláždění cesty do Londýna. Nevšímala si poznámek o své svatbě s Blakem Chesterfieldem. Celou dobu její mysl přemýšlela nad množstvím důvodů jeho hněvu. Ať se zlobí, jak umí. Marjorie měla svůj život v Bath a pokud si mocný lord Blake myslel, že jí o něj připraví, mohl se nachystat na velké nepříjemnosti.

Marjorie usrkávala nepravý mandlový likér a najednou se cítila lépe.

„Myslím,” řekl Beau, „že je nechám zahrát jeden nebo dva menuety navíc.” Vyrazil směrem k muzikantské galerii.

Marjorie se dívala na svůj bohatý mandlový nápoj a přísahala si, že bude svého záhadného nápadníka ignorovat. V tu chvíli se ale její mysl od slibu odchýlila a její pozornost se obrátila k tanečnímu parketu. Blake se usmíval, jako by ho nic na světě netrápilo, pohyboval se s lehkostí kavalíra a dotáhl kroky menuetu k naprosté dokonalosti. Nohy zvyklé pouze na moře - to určitě! Vypadalo to, že pohlcuje pozornost a žije z ní. Že by ho Marjorie podcenila? Ach ano, připustila, neuvěřitelně.

117

Její pozornost upoutal záblesk oranžového saténu. Podívala se doleva a spatřila Edwarda Luffinghama, jak k ní míří. Byl povoláním krejčí, ale povahou hnidopišský mrznut. Byl jedním z posledních mužů, se kterými Marjorie chtěla mluvit. Ke svému křiklavému obleku si pod napudrovanou právnickou paruku vyčesal vlasy jako tuřín.

„Lady Marjorie,” zahlaholil, „musím s vámi mluvit ohledně pošty.”

Ačkoli věděla, že chtěl vyvolat potíže, zaměřila se na bezpečné téma její práce. „Jak vám mohu pomoci?”

Postavil se rovně a řekl: „Ten mizera pošťáček se u mě nestavil, aby vyzvedl moje dopisy.”

Marjorie položila šálek na stůl. „Ten chlapec se jmenuje Cumberland Stokes a nestavil se u vás, protože mu odmítáte platit za dopisy, které odesíláte do Londýna.”

„Poštovné bude zaplaceno u adresáta,” řekl a s úsměvem dodal: „Pokud jste se ovšem nerozhodla změnit zákon.”

Chudák Cumber musel často snášet výlevy hněvu tohoto „nikdy-nebude-nic-dobře” člověka. Marjorie ho toužila nazvat sobeckým tyranem, ale nadávky nebyly východiskem. Nikdy neustávající klevety v Bath by rozšířily fámu, že na svoji práci nestačila.

118

Dokonce i ted její hovor s Luffinghamem přitahoval pozornost. Lady Sheridanová a madam Surleighová přistoupily blíže. Pohled na přicházející Julianu Papjoyovou dodal Marjorie odvahy.

„Víte velmi dobře, že jsem zákon ani nezměnila, ani neobešla.” Ztišila hlas a pokračovala: „Vaše dopisy byly odmítnuty vaším advokátem v Londýně. Pan Stokes vás o tom informoval, když vám vrátil poslední kůpku, která byla doručena na můj účet, což jistě víte.”

Luffingham vytřeštil oči. Jeho směšná paruka se sklouzla dozadu a odhalila chomáč rudých vlasů, které kontrastovali s jeho kabátem. „Dal jsem mu čtyři pence za každý z dopisů, když mi je donesl. Měla byste prohledat tomu chlapci kapsy. Najdete je tam.”

V Marjorie se ozval ochranitelský cit. „To je dost vážné obvinění, pane Luffinghame. Cumber Stokes není žádný zloděj.”

„A já říkám, že je. Vyžebral si pár mincí navíc, jako měla ve zvyku jeho matka. Dal jsem mu penny, tak jsem štědrý.”

Štědrý? pomyslela si. Tenhle na korunu opatrný všivák se naučil seškrabávat adresu, aby mohl použít obálku podruhé. Ted si ale jeho metod nebude všímal a nebude se rozčilovat. „Momentálně není

119

vhodná doba ani místo na obchodní jednání, pane Luffinghame. Všechno prověřím a zastavím se u vás zítra.”

Luffingham si najednou uvědomil dav, který je obklopoval a řekl: „Ano, dobrá. Takže zítra.” Narovnal si paruku a odešel.

Do Marjorina zorného pole vstoupil Tobias Ponds. „Až já budu poštmistr, vrátím toho Stokese zpátky do Trpasličí uličky mezi ostatní žebráky a zloděje.”

Jeho hrubé prohlášení znamenalo konec Marjoriny trpělivosti. Měla už dost drzostí od nemyslících arogantních mužů. „Vy budete poštmistrem, až vyschnou všechny lázně.”

Ušklíbl se a plácl velkými klopami svého kabátce. Na jeho malíčku zasvítil povědomý diamantový prsten. „Nemusím se s vámi bavit.”

„To je pravda,” odsekla. „Vždycky prohrajete.” „Přeplatím vás.”

„Nikdy nebudete moci nabídnout tolik jako já, ale můžete to zkusit.”

Juliana Papjoyová vstoupila mezi ně. „Odejděte, Tobiasi, nebo řeknu panu Nashovi, že jste postával před dámami.”

Otočil se a oddusal pryč. Chlopně jeho obleku hlasitě plácaly.

120

Juliana zasunula svoji paži pod Marjorinu. „Má v sobě tolik zlosti jako nosič s puchýři na nohou.”

Marjorie vzdychla a podívala se dolů na svoji společnici. „A vy máte nádherný náhrdelník.”

„Je nový,” odpověděla Juliana a hrdě se usmála. Marjorie si vzpomněla na šperky, které kdysi měla. Nad jejich ztrátou ale netruchlila. V době kdy přišla o šperky po matce, dostala cennou lekci o mužích a sama osobě. „Pojdme do dámského salónu a můžete mi tam říci, jak jste dokázala proměnit dvě kozy na safírový náhrdelník.”

Juliana se stydlivě usmála. „Samozřejmě. Vy mi ale musíte říci o lordu Blakovi. Myslím si, že je jako jehňátko - nádherné jehňátko.”

Blake měl pocit, že pokud se bude muset usmívat na další přihlouple se smějící dívku nebo třesoucí se stařenu, jeho tvář popraská. K čertu s drzou Marjorie Entwhistlovou i s jejím domýšlivým ochráncem. Není divu, že s takovým nadšením přijala jeho pozvání na dnešní večer. Moc dobře věděla, že si s ní nebude moci zatancovat. Zatracený Nash a jeho absurdní společenský pořádek. Zatracená Marjorie za to, že ho nevarovala. Zatracený já sám za to, že jsem jí tak podcenil, pomyslel si.

121

To už se nikdy nestane, přísahal. Věděl, jak jí ukázat, kde je její místo. Zkusit ho přechytračit, opravdu? Ano, ano, jeho malou poštmistrovou čekal šok. A Beau Nash by měl taky dostat za vyučenou.

O hodinu později, když měl znovu plnou ruku vítězných karet, vychutnával si Blake svoji odplatu. Chudák Ponds a krejčí Luffingham prohráli každý přes čtyři sta liber. S vládcem v Bath jako spoluhráčem nemohl Blake prohrát. Ponds a Luffingham si o oškubání zrovna říkali.

Blake se cítil nesmírně potěšený, zakousl se do hranatého konce viržinka a zadíval se na svoji výhru, kterou odhadl na necelou tisícovku liber.

Ponds se opřelo opěradlo své židle. „Jak jsem řekl, lorde Blaku, když jste si vy a vaše poštmistrová určili datum svatby, velmi rád vám vytisknu oznámení. Tisknu pro Marjorie veškeré rozpisy. Luffingham a Nash se mohou zaručit za kvalitu mé práce.”

Nash, svrchovaný hazardér, měl svoji pozornost zaměřenou na karty. „Jen nespěchejme, Tobiasi. Toto zasnoubení je vážná a soukromá věc.”

Tiskař sebou škubl, jako by dostal ránu.

Krejčí zamrkal a zvedl svůj hladový pohled od Blakových navršených hromádek. „Myslel jsem si, že toto zasnoubení je žert - stejně jako ty ostatní.” A

122

drze dodal: „Snad se opravdu nechcete připoutat k té ženě?”

„Budte zticha!” řekl Nash.

„Jsou různé způsoby připoutání, jestli mi rozumíte,” řekl Blake.

Krejčí si Blaka změřil pohledem. „Ona má jazyk a způsoby zmije. Ponds to může dosvědčit.”

„Chesterfieldovi znají způsob jak ženy zkrotit,” zamumlal Blake a přemýšlel, co způsobilo nepřátelství mezi Pondsem a Marjorie. Určitě ne pošta, ne pokud Marjorie podporovala Pondsův obchod.

Luffingham si opřel loket o stůl a naklonil se směrem k Blakovi. „Sbírá zloděje a žebráky z Trpasličí uličky - jako toho kluka Cumbera - pak je obleče do pěkných uniforem a posílá je mezi čestné lidi. To je to, co dělá.”

Nash bouchl kartami o stůl. Jeho klidný výraz zmizel. „Liffinghame!” zahřímal. „Jak se opovažůjete? Nemáte žádné právo kritizovat lady Marjorie. Ona je andělem spásy.”

Ponds sledoval tuto výměnu názorů a usmíval se, jako by byl potěšený. Proč? Co jen to Marjorie říkala? Ten tiskař chtěl její práci.

Brunátný krejčí si olízl rty. „Možná bych do toho neměl mluvit, ale řeknu vám tohle.” Zašermoval

123

rukou a hloupě ukázal svoje karty. Blake tak věděl, kterou kartu vynést jako další. „Neměla přijímat mužskou práci. Až tady Ponds bude poštmistrem, uvidíme v doručování a vyzvedávání pošty výrazné zlepšení.”

Zvědavost přinutila Blaka říci: „Co stalo mezi vámi a lady Marjorie a co máte s tím zlodějem?”

Beau pronesl: „Jsem si jistý, že je to nedorozumění a zcela jistě je to věc mezi lady Marjorie a Luffinghamem.”

Marjorie je pracující žena. Ta skutečnost se Blakovi stále zdála podivná. Na druhou stranu - i jeho život vzal nečekaný obrat, nebo snad ne?

Povzbuzený krejčí vyhrkl: „To je ten Cumber Stokes. Ten krade. Má to v krvi, jak se říká. Není o nic lepší než ta zlodějská mrcha, co ho porodila.”

Cumber a zloděj? Ne. Když Blake podklouzl a poranil si tvář, ten dobrosrdečný chlapec se málem rozplakal. Nebyl dostatečně špatný na to, aby kradl.

„Hovořil jste o tom chlapci s lady Marjorie?” zeptal se Blake.

„Jen krátce,” odpověděl krejčí. „Přijde za mnou zítra dopoledne.”

Blake u toho chtěl být také. „Tak to jsem si jistý, že přijde.”

124

„Já jsem si jistý, že tím to skončí,” řekl Nash a jeho tvář postrádala jakýkoliv výraz. „Jste na řadě, Tobiasi.”

Ponds pokrčil rameny a chybně vynesl křížovou desítku.

Luffingham, který držel své dvě poslední karty, jako by to byly talismany, které zadrží zlé duchy, se usmál a utřel si pot z čela. Vynesl kluka.

„Hurá!” vykřikl Nash a vynesl osmičku. „Ukažte toho krále, partnere.”

Celým Blakovým tělem se rozlil pocit sladkého zadostiučinění. „Pokud na tom trváte, partnere.” Jedním plynulým pohybem položil krále, nechal triky stranou a vynesl svoji poslední trumfovou kartu, královnu.

V tu chvíli kolem nich prošel poslíček a cinkáním zvonku oznamoval poslední tanec.

Blake uhasil svoji cigaretu a posunul svoji výhru k Nashovi.

„Co je to, Chesterfielde?” zeptal se Nash a díval se na peníze.

S příjemně zlomyslným pocitem Blake řekl: „Rád bych, abyste tady u Luffinghama objednal nové kabáty - vlněné a teplé - pro všechny pošťáčky. Zbytek dejte na své oblíbené dobročinné účely.”

125

Nash otevřel překvapením ústa. Krejčí, který viděl možnost dostat část svých peněz zpátky, hlasitě vydechl. Ponds si kousal spodní ret a hleděl do prázdna. Podle Blaka byl on tím vychytralým. „Pondsi,” řekl Blake. „nemusíte kout pikle o tom, jak Marjorie zdiskreditovat. Stejně brzy na svůj úřad rezignuje.”

Tiskař se na Blaka upřeně zadíval. „Mé neshody s Marjorie jsou ryze soukromou záležitostí.”

„Jakékoliv nekalé úmysly pocházející z vaší strany, Pondsi,” varoval ho Beau ledově, „a vše se stane také mojí záležitostí.”

Znovu se ozvalo cinkání zvonku. Blake se postavil a omluvil se. Na své cestě do hlavního sálu hledal Marjorie. Spatřil jí, jak jde zavěšená do staršího muže, který byl Blakovi povědomý. Poslední dvě hodiny pravděpodobně protančila s každým, kdo jí požádalo tanec.

V Blakovi se to jen vřelo, zastavil je na tanečním parketu. „Marjorie…, drahá.”

Marjorie zalapala po dechu a ňadra se jí provokativně dmula přes živůtek šatů.

Její taneční partner si toho nevšiml. „Jsem maršál Wade, k vaším službám, můj pane.”

Blake tohoto známého stavitele cest a člena parlamentu znal a doufal, že nebyl vůči Marjorie tak

126

ochranitelský jako Nash. Blake se srdečně usmál a sevřel Marjorie ruku. „Pokud dovolíte…”

Wade s porozuměním přikývl. „Samozřejmě, že chcete tančit se svojí fancée.”

Marjorie se snažila odtáhnout ruku. Blake ji držel pevně. „Nemám rád francouzská slova,” řekl Blake srdečně, „dávám přednost anglickým výrazům.” Obrátil se k rozhněvané poštmistrově, ale prakticky mluvil k davu kolem. „Tak prostě řekněme, že Marjorie je… moje.”

Pohyb kolem nich ustal. V Marjoriných modrých očích žhnul nenávistný oheň a její nehty se mu zarývaly do mozolnaté dlaně. Blake by vyměnil všechny své medaile za možnost vědět, co si ted myslí. Jeho hrdost dočasně zvítězila, zvedl obočí a čekal, co řekne.

Marjoriny pěkné rty se oddělily. Na konci jejího elegantně dlouhého krku tepal puls jako malý bubínek. Zdvihla obočí a napodobila tak jeho vlastní výraz. „Jak poetické. Poslední tanec večera, bude naším posledním tancem navždy - na rozdíl od toho, co jste tu napovídal těmto nebohým lidem.”

Následovala dlouhá pauza.

Blake se nad její chytrou odpovědí usmíval a počkal, až se tanečníci srovnali do řady po boku obou z nich. Hudebníci spustili skotský tanec. Když

127

na ně přišla řada, Blake se ze šoku již zotavil a vedl Marjorie doprostřed tanečního parketu. „Budu vás mít na víc než jen na tanec, Marjorie,” vyhrožoval.

„Štěkáte víc, než koušete.” Zasmála se vesele, a aniž by spletla kroky, poskočila dozadu na své místo ve figuře.

Nejraději by ji uškrtil, ale vyhlídka na to, že by položil ruce kolem jejího krásného krku, mu přinesla na mysl trochu jiné potěšení. Raději by z ní strhal ty černobílé cetky a podíval se, jestli je její pas skutečně tak štíhlý, jak vypadal, a její ňadra tak k zbláznění kyprá, jak se zdála. Sledoval, jak dotančila doprostřed tanečního parketu a zaklesla se do jiného tanečního partnera. Ach ano, pomyslel si, získávání dědiců od této dlouhonohé krásky se mi bude líbit.

Když na něho přišla řada, Blake se s ní střetl uprostřed tanečního parketu, chytl ji za pas a zatočil jí dokola.

„Zíráte na mě,” řekla a odtančila pryč dříve, než mohl odpovědět.

Když tanec skončil a Blake jí doprovázel do šatny, jeho hněv ustal. Určité části jeho těla však pálily jako plamen.

„Beau mě doprovodí domů,” řekla Marjorie a otočila se k Blakovi zády.

128

Otočil ji zpátky. „To vás spíš doprovodí do pekla. Domů vás dovedu já.”

„Ted se to hodí jako kdykoliv jindy,” vyštěkla. „Mám pár věcí, které vám chci říct.”

129

(Kapitola 5

Vznešení pánové by si neměli vynucovat po -zornost dam žijících v Bath.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Na Marjorin jazyk tekl proud zlostných slov. Snažila se je zadržet. Až zazpívá uším toho ničemy, nechce u toho mít řádné svědky.

Ovládla se, přitáhla si plášť těsněji k sobě a vyšla ze dveří tanečního sálu. Řada pouličních lamp svítila proti tmavomodré obloze jako jasné čtvercové měsíce. Marjorie šla známou cestou směrem k Hartsung Square. Chladný noční vzduch hladil její rozpálené tváře a tahal za lokny její stylového účesu.

Nezáleželo jí na tom, že před ním bude rozcuchaná.

Klapot jejich vysokých podpatků na kamenné silnici zněl v souladu s pevným skřípáním bot lorda Blaka. Nosiči probíhali kolem, jejich prázdná nosítka vysoko nadskakovala, když spěchali získat pasažéry v davu, který se valil z Wiltshire’s.

Jeden z mužů zastavil a položil jeho stranu nosítek, což bylo znamení pro partnera, aby také zastavil. „Nejhladší jízda v Bath, můj pane,” zavolal na Blaka.

130

„My vezmeme vás a mí přátelé vezmou lady Marjorie.”

Blake hodil mužovi minci. „Ne, díky. Moje snoubenka a já půjdeme jinou cestou.”

Popadl Marjorie za ruku a vedl ji přes silnici.

„Nechci, abyste mě nazýval svojí snoubenkou.”

„To je politováníhodné,” řekl Blake.

„Kam mě to vedete?” zeptala se důrazně a zkoušela se vyvléknout z jeho sevření.

„Za úkoly.”

Znovu se mu, zkusila vyvléci, ale jeho ruka držela její pevněji než okovy. „Pusťte mě, vy nafoukaný nemyslící surovče.”

„Já? A nemyslící? Já mám ale plnou hlavu myšlenek, které se týkají vás.”

„Nepřeji si je slyšet.”

„Navrhuji,” řekl Blake měkce, „abyste začala vysvětlovať tomuto nafoukanému nemyslícímu surovci, proč jste se o dvě hodiny opozdila.”

Marjorie se podívala za sebe přes rameno, jestli je někdo neposlouchá. Ostatní stále ještě postávali před Wiltshire’s, zhruba blok domů daleko. „Můžete si dělat návrhy, dokud vaše okázalé medaile nezrezaví. Mě to naprosto nezajímá.”

Blake přidal do kroku. Marjorie s ním držela krok velmi snadno. „Přišla jste pozdě schválně,” obvinil ji.

131

Marjorie se dívala na jejich prodloužené stíny a gratulovala si k výběru bot, byla stejně vysoká jako Blake. „Možná to bylo schválně. A jelikož to vypadá, že jste se rozhodl mi zlomit ruku, pokud neuchráním vaši drahocennou hrdost, řeknu vám, proč jsem přišla pozdě.”

Zastavila se a postavila se k němu čelem. Světlo z pouliční lampy kolem Blaka vytvořilo auru. Což ovšem byla bláznivá a pošetilá skutečnost, protože pokud byl Blake Chesterfield anděl, tak poštovní kobyly uměly létat.

„Čekám.”

„Musela jsem roztřídil poštu do Bristolu, proto jsem přišla pozdě,” řekla vztekle.

Přitáhl si jí blíže. Jeho ústa tvořila pod jeho uhlově černým knírem úzkou světlou štěrbinu. „Třídění pošty je Albertova práce. Budete si muset vymyslet lepší výmluvu, než je tato.”

Ovládej se, říkala si v duchu Marjorie. Nedokázala to. „Jste jenom šlechtic s výsadním postavením. Za celý svůj život jste nemusel pracovat.”

„Co vy můžete vědět.”

„Mám dar vidění.”

Změřil si ji zálibně od hlavy až k patě. Chlípně se usmál. „To určitě máte. Já se však těším na váš dar nevinosti v manželské posteli.”

132

Marjorie rozhodila ruce. „Proč se tu s vámi vůbec přu?

Blake zatřásl hlavou. „To je pro mě záhadou, slečno poštmistrová. Neodpověděla jste.”

Možná, že odejde, když odpoví. „Třídění pošty je Albertova práce - dokud se Tug nezotaví. Jenomže Albert strávil celé odpoledne vyprávěním o svém dobrodružství s vámi, místo aby se věnoval své práci.”

„Mohla jste mi poslat zprávu.”

„Uvažovala jsem o tom. Dokud jsem nezjistila, že jste mi lhal ohledně vašeho zranění na tváři. Drummond vás nikdy ani v nejmenším neohrozil.”

Blake se dal znovu do pohybu a táhl Marjorie s sebou. „Zašila byste mi to pak? Smála byste se se mnou? Souhlasila byste, že se mnou dnes půjdete do Wiltshire’s, kdybyste znala pravdu?”

Nepřipravená na upřímnost od tak opovrženíhodného muže odpověděla: „Samozřejmě, že bych vám to ošetřila, zejména po té, co jste řekl o Eversonovu způsobu šití. Bylo mi vás líto. Jsem tak pošetilá.”

Jeho ruka se uvolnila, ale ne dostatečně na to, aby jí dovolila utéci. „Ale vaše lítost byla tak příjemná. Zejména, když jste mě políbila.”

133

Fakt, že mluvil o jejich intimnostech, jí vyděsil. „Pokud trváte na tom, že mě doprovodíte domů, jdete špatnou cestou. Zatočte doleva, potom U Hrozného Toma doprava. A už nemluvte o líbání.”

Když zabočili za roh, Blake se zeptal: „Byla jste příčinou Nashova společenského pořádku dnes večer?”

Ledový vítr hvízdal kolem nich. Marjorie zasunula bradu za límec svého pláště. „Pravidla jsou vyvěšena po celém městě. Měl jste si udělat čas a přečíst si je.”

„Dnes večer ta pravidla změnil. Proč?” V Blakových slovech zaznělo opovržení.

„Proč ne? Nevšímal jste si mě až do posledního tance a potom jste mě zostudil až po špičky mých nohou.”

„Byl jsem rozzlobený.”

„Povídejte mi o tom.”

„Ještě pořád jsem. A vy jste stále ještě neodpověděla na moji otázku.”

„Tak to máme něco společného. A nemíním vám odpovídat.”

„Mohli bychom toho mít společného víc.”

Takže, pomyslela si Marjorie, vytrvalost byla nejsilnější zbraní lorda Blaka. V pořádku, protože otevřenost a přímost byly jejími zbraněmi. „Co jste si

134

myslel, že získáte, když budete každému v Bath vyprávět, že budeme zasnoubení?”

„My jsme zasnoubení,” řekl klidně. „A nemyslím si, že bych vám musel říkal, co tím získám. Tak naivní nejste.”

„Jste mizera!”

„Možná, ale jsem váš mizera.”

„Jestliže mluvíte takhle přímo, když jste rozrušený, děsím se toho, co byste mohl říkat, když jste vzrušený.”

„To můžete zjistit. To víte.”

„Zjistila jsem o vás všechno, co potřebuji vědět a nelíbí se mi to.”

„Začínáte být upjatá Marjoire.”

A taky kráčela tak rychle, až jí bolely nohy. Zpomalila. „Jděte k čertu.”

„Podívejte.” Blake vzdychl a uvolnil si límec své uniformy. „Lituji toho.”

Jeho omluva vyzněla nuceně. „A budete litovat celý zbytek svého rozmazleného života,” řekla.

„Rozmazleného?” uchechtal se Blake. „Cha! je vidět, že jste nikdy nebyla na válečné lodi, jinak byste nic takového nemohla říct. Vstávám před rozedněním v honosném pokoji, který se asi tak velký jako vaše úložna na košťata. Když mám štěstí, nepraštím se do hlavy o strop. Můj posluha v kabině,

135

skvělý chlapík vytažený z nitra španělské galeony, mě obleče do mé skvělé uniformy, která je bohužel stejně zvlhlá jako použitý župan. Sním si snídani, nad kterou se sbíhají sliny - vyčpělé pivo a výběrové námořní sušenky. Občas v nich je návdavkem červ. Potom se procházím po palubě.” Blake ztišil hlas. „Tam je předvídatelný výhled do krajiny a společnost více než vybraná.”

Marjorie ho nemínila litovat. Byla stále ještě příliš rozzlobená. „Hm, vy sám jste si dnes večer vybral dostatečně okouzlující společnost.”

„Žárlíte?”

Vyslala k němu pohled, který si schovávala pro zloděje pošty.

„To bych asi žádal příliš. Poslouchejte, Marjorie, šel jsem tam, abych byl s vámi. Doufal jsem, že se navzájem lépe poznáme.”

„To by byl dobrý nápad - před oznamovaním našeho zasnoubení. Nemám v úmyslu se za vás provdat. Doufala jsem, že budu moci ochránit vaši hrdost a dostojnost, ale zkazil jste si to sám.”

„Skončila jste?”

„S vámi? Ano.”

„Já jsem s vámi neskončil,” řekl Blake zlověstně. „Aha. A proto jste strávil hodiny v hráčském salónku.”

136

„Nash mě vmanipuloval do hraní whistu. Což byl pravděpodobně taky váš nápad.” Pokrčil rameny a dodal: „Aspoň, že jsme vyhráli.”

„Nash vždycky vyhrává. Je profesionální hráč, ale to ani trochu neomlouvá vaše chování.”

„Myslím, že omlouvá, když vezmete v úvahu, že jsme obrali Pondse a vašeho přítele Luffingha - ma téměř o tisíc liber.”

Marjorin žaludek se při zmínce o Luffinghamovi nepříjemně sevřel. „Nejsou to vůbec mí přátelé. A peníze vyhrané v hazardu mě nezajímají. Je to zkažená a destruktivní zábava.”

„Jak to víte?”

Starý pocit studu ožil. Mohla mu povědět příběh, který by ho donutil otřást se hnusem. „Věřte mi, vím to.”

„Dal jsem svoji výhru na charitu. To je zajímavý povahový rys u vašeho manžela, ne?”

„Můžete je dát třeba papežovi, mě to nezajímá. Neprovdám se za vás.”

„Proč ne? Vždyť mě ani neznáte. Mohl bych být mužem vašich snů.”

„Mohl byste být také skřetem v mých nočních můrách.”

Před nimi se objevil Hartsung Square. Marjorie obestřel pocit bezpečí a sebedůvěry. Sídlo stálo na

137

kopečku, tyčilo se vysoko nad ostatními rezidencemi a vypadalo jako královna obklopená svými poddanými. Sloupy zdobené mramorové průčelí svítilo v měsíčním světle jako slonovina.

„Pamatujte si moje slova, Marjorie, až budete v mé posteli, žádný skřet už vás strašit nebude.”

„Jste hluchý? Neprovdám se za muže, který se mi hnusí. Nevezmu si ani lháře.”

„Už jste zase příliš upjatá,” řekl Blake až moc familiárně. „Krom toho, žádná svatba není z lásky. To se prostě v nejvyšších kruzích nedělá.”

„Z kruhů se mi točí hlava. A já se provdám z lásky.”

Blake se zasmál, hluboce a svůdně. „Tak to bych se měl začít snažit, abyste se do mě zamilovala, ne?”

Marjorie se zastavila, ozvěna jeho slibu jí zněla v uších. Romantický hlas hluboko v jejím srdci volal po lásce. Skrz okno Hamburského pokoje prosvítalo světlo. „Hrom do toho!” Marjorie vypustila jeho prázdná slova z hlavy a změnila směr.

„Hm, jak myslíte,” řekl Blake. Pak si všiml, že míří jinam a zeptal se: „Co se děje? Kam to jdete?”

„Babička je ještě vzhůru. Nechci, aby nás viděla spolu, proto půjdu zadním vchodem. Vy můžete jít zpátky na moře.”

Zazněl jeho zvonivý smích. „Ne bez vás, drahá.”

138

„Dobrou noc, lorde Blaku!” vykročila směrem k zadnímu dvoru a vstupem do poštovní místnosti pro veřejnost. Blake šel za ní.

Mosazná poštovní trumpetka svítila pod dvojicí kulatých lamp. Marjorie uslyšela uvnitř hlasy.

Frustrovaná a toužící po chvíli o samotě přešla přes potemnělý dvůr do stájí. Blake sledoval její stopy se zručností ostříleného zhýralce. Marjorie ucítila v botách bláto, nevadilo jí to.

„Nenechám vás venku.”

Odsunula závoru, trhnutím otevřela dveře a vstoupila dovnitř. „Tak. Vidíte mě uvnitř. Ted jděte pryč.”

„Marjorie,” zamručel.

Ve tmě zaržáli a zadupali koně. „No dobře,” souhlasila s nelibostí. „Pokud trváte na tom, že budete na obtíž, budce aspoň užitečný. Rozsviťte lampu. Je tamhle hned vedle dveří.”

Marjorie za sebou na levé straně uslyšela Blaka narazit holení do bedny s postroji a zaklít. Hlasitě zarachotil džber. Blake znovu zaklel. O chvíli později cvakl pazourek o ocel. Místnost se zalila světlem. Koně vyklonili své hlavy ze stání a nastražili uši. U první stáje visel kabát, ze kterého stále ještě kapala voda.

139

Londýnská pošta dorazila. Není divu, že se v poštovní místnosti svítilo. Babička třídila poštu místo toho, aby ležela v postěli. Chlapci tvrdě pracovali. Marjorie jim hude muset pomoci.

Najednou se cítila slabá, přešla k prvnímu stání a opřela se o sloup. Ačkoli to neměla ve zvyku, přemyšlela nad svými zítrejšími povinostmi. Vstát před východom slunce Vyprovodit Wicka Turnera a poštovní vůz s Bristolskou poštou. Připomenout mu oběd. Posnídat s babičkou. Vynechat lázne. Vzít Cumbera a postavit se tomu zatracenému krejčímu. Posedět s Tugem. Dát chlapcům hodinu zeměpisu. Odpoledne obejit všechny hosty a obyvatele s titulem. Vyzvednout jejich dopisy a balíčky. Zapsat jejich poplatky.

„Děje se něco?” zeptal sa Blake.

Smutně se zasmála a zatřásla hlavou. Kůň ji očichal krk. Pohladila ho po čumáku. „Všechno. Nic. Odejdete už, prosím?”

Nabra1 si plnou hrst obilí a došel ke koni. Marjorie se proti své vůli přistihla, jak Blaka Chesterfielda obdivuje, jeho pohledné tělo - dlouhé rovné nohy, úzky pás, široká ramena, svalnatý krk a tvář, kterú rozezná každý Angličan lépe než tvář nové příchodzího hannoverského krále.

140

Postavil se vedle ní a nabídl koni obilí. „Řeknete mi, co vás trápi.”

Chtěla si vzpomenout na svůj dřívější hnev, ale nešlo to . „Chtěla bych, aby ste opustili Bath.”

Po tváři se mu roztáhl rozpustilý úsměv. „Odjedu, hned jak se za mě provdátě a porodíte mi syna. Ustupte.”

Podrážděná jeho neodbytností udělala krok stranou. Otevřel dveře stání, vešel dovnitř a sundal si kabát. Mluvil k hnědákovi tiše, sebral plnou hrst slámy a začal jí jezdit po koňské mokré srsti. „Měla byste se o své koně lépe starat.”

„Není to můj kůň. Patří hostinskému v Chippliighamu.”

„Spadá pod vaši zodpovědnost, když je ve vaší stáji. Měla byste požadovat lepší postroje.”

„A vy byste mě měl poslouchat. To není vaše věc.”

„Všechno, co se týká mé snoubenky, je moje věc.”

„Odmítám být vaší snoubenkou. Nenechám se používat jako figurka mezi vámi a mým otcem.”

Opřel se loktem koni o záda a opřel si hlavu o dlaň. Zdánlivě klidně se zeptal: „Změnilo by to něco, kdyby jeho čest byla bez poskvrny?”

Před Marjorinýma očima se rozvinul celý její život plný otcova přehlížení. Ode dne, kdy se naučila psát, otcovi psala. Nejprve dopisy plné otázek, později

141

dopisy, ve kterých ho prosila, aby ji v klášteře alespoň navštívil. Každý rok v den svých narozenin obdržela dopis obsahující trochu peněz. Adresa i vzkaz byly ale napsány úředníkem a ona neměla, kde by peníze utratila. Marjorie potlačila smutek, na který si vzpomněla. „Otec nemá žádnou čest. Nic mi nedal.”

Blake roztáhl ruce. „Dal vám mě.” „Já vás nechci.” „Chcete. Jen to ještě nevíte.” „Jste pošetilý.”

Blake ztuhl a kopl do stání. Kůň ukročil do strany. „Klid, chlapáku. Co kdybych vám řekl, že jeho hrad i vinice případnou mně, když se za mě odmítnete provdat?”

Po celá léta se modlila právě za takové okolnosti, cokoliv, co by jejímu otci připomnělo, že existovala, ale po všech předešlých zasnoubeních se cítila jenom využívaná.

„Nejsem nevolníkova dcera, abych byla vyměněna za kousek půdy.”

„To byste jen stála a přihlížela, jak ztrácí všechno, co mu je drahé?”

„Nezáleží mi na hromadě kamenů nebo na vinici ve Francii. Pokud je ztratí kvůli sázce s vámi, není to

142

moje věc. Jsem ale překvapená, že prohrál. Říká se, že i podvádí, jen aby vyhrál.”

„To jsou krutá slova, Marjorie. je to váš otec,” řekl Blake vážně.

Najednou se zastyděla a podívala se stranou. Jeptišky jí říkávaly, že po svém otci žádá příliš mnoho. Poslušná dcera ví, kde je její místo. Ach ano, a jaké místo pro ní její otec vybral. Malinký tmavý pokoj v odlehlém klášteře ve Francii. Jejími jedinými společnicemi byly stárnoucí jeptišky, tvrdohlavá koza, pár kuřat a ryšavá klisna trefně pojmenovaná Plamen. Marjorie dávala jména stromům a skalám a předstírala, že to jsou její věrní kamarádi. Na jaře je zdobila řetízky sedmikrásek a děkovala jim za to, že jí prohlásily za královnu Máje. Na konci dne jim vyprávěla o svém osamění.

„Tu máte,” konejšil ji Blake a podával jí kapesník. „Otřete si oči.”

Marjorie ani nevěděla, že začala plakat, a když jí horké slzy stékaly po tvářích, znovu přemýšlela, jaký hrozný hřích mohla jako nemluvně spáchat, že si zasloužila takové bezútěšné dětství. Bylo ironií, že její největší hřích přišel o mnoho let později, tady v

Bath.

Objaly ji pevné paže a dřív, než mohla protestovat, si ji Blake přitáhl k sobě. „Tiše,” zašeptal jí do ucha.

143

„Neplačte. Nic není tak hrozného. Mluvte se mnou. Co vás tak rozrušilo?”

„Nic, čemu byste rozuměl. A přestaňte se chovat ohleduplně.”

Pohladil ji po vlasech. „Všechno bude dobré, Marjorie.”

Mluvil pravdu a ačkoli věděla, že bylo špatné ukázat svoji slabost, nemohla si pomoci. Nabízel útěchu a povzbuzení. Potřebovala obojí. Měla by si je vzít, dokud byl tady. Stejně jako většina jejích nápadníků Blake z Bath brzy odjede. Už ho nikdy neuvidí.

Jeho ruce jí hladily po zádech. „Tak je to dobře. Uvolněte se.”

Marjorie se uklidnila a jakmile si pročistila mysl, vrátilo se jí jasné uvažování. Odtáhla se. „Do této chvíle slabosti jste mě vmanévroval. Přesto si vás nevezmu.”

„Opakujete se.” Jeho rty se dotkly jejího spánku.

„Dnes večer jste mě před zraky všech ponížil.”

„Omlouvám se. Už to nikdy neudělám.”

„To je pravda, protože odjíždíte. jen mi řekněte, proč vás můj otec vydírá, a já dáni věcí do pořádku. A neříkejte mi tu lež o ztrátě jeho vinic. To vám nevěřím.”

144

„Ani mě nemáte ráda. Pravděpodobně mě každý večer proklínáte.”

Po jeho sebekritické poznámce projela skrz Marjorie vlna ironie. Všechny ženy chtěly Blaka Chesterfielda. Marjorie Entwhistlová ho prostě mít nemohla. Ne tak, jak to podával.

Zhluboka se nadechla a nos se jí naplnil jeho citrónovou vůni. „Já nekleji. Nikdy.”

Vibrace jeho hlubokého blasu jí zahřměly v uchu. „Obdivuhodná vlastnost, slečno poštmistrová.”

Buď rozumná, říkala si. Dala jsi průchod svému hněvu. Čeká tě práce. Dovolme zachovat si důstoj -nost. „Není to tak, že bych vás neměla ráda. Myslela jsem to vážně, když v jsem říkala, že bychom mohli být přátelé - za jiných okolností.”

Jeho rty se dotkly její tváře a jeho knír hladil její pleť. Blake vypadal tak spolehlivě a přesto velmi nebezpečně.

„Mohli bychom to zkusit,” řekl s ústy velmi blízko jejích, „a začít znovu. Líbilo se vám, když jsem vás líbal.” „Ne, nelíbilo.”

Jeho oči žhnuly zvláštním světlem a kdyby nevěděla své, mohla by si jeho pohled splést za něhu. „Ale líbilo.”

145

„Líbala jsem vás, protože jsem byla vděčná za to, co jste udělal. A nakonec se ukázalo, že jste dokonce ani neudělal to, co jste řekl.”

Usmál se a vzal její hlavu do dlaní. „Něco ve vašich očích mi říká, že to nebyl jediný důvod.”

Teď, když spolu mluvili klidně, mohla Marjorie mluvit pravdu. „Prostě mě zajímal váš knír.”

„Aha,” řekl vážně. „Líbil se vám jeho dotek na vaši pleti?” Blake vzal kapesník a osušil jí oči. „Šimralo to nebo škrábalo?”

Během jeho péče jí zalilo teplo a přestala být ostražitá. „Nevzpomínám si, že bych o tom přemýšlela.”

„Protože jste vůči mě cítila jenom vděk.”

„Ano, přesně tak.”

„Naprosto vám rozumím.”

Nedokázala odtrhnout oči od těch jeho, nedokázala utéci nebo odmítnout zájem blikající v jejich chladných zelených hloubkách. Blake je sobecký lhář, připomněla si. Snaží se ji uchlácholit, aby ji mohl svést.

„Rád jsem vám pomohl, Marjorie.”

Jeho rty se přitiskly na její a pohybovaly se pomalu, svůdně a dávaly jí dostatek času si rozmyslet, jestli se ji ten pocit líbil. Líbil. Jeho rty byly teplé a měkké a chutnaly po sladké francouzské

146

brandy a exotickém tabáku. Povzbuzená a zvědavá se nechala vést a posunula své rty po jeho. Blake zaklonil hlavu a prohloubil polibek, jeho jazyk se jí snažil rozevřít rty. Z měkkého tření jeho kníru o její tváře jí brněla pokožka. Otevřela ústa, aby mu řekla, aby přestal, jeho jazyk ale vklouzl dovnitř, okradl jí o slova a zažehl oheň, který ji hřál zevnitř. Postihla ji slabost a její ruce se zaryly do jeho paží jako pařáty a zmačkaly hebké hedvábí jeho košile.

Blakovy ruce hladily její záda a obtočily se kolem jejího pasu, držely ji a táhly ji nahoru. Bojovala o každý nádech a snažila se udržet si čistou mysl, ale myšlenky jí letěly hlavou stejně neuspořádaně jako vraky lodí plovoucí v rozbouřeném moři smyslného potěšení.

„Jak se cítíš?”

„Jako vrak v… Ach, cítím se velmi podivně, abych řekla pravdu,” přiznala se.

„Nezapomeň,” zašeptal Blake, „je to jenom vděk.”

„Jestli je tohle vděk, Blaku Chesterfielde, tak je náš král Turek.”

Zasmál se.

„Ty jsi neuvěřitelná, Marjorie Entwhistlová.” Znovu ji políbil a její smysly se rozvířily. Ačkoli byla nezkušená, rozeznala Marjorie touhu, která v ní začala prýštit. Její tělo na probuzenou vášeň

147

odpovědělo, nepříliš jemným způsobem: její ňadra ztěžkla a dychtila po jeho dotycích. Její skryté ženské partie žadonily o další intimnosti. O své vlastní vůli klouzaly Marjoriny ruce po Blakově krku a vjížděly do jeho vlasů. Vázanka se rozvázala a její prsty se zapletly do hustých vlnitých pramenů.

Blake vzdychl a vyslal svůj jazyk hlouběji do jejích úst. Marjorie ho vítala a ochotně hrála studentku -něžnou, hladící, oddanou a rychle se učící v této lekci vášně.

Blake jemně zaklel, odtrhl svá ústa od jejích a přejel svými pootevřenými ústy dolů po jejím krku a ještě níže. Pak jeho ruce rozhrnuly její plášť, pronikly do korzetu a vzaly do dlaní její ňadra, zvedly je a mnuly, zatímco jeho prsty dráždily ztvrdlé bradavky. Vypadalo to, jako by se právě tam soustředily všechny Marjoriny smysly a když jeho jazyk vystřelil, aby svlažil ta žíznivá poupata, Marjorie zalapala po dechu a zachvěla se.

Jako odpověd Blake lehce dýchl na její bradavku, potom jí vzal celou do úst.

Marjorie se prohnula v zádech jako pevně napnutý luk. „Mohla bys kojit našeho syna, Marjorie,” řekl k jejímu prsu, „nebo dceru krásnou, jako jsi ty.”

Ano, křičelo její srdce. Chtěla bych mít dítě, starala bych se a milovala bych to miminko.

148

„Řekni ano, Marjorie.”

Vzal jí do náručí a její „ano” se změnilo v překvapený vzdech. V oparu své vášně ho sledovala, jak kopnutím rozrazil dveře stáje a poslouchala zvuk jeho bot kráčejících přes blátivý dvůr. Nesl ji lehce. Marjorie si ve své zasněné letargii přetáhla klopy pláště přes svá nahá ňadra a zachvěla se, když se měkký kožich dotkl jejích citlivých bradavek. Poštovní trumpetka a kulatá světla nad dveřmi jim svítila v ústrety. Na hlavou jim blikaly hvězdy. Dvorem hvízdal vítr.

Blake ji vynesl po schodech a když došel na podestu, naklonil se a řekl: „Otevři dveře, lásko.”

Ztracená ve smyslném poselství, které jí žhnulo v očích, sáhla Marjorie dolů, sevřela kliku a otevřela dveře. „U všech rohatých!”

Blakovo zaklení jí přivedlo zpátky do reality. A když si pak její oči zvykly na světlo, zasténala, protože v poštovní místnosti seděla babička a společně s knězem třídila londýnskou poštu.

***

Druhý den se Blake stále cítil jako nahý. Necítil se tak zostuzený ode dne, kdy byl přistižen, jak podvádí při zkoušce na Cambridge. Zaplavila ho slabost.

149

Nespal, protože kdykoliv zavřel oči, objevila se před ním ta strašná scéna předešlé noci. Vdova byla ve svém odsouzení rozhorčená a zahořklá do nejvyššího bodu. Při vzpomínce na pohled plný opovržení, kterým Marjorie změřila, se v Blakovi ještě stále vřela krev.

Ach, Marjorie. Při myšlence na ni a na předešlou noc se jeho žaludek houpal jako korek na vlnách. V jeho náručí byla tak lehká a měkká jako koťátko, její oči byly zasněné touhou, její svěží tělo připravené se odevzdat. Měl si ji vzít, přímo tam ve sladce vonícím seně, kde by byli koně jedinými svědky jejich milování. Ale ne, chtěl ji mít v teplé, měkké posteli, protože jedině tam by mohl strávit hodiny objevováním jejích tajemství a odhalování některých svých.

V okamžiku, kdy vešli do poštovní místnosti, její touha vyprchala. Uposlechl jejího přidušeného požadavku a postavil ji na zem. S hrůzou sledoval, jak pozdravila vytřeštěného pastora a s důstojností královny se omluvila a odešla z místnosti. Její vysvětlení, že uklouzla na ledu a poranila si kotník, bylo stejně neuvěřitelné jako slepý navigátor.

Everson si odkašlal a vytrhl Blaka ze vzpomínek. „Možná, můj pane, bychom si měli objednat hrubou

150

košili z koňských žíní, zatímco jsme tady. Ta by se mohla hodit k vaší náladě.”

Jeho až příliš povědomý a sarkastický hlas Blaka rozesmál. „Nech toho, Eversone.”

„Nevadí,” odpověděla palcem a ukazovákem otáčel stránky módní knihy tak opatrně, jako kdyby byly pokryty mravenci. „Ten chlapík Luffingham by vás možná požádal, abyste přivedl svého koně na zkoušku.”

Blake se zasmál. Jeho občas až nemístně upřímný sluha by uměl najít humor i v požáru na lodi. „A ty bys tam, bezpochyby, to nešťastné zvíře dovedl dveřmi až doprostřed jeho zkušební místnosti.”

„Nikdy bych nebyl tak smělý.”

„Lháři,” řekl Blake vesele.

Everson zavřel knihu, otřel si ruce v rukavicích a vytáhl z kapsy velmi dlouhý list papíru. Zachrastil pergamenem. „Přinesl jsem Nashova pravidla. Chcete si je poslechnout?”

„Mám na výběr?” zeptal se Blake žalostně.

„Ne.” Držel stránku v napnutých rukou. „Citace Mistra Nashe: „Pánové mající styl se nikdy neobjeví před dámou ve vysokých botách.” Zazubil se. „Tohle jste porušil.”

„Pospíchal jsem. Princovi z Walesu to očividně nevadilo.” Everson napodobil Nashe, vystrčil břicho

151

a položil si na něj ruku. „To bylo první večer. Ale co minulou noc? Zase jste měl své vysoké boty.”

„Slavnostní boty a moje uniforma by měly být z jeho pravidel vyjmuty.”

Everson ale četl dál. „Ha, tady máme další, které jste porušil,” řekl vážně a pohrozil Blakovi prstem. „Dámy, které přijdou na ples, by měly určit čas, kdy je jejich komorník doprovodí domů. Vy jste Marjorie vyprovázel sám. A přišel jste ke Clevelandovi pozdě a poněkud rozhněvaný.”

„Neřekl bych, že v rozhněvaném rozpoložení.” řekl Blake a vzpomněl si na bouřící chtíč a kypící zlost.

„Tak v rozháraném,” odsekl Everson. „Utrhl jste si knoflík na kalhotách.”

„To stačí, Eversone. Jen to prostě sprav.”

„Clevelandovi služebná se nabídla, že to udělá -eště další věci.” Široce se usmál. „Přijal jsem to, samozřejmě.”

„Vždycky přijímáš ,pomoc’ od pohledných služek,” zamumlal Blake.

Everson zvedl ruku. „Kdo jsem já, abych je odmítl?”

Blake neodpověděl; víc ho zajímal příchod Marjorie Entwhistlové než milostná dobrodružství jeho sluhy.

152

„Poslechněte si toto,” řekl Everson. „,Vznešení pánové by si neměli vynucovat pozornost dam žijících v Bath.’ Myslím si, že když to pravidlo psal, měl na mysli vás.”

Blake udeřil pěstí o opěradlo židle. „Přestaneš už!”

Everson složil papír a položil ho stranou, potom začal zkoumal vzorník látek. Oscar Everson, o deset let starší než Blake, byl Chesterfieldovi přítelem, sluhou a společníkem od nepaměti. Světlovlasý a hnědooký Everson dovedl zmást pohledem kteréhokoli sluhu v království. Dokázal se také dostat služce pod sukni dříve, než stačila zhasnout lampu.

Jeho orlí nos měl zajímavý hrbolek, což měla na svědomí jedna svícnem mávající bránící se služka.

„Co si myslíte o tomto odstínu zelené?” zeptal se Everson a zvedl kousek jasně zeleného sametu.

„Vypadal bych jako papoušek.”

„Pravda,” odhodil ho stranou. „Černá sluší vaší náladě nejlépe. Oh, slyším zvonek.” Zaujal své pozorovací místo. „Možná vaše kořist vlezla do pasti. Znovu opakuji, že si na vás žádné změny nevšimne.”

Blakem projelo při vidině opětovného setkání s Marjorie vzrušení. „Všimne si toho. Moje tvář se jí líbí.”

153

Everson odhrnul závěs, který odděloval zkušební místnost od hlavní části krejčíkovy dílny. „Hodně štěstí můj pane. A Luffinghama nechte na mně.”

Blake stál nehnutě, závěs měl za zády a Marjorie ve svém zorném poli. Měla na sobě vlněné šaty v odstínu červené, připomínající bobule škumpy. Jednoduchá krinolína přitahovala pohled k jejímu štíhlému pasu převázanému černou saténovou stuhou zdobenou stejnými stužkami, které lemovaly její suknici z šedého sametu. Její husté zlatavé vlasy vykukovaly zpod šedého kloboučku. V jedné ruce držela koženou pošťáckou brašnu, druhá svírala rameno Cumbera Stokea.

Ze své výhodné pozice Blake dobře viděl profil Marjorina krásného obličeje. I když si zapudrovala tváře, všiml si tmavých kruhů pod očima. Pravděpo -dobně celu noc nespala a trápila se.

Luffingham vzhlédl zpoza pultu. „Připojte se k nám, lorde Blaku.”

Marjorie ztuhla a napjala se jako harpuna. „Dokončete svoje prohlášení, pane Luffinghame,” řekla.

„Byla to všechno moje chyba, lady Marjorie,” řekl krejčí a bouchl do pultu. „Položil jsem peníze na poštovné sem a můj úředník, který nevěděl, na co jsou, je omylem vrátil do pokladny. Tak.” Falešně se

154

usmál a posunul k ní několik mincí. „Jsem si jistý, že rozumíte.”

Marjorie si vzala peníze a dala je Cumberovi. „Rozumím, že se stávají nehody, pane Luffinghame. Vy jste ale nazval Cumbera zlodějem a to před velkým množstvím lidí. Myslím, že mu dlužíte omluvu a očekávám, že budete mít tolik cti, abyste očistil jeho jméno.”

Blake si vzpomněl na hrubé zacházení a přehlížení během jeho vlastního dětství. Proč jen nemohl mít takového ochránce, jakým byla ona? Nemohl vrátit čas zpět, ale mohl zajistit, aby jeho děti měly milující a ochranitelskou matku.

Cumber zastrčil ruce do kapes své zelenožluté uniformy a čekal. Bradu držel vysoko a záda měl rovná. Když uviděl Blaka, jeho ústa se překvapením otevřela. „Pane jo! Oholil jste si knír! Počkejte, až to řeknu ostatním. Jejda! Omlouvám se, má paní.” Vrátil se do své pozice, ale v jeho očích blikalo očekávání.

Marjorie se přes rameno podívala na Blaka. Její pohled se zastavil na jeho ústech.

„Ted vypadá dobře, že ano, má paní?” řekl Cumber. Marjorie pokrčila rameny a otočila se ke krejčímu. „Říkal jste, pane Luffinghame…”

155

Voda v Severním moři byla teplejší než její reakce, pomyslel si Blake.

Krejčímu se málem zamotal jazyk, jak se rychle snažil vyjmenovat Cumberovy kladné vlastnosti. „S naprostou určitostí jsem se u tohoto chlapce mýlil. Bude vypadat moc dobře, v jeho novém kabátě.”

Marjorie se zamračila. „Nevím, o čem to mluvíte, pane. Žádné oblečení jsem pro Cumbera nebojed -nala.”

Když se Blake vedle ní postavil, cítil se jako odsouzenec jdoucí na šibenici. „Objednal jsem to já, Marjorie.”

Jelikož mu Marjorie nenabídla ruku, vzal si ji sám a zjistil, že se chvěje. Jejich pohledy se setkaly. Očekával rozpaky; co se mu dostalo, byla pokračující netečnost. V tu chvíli si slíbil, že jednoho dne, velmi brzy, na něho tato krásná složitá žena pohlédne s láskou v očích. Nikdy se nedozví jeho černé tajemství. Může ho před ní skrýt stejně, jako ho skryl před ostatními. Kromě jejího otce a Eversona.

„Chlapci potřebují nové kabáty,” řekl Blake a doufal, že Marjorie otevře svá hezká ústa a promluví na něho. Chtěl vědět, co jí včera večer ve stájích rozplakalo. Chtěl se ujistit, že už nikdy nebude znovu plakat.

156

„Ehm, ano,” vykoktal krejčí, „lord Blake objednal kabáty pro všechny pošťáčky. Teplé s dobrou a silnou podšívkou a kapucí. Je to ušlechtilá duše.”

„Jak štědré,” zamumlala Marjorie. „Jsem si jistá, že se vaše svědomí cítí lépe.”

„V tom případě, pane Luffinghame,” prohlásil Everson a okamžitě se chopil příležitosti, „navrhuji, abychom společně vybrali látku.” Poklepal Cumberovi na rameno. „Pojď taky, chlapče, potře -bujeme tu tkaninu porovnat s tvým kabátem, vzít ti míry a stejně tak i míry ostatních hochů. Začneme s tebou, pane Stokesi.”

Marjorie se podívala na sluhu. „Kdo jste?”

„Everson, má paní,” řekla uklonil se.

Marjorie se podívala na Blaka. „Pusťte moji ruku.”

Blake chvilku počkal, než jí vyhověl a dal tak Eversonovu čas tajně zamknout dveře a odvést Cumbera a Luftinghama do zadní místnosti.

„Nespala jsi dobře,” řekl potichu.

Lhostejně se na něho usmála. „Včera v noci jsem neudělala dobře nic.”

Blake si všiml červených stop na jejích tvářích. Jeho knír si vybral na její jemné pleti daň. Znovu si blahopřál k rozhodnutí se oholit. „To je věc názoru. Jak se cítíš?”

157

Hrála si s řemenem na poštovní brašně. „Po pravdě musím říct, že se cítím velmi dobře - díky vaší štědrosti, samozřejmě.”

Její hrdost v něm probudila něhu. „Chlapci potřebují nové kabáty, Marjorie. Nash říkal, že jsi se nebránila, když Ralph Allen minulý rok přinesl do noclehárny nové postele.”

„To je něco jiného. Pan Allen je obyvatelem Bath.”

„Podívej se na mě.” Dal jí ruku pod bradu a zdvihl jí hlavu.

Její oči byly jedním velkým jezerem lítosti. V tu chvíli se do ní Blake zamiloval. Když se jeho srdce naplnilo citem, jeho sebevědomí vzrostlo. „Jsi krásná, víš to? A jsi moje.”

Pod jeho prsty se napnuly jemné svaly jejího krku. „Ne,” řekla, ale neodtáhla se. „Co jsem včera večer udělala, bylo špatné. Nikdy jsem vás neměla líbat.”

To byla celá ona, přímá a dostatečně čestná na to, aby přiznala svůj díl viny. Potěšen od hlavy až k patě, Blake řekl: „Omlouvám se, že jsem byl tak neopatrný, ale líbilo se mi, když jsi mě líbala. Oholil jsem se, vidíš? Už tě nepoškrábu.”

Její pohled sklouzl k jeho hladce oholenému rtu. „Ne, nepoškrábete. Neměli bychom se líbat.”

„Myslíš tím, že bychom se neměli nechat chytit.”

„Obojí.”

158

Koutkem oka zahlédl kolemjdoucího a doufal, že nikdo do krejčíkovy dílny nepřijde. „Včera v noci jsi mě chtěla, Marjorie. Řekni to, lásko. Pověz mi pravdu.”

Marjorie nepohnula ani brvou. „Cítila jsem k vám touhu, o tom nemůžu lhát. Ted řekněte pravdu vy mně. Proč mě chcete? Vydírá vás můj otec, nebo jsem opravdu část jeho prohraného dluhu?”

Blake nebyl schopen vydržet její pohled. Bože, kdyby jenom věděla. „A co kdybych vám řekl, že vás chci sám od sebe? Protože vás miluji.”

Zamrkala a potom se zasmála. „Jak originální. Nápadníci od prvního po šestého říkali to samé.”

159

(Kapitola 6

Čestný džentlmen, který nepoctivé využije vznešenou dámu, není o nic lepší než stvoření, které krade potravu.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

V tiché samotě své hořejší pracovny si Marjorie prohlížela náčrt poštovního kočáru, úhledného vozu s vysokými koly, taženého čtyřmi koňmi, navrženého tak, aby byl rychlý. Ta kresba vyvolala v její mysli představu rychle se točících kol, zpěněných koní a kopcovité krajiny kolem Wiltshire měnící se v rozmazanou šmouhu. Rychlý kočár byl ale beznadějně chycený na čtverci papíru.

Ostatní poštmistři prohlašovali, že je její nápad pošetilý. Říkali, že kočár s poštou jezdící mezi Londýnem a Bath se zaboří do bláta nebo si ulomí kolo dřív, než dojede do Brentfordu, což byla první z jedenácti zastávek. Její kolegové měli částečně pravdu, protože cesta kdysi byla pro rychlou jízdu příliš rozbitá. Velkým kočárům s nejrychlejšími koňmi trvalo tři dny, než dojely z Londýna do Bath.

Maršál Wade to ale změnil, když cestu vydláždil. Marjorie si ted mohla kočár dovolit. Beau sehnal

160

peníze, aby mohla být Great Bath Road vydlážděná a Marjorie přemluvila generála Wada, aby na práci dohlédl. Její poštovní kočár brzy opustí kreslící papír a rozjede se po cestě do Bath.

Poště to sice bude trvat déle, když jí poveze kočár místo koně, ale bezpečnost a zisk, které toto řešení nabízelo, zdržení vyrovná.

Marjorie byla pyšná, že se chopila iniciativy a přesvědčená, že se její návrh brzy stane realitou. Láskypině ted jezdila prstem po elegantních linkách kočáru. Představovala si uvnitř čtyři pasažéry. Jejich jízdné zaplatí náklady na krmivo a ustájení koní. Tug, Wick a Albert se naučí ovládat spřežení. Jsou to chytří a zodpovědní hoši. Naučí se to. Kdo je ale bude učit?

Marjorie Entwhistlová bude díky svému pokrokovému tahu oslavována jako novátorka. Nikdo nebude kritizovat způsob, jakým vede poštu. Dokonce ani babička ne.

Marjorie si představovala překvapený výraz na tváři Blaka Chesterfielda, až se dozví o jejím úspěchu. Neměla by chtít jeho pochvalu, ale chtěla -stejně tak, jako chtěla jeho polibky ve stáji.

Tu noc ji naplnil pocit vzrušujícího očekávání. A ted ji napinil znovu. Vzpomněla si na jeho měkké rty, sladká slova a něžné doteky. Cítila, jak se jí jeho

161

ruce dotýkají, podpírají ji, když se v jeho náručí cítila bezradná. Nasytil její vášeň, probudil v ní ženu a připravil ji na milování. Laskal její ňadra a lákal ji příslibem dětí. Jako Romeo, zmámený láskou ke své Julii, ji Blake vzal do náručí a přenesl ji přes dvůr.

A přinesl ji přímo před uraženou babičku a kněze zírajícího s otevřenými ústy.

Když se její sladké vzpomínky změnily na trpké, Marjorie sebou trhla. Myslela na to, jak málo chybělo a byla by inu podlehla, zostudila se a obětovala svůj života plány do budoucnosti.

Darebák jeden. Blake Chesterfield pravděpodobně svedl více žen než Karel II., jenom proto, že poslední Stuartovec nevedl výpady do kolonií.

Marjorie se nestane obětí bezcitného ničemy s nějakým hrozným tajemstvím, které ho nečestným způsobem spojilo s jejím otcem. Málem se stala kořistí Blaka Chesterfielda, už mu však nikdy znovu nepodlehne.

Dokonce i v krejčíkově dílně se jí snažil okouzlit svým šarmem. Vypadal tak přesvědčivě ve svém pocitu viny kvůli jejich příhodě ve stáji, ale to ho nezastavilo, aby neopakoval svůj požadavek se s ní oženit.

Ze zištných důvodů přijala jeho štědrý dar, chlapci potřebovali teplé kabáty. Přesto ale pochopila, jak

162

jeho gesto bylo zamýšleno, měl to být úplatek. Body pro něho za originalitu, pomyslela si, protože žádný z jejích předešlých nápadníků nikdy nezkusil tak chytrý, a zároveň tak - ano - velkorysý, tah. Všichni tvrdili, že ji milují. Marjorie pozná prázdné tvrzení, když ho slyší.

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Dále.”

Vešel Merlyn, oproti zvyklostem měl přes černou uniformu oblečenou bílou zástěru a příjemně se usmíval. V rukou držel stříbrné ohřívadlo a zčernalý hadr.

„Omlouvám se, že vyrušuji, má paní, ale Její Výsost by vás ráda viděla v Hamburském pokoji.”

Marjorina první reakce bylo odmítnutí. Pod vlivem studu a potřeby být sama si vymyslela příhodu s uklouznutím na ledu. Zaneprázdněná množstvím práce Marjorie odmítala s Rowenou jíst nebo chodit do lázní.

Zbabělost neměla s Marjoriným odmítnutím co do činění, byla to nová potřeba soukromí, která za všechno mohla. Dříve nebo později však bude muset Roweniny otázky zodpovědět.

Merlyn si odkašlal. „Má velmi dobrou náladu.” Rozpaky mu zrůžověly tváře. „Pokud vás to zajímá.” Marjorie se usmála. Merlyn určitě věděl, jakou podívanou ona a Blake Chesterfield připravili; drby

163

se po Hartsung Square šířily rychlostí blesku. Jak daleko sedostanou? Pravděpodobně až do Westminsteru. „Děkuji, Merlyne. Vzkažte jí, že hned přijdu.” „Jak si přejete.”

Už byl na odchodu, ale zastavil se při zvuku kostelních zvonů. Otočil se, přešel k oknu a vyhlédl dolů na ulici. Zvonění zvonů opatství v Bath pokračovalo. „Čtyřiadvacetkrát,” zadumala se Mar -jorie. „Kdo je ten vznešený návštěvník, Merlyne?”

Merlynova tvář byla tak blízko okenní tabulky, že na skle zanechávala mlžný opar. „Ještě nedohlédnu na erb na dveřích kočáru. Vidím ale kočího. Má na hlavě černý klobouk s výrazným červeným chocholem. Musí to být někdo ze Stuartovských vévodů.”

Marjorie už to ale věděla s jistotou. Nejlepší kočí v Anglii, to řekl princ z Wellsu o muži na kozlíku, který nosí okázalé klobouky. Povolal snad lord Blake svého otce do Bath?

„Ach, ted to vidím.” Merlyn se odmlčel a otočil se k ní čelem. Omluvně se usmál. „Je to Chesterfieldův kočár. Můj bratr sedí uvnitř.”

Marjorie si oddechla úlevou. „Vypadá to, že lord Blake zamýšlí v Bath nějakou dobu zůstat.”

164

Merlyn přikývl. „To samé říkali jeho sluha Everson.”

„Překvapujete mě. Kde jste viděl Eversona?”

„Tady přeci, před chvílí, lady Marjorie. Přišel s lordem Blakem.”

Marjorie nadskočila a zeptala se: „Lord Blake byl tady? Proč?”

Merlyn pokrčil nos. „O tom jistě nemůžete nic vědět. Podle Lizzie šel lord bokem do poštovní kanceláře a vyžádal si pana Tuga.”

„Řekla ti Lizzie detaily o jeho návštěvě?”

„Jen to, že to byla krátká schůzka. Říkala, že lord Blake mluvil s panem Tugem potichu. Lizzie nic neslyšela,” řekl Merlyn. Dychtivě dodal: „Ale jestli chcete, můžu pana Tuga přivést.”

Takže Merlyna ta návštěva taky zajímala. Jakožto nadřízený služebnýma kuchařům byl zasvěcený do veškerých klevet v Hartsung Square. Pouze pošťáci byli mimo jeho vliv. „Ne. Nevoďte ho,” řekla Marjorie. „Promluvím s ním, než odjede do Londýna.”

„Jak si přejete, má paní. Dovolte mi odejít.” Merlyn se uklonil a opustil místnost.

Marjorie srolovala náčrt a zasunula ho do koženého tubusu. Rozhlédla se po své nové kabele, ale protože ji nenašla, vložila kresbu do staré kožené

165

brašny. Poklidila si stůl a vrátila stohy účetních knih na místa v polici. Zítra bude muset začít nudnou a zdlouhavou práci ověřování poštovních stvrzenek z loňského roku, aby se mohla připravit na každoroční kontrolu poštovního inspektora. Znovu dostane oprávnění vést poštu. Její kritici si budou muset najít jinou oběť. Tobias Ponds ať jde k čertu.

Marjorie už bez starostí ze svého rivala scházela dolů. Když ale spatřila babičku, její podezření se zostřilo jako trny na ostružinovém keři.

Rowena seděla na gauči, ruce měla sepnuté a konečky prstů nervózně potakávala. Upřeně se dívala do ohně. Kolem krku měla těsný široký náhrdelník z velkých topasů, ve kterých se odráželo světlo ohně a ony zářily jako malá sluníčka. Oblékla si šaty ze zlatého sametu s bílou saténovou suknici vyšívanou zlatými nitěmi.

Marjorie nasadila veselý výraz a otázala se: „Nad čím tak hluboce přemýšlíš, babičko?”

Rowena rozhodila ruce a potom poklepala na místo vedle ní. „Marjorie, drahá. Pojď si sednout. Nevypily jsme si společně kakao už celé věky.”

Marjorie očekávala výtky a chtěla odmítnout, ale nezdálo se, že má babička na jazyku nějaké odsuzující poznámky týkající se Marjorina skandálního chování s lordem Blakem. Proč ne?

166

„Posaď se a ulev si své zraněné noze.”

Babička věřila Marjorině báchorce o uklouznutí na ledu. Marjorie nezapomněla kulhat. „Jsem v pořádku, opravdu. Ani trochu jsem se nezranila.”

Roweniny rty se roztáhly do úsměvu připomínajícího trpělivou guvernantku. „To už jsi říkala. Přesto jsem ale preventivně nechala toho chlapce Honeycomba, aby posypal chodník pískem.”

„Požádala jsi Alberta? Ach, babičko, má příliš mnoho práce, než aby dělal ještě tohle. Mohl to udělat Cumber nebo kterýkoliv z mladších chlapců,” řekla Marjorie mírně podrážděně.

Rowena trucovitě našpulila ústa. „Jenom jsem chtěla pomoct. Jsem příliš stará na to, abych si pamatovala, který hoch je který. Za mých časů byla na poště potřeba jen několik pracovníků a byli to tehdy dospělí muži.”

„Babičko, to je…”

„Souhlasím, drahá,” přerušila ji Rowena. „Už je to dávno pryč. Tvůj úřad poštmistrově vyžaduje tvrdou práci a obětavost. Lidé tomu ani trochu nerozumějí. Já ale rozhodně ano. Koneckonců, byla jsem také poštmistrovou.” Rowena sáhla pod svojí suknici a vytáhla Mariorinu novou kabelu.

„Kde jsi to vzala?”

167

Se samolibým úsměvem Rowena řekla: „Merlyn mi to dnes ráno přinesl z tvé pracovny, když jsi byla ještě v posteli. Kdyby mé nemocné nohy mohly vyjít schody, došla bych si pro ni sama.”

„To je ale moje,” řekla Marjorie uraženě.

„A taky velmi užitečné. Podívej, co jsem udělala. Tolik jsem se bála o tvojí nohu, že jsem ti ušetřila práci, abys nemusela dělat pochůzku. Vidíš?” Rowena vytáhla hroiiiadku dopisů. „Najala jsem si kočár a vyzvedla jsem poštu od vévodů z Clevelandu, Kingstonu, Richmondu a od několika dalších. Je to všechno tady - korespondence od všech vévodů v

Bath.”

Babička věděla, že Marjorie osobně vyzvedávala poštu od všech žijících pod vévodovou střechou, ne pouze od samotného šlechtice. „Snažíš se mě poškodit?” zeptala se Marjorie pochybovačně.

„Já?” Rowena si přitiskla dopisy na prsa. „Co je škodlivého na mém pokusu ti pomoci? Jen jsem se řídila tvými pravidly. Ty jsi ta, která se rozhodla chodit osobně pro poštu všem obyvatelům s modrou krví - pokud, samozřejmě, mají vévodský titul a nebo vyšší, a jsou ochotní si za tuto službu připlatit.”

Když Marjorie s pochůzkami začala, Rowena silně protestovala. „Chlapci potřebují boty a knihy,” řekla

168

Marjorie na svoji obranu. „Na to jsem použila ty peníze.”

„To samozřejmě vím. Vždycky jsi byla zručná v podnikání. Sňala jsi z mých beder zodpovědnost.”

„Ty jsi ale nikdy nekoupila pláště pro pošťáky, které jsi zaměstnávala,” řekla Marjorie.

„Měli svoje vlastní. Je od tebe moudré, že teď k vévodovi z Clevelandu nejdeš. Mě nevadí jít tam místo tebe. Jak jde kontrola účtů?”

Marjorie se vyhýbala vévodově rezidenci, protože tam byl Blake. „Z těch čísel mě přecházejí oči,” řekla rozrušeně.

„Budeme letos ve zisku?”

„Samozřejmě. Očekávám, že to bude kolem deseti tisíc liber.”

„Dobře, dobře,” řekla Rowena bez dechu a položila dopisy a kabelu do Marjorina klína. „Vedla sis skvěle. Skoro tak dobře, jako kdysi já.” Vážně pak dodala: „A vedla sis pečlivě účty, na rozdíl od tvých protějšků v jiných krajích, které bych mohla jmenovat. Lizzie mi říkala, že pro nás chceš objednat poštovní kočár. Kdy začne pracovat?”

Marjorie si pomyslela, že její vlastní nejistota a zranitelnost vůči Blaku Chesterfieldovi byla příčinou zbytečných pochyb o babiččině upřímnosti. A ona se

169

jí přitom jen snažila pomoci. Marjorie se dychtivě chytila tématu o poštovním kočáru.

Právě když končila své povídání, vstoupil do místnosti Tug. Měl na sobě kožené jezdecké kalhoty a zelenozlatou poštovní uniformu. Na rukou měl rukavice a držel v nich nově naleštěnou poštovní trumpetku a vyspravovaný viněný kabát. Marjorie trpěla při pohledu na jeho žlutohnědou modřinu kolem oka a růžovou čáru, která jizvila jeho ret. Doufala, že mu ten incident nezpůsobil žádné vnitřní jizvy, protože Tug potřeboval tolik sebevědomí, kolik se mu jen mohlo dostat.

„Omluvte mě, má paní. Mohu s vámi na chvíli mluvit?” Tug vytáhl z kapsy několik obálek.

„Co je to?” zeptala se Marjorie.

„Dopisy lorda Blaka.”

„Pojď dál, Tugu,” řekla Rowena. „Venku je strašná zima. Dej si šálek kakaa.”

Tug zamrkal a podíval se na ní, jako by mluvila řecky.

„Pojď honem, Tugu. Trvám na tom,” prohlásila Rowena. „Vždyď jsi právě vstal z postele po té nehodě.”

Tug se váhavě přiblížil. „Je to od vás velmi laskavé, Vaše Výsosti, ale musím hned odjet do Londýna.

170

Musím doručit tyto dopisy. Ještě jsem je ale nezapsal do knihy, lady Marjorie.”

Proč babička nevyzvedla dopisy lorda Blaka? Odmítla je? Bylo to podivné, protože babička zbožňovala, když si mohla přečíst, kdo komu psal. Blake přinesl dopisy sám. „Děkuji Tugu. Dám je do kabely,” nabídla se Marjorie.

„Já je svážu s ostatními,” řekla Rowena. Vzala dopisy z Marjorina klína a natáhla k Tugovi ruku. „Dej mi je.”

Tug ji se zdráháním uposlechl.

S předstíraným nezájmem studovala Rowena adresu dopisu a prohlížela si voskovou pečeť a kvalitu papíru. „Má úhledný rukopis, rozhodně velmi vojenský.” Přesunula dopis dospod hromádky.

Marjorie se polekala. „Neprohlížej je.”

Rowena mávla rukou. „Je to jenom dopis jeho matce. To je od něj milé a svědomité. Možná, že vévodkyně přijede do Bath.” Zvedla další dopis. „Ale, tenhle je zajímavý. Je pro jeho milenku Caroline Sharpovou. Madam Surleighová mi o ní vyprávěla.”

Marjoriným srdcem projela podivná bolest.

Rowena vzhlédla: „Snad si nemyslíš, že ji sem zve? Co je s tebou, dítě? Jsi celá bledá.”

Marjorie si nevšímala bolesti a odporovala: „Nic mi není. A jsou to jenom tvoje spekulace.”

171

„Nezajímá tě, jestli sem tu ženu přivede?”

„Samozřejmě, že ne,” zalhala Marjorie. „A ty bys neměla číst jeho poštu. Dej mi ty dopisy.”

„Já je nečtu.” Rowena mrkla na ostatní obálky a podala je Marjorie. „Předpokládám, že je to pěkná coura, jestli jsou její vlasy skutečně tak rudé, jak se říká. Prý je hodně drobná a často omdlévá. A taky nepracovala ani jeden den ve svém životě - s výjimkou intimních poloh. Říká se, že je samotářská. On taky napsal královi. To nevěstí nic dobrého, drahá. Podle vévody z Clevelandu je lord Blake králův kmotřenec. Pokud někdo může povolit tvému otci návrat do Anglie, je to George.”

Marjorie se neodolatelně přitahována podívala na vrchní dopis. Písmo na obálce se zdálo být v rozporu s charakterem jeho pisatele. Zcela nepochybně si dal nejvíce záležet na dopisu pro milenku.

„Zajímavé, ne?” zeptala se Rowena.

Marjorie měla v úmyslu Rowenu pokárat, ale ne před Tugem. „Pro mě ne.”

Vstala, předala Tugovi dopisy a došla s ním ke dveřím. „Buď velmi opatrný.”

Tug vypadal starší než na svých čtrnáct, když řekl: „Ano, má paní.” Potom ztišil hlas. „Lord Blake mi nabídl půl koruny, když doručím jeden z těchto dopisů osobně.”

172

Marjorino srdce se rozbušilo. „Ten pro paní Sharpovou?” Tug kývl. „Ano, přesně ten.” „A chceš?”

Tug vysunul jazyk a táhl ho po jizvě na rtu. „Kdybych si ty peníze vydělal, mohl bych zajít do toho pěkného cukrářského krámku v Oxford Close.”

„A nakoupit dostatek citrónových karamel a sladkostí pro všechny?”

Tug rázně přikývl. „To jsem přesně chtěl udělat.”

„V tom případě máš moje svolení, jen si pamatuj, že nesmíš dovolit pošťákům v Londýně, aby ti naložili těžké balíky. Ani kdyby byly pro samotného biskupa z Wellsu! Řekni jim, že balíky budou muset počkat na vůz.”

Tug narovnal ramena. „Nemají nejmenší šanci mě přemluvit, má paní. Nebudou riskovat další neshodu s vámi.”

„Dobře. Tak jed.” Podala mu několik drobných. „A kup si v Hungerfordu teplé jídlo.”

Marjorie ho pozorovala, jak odchází a zašeptala tichou modlitbu za jeho bezpečnost. Pokaždé, když se s ním loučila, malý kousek uvnitř ní zemřel. Bylo možné, že už ho nikdy neuvidí.

„Šeptání není zdvořilé,” napomenula ji Rowena.

173

Marjorie se vzchopila a otočila se. „A je velmi nevychované prohlížet poštu druhých lidí. Jak jen si mohla tak klevetit a ještě před Tugem? Potřebuje dobré vzory, ne lekci špehování.”

Roweniny oči se zalily slzami. „Myslela jsem, že by mohlo pomoci vědět, co má lord Blake za lubem. Krom toho jsem jenom stará nemohoucí žena, která nemá co dělat. Miluji tě a nemůžu unést myšlenku, že jsi tlačena do manželství, které si nepřeješ.”

Soucit s babičkou rozmělnil Marjorinu rozmrzelost. Přesto si ale chtěla udělat jasno. „Musíš mi slíbit, že už víckrát nebudeš slídit v ničích dopisech.”

„Musíme vědět, co chystá. A nemohla jsem od něho převzít dopisy, protože ještě není vévodou.”

„Měla jsi vyzvednout jeho poštu z respektu k jeho hostiteli vévodovi z Clevelandu.”

„Nebude tak snadné odradit lorda Blaka, jako to bylo u ostatních.” Řekla Rowena. „Uvědom si, že Chesterfieldův dědic je tady, aby se s tebou oženil.”

„Nezajímá mě, ani kdyby byl korunním princem.” „Tím klidně může být.”

„Jak jsem řekla, špehování je porušením důvěry, babičko. Nemůžu si ted dovolit žádné chyby, když se chystám přijít s další nabídkou.”

174

Rowena pokrčila nos a utřela si oči kapesníčkem. „Je to od tvého otce tak špatné, že tě používá jako kus majetku, se kterým může handlovat, jak se mu zamane. Bože, musíš se cítit strašlivě podvedená. Nenávidím toho ničemu bez srdce.”

Marjorie si nebyla jistá, co cítí k muži, který pro ni nebyl nikdy víc, než jen jménem na obálce nebo podpisem na zásnubní smlouvě. Unikne z jeho pasti, stejně jako unikla z těch předešlých a jako vždycky bez Roweniných zásahů. „Slib mi, že nebudeš zkoumat ničí poštu.”

„Přísahám na vévodův hrob, že už tě nikdy neuvedu do rozpaků a ani nebudu přítěží.”

„Ty nejsi přítěží, babičko.”

Později toho dne zaklepala Marjorie s pocitem viny nad Roweniným necitlivým chováním k lordu Blakovi na dveře rezidence vévody z Clevelandu. Ať už přivedlo Blaka do Bath cokoliv, mělo by s ním být, nakládáno se stejným respektem, jako s kterýmkoliv jiným šlechticem v království.

Dveře otevřel sluha. „Dobrý den, lady Marjorie. Půjdete dál?”

„Dobrý den, Sanforde.”

175

Sluha ji uvedl do foyer. Vůně vosku na dřevo se příjemně mísila s vůní skleníkových růží. Zdi byly ozdobeny zlatou látkou potištěnou jednorožci.

„Omlouvám se, ale Jeho Výsost právě odjela na venkov, má paní.”

„Já bych vlastně ráda viděla lorda Blaka.”

„V tom případě pojdte se mnou. Jeho Lordstvo říkalo, že jste vždy vítaná.”

Když Marjorie kráčela za sluhou chodbou lemovanou portréty, nedokázala potlačit bodání viny. Babička se k Blakovi chovala hanebně, když se znovu vrátila k pravidlu vévoda-nebo-lepší, aby nemusela převzít jeho poštu. Ale proč? Vždyť byla tak nedočkavá, aby si je přečetla.

Marjorie si připravila omluvu. A také přemýšlela o návrhu.

„Jeho lordstvo právě cvičí s Eversonem,” oznámil sluha. „Ohlásím vás.” „Jaký druh cvičení?”

„Šermují, má paní. A velmi dobře - pokud to mohu posoudit.”

Marjorie se vždycky ráda dívala na šermířské umění, ale od té doby, co Beau Nash zakázal zbraně, zájem o tento sport v Bath upadl. „Můžu se dívat, aniž byste mě ohlásil?”

„Rozhodně.”

176

Vedl ji nahoru po schodech. Marjorie slyšela řinčení ocele o ocel. Uvedl ji do galerie nad tanečním sálem. V místnosti po nimi byly stoly i židle postaveny podél zdi a drahé koberce svinuty a posunuty stranou.

Marjorie stála nehnutě jako socha a doufala, že si ji muži nevšimnou, ale její krev zpívala nadšením ze souboje, který se dole odehrával.

Lord Blake byl oblečen do nabírané košile ze sněhobílého hedvábí, jejíž dlouhé rukávy vlály jako plachty. Jeho kalhoty byly z černé kůže a byly tak těsné, že Marjorie musela mžourat, aby rozpoznala, kde začínaly jeho vysoké boty. Černé vlasy mu neuspořádaně splývaly na ramena. Zabručel a s pohybem tanečníka vyskočil na stůl. Eversonův kord prosvištěl vzduchem.

„Skákával jste lépe,” posmíval se mu Everson lapající po dechu. Sám měl rukávy vyhrnuté k loktům.

Blake pozvedl štíhlý kord ke svému nosu a potom doširoka máchl rukou v přehnaném pozdravu. „A ty jsi býval lepší ve čtení klasiků.”

Everson se zasmál, ukročil dozadu a zaujal pozici. „To jsem ve vás neměl soupeře, ale šerm je něco jiného. En garde, vy zatracený padouchu, osekám vám ty vlnité lokny, až budete vypadat jako Indián.

177

Potom uvidíme, jestli se do vás slečna poštmistrová zamiluje.”

Mácháním ruky se Blake bránil Eversonovým výpadům, potom zaútočil sám. „Zamiluje se, neboj se. Mám pro ní skvělé plány.”

„Nebude jí tak snadné dostat do postele jako Caroline Sharpovou,” procedil Everson skrz zuby.

Blake skočil na židli. „Marjorie je dáma. Dostanu ji do manželské postele.”

Everson zavrčel: „Nejdříve jí budete muset oddělit od její práce.”

Blake seskočil ze židle a dopadl na zem měkce jako kočka. „Ted se ukaž, pošetilče.” Otáčel zápěstím a kreslil tak ve vzduchu ostřím malé kruhy. Stlačil svého protivníka dolů a zasyčel: „Ušmiknu ti tvoji pýchu a udělám z tebe eunucha.” „Myslím, že ne.” Everson couvl.

Blake pokračoval. „Vzdáváš se brzy, starochu.” Everson ustoupil stranou, stáhl svůj kord dozadu a pak učinil výpad.

Kov zazvonil o kov. Marjorie zadržovala dech i ve chvílích, kdy jen ztěžka dýchali námahou. Kletby a vrčení se mísily s děsivým řinčením oceli. Marjorie stiskla ruce. Její prsty se zapletly do řemínku na její kabele. S tlukoucím srdcem sledovala, jak se převaha přelévala z jednoho muže na druhého.

178

Cítila se pobavená a zároveň vyčerpaná.

Cink. Cink. Cink. Blake neúprosně tlačil svého protivníka do kouta. Everson se přikrčila pod Blakovou paží udělal kotoul z jeho dosahu. Blake se otočil. Everson vyskočil na nohy. Zvedl ruku, aby udeřil.

„Pozor!” vykřikla Marjorie zcela pohlcená vzrušením. Blake se podíval nahoru. Jeho oči našly Marjorie. Potom se vrátily k jeho protivníkovi.

Otočil se doprava. Eversonovo ostří dopadlo.

Bílé hedvábí se rozřízlo jako nic. Konec kordu zasáhl Blakovu paži.

Blake zamrkal.

Marjorie s hrůzou sledovala, jak z rány prýští krev a stéká mu dolů po ruce.

Everson odhodil kord. „Můj pane!” Doběhl k němu. Blake odhodil zbraň a chytl se rukou za poraněnou paži. Mezi jeho prsty prosakovala krev.

Marjorie se zvedl žaludek. Byla si jistá, že jí nohy brzy vypovědí službu. Křečovitě chytila zábradlí.

„Je to jenom škrábnutí, Eversone. Už jsi udělal horší věci a já lepší.” Lord Blake ho mávnutím ruky odehnal. Oči ani na chvíli nespustil z Marjorie. „Jste bílá jako podkošová plachta. Neomdlíte, že ne?” zeptal se úsměvem.

Everson se na ní zadíval.

179

Marjorie opustila slova. Její ruce svíraly dřevěné zábradlí křečovitým stiskem. Podařilo se jí zatřást hlavou.

„Dobře,” řekl lord Blake. „Je to docela výška.” Rozešel se směrem k ní.

Marjorie zalapala po dechu, ale potom jí přemohla zlost. „Jak můžete být tak bezstarostný? Jste zraněný.”

„Jistě, že je zraněný. Málem jste zapříčinila jeho smrt!” vyštěkl Everson.

„Moc se omlouvám. Neměla jsem vás rušit. Jen jsem se chtěla dívat.” Otočila se k odchodu.

„Počkejte!” zavolal Blake.

Marjorie se zastavila. Plná výčitek svědomí se k němu otočila čelem. „Moc se omlouvám.”

Blake šel přes prázdný taneční sál, po paži mu tekla krev a kapala na mramorovou podlahu. „Eversone, přines ručník,” řekl. „A přijď zítra ráno.”

Everson se zavrčením zmizel pod balkónem. Blake se podíval vzhůru na Marjorie, po tváři mu tekl pot. Natáhl se vzhůru a chytl se zábradlí. S hbitostí ochočené opičky madam Surleighové se přehoupl a přistál vedle Marjorie.

„Jste šílený.”

180

„A vy jste krásná. Líbí se mi tyhle šaty. Měla byste vždycky nosit červenou,” řekl s úsměvem rozmazleného aristokrata.

Marjorie proběhly hlavou rozzlobené odpovědi, ale nedokázala přestat myslet na jeho zranění. „Vykrvácíte.”

Blake na ni vytřeštil oči. „Abyste tu zůstala jako stará panna? V žádném případě, slečno poštmist -rová.”

Marjorie se dívala na jeho krvácející paži. „Dejte mi svoji košili,” poručila mu.

„Moji košili, moje srdce, můj život. Všechno je to vaše, Marjorie.” Svlékl se a podal košili Marjorie.

Při pohledu na jeho obnaženou hrud ozdobenou zlatým kompasem se jí zatajil dech. Vlnité černé chloupky se rozšiřovaly k jeho ramenům a zužovaly se k místu, kde mizely pod jeho skandálně přiléhavými kalhotami.

„Co se vám honí hlavou, slečno poštmistrová?”

Jeho podmanivý tón jí vyrazil dech. Hledala rozptýlení a našla staré zranění na jeho rameni. Jizva byla hladká a úhledně zašitá. Eversonova práce -odhadla Marjorie. „Ne to, co si myslíte. Lhal jste mi. Říkal jste, že Everson sešívá kůži, jako by to bylo plátno. A přitom má nádherně úhledné stehy.”

181

„Neříkal jsem, že neumí šít. Říkal jsem, že to bolí jako čert. Podívejte se na mě.”

„Mám práci.” Přesto se ale na něho podívala. V jeho očích spatřila nestoudnou výzvu. Sklonila hlavu a udělala z košile obvaz. V polovině vzdálenosti mezi loktem a ramenem se rána klikatila přes vypracované svaly, které by Marjorie nedokázala obejmout oběma rukama. „Držte klidně.”

„Raději bych držel vás.”

Ovázala mu košili kolem paže a ránu lehce stlačila. „Nezajímá mě to a ani nejsem k mání. Krom toho byste mi potřísnil šaty.”

„Máte zájem. Pohled vašich očí to dokazuje.”

„Nepleťte si mě se svými ostatními ženami.”

„Jste moje jediná žena.”

Šlehla po něm pohledem. „Sundejte si ten úšklebek z vaši tváře, lorde Blaku. Nepotřebujete ani moji pomoc, ani moje šití. Samozřejmě jsem se nedívala na vás, ale na vaši tvář. Vidím, že vám Everson odstranil stehy. Může vás znovu zašít.”

„Nemůžete být tak bezcitná.”

„O mých citech se toho musíte ještě hodně naučit, Blaku Chesterfielde.”

V jeho očích zablesklo vzrušení, které nedokázala definovati „To je povzbudivé, protože si vychutnám každičkou minutu.”

182

„Jste lichotník.”

„Obvážete mě vy, slečno poštmistrová?” zeptal se potichu.

Marjorie věděla, že by neměla, ale byla si jistá, že to udělá. „Ano, obvážu, pokud si oblečete novou košili a něco pro mě uděláte,” řekla.

Blake si olízl rty. „Můžu pro vás udělat spoustu věcí. Stačí mi říct, co chcete, ale nemusíte smlouvat o mé pozornosti.”

Nebyl sám, kdo uměl nastražit slovní pasti. „Můžete mi umožnit najmout si vašeho kočí. Toho, kterého princ z Walesu tolik chválil.”

„Cože?” Zmatek a nepřítomnost kníru dodaly jeho tváři mladistvý vzhled.

„Objednala jsem poštovní kočár a ráda bych, aby váš člověk naučil Tuga a ostatní starší chlapce řídit spřežení. Sobotní odpoledne budou nejlepší. Je to jediný den, kdy jsou všichni společně v Bath.”

Blake se nevěřícně pochechtával. „Žádáte mě o tu nejneuvěřitelnější věc, Marjorie Entwhistlová.”

Když její jméno opustilo jeho rty, Marjorie projel příjemný záchvěv, i když ten kompliment zněl mnohoznačně. „Takže? Dohodnuto?”

Blake s úsměvem prohlásil: „Všechno, co mám, je vaše, včetně mého kočího.”

183

„Děkuji, ale služby kočího budou dostatečné - a košile.”

„Není zač,” zavrčel. „Uvidíme se dole.”

Když o chvíli později seděla Marjorie na stoličce ve studovně a řádně obvazovala Blakovu paži, gratulovala si k uzavření dobrého obchodu. Kočí, Reuben Peddicord, jí byl k dispozici společně s Blakovým skvělým kočárem.

„Povězte mi o svém novém kočáru,” řekl a prohlížel si, jak ho obvázala.

Marjorie se postavila a došla si pro kabelu. „Ukážu vám to.” Vyndala kresbu a podala mu ji.

Blake si ji pečlivě prohlížel. „To jste kreslila vy?”

„Ne. Výrobce kočárů,”

Blake po chvíli ukázal na vršek kabiny. „Co je tohle?”

„Náhradní kolo. Napadlo mě to a tak jsem ho tam přimalovala. Nejsem v kreslení moc dobrá.”

„Je to velmi chytré a působivé.”

Marjorie se chtěla chlubit, ale měla dobrý důvod, aby to nedělala. „Děkuji. Vlastě je to jenom zdravý rozum. Nemohu si dovolit kupovat náhradní kolo v každém hostinci mezi Bath a Londýnem. Ani si nemůžu dovolit zdržení.”

184

Blake si narovnal papír na stehně. „Nezamyslela jste se nad umístěním kola mezi kabinu a kozlík? Bylo by to lepší než nahoru.”

Marjorie se zamračila a pokoušela se představit si, jak to Blake myslí. „Asi nerozumím jak.”

„Pojdte sem.” Kývl na ní a poplácal rukou na opěradlo jeho židle. Když se nepohnula, řekl: „Dávám své slovo námořníka, že vás nekousnu.”

„Nikdy jsem nebrala námořníka za slovo.”

Blake zvedl obočí. „A co moje slovo džentlmena?”

Marjorie se tomu zasmála.

„Jsem raněn.”

„To rozhodně jste.” Posadila se na opěradlo jeho židle. Mile se na ni usmál a Marjorie si s překvapením všimla dolíčku v jeho tváři.

„Co je tu k smíchu?” zeptal se.

„Nic,” odpověděla.

Dotkl se svého holého rtu. „Chybí vám můj knír?” „Asi tak jako mi chybí lupiči na Hounslow Heath. Ukažte mi svůj nápad s kolem.”

Blake ukázal na kresbu. „Kdyby bylo kolo přidělané tady, zaklíněné svisle mezi kabinou a kozlíkem, zabralo by méně místa a neposkakovalo by.” Načrtl kolo tak skvěle, že to vypadalo, že se odkutálí pryč z papíru.

185

„Aha, teď to vidím.” Marjorie ukázala na střechu. „A taky by neodřelo barvu z vozu. Kde jste se naučil tak dobře kreslit?

„Nepamatuji se, že bych se kdy učil. Asi jsem to uměl odjakživa.”

„Máte opravdu velký talent.”

Blake položil svoji ruku na její a jemně si sevřel. To něžné spontánní gesto zažehlo v Marjorie prudkou reakci. Vzpomněla si na dotek jeho rukou na svém těle. Tehdy byl neodbytný. Ted se zdál laskavý, skoro jako manžel.

Podíval se na ní. „Bude z nás dobrý tým, slečno poštmistrová. Povečeřte dnes se mnou.”

„Děkuji, ale ne.”

„Kuchař připravil jehněčí žebra,” přemlouval jí, zatímco si shrnoval dolů rukáv. „Bude rybí polévka a tucet dalších lahůdek tak chutných, že by měly být zakázány. Řekněte ano a já vám nad hovězím závinem budu vyprávět o tom, jak Peddicord vyhrál závod a získal tak vikomtovu dceru pro svého nejstaršího syna.”

Měla by odmítnout. Nebylo v jejím zájmu večeřet s Blakem Chesterfieldem. Ona ale toužila oslavit svůj kočár. Cely den pociťovala radost a chtěla si ten pocit užít ještě o chvilku déle. „Nejím hovězí závin.”

186

„To není problém,” řekl velkomyslně. „Berte to tak, že byl smazán z nabídky. Jako dezert bude mandlový pudink s malinovým krémem.”

Marjorie se seběhly sliny, ale nebylo to jen na dezert. „Řekněte, že zůstanete.”

Mohla by se s ním o svoji radost podělit, nebo ne? To přeci neznamenalo, že ho v něčem podporuje, nebo ano? Nebyla si jistá.

„Marjorie?”

„Babička očekává, že přijdu domů.”

„Měla by si zvyknout, že nebudete pořád doma. Dáme jí vědět, že přijdete později.”

Marjorie si jeho narážky nevšímala a zmínila se o ranním přestupku. „Omlouvám se za způsob, jakým se k vám chovala ohledně dopisů dnes ráno. Dělala to jen proto, že je vůči mně loajální.”

„Byla to poněkud trapná situace.”

Hezky řečeno, pomyslela si Marjorie. „Ať už jsou okolnosti mezi námi dvěma jakékoli, neměla právo odmítnout vaši poštu. Ví, že vyzvedávám dokonce i Sanfordovy milostné dopisy.”

„To ale bylo něco jiného.”

Samozřejmě, že bylo, protože lord Blake napsal milostný dopis, o nějž tu jde. Melancholie svázala její dobrou náladu a Marjorie se zamyslela, jestli by se měla starat o to, že Blake napsal své milence. Přeci

187

jen to bylo potvrzení faktu, že se jí dvořil, protože ho její otec vydíral. „Ano, tedy, vaše dopisy jsou vaše věc. Řekla jsem to i babičce. Ujišťuji vás, lorde Blaku, že pokud bude i nadále vyzvedávat dopisy, vyzvedne i ty vaše.”

„Ne, nevyzvedne. A ani vy mě nepřemluvíte, abych si to rozmyslel.”

„Ani já ne? Co tím myslíte?” zeptala se Marjorie zmateně.

„Její Výsost trvala na tom, abych jí své, dopisy odevzdal. Odmítl jsem - ze známých důvodů.”

„Ale babička říkala…” Marjorie věděla, že Blake mluvil pravdu. Zdálo se, že se jí pod nohama vlní zem. Jediný člověk, kterému důvěřovala, lhal. Babička se nevrátila zpátky k pravidlu vévoda-nebo-lepší. Dostat Blakovy dopisy a ponížení ji donutilo ke lži.

„Beru to tak, že jste slyšela jinou verzi,” řekl Blake potichu.

„Není divu,” odpověděla Marjorie, „ranil jste její city.

Blake otevřel naprázdno ústa, ale zase je zavřel. O chvíli později se ujistil: „Nedovolíme, aby Roweniny nebohé poraněné city zkazily náš večer nebo ovlivnily naši dohodu, že ne?”

188

„Dohodu?” zeptala se Marjorie a stále ještě bojovala s Roweninou lží.

„Půjčím vám Reubena Peddicorda a vy budete vyzvedávat moji poštu, i když ještě nejsem vévodou. A taky se mnou dnes večer povečeříte.”

„S večeří jsem nesouhlasila.”

„Už si s babičkou nedělejte starosti,” řekl bodře. „Pošlu jí zprávu.”

Marjorie se zahleděla do jeho očí, zelených jako dubové listí v letním stínu a zamyslela se, jak mu jen bude schopná odolat. Pocítila svoji vlastní zranitelnost. „Nemůžete jí napsat zprávu,” řekla odměřeně.

Trhl sebou; potom se jeho oči zúžili v neočekávaném hněvu. Prohlížel si ji tak pečlivě, až začala přemýšlet, co řekla špatně. „Proč se zlobíte?” zeptala se zmateně.

Natáhl ruku a podíval se stranou, ale už poté, co si Marjorie všimla, že ten oheň z jeho očí zmizel.

„Nezlobím se,” řekl. „Mám hlad.”

Marjorie byla jeho náhlými změnami nálad popletená a doufala, že bude mít šanci poznat toho muže, který byl skryt za mýtem. Možná ho bolí ruka. Chtělas ním o tom mluvit, o něm samotném a o jeho životě. Chtěla se ho zeptat, jak se cítil bez

189

svého kníru. Chtěla vědět, co jí k němu tolik přitahovalo.

To ale ve svém srdci věděla. Byla osamělá. Ve své roli poštmistrově dosáhla dnes svého cíle. Chtěla oslavit objednávku poštovního kočáru. Myšlenka, že by to mohla udělat s Blakem Chesterfieldem, byla chybná.

„Jen nerozumím Roweně,” řekl Blake potichu.

„Nemůžete od ní čekat, že vás bude tolerovat jen proto, že budu souhlasit s večeří u vás. Pokud budu souhlasit.”

„Neočekávám od ní nic, kromě vměšování se do cizích náležitostí. Napište tu zprávu, zařídím, aby byla doručena.”

Vypadalo to, jako by ho obklopil smutek. Nebo snad byl stejně osamělý jako ona? Ta možnost jí sevřela srdce. „Dost o babičce. Říkala jsem vám, že můžeme být přátelé. Nevidíte, že se o to opravdu snažím?”

„Tak se mnou povečeřte.”

Neměla by zůstávat. Měla by jít domů a pracovat na kontrole účtů.

„Marjorie,” řekl Blake a znovu ji vzal za ruku. „Budeme více než přátelé. Budeme muž a žena.”

„Ne. Neprovdám se za vás na přání mého otce.”

„Provdáte se za mě na moje přání?”

190

„Ne.”

„A co třeba na přání vašeho srdce?” „Moje srdce je neutrální.”

Blake zvedl obočí a Marjorie věděla, že se s ní bude měřit. „Vím, co se chystáte říct, Blaku Chesterfielde, ale nezabere to.”

Usmál se a na tváři se mu objevil nepříliš často viděný dolíček. „Co jsem se chystal říci?”

Marjorie si nevšímala vzrušeného chvění kolem svého srdce. „Že mě zneuctíte tady a ted, pokud nebudu souhlasit, že se za vás provdám.”

„Špatně. Jen jsem, se vás chtěl zeptat, jestli dáváte přednost tužce nebo brku.”

„Tužce,” odvětila Marjorie pobaveně. „A také si oblečte kabát.”

„Rozhodně. A slibuji, že vás nezneuctím, dokud nebude po dezertu.”

Poté, co napsala zprávu a Blake ji nechal doručit, odvedl Marjorie do jídelny. Dlouhý naleštěný dřevěný stůl se táhl od jednoho konce místnosti ke druhému. Na obou koncích bylo prostřeno, ale stůl byl osvětlen jen jedním svícnem. Marjorie si vzpomněla na svoji poslední návštěvu tohoto místa, byla tehdy hostem vévody z Clevelandu. Ještě stále slyšela babiččin nekončící smích, když kárala přítomné muže, že jí utancovali až do vyčerpání. O

191

týden později bylo nejen její tančení ukončeno nehodou.

„Nad čím přemýšlíte?” zeptal se lord Blake, když odsunoval židli od stolu. „Vypadáte tak zadumaně.”

„Myslela jsem na to, jak babička moc ráda tančila a kolik si dříve užila legrace.”

Blake odehnal Sunforda mávnutím ruky. Když sluha odešel, vzal si svůj talíř a příbory a přenesl si je na druhý konec stolu. Posadil se a sám nalil víno. „Co se jí stalo?”

„Před pěti lety se pod ní splašil kůň. Shodil jí na mramorovou desku. Zlomila si nohu a kyčel.”

„Jezdila blízko kamenolomu?”

„Ne. V Prior Parku. Tehdy se teprve stavěl a Ralph Allen tam přímo na staveništi pořádal piknik a lov.”

„Je mi jí moc líto. Dnes ráno ale vypadala velmi dobře - skoro nekulhala.”

Marjorina dřívější zloba nad ranní nepříjemností se změnila na lítost. „Teplé koupele jí pomáhají, když chodí každý den. Někdy kulhá víc, někdy míň. Zima je vždycky špatná.”

„Cleveland přísahá, že kdysi bývala královnou všech plesů v Bath.”

Marjorinou myslí se prohnaly vzpomínky. „Bývala. Karnevaly a večeře v Hartsung Square trvaly dlouhé hodiny.” Obrázky zpomalily svůj běh a proměnily se

192

na tmavá vyobrazení. „Smávaly jsme se jen tak. Hrály jsme karty a sázely jsme se o ty nejobyčejnější věci.”

Blake zvedl obočí. „Vy? Beau tni říkal, že nikdy nehrajete ani nesázíte.”

„Už ne,” odpověděla hlasem plným výčitek svědomí.

„Kvůli chorobě vaší babičky? Proč by zrovna toto mělo změnit vaši náklonnost k sázení?”

Byl pořád o krok napřed. Nechá ho myslet si, že to tak bude, protože Marjorie mu svůj názor na tu věc neřekne; bylo to příliš soukromé, příliš bolestné. Řekla mu jen částečnou pravdu. „Nemám peníze, které bych mohla prosázet.” Zvedla sklenici. „Na co si připijeme? Nebo na koho? Třeba na mého otce, že zinscenoval toto setkání.”

„Ne,” řekl Blake hlubokým neústupným hlasem. „Vaše otevřená mysl se při každé zmínce o něm zavře jako past.” Usmál se a pokračoval. „Připijme si na nový poštovní kočár.” Ťukl svojí sklenkou o její. „A na chytrou ženu, která ho navrhla.”

Nával radosti odehnal její černé myšlenky. „To je dobrý důvod k přípitku. Nebojíte se pokroku, že ne?”

„Samozřejmě, že ne. Ještě bychom žili v jeskyních, kdyby někdo nevymyslel nástroje a slova a vše ostatní.”

193

„Přesně tak.”

Když jim byla naservírována rybí polévka a sluha opět odešel, Marjorie se zeptala: „Chybí vám moře?”

Lord Blake si lehce povzdechl a v očích se mu objevil vzdálený pohled. „Některé věci mi chybí velmi. Bez ostatních bych mohl žíti tři životy.”

Marjorie položila lžíci. „Co vám chybí?”

Blake nepřítomně míchal polévku. „Chybí mi obloha, blankytně modrá od obzoru k obzoru, která naplňuje lidskou duši klidem. A noci, často tak jasné a hvězdy tak zářící, že se jich můžete téměř dotknout a nasednout na Velký vůz projet se.”

Zahloubaný tón jeho hlasu jí překvapil. „Zní to báječně.”

„Je to báječné. Většinou.”

„A kdy to báječné není? Co vám nechybí?” zeptala se zaujatě.

Blake odsunul svůj talíř stranou. „Opravdu by vás to zajímalo?”

Když byl klidný, vypadal tak skvěle. „Kdysi jsem vám řekla, že jste rozmazlený šlechtic. Máte tu nejlepší šanci mi to vyvrátit.”

Podíval se na ní pohledem, který považovala za majetnický. „Není to pěkné,” varoval ji.

194

Její nezávislá povaha se vzbouřila. „Tím svým přísným pohledem možná odradíte své podřízené, ale mě ne.”

Zasmál se.

„Život není vždycky hezký,” řekla Marjorie.

„Řekněte mi, co se vám na moři nelibí.”

Blake ukazováčkem rovnal příbory vedle svého talíře, dokud špičky vidliček nebyly v jedné řadě. „Nechybí mi rozkazy, aby byl zbičován muž, protože usnul na hlídce a ohrozil tak posádku. Nechybí mi nalézání vraků obchodních lodí, které byly přepadeny a potopeny piráty. Ze všeho nejvíc mi ale nechybí pohled na Angličany, jak ženou Afričany do podpalubí a převážejí je do otroctví ve španělské Americe.” Pohladil ozdoby na salátové vidličce. „Nebožáci.”

Marjorie se uvnitř zachvěla při pohledu na jeho zoufalství, které neskrýval, a nad ponurým obrazem, který právě popsal. „Zastavte je,” řekla. „Máte přece moc nad anglickými loděmi.”

Zatřásl hlavou. „Ale naši lidé jsou jenom kapkou v moři. Španělé zásobují trh více, a přesto jsou pouze druzí za Portugalci.” Zavřel oči. „Ať za své hříchy proti Afričanům shnijí v pekle.”

195

Marjorie, rozpálená potřebou napravit nespra -vedlnost, ho chytla za paži. „Musíte něco udělat. Zastavte alespoň Angličany.”

Vzal ji za ruku a ona si s překvapením uvědomila, že je jeho dlaň vlhká.

„Nemohu. Ani z paluby Reliant, ani z žádné jiné.”

„Tak odkud tedy?” zeptala se.

„Jenom Parlament může zastavit takové pohrdání lidskou důstojností.”

„Máte křeslo ve Sněmovně lordů, pokud se ho rozhodnete přijmout.”

„Ano, ale nejsem si moc jistý, že bych mohl věci změnit.”

„Samozřejmě, že mohl. Pište dopisy a petice.”

„Nejsem moc zručný v psaní. A zotročování Afričanů je obchod, Marjorie. Angličané se nebudou chtít snadno rozloučit se svojí obživou, protože jeden bohatý šlechtic říká, že je to špatné.”

Jeho postoj jí šokoval. Odtáhla svojí ruku od jeho. „To mi neříkejte, Blaku Chesterfielde,” řekla důrazně. „Jenom zbabělec odmítá bojovat za něco, o čem je přesvědčený. A já si nemyslím, že jste zbabělec.”

„Co jsem?”

Nepodaří se mu znovu ji poplést svými slovy. „Jste chytrý muž, který se mě snaží svést.”

196

Usmál se na ni a natáhl se po sklenici s vínem. „To sotva. Moc se mi to nedaří.”

Dařilo se mu až překvapivě dobře, ale to si Marjorie nechávala pro sebe.

„Jaké vlastnosti jsou pro vás důležité, Marjorie?”

Nedokázala si vzpomenout, že by se jí kdo na takovou otázky zeptal. „Čestnost. Nezávislost. Loajalita.”

Zasalutoval jí sklenkou a pronesl: „Slibuji, že jako váš manžel nebudu příliš omezovat vaši nezávislost.”

Nenachytá ji na své lstivé způsoby. „Takže bych se měla spokojit s jednou vlastností místo tří? A co čestnost a loajalita? Ty mi dát nemůžete.”

„Samozřejmě, že mohu,” odpověděl.

„Tak mi řekněte pravdu,” vystřelila Marjorie. „Proč vás můj otec vydírá?”

S jemným prasknutím se v jeho ruce zlomila tenká nožička sklenky. Spodní část se zvoněním dopadla na stůl a točila se jako rozbitá káča. „Řeknu vám upřímnou pravdu, Marjorie Entwhistlová. Chci vás a váš otec ať jde k čertu.”

Marjorie se cítila, jako by byla pěšákem a zároveň výhrou v šachové partii. Zarmouceně řekl: „Takže ted jsme zpátky u svádění, ano? Já řeknu vám upřímnou pravdu, Blaku Chesterfielde. Nemůžete mě svést, protože nemám v úmyslu být s vámi sama.”

197

Blake mávl rukou kolem dokola. „Ted jsme sami.” „Ha! Tak zoufalý nejste, abyste poškodil nás oba tím, že mě zkompromitujete v Clevelandově jídelně.”

„Mohl bych vás zkompromitovat ve vaší.”

Rozhodnost v jeho očích jí vyděsila, Marjorie ale odmítala ustoupit. „Nezastrašujte mě.”

Opřel se zády o opěradlo židle a slib, který zůstal v jeho očích, popíral jeho rádoby bezstarostnou pózu. „To nebyla výhrůžka, ale slib.”

„To se uvidí.”

Dokázali si příjemně povídat po všech dvanáct chodů, ale ke spontánnosti, která mezi nimi vládla dříve, už se znovu nevrátili. Marjorie to bylo líto. Blake jí vyprávěl příběh o svém kočím, který vyhrál pro svého syna bohatou šlechtičnu. Ona mu řekla příběh Merlyna a Mila. Zrovna když se podával mandlový pudink, přišel Beau Nash.

„Její Výsost řekla, že tu lady Marjorie večeří a požádala mě, abych ji doprovodil bezpečně domů,” řekl vládce v Bath se svým bílým kloboukem v ruce.

Blake zívl: „Ano, bylo to velmi dlouhý večer.”

Marjorie předstírala únavu, aby zakryla své zklamání, odmítla dezert a odešla s Beauem. O hodinu později upadla do neklidného spánku.

198

Když se následujícího dne ráno probudila, našla na svém nočním stolku položený zakrytý stříbrný talířek.

Zdvihla vysoké víko a objevila porci mandlového pudinku s malinovou šfávou.

Později toho dne vrátila na svých pochůzkách čistý talířek lordu Blakovi. „Jak jste tohle dostal do mého pokoje?” zeptala se důrazně.

„Donesl jsem to tam sám.”

„Nikdo vás neviděl.”

Usmíval se jako kavalír, políbil ji na nos a ujišťoval: „Byl jsem velmi opatrný.”

„Zakazuji vám to znovu udělat.”

Podíval se na ni pohledem, který říkal, že by mohl napadnout a dobít Francii, kdyby se mu zachtělo.

Další ráno našla Marjorie kresbu podepsanou iniciálami BAC, pečlivě nakreslenou a orámovanou symboly rodového znaku Chesterfieldů.

199

(Kapitola 7

Všeobecnou vyhláškou se stanovuje, že dámy, které se na veřejnosti ukáží v zástěrách, nemohou od pánů očekávat žádné úsluhy.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Po dnech silných mrazů zářily oknem zastíněným žaluziemi do Marjoriny pracovny jasné sluneční paprsky. Rampouchy na okraji střechy tály a uspávající rytmus padajících kapek byl tak podmanivý, že se Marjorie musela přinutit podívat se jinam.

Její pohled padl na stůl a na věci, které na něm ležely. Uprostřed byla hromádka jízdních řádů pro Královskou poštu, pro každou poštovní stanici jiný. Pro veřejnost byly řády velmi užitečné, pro případné zloděje to byly návodné rozpisy krádeží.

Musí dnes doručit originály Tobiasi Pondsovi, aby mohly být vytisknuty a potom rozvezeny po kraji. Marjorie stiskla zuby při představě, že bude muset obchodovat se svým nepřítelem, ale Tobias zaměstnával nejlepšího rytce v Bath a ona odmítala přijmout horší služby jen kvůli své vlastní zaujatosti.

200

Napravo od řádů ležela absurdní kresba Blaka Chesterfielda.

Ve stylu podobném Hogarthovi nakreslil Blake podobenství Marjorie ležící na posteli s rozhozenými vlasy a ústy roztaženými do úsměvu dokonalé bla -ženosti a s vyrazem extáze v očích.

Zatřásl jí strach. Ruka se jí chvěla až zašustil papír, protože ten pohled připomínal Julianu Papjoyovou hledící na Beaua Nashe, když si myslí, že se nikdo nedívá.

Na Marjorie padla hořkost jako tíha kolem jejího srdce. Jak jen si může dovolit zobrazit jívv takové skandální poloze? Marjorie sice doufala, že se jednoho dne bude na nějakého muže dívat s takovou láskou a vášní, ale bude to její oddaný manžel, kterého si sama zvolí, ne přisluhovač jejího otce.

Při vzpomínce na svého otce kresbu vzala, zmačkala ji a hodila do odpadkového koše vedle stolu.

Trochu jí to uklidnilo, a proto mohla zaměřit svoji pozornost k další věci, která před ní ležela: odpověď paní Caroline Sharpové na dopis lorda Blaka. Tug ten dopis Marjorie přines hned, jak se vrátil z Londýna.

Jeho popis té drobné ženy a její nečekaná reakce na zprávu od lorda Blaka stále zůstávala v Marjorině mysli. Ta drzá běhna! Obálka byla lehce ovoněná lilií

201

a nadepsána stylem guvernantky. To Marjorie zlobilo. Však ona ten dopis doručí, to je jisté, a k tomu navrch přidá svoji vlastní zprávu.

Rozletěly se dveře a dovnitř vstoupil Tobias Ponds. Jen málo lidí chodilo do horního patra vily. Bylo to Marjorino království, a proto jí jeho nežádoucí vstup vadil.

„Dobrý den, Marjorie.”

S plácnutím položila ruku na dopis a přesunula ho do šuplíku. „To nikdy neklepete?”

Tobias si zasunul kožené desky do podpaží a začal si stahovat rukavice. „Nemusíte přede mnou schovávat své milostné dopisy, drahá,” řekl s nenuceností, která pálila, dokonce i po šesti letech. „Je to ale ironické, nemyslíte?”

Táhl rukou po knihovně a pak si prohlídl prsty, jestli je na nich prach.

Na hlavě měl módní paruku, poprášenou šedým pudrem a učesanou do tří loken nad ušima a pevně zavázaným copem na krku. Nikdy se nemaloval, jako někteří muži, protože kosmetika by tak přišla nazmar. Tobias měl dokonalou pleť. Vždycky se oblékal elegantně, ale v konzervativních odstínech. Dnes měl na sobě kalhoty a velmi dobře padnoucí kabát z modrého sametu. Díky Marjorie se mu v Bath dařilo dobře.

202

Tobias se zamračila vzal si jednu z jejích tužek. „Máte způsoby nosiče s puchýři na nohou.”

„Jste tak vtipná, Marjorie, však to každý říká. Proč ale dnes ráno v Křížových lázních vaše babička chválila, jak jste chytrá a vyprávěla každému na potkání, jak moc jste zaneprázdněná. Je to chudák, musela si najmout průvodkyni - cizáka, jak jí říká -aby jí pomohla stát ve vodě.”

Nebylo pochyb, že Rowena žádný chudák není. Marjorie byla vděčná za sentiment, který se skrýval za babiččinou užitečností. V poslední době ale Rowenino úsilí selhávalo. Napadla jí epizoda s dopisy lorda Blaka. Až bude mít svoji poštovní koncesi znovu v kapse a lord Blake bude pryč, slíbila si Marjorie, že stráví s Rowenou víc času. Do té doby může Marjorie najmout společnici, která jí bude doprovázet do lázní. Nejdříve se ale Marjorie musela vypořádat se svým nepřítelem. „Děkuji vám za vaše hlášení, Tobiasi.”

Tobias sevřel pěst a zmačkal si rukavice. „Jste hrubá, jako vždycky.”

Marjorie si v duchu pogratulovala a posunula nové rozpisy směrem k němu. „Předpokládám, že jste si přišel pro toto.”

„Nemusíte mi děkovat, že jsem vám ušetřil cestu do mé dílny. Měl jsem pochůzky v okolí.” Aniž by čekal

203

na to, že bude požádán, aby se posadil, uvelebil se na lavici blízko dveří a zaklonil hlavu, aby se mohl podívat na zed.

„Měla byste tu nechat vymalovat a pověsit nějaké závěsy na okna. Je to tu neuvěřitelně puritánské.”

I nejmladší z pošťáčků mohl sedět v této místnosti pohodlně, aniž by zničil nějakou výzdobu, nebo ušpinil nábytek. Mimo to, Marjorie si nemohla dovolit sametové závěsy se zlatými provázky nebo luxusní lenošky od Doyleye. Upřeně se na něho podívala. „Tohle je pracovní místo, ne klub na povalování. Místnost je přesně taková, jak mi to vyhovuje.”

„Poslužte si, dokud můžete.”

Jeho sarkasmus jí dopaloval. „Potřebuji ty rozpisy co nejdříve.”

„Vy jste se za ta léta prostě nezměnila, Marjorie, že ne? A to jste kdysi bývala ozdobou každého plesu. Ted je to jenom byznys, byznys, byznys.”

„Ano, mám práci. Cestu ven znáte.”

„Já jsem vám ale neřekl, proč jsem tady,” řekl Tobias nevinně.

„Pokud se to týká způsobu, jakým vedu poštu, nezajímá mě to ani za mák. Pokud ide o moji minulosti, zajímá mě to ještě míň.”

204

„Předpokládám,” řekl uštěpačně, „že vaše manželství s lordem Blakem vám nenechá dostatek času na odesílání dopisů a chránění pouličních výrostků - pokud ho ovšem vaše poskvrněná minulost nepřinutí, aby si to s vaším manželstvím rozmyslel.”

Slaboch, pomyslela si. Nikdy nepřizná svůj díl na záležitosti, která se jí před několika lety stala. Vydržela se usmívat a sladce řekla: „Očekávám, že se budete starat sám o sebe. Tady jsou rozpisy.” Podala mu je.

Vytrhl jí papíry a začal si je po jednom prohlížet. „Můžete si je vzít s sebou,” řekla Marjorie a pokoušela se zakrýt podráždění.

Tobias otevřel ústa, aby jí odpověděl, ale zastavil se a zaměřil svoji pozornost na jeden z rozpisů. „Špatně jste zapsala čas mezi Londýnem a Bretfordem. Je to příliš pomalé.” Podíval se i na další stránky. „Vidíte, tady jste to znovu napsala špatně, v Hounslow a v Colinbrooku.”

Marjorie se usmála, protože Tobias předpokládal, že se pošta bude i nadále převážet na koních. I když byl kočár pomalejší, služba se zlepší. Přemýšlela, jestli mu o nové službě má říci a rozhodla se, že ne. „Časy jsou v pořádku, Tobiasi, ale děkuji vám za váš zájem. Dělám pár změn.”

205

„Jaké například?” Jeho příliš sebevědomý úsměv odhalil uštípnutý zub. „Osedláte želvy místo koní?”

Od jeho příjezdu do Bath před šesti lety si s ním Marjorie užila mnoho nepříjemností. Dokázala mu jeho minulé nevhodné chování prominout; byl tehdy unáhlený a zoufalý. Nyní ale chtěl její práci. Tady mu žádnou milost neudělí. „Vytiskněte ty rozpisy, musím zase pracovat.”

„Jsou ale špatné,” vybuchl.

„To není vaše starost.”

„Rozhodně to bude moje starost,” řekl úlisně, „až budu poštmistrem.”

I kdyby za koncesi nabídl vyšší sumu než ona, kočár jí zajistí úspěch. Chlapci budou mít domov, vzdělání a naději do budoucnosti. Marjorie bude mít svůj život a sebeúctu. Bude to muset stačit.

„Nikdy nezapomenu, že jste ambiciózní, Tobiasi. Pokud nemáte nic dalšího, tak…”

Se zkušeností herce Tobias roztáhl tvář do úsměvu. „Ano, mám něco dalšího, abych řekl pravdu.” Vytáhl ze svých desek několik listů papíru. „Lord Blake si objednal tato oznámení. Myslel jsem si, že byste se na ně ráda podívala. „ Položil je na stůl a posunul je směrem k Marjorie. „Velmi pozorné, nemyslíte?”

Oznámení o jejím zasnoubení s lordem Blakem Chesterfieldem bylo vykresleno v nádherném písmu.

206

Marjorie se kousla do jazyku, aby neřekla něco, čeho by později litovala. Něco, čeho by mohl Tobias použít proti ní. „Je to škoda, že to nebude využito. Váš rytec odvedl skvělou práci, jako vždy.”

„Lord Blake pro vás také objednal nové dopisní papíry, lady Marjorie Chesterfieldová. Zní to dobře, nemyslíte?” zeptal se Tobias úlisně.

Marjorie se podívala na papír a našla svůj monogram pod nenáviděným rodovým symbolem. To stačilo. Její trpělivost došla. Smetla papíry ze stolu na zem pod Tobiasovy nohy. „Ven! A vezměte si tohle a vaši domýšlivost s sebou.”

Tobias se vrhnul na podlahu jako lakomec, který ztratil své zlato. Marjorie znechuceně odešla k oknu a dívala se na ulici. Za sebou slyšela Tobiase lezoucího po zemi. Ve své nešikovnosti převrhl koš s odpadky.

„Hned to uklidím.” Zašustily papíry.

Venku na dvoře nesl Cumber vědro vody k výběhu s kuřaty. Jednu ruku měl nataženou, aby udržel rovnováhu. Copak Tobias nikdy neodejde?

Slyšela jeho kroky mířící ke dveřím. Dveře se otevřely. „Vytisknu ty rozpisy přesně tak, jak jste je napsala,” vyštěkl. „Dodám je zhruba za týden.”

Dveře se s bouchnutím zavřely. Když zaslechla, jak se vzdaluje, klesla Marjorie na stoličku pod oknem.

207

Musí ty zásnuby zastavit. Byla trpělivá a chápavá. Nebylo to ale nic platné. Teď bude tvrdohlavá a důrazná.

Blake přecházel po koberci v Clevelandova knihovně. Prázdnota domu na něho silně doléhala. Po životě plném, neustávajícího hluku na palubě Reliant ho falešné zdvořilosti města zneklidňovaly. Čím déle zde zůstává, tím více riskuje, že se jednoho dne prozradí. Při myšlence, že by mohlo být vyzrazeno jeho tajemství,se otřásl.

Město Bath pro něho mělo jen jedno potěšení, Marjorie Entwhistlovou. Vyhlídka, že jí znovu uvidí, mu zvedla náladu a rozproudila krev. Původně se s ní chtěl pouze oženit, počít s ní dědice a jít si po svém. Nyní se jí chtěl dvořit, starat se o ni a brát ji všude s sebou. Kdy nastala tahle změna? On, který se vždy bránil delším závazkům, se najednou přistihl, že jí chce vidět každý den a milovat se s ní každou noc.

Hodiny odbily deset. Jeho přesná, pořádná a dochvilná poštmistrova by tu už měla každou chvíli být, aby vyzvedla jeho poštu, pomyslel si. Bože, nenapsal tolik dopisů od doby, kdy kapitán Jenkins přišel o ucho a sliboval, že začne válku mezi Anglií a

208

Španělskem. Blake začal svoji vlastní válku a pokud se u něho Marjorie nezastaví, přejde do útoku.

Zacloumal jím černý humor. Co mu řekne na jeho nejnovější půlnoční vpád do její ložnice? Co řekne na jeho kresbu? Byla by šokována až k jejím upjatým spodničkám, kdyby věděla, jak moc se musel ovládat, aby se nesvlékl a nevlezl k ní do postele. Chvěl se při představě, jak se mu její dlouhé nohy ovíjejí kolem pasu, její svůdné tělo se mu poddává a přijímá ho.

Dokonce i když jím prostupovala vina touhy, jeho podvědomí zdárně zastavilo proud rozkoše. Přinutit jí by bylo špatné. Svádění bylo nemorální. Blake ji ale musel mít, a to z důvodů, které měly málo co dělat s jeho vlastní vadou na kráse nebo se sobeckým vrtochem jejího otce.

Nedávno v Marjorie rozpoznal předčasně vyspělou malou holčičku. Jako obraz plující pod hladinou oceánu, spatřil pod přísným vzezřením poštmistrově z Bath milující a vášnivou bytost. Měl v úmyslu být tím, který ji objeví.

Ve svém úsilí začlenit se do jejího života, se Blake naučil nazpaměť kalendář společenských událostí a seznámil se s jejími nepřáteli i přáteli. Dokonce chodil každé ráno do lázní, ale Marjorie už babičku nedoprovázela.

209

Při vzpomínce na Rowenu Blake zaťal zuby. Vedle tě staré semetriky vypadaly Macbethovy čarodějnice jako laskavé kmotry. Ovdovělá vévodkyně z Loxburgu neprojevovala vůči své vnučce žádnou laskavost. Copak Marjorie neviděla manipulativní krutost za Roweninými pokřivenými projevy lásky?

Vzpomněl si na své vlastní rodiče, kteří byli až příliš pohlceni svými radostmi, než aby se obtěžovali s hlučným chlapcem, kterému bylo bližší dobrodružství než vzdělávání. S chlapcem, který byl vynikající vůdce, ale propadal v sebeocenění. Až když se Blake dostal na moře, začal se cítit spokojeně.

Představoval si, jak se bude jeho matka tvářit, až otevře dopis a dozví se o jeho nadcházející svatbě. Usměje se a pak vše oslaví objednávkou dvanácti nových šatů. Na to, že má syna, si vzpomněla jen tehdy, když Blake obdržel další vyznamenání a když mu jeho otec předal majetek, aby ho spravoval. Vše ostatní byla pouze náhodná setkání při jeho příležitostných návštěvách Londýna. Jedinou pravidelnou komunikací, kterou s vévodkyní z Enderley vedl, byly dopisy, které mu každoročně posílala v den jeho narozenin. Nebyla to ani přání, protože zpráva byla vždy stejná: Kdy počne, dědice a naplní tak svůj závazek vůči Chesterfieldům?

210

Jak jen, divil se Blake, mohli jeho rodiče tak zoufale bažit po dědicích a potom je bez zájmu odložit do školek a do péče chův? Vždycky se v jejich životech cítil jako nástroj, oprášený a vyleštěný, když bylo potřeba, a když party skončila, znovu uklizený a odvezený pryč. Vévoda a vévodkyně z Enderley se více starali o své vlastní služebnictvo než o svého jediného syna. Blake se ale i kvůli tomu cítil vinen, protože Everson mu byl bližší, než jeho vlastní pokrevní otec.

V tomto ohledu si byli s Marjorie velmi podobní; ani jeden z nich nepoznal lásku rodičů, tedy aspoň ne opravdový cit a pozornost. To ho ale neodradilo, aby nechtěl obojí a mnohem víc. Bude z něho dobrý otec. Bude se starat o své děti a bude se jim držet vždy nablízku. Bude je milovat a nikdy se nebude za své city stydět.

Co chtěla Marjorie? Tři věci, říkala. Nemohl jí dát upřímnost, protože pravda o něm by ji od něj odehnala. Nezávislost nepřicházela v úvahu, protože ji chtěl mít u sebe každý den a každou noc - veliký rozdíl od odloučeného manželství, které očekával, že budou sdílet. Mohl jí ale dát loajalitu a tu jí také dá. Bude za ní stát až do dne, kdy budou moci lodě létat a vyřídí si to s každým, kdo by očerňoval její jméno. Bude ji milovat až do konce světa.

211

V jeho cestě byla ale malá překážka. Nejdříve ji musel získat.

Otevřely se dveře. Blakem proběhlo vzrušení.

Dovnitř vešel Everson a v ruce nesl hromádku dopisů. Díval se na Blaka vědoucím pohledem. „Vypadáte zklamaně, že vidíte mě. Asi očekáváte někoho jiného.”

Blake začal znovu přecházet po místnosti. „Kde je?”

„Dovolte mi, abych to stylizoval jinak. Zklamání je nedostatečným popisem vašeho výrazu,” řekl Everson. „Vypadáte spíš jako ten panter v kleci, které jsme viděli vloni na tržnici v Bostonu. Ta kočka měla zelené oči. Je šance, že si to pamatujete?”

„Ano, vzpomínám si na hubeného kluka, který do té kočky strkal klackem. Zaplatil za svoji neopatrnost.”

Everson zvedl ruce a předstíral strach: „Ach ne! Ukousla mu ta kočka ruku? To zvíře k tomu mělo všechny předpoklady.”

Při tom povědomém žertování Blake ucítil, že jeho napětí klesá. „A ty máš poněkud děsivý smysl pro humor. Viděl jsi ji?”

Everson se zašklebila zdvihl Blakův kabát. „Tady, oblékněte si to. Je hned vedle u vévody z Kingstonu.”

Blake se otočila vsunul ruce do rukávů. Everson mu uhladil ramena a narovnal klopy. Každou chvíli

212

ted může Marjorie vplout dveřmi do místnosti, s kabelou na dopisy přes rameno, s bradou vysoko zdviženou a očima nádherně modrýma a vzdálenýma. Oficiální povinnosti budou halit tu ženu, po které toužil.

Když ale o chvíli později Sanford uvedl Marjorie do místnosti, uvědomil si Blake, že se v jednom ohledu přepočítal - její oči. Už nebyly vzdálené, svítily jako tyrkys na slunci.

„Dobrý den, můj pane,” řekla hlasem ještě chladnějším než sněhová vánice.

„Zdravím vás, Marjorie.”

Everson se postavil mezi ně. „Mohu vám vzít váš plášť a vaše rukavice, má paní?”

„Toto není společenská návštěva, ale můžete.”

Marjorie položila kabelu na židli. Po té, co Eversonovi odevzdala plášť a rukavice, požádala: „Prosím, omluvte nás, Eversone. Ráda bych si s vaším pánem promluvila v soukromí.”

Blakovy smysly se zbystřily. Jaká chytrost se skrývala za jejíma krásnýma očima? Pečlivě si ji prohlížel. Měla dobrý vkus při výběru látek a stylu, který dal vyniknout její neobvyklé výšce. Dnes měla na sobě šaty z lesklé a naškrobené baviny v odstínu připomínajícím spíš rez než oranžovou. Byly moderně přerušeny v pase. Suknice odhalovala

213

spodničku ze žlutého saténu, který se hodil k nabíraným rukávům. Bez mašliček, volánu a výrazné výšivky ty šaty podtrhovaly, ale nezastihovaly její krásu. Výstřih byl čtvercový a odhaloval jemnou linku jejích klíčních kostí a naznačoval svůdné obliny jejích ňader.

„Máte hlad, můj pane? Mám donést svačinu?”

Eversonův sarkasmus vyrušil Blaka z jeho hříšných myšlenek. A také ho varoval před průhledností jeho touhy. „Ano.”

„Se mnou si nedělejte starosti,” řekla Marjorie s rozhodností, která vlekla Blakovu trpělivost dolů jako kotva. „Co chci říci, nebude trvat dlouho.”

Když se za Eversonem zavřely dveře, Blake věděl, že se sluha nevrátí.

Marjorie sáhla do své poštovní brašny. Půvabným pohybem, který pravděpodobně dělala tisíckrát, uvolnila přezku a zdvihla koženou chlopeň.

Blake si prohlížel její vlasy, nenapudrované a učesané do tlustého zlatého copu, který se zdál pro její štíhlý krk příliš těžký. Všiml si, že si znovu nevzala žádné šperky, jen stuhu. Byl za to rád, protože žádnou dekoraci nepotřebovala. Jednoho dne jí však předá slavnou šňůru Chesterfieldových diamantů. Ty drahokamy jí přimějí padnout mu do náručí, tam, kde by to konverzace nedokázala.

214

Vyndala dopis. „Váš dopis, můj pane.”

Nevítaná vůně šeříku iriu vlétla do nosu. Celý omráčený dovolil své budoucí manželce, aby se dotkla dopisu od jeho bývalé milenky. Svatý Kryšpíne, o kolik podivnější toto dvoření ještě bude?

Jako začínající plavčík, přistižený při kouření ve skladu střelného prachu, si Blake nacpal odsuzující evidenci do kapsy. „Děkuji.” zamumlal.

Marjorie stále před sebou držela nataženou ruku a s příliš sladkým úsměvem zacukrovala: „Budou to čtyři pence, můj pane.”

Tak ona si chtěla hrát, ano? „Jste nestoudná, Marjorie.”

„No a co? Vy jste tak příznačný.”

„Co myslíte svojí poznámkou?”

„Na tom nesejde. Čtyřipence, prosím.”

„Čtyri pence za co?” zeptal se.

„Za doručení.”

Cítil se jako hloupý osel. „Přijmete místo peněz polibek?” opáčil.

Její úsměv se vytratil a jemné nozdry se jí roztáhly. „Nebuďte zbrklý. Korespondence pro nebo od vaší milenky je vaše věc. Vybírání poplatků zase moje.”

Stud ochladil jeho pokusy o flirtování. „Omlouvám se.” Našel ve stole zlatou minci a položil jí do její dlaně.

215

„Dvě guinee?” zeptala se. „Nemám nazpátek.”

Blake jí jemně zavřel nad mincí prsty. „Použijte zbytek při platbě za poštovní kočár.” A odpusťte mi, že jsem ze sebe dělal šaška. Kdy se jen naučí s touto ženou jednat?

Marjorie se chvíli na minci dívala, potom zatřásla hlavou. „Ne, nemůžu si to vzít. Pošlete to paní Sharpové. Ona a váš syn ty peníze potřebují víc než já… Zejména teď, když jste je opustil.”

Vyděšený cenzurou v jejím hlase, Blake vyhrkl: „Neměl jsem ponětí, že jste klesla ke čtení pošty ostatních lidí. A Robert není můj syn.”

Marjorie se narovnala v zádech a udělala jeden krok směrem k němu. Příjemná vůně levandule přehlušila každou stopu šeříku. „Nečetla jsem vaše dopisy, Blaku Chesterfielde. Nikdy nečtu žádnou poštu kromě své vlastní. Tug doručil váš dopis osobně. Řekl mi, že paní Sharpové plakala, potom se smála, protože jste přerušil váš vztah. A co myslíte tím, že ten chlapec není váš syn?”

Bud trpělivý, říkal si Blake. Marjorie je zvyklá chránit bezbranné děti. „Tomu chlapci je pět. Já se s paní Sharpovou… ehm… znám jenom asi rok. Přesto jsem však udělal všechno, aby mohl chodit do školy. Jsem si jistý, že toho se týká i její dopis pro mě.”

216

Marjorina brada klesla. Zamračila se a nakrabatila tak své hladké čelo. „Ach. Odpusťte mi. Neměla jsem udělat takový ukvapený závěr.”

Za tu dobu, co se Blake znal s Marjorie Entwhistlovou, ho stále překvapovala její přímost. Chtěl ji obejmout, chtěl, aby na něho spoléhala. Chtěl se jí zeptat, proč nesla tíhu obrovské zodpovědnosti za poštovní služby. Dvořit se jí pomocí slov nebude jednoduché - ne, pokud se budou do diskuze plést nevhodná témata, jako například jeho bývalá milenka. Na druhou stranu ale, kdy vlastně vedl s Marjorie normální diskuzi?

„Je vám odpuštěno, drahá,” řekl vesele. „Teď když jsme to všechno vyřídili, řekněte mi, co jste dělala od té doby, kdy jsem vás naposledy viděl.”

Marjorie vložila minci do brašničky. „Když jste mě viděl naposledy, spala jsem.”

Blake si vzpomněl, jak sladce a andělsky vypadala, s pootevřenými rty a přikrývkami přitaženými až k bradě. „A moc pěkně.”

„Jste skřet.”

„Nejsem.”

„Hodila jsem vaši skandální kresbu do koše.”

„Do koše?” Její slova jím otřásla. Dlouhá léta nic nenakreslil a ten obrázek zdaleka neodpovídal jeho schopnostem, ale s praxí se zase zlepší.

217

„Ach, ranila jsem vaše city.”

A teď se snažila být citlivá, ano? V tom se jí mohl vyrovnat. „Odhaduji, že to znamená, že už mi nikdy neposedíte.”

Změřila si ho pohledem, důstojnost se kolem ní vznášela jako svatozář. „Neseděla jsem pro vás, aby bylo jasno. Vpadl jste do mého pokoje…”

„Nevpadl,” přerušil ji a doufal, že zastaví její hněv. „Byl jsem velmi potichu.”

„Jsem ráda, že vám vloupání a vniknutí připadá tak zábavné.”

Vypadala stejně impozantně a odhodlaně jako v krejčíkově dílně, když bránila Cumbera Stokese. Ta vzpomínka Blaka potěšila. „Jste okouzlující, když se zlobíte.”

Zasmála se a oheň v jejích očích se změnil na veselost. „Očekáváte, že mě taková neoriginální lichotka zaujme?”

Blake tápal v neznámých vodách a znovu si uvědomil, že získat ji nebude lehké. Ta výzva inspirovala jeho zahálející mozek. Humor selhal. Bude přímý postup úspěšnější? „Co by vás zaujalo?”

Marjorie přešla pomalu ke krbu. Klouzala prstem po krbové římse a dotýkala se řady železných vojáčků, kteří byli Clevelandovou pýchou i radostí.

218

Tmavý a čistě pánský pokoj se její přítomností rozzářil. A stejně tak Blakův život.

„Pokud,” prohlásila, „bych chtěla, aby mě něco zaujalo, nebyl by to muž, který má schopnosti lupiče a představivost pasáka vepřů.” Otočila se a pohrozila mu prstem. „Radím vám, Blaku Chesterfielde, zaměřte své umělecké potřeby na kola kočárů a mísy s ovocem. A své milostné pozornosti do ložnice někoho, kdo je uvítá.”

Ta sladká pošmistrová mu zase sebrala vítr z plachet. Vzchopil se a na svoji obranu vysvětloval: „Bude potřeba víc, než pár upjatých narážek k tomu, abyste mě odradila. Zejména poté, co jste mi velmi nedávno padla do náručí a téměř mi slíbala tvář a velmi určitě tak podpořila něžné city, které k vám chovám. Kdyby vaše babička a ten hučící pastor nebyli v poštovní místnosti, pokračoval bych v chůzi přímo nahoru po schodech, donesl bych vás do vaší nazdobené postele a dal bych vám plnou míru své milostné pozornosti.”

Marjorie si stála na svém a jediným náznakem hněvu byl jeden rychlý zdvih jejích ňader. „Přišla bych k sobě dlouho před tím, než by se vám mě podařilo zneuctít.”

To by rozhodně přišla - několikrát. „Tak připusťte, že jste mě chtěla,že jste byla pohnutá.”

219

Hněv jí zabarvil tváře. „Byla jsem… zvědavá. A příliš rozzlobená, než abych věděla, co dělám.”

„Ted jste také rozzlobená.”

„Na vás jsem rozzlobená vždycky.”

Dávejte pozor, Marjorie, pomyslel si Blake, přerůstá vám to přes hlavu. „V tom případě to bude tak, že mě vždycky chcete.”

Marjorie rozhodila ruce. „Nevím, proč se vůbec obtěžuji se s vámi bavit.”

Jeho tělo bylo napjaté potřebou ji obejmout. Blake ji vzal do náručí. „Obtěžujete se, protože mě máte ráda.”

„Ne.” Zkoušela se odtáhnout. „Nemám vás ráda. Aspoň ne tak, jak si myslíte, že vás mám ráda. Ale nechme toho. Co chci říci, je, že to, co si myslíte, není pravda.”

Když se neotočila pryč, Blake přitlačil. „Co si myslím?”

Stála tak blízko u něho, že rozpoznával jednotlivé řasy na jejích víčkách. Měkce odpověděla: „Myslíte si, že dokážete zlomit moji vůli. Myslíte si, že vám odevzdám své panenství. Pokud ne, věřím, že se pokusíte si ho vzít.”

Jeho roztěkané myšlenky se se skřípotem zastavily. Panenství. Proč si myslel, že už není panna? Kvůli jejich prvnímu setkání. Vedle jejích bujných

220

fyzických předností byla tou nejnezávislejší a nejpohotovější ženou v Anglii. Předpokládal, že má milence, a proč ne?

Omráčený Blake nechal do sebe tuto neuvěřitelně vítanou zprávu vsáknout. Někdy v noci, velmi brzy, představí této nádherně výjimečné ženě radosti vášně. Jeho tělo odpovědělo silou vilného prostopášníka.

„No?” řekla a ukročila zpět. „Nemáte co říci? Zkusíte mě připravit o panenství tady?” Troufalost jí blikla v očích. „Ted?”

Blake polkl a otevřel ústa, aby odpověděl, ale její výraz ho zastavil. Se zájmem sledoval, jak její pohled sklouzl k poklopci jeho kalhot.

„Jste nesmírně předvídatelný, můj pane.”

Její rafinovanost ho dráždila. „Podívejte, Marjorie.”

„Už jsem se podívala, děkuji. Nemám ani nejmenší zájem o poslední nabídku mého otce.”

Blake se zasmál, aby zakryl své rozpaky. „Věřte mi, drahá, váš otec nemá s mojí nabídkou co dělat.”

„Nevěřila bych vám, ani kdyby se za vaši povahu zaručil sám canterburský arcibiskup.”

„A co král?”

„Napsal jste mu, proč?” zeptala se bezstarostně.

„Dělá vám to starosti?”

„Ani v nejmenším,” odpověděla sebejistě.

221

„Ale já si myslím, že vám to starosti dělá.” A dělat by mělo. „A také si myslím, že se mě bojíte.”

„Cha! Lichotíte si. Myslíte si, že se do vás zamiluji.”

„Ano, myslím. Jsem dobrá partie a vy… Vy jste výhra, Marjorie.”

Marjorie sevřela pěst a bouchla do římsy tak silně, až vojáčci popadali. „Nejsem výhra, Blaku,” řekla a narovnávala vojáčky. „Jsem pouhá figurka, stejně jako vy.”

Pravda jejích slov ho vyčerpala. Ruce mu klesly. „Je to kvůli tomu zasnoubení, že?”

Její výraz změkla najednou vypadala tak zranitelně, až si Blake myslel, k začne plakat. „Ano, je to kvůli zasnoubení. Proč byste mě jinak chtěl? Můžete mít kteroukoliv vhodnou i méně vhodnou ženu v Anglii. Možná i ve Francii a Španělsku. Nepředstírejte nic, oba přece víme, proč tu jste.”

Napadla ho smělá myšlenka. „Nikam nechodte. Hned budu zpátky.”

Než mohla zvážit všechny důsledky, odešel do své komnaty a vrátil se se zásnubní listinou. „Tady.” Strčil jí pergamen do rukou. „Bez vašeho podpisu nemá žádnou cenu. Roztrhejte ji. Vhoďte ji do ohně. Vytáhněte ji na stožár, Marjorie. Je mi to jedno.”

222

Zraněná důstojnost jí zbarvila tváře. „Věděla jsem, že si mě nechcete vzít.” Zatřásla dokumentem. „Vaše lhostejnost to dokazuje.”

Nerozuměla mu. Blakova trpělivost přetekla. „Samozřejmě, že si vás chci vzít. S tím jsem žádné tajnosti nedělal. Kdy jsem vás ale požádal?”

„Vlastně jste mě nepožádal.” Jak mluvila, hrála si s rolkou pergamenu tak sugestivně, že se Blake zachvěl. Hladila bezděčně srolovaný pergamen nahoru a dolů v pravidelném rytmu. „Před celým městem Bath jste mi řekl, že budeme muž a žena.”

Ačkoliv Blake věděl, že její pohyby byly nevědomé, nedokázal si nepředstavovat její ruce na svém těle v podobné činnosti.

„Popíráte, že jste to řekl?” zeptala se.

Hrozilo, že mu kolena vypovědí službu a pokud jí ten papír rychle nevezme, bude toho litovat. „Ne, to nepopírám, ale jak můžete vědět, že se za mě nechcete provdat? Ani mě neznáte.”

„Věřte mi. Vím dost. Pokud jste zapomněl, prošla jsem si tím dříve už šestkrát.”

„Jsem jiný než ostatní.”

Změřila si ho pohledem od hlavy až k patě. „Ale! A čím se lišíte?”

Odpověď na tuto otázku se nikdy nedozví. „Chci vás. Ostatní vás nebyli hodni. A já si přeji dokázat

223

vám, že já jsem.” Významně se podíval na dokument. „Roztrhejte to.”

Místo trhání si roli přivinula k tělu. „Nemůžete to myslet vážně. Neznáte mého otce. Zničil čtyři slušné muže a zruinoval všechny kromě jednoho. Je nemilosrdný, když přijde na to, aby mi našel manžela a získal vnuka.”

Blaka zamrazilo až do morku kostí, ale přinutil se roztáhnout tvář do úsměvu a zalhat. „Nebojím se vašeho otce. A rozumím, že vás k manželství nic nepřinutí.”

„Co tedy sledujete? Jak jste se do této situace dostal?”

Kéž by jí to mohl vypovědět. Vzal jí z rukou dokument a odhodil ho do bezpečí Clevelandova stolu. Oddychl si, protože se mu jeho klam podařil. „Sleduji to, že se vzájemně neznáme. Jste inteligentní žena a já jsem snesitelně chytrý obejda.” Marjorie se usmála a on rychle pokračoval. „Navrhuji, abychom měli zkušební námluvy. Uvidíte, jestli mě opravdu nemáte ráda.”

„Není to o tom, že bych vás neměla ráda, Blaku. Nemohu se provdat za muže, který lže.”

„Jak můžu vědět, jestli vám můžu důvěřovat se svojí ,lží’?”

„Nemůžete.”

224

„Jsem odhodlaný to risknout. Začneme tím, že půjdeme v úterý večer k Simpsonovi.”

„Ne, to nemohu.” Marjorie rovnala vojáky na krbu. „Musím se sejít s panem Nashem a maršálem Wadem.”

„Tak Wiltshire’s ve středu večer.”

„Omlouvám se, ale budete muset jít sám. Musím jet s Albertem do Bristolu. Vrátíme se až ve čtvrtek.”

„To jsou výmluvy.”

„Nejsou. Úředník v Bristolu je nový. Musím si prohlédnout jeho záznamy.” „Tak Simpson ve čtvrtek.”

Její hezké bílé zuby si pohrávaly s koutkem jejích úst. „Přečetl jste si rozpis společenských událostí.”

Jeho okázalá odvaha vzala za své, ale odmítal se vzdát. „Půjdete se mnou?”

„Půjdu s vámi tančit v pátek, ale musíte souhlasit se dvěma podmínkami. Musíte mi slíbit, že skončíte své půlnoční návštěvy a zrušíte objednávku svatebních oznámení a dopisních papírů.”

„Kdo vám o tom řekl?” zeptal se překvapeně. „Tobias se mohl přetrhnout, aby mi o tom pověděl.”

„Proč ho nemáte ráda?”

Marjorie vzdychla. „Je to velmi starý a obehraný příběh.” Přemístila malý kanón do předvoje, který vytvořila. „Nudil by vás.”

225

„Jsem zvědavý. Řeknete mi ho.” „Ne,” odpověděla ostře.

Měl by ustoupit, dokud má navrch. „Dobře tedy. Dodržte své slovo, slečno poštmistrová, a já dodržím své.

Natáhla k němu ruku. „Budeme přátelé. A jednoho dne, až se oženíte a vrátíte se se svojí markýzou do Bath, budeme se cítit dobře. Potřeseme si na to rukou?”

Její prsty vklouzly do jeho a Blake si okamžitě představil mnohem intimnější sevření. Bůh je mu svědkem, že ona bude jeho markýzou. „Samozřejmě. Stavím se u vás ráno po vašem návratu. Půjdeme do Křížových lázní.”

„To je milé. Babička bude vaším doprovodem potěšena.”

Otřásl jím odpor.

„Proč vypadáte tak zdrceně, Blaku? Ona nekouše.”

To bylo podceňování, protože Rowena z Loxburgu své nepřátele rozžvýkala a potom je vyplivla. Znal takové, jako byla ona. A také věděl, jak s ní nakládat. Mohl ale Marjorie odhalit pravdu o její babičce, aniž by jí tím ranil?

„Blaku… ?”

226

Blake zahnal myšlenky na krutou ženu a zamumlal: „Samozřejmě, že nekouše. Kam ted jdete a jak by se vám líbil doprovod?”

Pokrčila rameny. „Jdu do kavárny, abych doručila poslední vydání Tatleru a Pánského čtvrtletníku. Nepotřebuji doprovod.”

„Ale ano, potřebujete.”

„Proč?”

Blake si zamnul svůj holý horní ret. „Podle madam Surleighové, jsou kavárny nevhodné pro jemnou povahu něžnějšího pohlaví a často plné závažných hovorů o náboženství a filozofii.”

Marjorie se zasmála. „Nikdy si mě ani nevšimnou, pokud není Čtvrtletník cestou poškozen. Budu venku dřív, než mě bude moci závažná konverzace pohltit.”

Blake se najednou cítil, jako by mohl vyšplhat nahoru po stěžni s jednou rukou přivázanou za zády. „Stejně tam jdu,” zalhal.

„Jak chcete.”

Vzal ji za ruku a vyvedl ji ze dveří. „Myslím, že se stavím u Tobiase a osobně se ho zeptám, proč ho nemáte ráda,” řekl škádlivým tónem.

Marjorie ho chytila za klopu. V očích jí svítilo zděšení. „To nesmíte.”

Blake zakryl její ruku svojí. „Proč ne?”

227

Marjorie těkala nervózně očima z jeho kravaty na věšák a z věšáku na portréty na zdi. Po chvíli hlesla: „Chce moji práci.”

Blake jí položil ruku na tvář. „Podívejte se na mě.” Když to udělala zeptal se: „Co ještě? Něco o něm skrýváte.”

Nabyla svojí dřívější důstojnost, to ho ale neoklamalo. Blake Chesterfield totiž poznal stud, když ho viděl. Uvnitř něho se probudil upřímný soucit. „Řekněte.”

„Před šesti lety sem můj otec poslat Tobiase, aby se se mnou oženil.”

228

(Kapitola 8

Podvodníci a šarlatáni zaplatí pokutu třiceti guineí ze svých neprávem nabytých zisků a v budoucnosti budou praktikovat své neřesti na Tunbridge Wells.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Blake stál nedaleko karetních stolků v hráčském salónu ve Wiltshire’s, v ruce držel sklenici whisky a sledoval hlučící dav. Několik mladíků hrálo v kostky. Jejich oblečení bylo pečlivě vyspraveno, ale pamatovalo lepší dny. Jeden z nich měl na hlavě silně rozcuchanou paruku, druhý měl obuté ošoupané boty a punčochy s dírou na patě. Smáli se a vzájemně se pošťuchovali, když ale kostky padly do rukou jednoho z přátel, jejich žerty ustaly. Naklonili se nad stůl, pěsti sevřené soustředěním, jako kdyby mohli vůlí ovlivnit hod jejich kamaráda. Ruka se rozevřela. Kostky se kutálely po plsti.

„Bod!”

Mladíci zajásali. Ti, co prohráli, zabručeli.

Blake si vzpomněl na své mládí. Ve dvaceti letech ho zajímaly tři věci: sázky, hazard a svolné ženy. Ačkoliv nepotřeboval vítězit proto, aby přežil, na rozdíl od těchto mladíků, potřeboval utéci od

229

ambiciózních matek, které se před ním promenovaly se svými dcerami, jako s jednoročky na aukci. V nejznámějších londýnských hráčských salónech nacházel spoustu žen, dychtících po jeho staromládenecké posteli a dostatek hráčů toužících vyzkoušet jeho dovednosti.

Své mládí si užil - dokonce i rána, kdy se probouzel žaludkem na vodě, tepající hlavou a vedle pěkně rostlé společnice, jejíž jméno si nejprve nemohl vybavit. Když se díval zpátky, přál si, aby tehdy, tak jak bylo zvykem, našel odvahu a jel do Bath, protože tak se mohl seznámit s Beau Nashem. Kdyby byl vládce v Bath jeho přítelem, mohl by Blake být už dávno ženatý s Marjorie Entwhistlovou a její otec by na něho nemohl.

Při představě George Entwhistla jako svého tchána se Blakovi zvedl žaludek; představa Marjorie jako jeho manželky obměkčila jeho srdce.

Usrkl whisky. Sklenice mu rozostřila výhled. Jeho myšlenky se obrátily dovnitř. Kdysi mu jakákoliv připomínka zásnub přinášela do života hořkost a pocit, že je v pasti. Nyní mu vyhlídka na manželství s Marjorie přinášela pocit správné věci a uspokojení jeho duši.

„Vypadáte, jako byste si to tu užíval, můj pane,” řekl Tobias Ponds.

230

Blakova první reakce byla udeřit Pondse do té jeho příliš krásné tváře, vymlátit z toho padoucha duši a potom mu zlámat ruce, které se dotýkaly Marjorie. Násilí ale minulost nezmění a mohlo by mít nepříznivý vliv na budoucnost.

„Je tu spousta zábavy,” odpověděl Blake neurčitě.

„To vždycky.” Usmál se tiskař a odkryl svůj ulomený zub. „I když jsem si jistý, že by se vám tato společnost líbila víc, kdyby Marjorie nebyla v Bristolu.”

Co měl Tobias v plánu? „Bude doma zítra,” řekl Blake. Tobias se podíval do své sklenky. „Nebyla příliš nadšená oznámením ani dopisními papíry. Udělal jste dobře, že jste jejich tisk odvolal.”

Nebylo to úplně přesné vyjádření. Marjorie byla hodně rozzlobená. Kdyby Blake vědělo rozsahu a délce nepřátelství mezi poštmistrovou a tiskařem, nikdy by si u toho muže nic neobjednal. „Nepatříte zrovna mezi její oblíbence, Tobiasi.”

Zasmál se. „To není nikdo, kdo chce její práci a nebo ruku v manželství. Byl jsem její první snoubenec, víte?”

To bezděčné prohlášení probudilo v Blakovi hněv. „Já budu poslední.”

„Jsem si jistý, že budete. Podívejte se na toho mladíka támhle.” Tobias ukázal do hloučku u stolu s

231

kostkami, který Blake před chvílí pozoroval. „Na toho v zelené vestě. To je Shelbourne. Vpadl do Bath jako sebevědomý vikomt se zásnubní smlouvou v ruce. Marjorie se za něho neprovdala a náhodou vím, že mu dala peníze, aby se u George Entwhistla vyplatil. Přesto její otec toho nebohého hocha zničil.”

Blakovy nohy se chvěly jako mladé stromky ve vichřici. Vědomí, že Entwhistla může způsobit zkázu, byla jedna věc, ale vidět tu záhubu na vlastní oči, bylo něco jiného. Shelbourne byl bezesporu chudák.

Blake hledal neškodnou odpověď - cokoliv, co by zabránilo Pondsově snaze o zastrašování. Polkl, protože mu strach svazoval hrdlo a zeptal se: „Je jedním ze Kensingtonských Shelbournů?”

Ponds se zklamaně zašklebila zabručel: „Byl synem hraběte a jeho dědicem, ale už jím není. Rodina ho zapřela a byl mu odebrán titul.”

K čertu s tituly. Pokud by Blakova temná a ohavná kletba vyšla najevo, hanba by padla na starobylý a urozený dům Chesterfieldů. Prosluli muži a pozoruhodné ženy si zasluhovali čestného dědice, který ponese jejich jméno, ne lháře, který zničí jejích slávu. Proč jen nemohl být druhým synem?

232

Nemilosrdnost upevnila jeho rozhodnutí. „Shelbourne je rozhodně škoda, ale jeho záležitosti jsou pouze jeho věcí. Vy a já máme jiné věci, o kterých můžeme mluvit - například Marjorie. Chcete její práci.”

Tobias pokrčil rameny a otočil ruce dlaněmi vzhůru. „Netajím se svými ambicemi. Ví, že mám v plánu jí přeplatit - a zvítězit.”

A Blake by mohl použít tiskařovu horlivost ve svůj prospěch. Udělá to? Pravděpodobně. „Bude stejně dobrou markýzou, jako je poštmistrovou, nemyslíte?”

Ponds vypadal, jako by snědl mísu střepů. „Zničí vás. Naše Marjorie má takovou pověst, víte.”

Blake zaklonil hlavu a zasmál se. „Tak to se k sobě dobře hodíme.”

„Jsem překvapený, že vaše rodina se zasnoubením souhlasila,” vyhrkl Ponds.

„A já jsem překvapený,” odsekl Blake, „že jste zasvěcený do záležitostí vévody a vévodkyně z Enderley. Myslel jsem si, že se pohybujete v nižších kruzích.”

Pondsovy tváře zčervenaly návalem rozpaků. „Nechtěl jsem se chovat povýšeně, můj pane. Jen jsem opakoval, co řekla Její Výsost vévodkyně z Loxburgu.”

233

Takže, pomyslel si Blake, Ponds měl stále svoji hrdost. Co bylo jeho slabostí? Jak se chytil do Entwhistlovy pasti? Marjorie říkala, že její otec některé muže zničila druhé zruinoval. Ponds nespadal ani do jedné kategorie. „Neměl byste opakovat ženské klevety, Tobiasi.”

„Rozumím. Na druhou stranu,” Tobias ztišil hlas, „znám tu starou čarodějnici lépe než vy. A věřte mi, můj pane, udělá všechno pro to, aby proti vám Marjorie poštvala.”

Ale ne, neudělá, protože Blake měl plán. Znal někoho, kdo Rowenu zaměstná a zároveň velmi pravděpodobně získá její podporu pro zasnoubení. „S Rowenou si vím rady.”

Tobias se otočil směrem ke vchodu. „Paní Papjoyová přijela. Má opravdu slušivé šaty.”

Blake se podíval na Nashovu společnici, která zkoumala dav. Byla oblečená do takového množství červeného taftu, které by stačilo na novou podkošovou plachtu na Reliant. „To má,” řekl Blake a zamyslel se, jak se může pohybovat v obručích a spodničkách širokých jako člun. „Půjdeme jí pozdravit?”

„Jděte napřed,” řekl Ponds. „Rád bych si zatančil s Wallingfordovou dcerou. V sobotu odjíždějí.”

234

Blake se přinutil usmát a pozoroval Pondse, jak ide směrem k tanečnímu sálu.

Dvořil se Ponds Marjorie? Jak dalece ji sváděl? Políbil jí? Dotkl se jejích ňader?

Blakovou myslí se honily ošklivé, pomstychtivé myšlenky. Marjorie patřila jemu. Chtěl ji mít u sebe tady a teď, a až znovu projede branou města, už ji ze svého sevření nenechá uniknout.

Blake věděl, že pokud se nezabaví něčím jiným, pojede za ní, a proto se rozhodl vyhledat Julianu Papjoyovou. Přešla ke stolku, u kterého se hrály kostky, a hovořila s mužem jménem Shelbourne.

Zvědavost a zvrácená vnitřní touha táhla Blaka přes celý sál, aby se setkal s jinou obětí George Entwhistla.

Na své cestě davem se Blake zastavil, aby si vyměnil poklony s madam Surleighovou, Ralphem Allenem a několika dalšími residenty. Když se po deseti minutách snažení posunul sotva o pár metrů, porozuměl Blake důvodu svého pomalého postupu -měl strach. Čím více se přibližoval ke stolku s kostkami, tím víc rostla jeho úzkost, a ve chvíli, kdy stanul vedle Juliany Papjoyové, se mu žaludek třásl jako moře za hurikánu.

„Dobrý večer, Juliano,” řekl a nebyl schopen se podíval Shelbournovi do tváře.

235

Zašustil satén a Juliana se k němu otočila. Usmála se a ramena jí klesla. „Ach, dobrý večer, můj pane.” Její oči těkaly z Blaka na hrací stolek a zase zpátky. „Velmi ráda vas vidím.”

Blake sbíral veškerou svoji odvahu, aby se odvážil podívat se na Shelbourna. A přál si, aby to neudělal, protože mladík na něho hleděl s výrazem čiré bezmoci. Blake viděl podobné pohledy na tvářích Afričanů, kteří strávili měsíce ponížení a hladovění v držení španělských otrokářů.

Záchvěv hrůzy jím otřásl až do hlouby jeho duše.

Juliana zalapala po dechu. „Ach bože.” Uvědomila si ironii celé situace. „Toto je trapné.”

Blake polkl a nařídil si, aby se na ní usmál. „Mohu vám říci, že vypadáte kouzelně?”

Úleva vyhladila její ustarané vrásky. „Děkuji.”

Blake se významně podíval na Shelbourna a potom zpět na Julianu.

„Omluvte moje způsoby,” vyhrkla Juliana, „lorde Blaku, dovolte, abych vám představila vikomta,” zarazila se a v rozpacích vytřeštila oči, „dovolte, abych vám představila Thomase Shelbourna.”

Blake nedokázal rozevřít pěst a proto mu nepotřásl rukou. Dokázal pouze kývnout. „Těší mě, Shelbourne.”

„Chesterfielde.”

236

Bylo to magické slovo. Chesterfield. V Blakovi zažhnula staletá rodinná hrdost. Téměř cítil Edwarda, Černého prince z Walesu, jak ho objímá kolem ramen a říká: „Stůj si za svým, chlapče.”

Bůh ví, že si stát bude.

Blake zaostřil na Shelbournovy rozcuchané vlasy a oblečení s mastnými fleky. Měl na sobě brokátovou vestičku, která kdysi měla oblíbený zlatavý odstín. Špinavá kravata toho nebohého hocha vypadala, jako by ji používal na čištění stolů.

Juliana si odkašlala. „Pan Nash ještě nepřijel a tak jsem přemýšlela, zda bych vás mohla využít…”

Blake okamžitě porozuměla otázal se zdvořile: „Zatančila byste si?”

Shelbourne se otočil zpět ke stolu. Vlasy měl svázané roztřepenou stuhou.

„Ach ne,” řekla Juliana s jemným zatřesením hlavy, které neuvolnilo ani zrnko pudru z její vysoké a velmi slušivé paruky. Promluvila za vějířem. „Víte, lorde Blaku, někdo u tohoto stolu podvádí a kdyby tu byl pan Nash, a já jsem si jistá, že tu brzy bude, zastavil by to.”

Ten nepoměr probudil v Blakovi podivný smysl pro humor. Právě myslel na jednoho ze svých slavných předků a co se poslání tykalo, vyslídit nepoctivého hráče v Bath vypadalo jako dětská hra v

237

porovnání s Edwardovým skvělým bojovým uměním v bitvě o Crécy. Byl to ale Blakův cíl.

Podivně polichocen se uklonil. „Bude mi potěšením jednat v zastoupení pana Nashe. Hrají ti muži s falešnými kostkami?”

„Ano, hrají,” odpověděla uštěpačně. „Jsem si naprosto jistá. Ten s tou příšernou parukou a ten druhý v sešlapaných botách udělali pět bodů z pěti pokusů. Byli tak troufalí, že nechali zvýšit částku, když přišla na řadu ta nebohá dívka. Nikdo další nevyhrál víc nežli šilink. Ta žena začala dávat v sázku své šperky.”

Dívka držela kostky. Když Blaka spatřila, usmála se. Před ní ležela hromada věcí, které byly v sázce -asi pět set liber, perlové náušnice, rubínová jehlice do kravaty a zlatá tabatěrka.

Blake bez nesnází rozpoznal mladíky, které před chvílí pozoroval. Stáli bok po boku a hovořili spolu o ubytování v hostinci U Bílé Labutě. Zdálo se, že je další hod ani příliš nezajímá. Proč ne? Jsou si stoprocentně jisti úspěchem, až na ně přijde řada. Který z nich ale může mít ty falešné kostky?

Dívka, s výrazem čirého zoufalství, vhodila na hromádku zbylou náušnici. Ve chvíli, kdy sevřela ruku, aby zatřásla kostkami, chytl jí Blake za zápěstí. „Moment, prosím,” řekl.

238

Dívka zalapala po dechu. Její prsty povolily a kostky se jí zakutálely do výstřihu. Blake si ale s těmito kostkami nedělal starosti, mladíci měli ty, které chtěl.

„No tak,” řekl mladík v sešlapaných botách. „Musíte počkat, až na vás dojde řada. Ted hází ta Irka.” Rytmické nářečí prozradilo, že je sám Ir.

Ostatní u stolu zvedli své pohledy k Blakovi a vytřeštili oči. Zpozorněli a vypadali jako loutky, kterým někdo utrhl provázky. Hovor v místnosti ztichl. Od okolních stolů se k nim obracely hlavy v parukách a každý se snažil získat co nejlepší výhled.

„Nech toho, O’Donnelli,” řekl mladík v rozcuchané paruce. „To není jenom nějaký lord. Je to Chesterfield. Copak to nevidíš?”

Ir o pár kroků couvl a najednou ho začaly zajímat jeho odřené boty.

Ti muži byli přátelé, přesně, jak Blake předpokládal, nebo možná spolupachatelé. Prohlédl si ostatní u stolu. Nemohl vyčlenit jenom tyto dva mladíky. Co když měli u stolu dalšího komplice?

Musí je obvinit všechny.

Otočil se ke stolu. „Pánové, vyprázdněte kapsy, prosím.”

239

Následovalo lapání po dechu a pobouřené mumlání. Shelbourne se tvářil, jako by polkl špinavou vodu.

„Vyprázdněte kapsy,” opakoval Blake. „Všichni.”

Shelbourne zbledl. „Ehm… rozhodně, můj pane. Rád bych to ale udělal v soukromí.”

Klesl Shelbourne tak nízko, že ted podváděl v kostkách? Už tak ztratil víc, než by většina mužů mohla získat za celý život. To nejmenší, co pro něj mohl Blake udělat, bylo vyhovět jeho žádosti. „Dobře tedy,” řekl Blake, „ale vy ostatní to udělejte tady.”

Všichni kromě Shelbourna začali vyprazdňovat své kapsy. Tabatěrky, navštívenky, hodinky a srdcový král dopadaly na stůl. Ale žádné falešné kostky. Když statný Skot vytáhl z kapsy stužkou převázaný kondom, napjaté ticho rozřízl smích.

Zbýval jenom Shelbourne.

Blake se otočil k Julianě. „Pohlídejte je tu, dokud se nevrátím.” Potom odvedl Shelbourna do šatny.

S výrazem nejvyššího utrpení řekl mladší z mužů: „Tak trochu mě opustilo štěstí, jak asi víte. Nemohl jsem si dovolit večeři, proto jsem ukradl z bufetu půlku kuřete. Mám ho v kapse.”

Shelbourne požádalo soukromí, aby se vyhnul zostuzení z toho, že má po kapsách jídlo. Blake se

240

snažil zakrýt soucit, který cítil, protože věděl, co znamená stud. Smutně si pomyslel, bůh mu odpusť, potomek slavných panovačných Chesterfieldů je ten tam.

„Kolik jste prohrál?”

Shelbourne vydechl. „Deset liber včera večeru Simpsona. A dnes prozatím dvacet pět.”

„Dozvěděl jsem se, že někdo hraje s falešnými kostkami. Je tu někdo, kdo hráli včera večer?”

Shelbourne vytřeštil oči. „Ta dívka. Včera odešla se čtyřmi sty librami a náušnicemi. Můj otec měl pravdu. Jsem hlupák.”

Blake si se smutkem vzpomněl na svého otce. Na rozdíl od svých předků se zdál současný vévoda z Enderley bez zájmu zanechat po sobě v Anglii památku. Vždy hovořil o obyčejných věcech, pokud ovšem nenadával na svoji vévodkyni. Za svého mladí Blake přísahal, že až titul přejde na něj, využije svůj vliv a zlepší osud všech Angličanů.

Později se však jeho myšlenky stočily na nebohé Afričany i na to, co mohl udělat, aby jim pomohl.

Blake znovu pocítil soucit. „Když už idete hrát, Shelbourne, musíte si všímat podvodníků - dokonce i těch pohledných.”

Mladý muž se omluvně zasmál. „Kéž by mi tohle někdo řekl před tím, než jsem si sedl, abych hrál

241

karty s Georgem Entwhistlem. Obral mě o poslední libru. Kdyby Marjorie nepřišla, aby mě zachránila, hnil bych ve vězení pro dlužníky.”

Blake mrkl. „Uděláme dohodu, Thomasi Shelbourne.” V očích mladého muže blikla naděje, ale hned zmizela.

„Vy jste ale Chesterfield a já jsem - já jsem nic.”

„Pořád jste ještě muž,” řekl Blake laskavě.

„Proč byste mi ale pomáhal?”

„A proč ne? Říkejte tomu společná neobliba George Entwhistla. Mohli bychom založit klub.”

„Nečekejte, že se zapíšu, leda by bylo zápisné nízké.”

„Dám vám pět set liber a doporučující dopis pro stavitele lodí v Bostonu, které ho znám, výměnou za pravdivé odpovědi na všechny otázky, které vám položím o vašem zasnoubení s Marjorie Entwhistlovou.”

Shelbourna překvapením otevřel ústa. „Hrozný Tom říkal, že jste s ní ted zasnoubený. Já jsem si ale myslel, že to byly jen klevety a nebo, že se mi posmívali. Máte u něho dluh z hazardu?”

Blake by vyměnil svůj zámek ve Walesu, kdyby mohl změnit svůj dluh vůči Georgi Entwhistlovi. „Ne. Jen mám zájem oženit se s jeho dcerou.”

„Ona je výhra, můj pane.”

242

„Budete souhlasit s emigrací?”

Shelbourne vydechl a zahleděl se do sebe. O chvíli později se usmál a narovnal ramena. „Mohu začít nový život v koloniích.”

„Ano, to můžete,” řekl Blake sebevědomě. „A myslím si, že si Američany oblíbíte. Nebazírují tolik na titulech, jako my.”

„Bůh vám žehnej, můj pane, že mi pomáháte a… že jste ušetřil moji hrdost.”

„Není zač. A teď bych chtěl pár odpovědí.”

O pět minut později se Blake vrátil k hráčskému stolku, kde Juliana hlídala ostatní. Dívka s kostkami byla nestoudná, pomyslel si Blake a změřil si pohledem její ochablá ústa a falešné sebevědomí.

Natáhl k ní ruku. „Dejte mi ty kostky z vašeho živůtku.”

Dívka zakývala boky. „Můžete mít všechny moje hračky, můj pane, ale kostky mezi nimi nejsou.”

„Jen ty kostky.” Dívka se ani nepohnula. „Vezmu si je sám,” varoval ji Blake.

„To byste se neodvážil,” vyštěkla s výrazem prostitutek v Trpasličí uličce.

Blake si založil ruce. „Vyzkoušejte mě.”

Počítal do pěti. Dívka se na něho upřeně dívala. Zanořil ruku do jejího výstřihu. Nos mu naplnila nechutná těžká vůně jasmínu.

243

„Hele, takhle byste se k dámě chovat neměl,” řekla a bojovala s jeho rukou.

Zhluboka se nadechla a sevřela tak jeho ruku mezi oblinami svých prsů a výstřihem svých šatů. „Ach můj bože,” vypískla, „vy ale máte jemnou ruku.”

Blakovy prsty se pohybovaly po vlhkých záhybech dívčina těla, dokud nesevřely kostky.

Hluk v místnosti ustal. Na mramorovou podlahu dopadala - hlasitě něčí hůlka. Blake vzhlédl. Dívka, která podváděla zírala na podlahu. Znehybněl, protože na prahu stál Beau Nash oblečený do zlatého brokátu. Vedle něho se vynořila vysoká postava Roweny s očima přišpendlenýma na Blakově chycené ruce.

Blake ruku vytáhl. Potěžkal si kostky a poznal, že byly falešné, nástroj podvodu.

Jeho ramene se dotkla ruka v rukavici. V zorném poli objevila tmavočervená suknice. „Děkuji,” řekla Juliana Papioyová, „půjdeme pozdravit nově příchozí?” Blake se málem zasmál nahlas. „Rozhodně.”

„Nejdříve ale musíte vybrat pokutu třicet guineí.”

„Proč?” zeptal se Blake.

„To je další z pravidel pana Nashe,” odpověděla. Blake vzal peníze z hráčského stolku. „Nash si ty peníze nechává?”

244

Juliana se zhluboka nadechla. „Ne, odevzdává je na charitu, samozřejmě, nemocnici Mineral Water.” řekla rozhořčeně.

Většina lidí opustila své stoly a šla se přivítat s Nashem a Rowenou. Profesionální hráči se na vládce v Bath vrhali jako racci na rybářskou lod. Občané, toužící po kontaktu s vévodkyní, vypadali jako poutníci spěchající do svatyně.

Blake se zasmál.

„Co je tu k smíchu?” zeptala se Juliana.

Blake se naklonil doprava. „Jen jsem si uvědomil, že kdyby tato místnost byla lodí, nakláněla by se nebezpečně na pravobok.”

Juliana se podívala na dav lidí, který se ted shromáždil na jedné straně místnosti. Zasmála se. „To je vtipné, myslíte si, že se potopíme?”

„Jenom ti, kteří nemohou zůstat během obřadu na hladině.”

Její oči změkly. „Líbíte se mi, Blaku Chesterfielde.”

„Skvělé, potřebuji přítele.” Stiskl jí ruku a odvedl ji na konec zástupu. O chvíli později stál mezi nimi a vévodkyní jen John Wood.

Architekt se poklonil u Roweniny ruky a zadeklamoval: „Vaše přítomnost je poslem jara, Vaše Výsosti.”

245

Rowena se usmála a odhalila zuby stejně bílé a rovné, jako byly Marjoriny. Široký náhrdelník barokních perel na jejím krku zvýrazňoval její jemnou pleta strhával pozornost na její půvabně dlouhou šíji. Měla na sobě Marjoriny černé sametové šaty a bohatě vyšívanou bílou spodničku. Marjorie získala svoji výšku z matčiny strany rodiny, protože George Entwhistle byl průměrně vysoký. Marjorie se podobala své babičce v mnoha věcech. Obě byly důstojné a elegantní, se stejně modrýma okouzlujícíma očima a štíhlými nosy tak dokonalými, že byly výzvou pro každého malíře. Jejich povahy se však lišily jako žralok a ďas mořský.

Blake si vzpomněl, co o Roweně řekl George Entwhistle. Nazval ji lstivou zahořklou stařenou, která dříve ztratí schopnost používat své ruce, než by se Marjorie vzdala. Podle Shelbourna nazývala Rowena George starým otlučeným zpustlíkem, který chce obětovat svoji dceru stejnému osudu, jako její matku: smrti při porodu, jen aby získal dědice. Když vzal v potaz všechny názory, Blake ohodnotil George a Rowenu jako rovnocenný pár sebestředných marnotratníků, kteří se nezajímali o pocity bezbranné mladé ženy se srdcem plným lásky, ale nikým, kdo by byl té lásky hoden. Blake měl v úmyslu naplnit všechny její potřeby.

246

Pokaždé, když se s Rowenou setkal, byl v nevýhodě. Jejich druhé setkání se mu ale živě zobrazilo v mysli. Vešel do poštovní místnosti s Marjorie v náručí a touhou v srdci. Dnes večer to bylo jiné, protože bez mimořádně příjemného rozptylování ze strany Marjorie se mohl soustředit na Rowenu.

Blake dychtil právě po tom, a proto svěřil Julianu do Nashovy péče a uchopil vévodkyni za ruku.

„Dobrý večer, Vaše Výsosti,” řekl. „Je hezké vás vidět ve společnosti.”

Rowena důstojně přikývla a začichala. „Vás také, lorde Blaku. Vidím, že poznáváte pohostinnost Bath.” Podívala se na jeho ruku a dodala: „Je to z vás pořád cítit. Jasmín, že?”

Ta zlomyslná stará baba! Snažila se otočit jeho misi za prosazení zákona ve schůzku. Pokrčil rameny. „To je cena, kterou musí člověk zaplatit, když chce podpořit pravidla v Bath.”

„To je možné.” Otočila se k Nashovi a zamumlala: „George Entwhistle nám rozhodně posílá upovídané návštěvníky, že?”

Juliana zalapala po dechu.

Beau upustil svůj bílý klobouk.

247

Blake pustil Roweninu ruku. Naklonil se blíž a procedil: „Mějte se na pozoru, Vaše Výsosti. Tenhle návštěvník vás může překvapit.”

Rowena mávla hůlkou a utrousila: „O tom pochybuji.”

Pokud si myslela, že Blaka Chesterfielda zastraší, měla by se zamyslet znovu. „Možná byste si o tom přála mluvit nad sklenicí punče?”

V očích jí zajiskřila chladná výzva. Byly to oči stejné, jako měla Marjorie, a přesto tvrdší a chladnější. „Nedovolila bych si vás držet stranou od vašich přátel hrajících v kostky. Vypadáte, že po jejich společnosti přímo prahnete.”

„Ta malá šidilka podváděla. Nechtěla odevzdat své falešné kostky, a tak je lord Blake našel sám.”

Nash si Blaka změřil pohledem. „Máte ty kostky?” „Samozřejmě, tady jsou.” Blake mu okázale podal pokutu i kostky.

„Máte mé díky,” řekl vládce v Bath a jeho protáhlý obličej se zamračil. „Zatracená chátra,” zavrčel. „Myslí si, že můžou přijet do Bath a oškubat nás jako holuby.”

„To se jim nepodaří, sire,” řekl Blake, „dokud budete na všechno dohlížet.”

Nash se dmul, Blake ale cítil, že to nebylo pýchou kvůli poznámce o něm nebo o jeho pověsti. Byl to

248

přeci jen hráč, i když čestný. „Myslím,” prohlásil Nash, „že bych měl tu skupinu hýřilů prohlédnout a vyzvat ty podvodníky, aby se realizovali v Tunbridge Wells.”

Vládce v Bath nabídl své královně rámě a společně zmizeli v davu.

„Tobias Ponds je tady. Tančí s baronovou dcerou,” řekla Rowena. „On je dalším z přátel George Entwhistle, víte. Myslela jsem si, že jste mi chtěl přinést šálek punče, lorde Blaku.”

Rowena měla podivný zvyk vypálit ostrou poznámku a potom pokračovat v neškodném hovoru. Blake uměl tu hru hrát také. „Ponds o vás mluví hezky, Vaše Výsosti. Neřekla vám Marjorie náhodou, že jsem jí dal na cestu do Bristolu svého koně?”

Roweně nepříjemně poklesly koutky úst. „Samozřejmě, že mi to řekla. Říká mi všechno. Snažila jsem jí rozmluvit zapřažení toho neklidného zvířete do vozu, ale nechtěla mě poslechnout. Neovládala tak energické zvíře už velmi dlouho.”

Tím lépe pro Marjorie. Stála si před Rowenou za svým. „Marjorie se s tím dotyčným zvířetem dokáže vypořádat,” řekl Blake významně.

Rowena pukla hůlkou. „Aha, ale chce to zvíře být pod kontrolou?”

249

Blake se zhýrale zašklebil a nabídl Roweně rámě. „Rád jí předám otěže.”

Rowena položila ruku na jeho rukáv. „Neprovdá se za vás, nikdy.”

„Aha.” Blake vyrazil pomalým krokem k míse s punčem. „Ted se dostáváme k jádru věci.”

„Nepodepíše tu zásnubní smlouvu ani kvůli ušlechtilému Chesterfieldovu dědici.”

Znovu zaznělo to magické slovo. Povzbuzený Blake kývl na kolemjdoucího Edwarda Luffinghama a řekl Roweně: „Člověk by si myslel, že nechcete Marjorie dopřát, aby si užívala luxusu a výhod, které jí mé jméno může přinést.”

Hůlka se v její ruce zachvěla. „Vaše jméno nebude stát ani za starou bačkoru, až se s vámi George Entwhistle vypořádá.”

Pokud bude mít Rowena pořád takové poznámky, stane se z Blaka dokonalý válečník, než to všechno skončí. Využil informace, kterou získal od Shelbourna a otázal se: „Co to znamená? Bráníte George? Myslel jsem si, že jím pohrdáte.”

„Samozřejmě, že pohrdám. Je to ničema, ale je natolik zákeřný, aby na vás něco našel. Zajímá mě, co to je.”

250

Blake se snažil udržet svá kolena v klidu. Kdyby jen Rowena věděla… Zahnal tu nepatřičnou myšlenku pryč.

Shelbourne byl dobrým zdrojem informací. „Víte, co si myslím, Roweno? Myslím si, že se vám líbí hrát hry s Georgem Entwhistlem. Myslím si ale, že nevidíte, jak škodíte Marjorie.”

„Vy neomalený zelenáči!” Z Roweny sálalo rozhořčení, ale kvůli davu nasadila úsměv. „To je ta nejabsurdnější věc, kterou jsem kdy slyšela. Marjorie je silná a ušlechtilá žena. Je mnohem lepší, než jakou si zasloužíte.”

Sledovalo je sto párů očí, proto Blake držel svůj hlas v klidu. „Musí být silná, když vezmu v úvahu, čím vším si kvůli vám a Georgovi prošla.”

Roweniny prsty se zaryly do Blakova rukávu. „Marjorie a já jsme přežily Georgovy hry. Co vy o tom lotrovi víte?”

„Říkejme tomu názor nestranného pozorovatele.”

„Říkejte si tomu, jak chcete. Marjorie se provdá z lásky, ne na příkaz jejího otce.”

Blake vytáhl trumf, který mu Shelbourne dal. „Stejně jako vy?”

Rowena zbledla. Došli ke stolu s občerstvením. Pečlivě oblečený číšník jim nalil punč. Blake od něho převzal skleničky a jednu podal Roweně.

251

„Moje manželství byla předem dohodnutá. Obě.” Stárnoucími, ale pružnými prsty si pohrávala s provázkem vějíře. „Ani jednoho svých manželů jsem neviděla dříve než v den svatby.”

Byla opravdu raněná. A co když nevěděla, co jiného dělat, než zacházet se svojí vnučkou stejným způsobem, Jakým bylo zacházeno s ní? „Zlobíte se kvůli těm manželstvím, mám pravdu?” zkusil Blake štěstí.

Rowena zdvihla bradu. Barokní perly se ve světle svíček zaleskly. „Přežila jsem je a s mojí pomocí nebude Marjorie koupená a prodaná jako jalovice na tržišti.”

Poprvé za celou dobu se Blake zamyslel nad bolestí, kterou tato žena musela z rukou mužů snášet. Dává jí ale její zkušenost právo pohrávat si s Marjoriným životem? Je opravdu podivné, že on, který se na manželství vždy díval jako na obchodní dohodu, na něj ted pohlížel jako na spojení citů.

Ačkoli s Rowenou souhlasil, nemohl to dát najevo; viděla by to jako jeho slabost, kterou by mohla využít. Místo toho se rozhodl bojovat proti síle silou.

Rowena usrkla ze své sklenice a otočila se čelem k davu. „Král George je sňatku nakloněn.”

252

Její pohled se zabodl do jeho. „Odpověděl na váš dopis? Neviděla jsem ho projít…” Zastavila se rychleji nežli fregata na písčině.

Blake nedokázal překonat nutkání se usmát. „Čtení dopisů ostatních lidí není o nic lepší než krádež.”

Našpulila ústa jako rozzlobené rozmazlené dítě. „Řeknu Marjorie, že jste mě, nazval zlodějkou.”

„Můžete jí také říci, že jsem vám nabídl sídlo, které si vyberete. Poté, co se za mě provdá.”

„A já jí řeknu, že jste se mě snažil podplatit.”

„Chesterfieldovi,” řekl Blake hrdě, „se k podplácení nesníží.”

„Pokud nemají tajemství, které musí skrývat nebo pověst zpustlíka, kterou musí udržovat.” Dopila pohár a podala mu ho. „Dobrou noc. Nerada bych vás zdržovala od vašich radovánek.”

Ale ano, zdržovala a ráda, pomyslel si, když sledoval, jak kulhá pryč. Rowena z Loxburgu byla tak pokřivená, že by dokonce ranila člověka, který jí miloval nejvíce ze všech.

Blaka bolelo srdce pro poštmistrovou v Bath a pro ty roky utrpení, které musela snášet.

Okolní hovory se změnily v souvislý hluk. Najednou se cítil prázdný a osamělý, dokonce i v davu veselících se lidí. Položil Roweninu sklenku na stůl.

253

Kdyby dnes Marjorie nebyla v Bristolu, byla by tady a pravděpodobně by ho plísnila za jeho špatnou náladu a určitě by ho rozveselila. Kdy se to stalo, zamyslil se Blake, že jí přestal chtít z nutnosti a začal jí potřebovat pro sebe?

Jako uvolněná koule z kanónu na kymácející se palubě se ta důležitá otázka převalovala v jeho mysli. Náklonnost k Marjorie nepřišla jako výbuch vášně. Vplížila se k němu Jalco si bezvětří sedá na oceán. Nejdříve nenáviděl ji, sebe i okolnosti, které je přivedly dohromady. Potom ji poznal a respektoval její zranitelnost, kterou tak pečlivě strážila. Ted už k ní byl tak neúprosně přitahován, že na vydírání a temných tajemstvích už nezáleželo. Nyní po ní toužil a potřeboval jí. Toužil po ní tak intenzívně, až ho to překvapovalo. Miloval ji.

Miluji ji.

Omráčeně došel k nejbližší volné židli a svezl se na ni u volného stolku na vrchcáby. Na čele mu vyrazil pot. Dopil svůj nápoj jediným polknutím. Něžné city mu vzdouvaly hrud. Odmítnutí povstalo, aby se s nimi setkalo.

Blake neměl s láskou zkušenosti. Povinnosti a oddanost byly jeho manželskými zbraněmi. Vřelost a city byly romantickými hesly kavalírů, nikoli

254

prostředky mrzáka, který se utíkal schovat pod manželství z nutnosti.

Miloval Marjorie Entwhistlovou. Přemýšlení o těch slovech, připuštění si pravdy, posloužilo jako smlouva mezi jeho válčícími city. Miloval ji a ona bude zítra ráno doma.

Následující ráno ho doprovodí do lázní. Večer se pak stane jeho.

255

Kapitola 9

Svůdci žen by se na veřejných místech v Bath měli zdržet svých projevů.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Dnes ráno půjde s Blakem do lázní. Dnes večer ho přinutí, aby ji nechal být.

Byla to správná volba. Byla to její jediná volba. Proč jí tedy bolelo srdce?

Marjorie se oblékla do koupacího pláště a vsunula paže do nabíraných rukávů. Ramena jí klesla, ale nebylo to pod tíhou plátěného oděvu. Holubi vrkali a vylétali ze svých hnízd pod taškami střechy vily. Dokonce i počasí se rozhodlo vysmívat se její melancholické náladě, protože slabé světlo rozbřesku se rozlévalo po obloze průzračné jako sklo.

Když si zapínala knoflíky, hledala omluvy pro pochybnosti, které nahlodávaly její rozhodnutí. Pokoušela si namluvit, že stále ještě litovala Blaka Chesterfielda. Věděla, že to není pravda. Za její bolestí byl opravdový cit, který k němu chovala.

Nečekala, že se bude Blake zajímat o její práci a už vůbec ne, že se sám vystaví nebezpečí, aby zadržel zloděje a vrátil ukradenou poštu. Jeho péče o Tuga

256

nebo jeho obrana Cumbera hovořily o skutečném zájmu. Blake Chesterfield nebyl opravdovým dare -bákem. Marjorie poznala falešné

city, když je viděla. Její otec z ní udělal odborníka na falešnou oddanost.

Zdálo se, že na ní Blakovi záleželo. Proč by si jinak našel čas, aby jí dělal společnost na odpoledních pochůzkách? Určitě po ní toužil. Proč by ji jinak líbal a laskal s takovou odevzdaností a mluvil o dětech, které by spolu mohli mít? Proč - to byla správná otázka. Protože se s ní musel oženit.

Mohla si něco namlouvat, až dokud slunce nepřestane svítit. Mohla klopýtat v nekonečné temnotě a stále si myslet, že se do ní zamiloval z poctivých důvodů a nikdy nenajít odvahu si připustit, že to je jinak.

Zaplavila jí lítost. Když si ale měla vybrat, zda žít ve lži a nebo žít sama, věděla, co udělá.

Rezignovaně si vzala kabelku a rukavice a sešla dolů, aby počkala s babičkou na Blaka.

Rowena stála před krbem. Její pozornost byla zaměřená na obraz nad krbovou římsou. Lizzie nalíčila babičce tváře a rty a vyčesala jí vlasy do slušivého drdolu. Na uších se jí třpytily rubíny. Její nabíraný koupací plášť zakrýval otvor v krbu. Nic ale nemohlo zakrýt její odpor k Hogarthovi.

257

„Pořád si myslím, že bys mi měla dovolit přemístit ten obraz do mé pracovny,” řekla Marjorie a postavila se za babičku, „když tě tolik rozčiluje.”

Rowena se na obraz zamračila. „Je to vulgární karikaturista. Měl tě zobrazit jako respektovanou, inteligentní ženu, ne jako okatý vzor nevinnosti - i když jsi poněkud naivní.”

Marjorie se schoulila do sebe. „Ach babičko, to jsi řekla zlomyslně.”

Rowena se stále na Marjorie dívala a řekla: „Lidé tady ve městě o tobě pořád říkají zlomyslné věci. Nemohou zapomenout na bláznivé chování, i když už je to dávno. Když tě nebudu chránit já, dítě, kdo

jiný?

Marjorie se dívala na Rowenina strnulá záda. „Ochráním se sama, babičko. Už jsem dospělá. Klepů v Bath se nebojím.”

Rowena sklonila hlavu a odhalila šedé prameny ve svých kaštanově hnědých vlasech. „Musíš ale uznat, že je to velmi ponižující,” řekla smutně. „Všechna ta zasnoubení. Ráda bych věděla jestli mě… jestli tě čekají další. Co se s námi stane?”

Babička nesla každé zasnoubení velmi těžce. „Budu poštmistrovou v Bath a ty budeš moje oblíbená babička. Pamatuj si, že už nejsem ta nevinná dívka, kterou Hogarth před lety nakreslil.”

258

Rowena zaťukala hůlkou o bílý mramor. „Měla jsem tu absurdní věc spálit. Když, si uvědomím, že jsem prodala svůj nefritový náhrdelník, abych ho mohla objednat…” Vzdychla a zatřásla hlavou. „Je to nechutné.”

Políček by bolel méně. Marjorie se Hogarthův satirický styl vždycky líbil. Udělala krok zpátky. „To nemyslíš vážně.”

„Ne tak, jak jsi to pochopila, ne. Nikdy bych ti neublížila.” Rowena se otočila. Odpor jí zkřivil ústa. „Nechceš si vlasy nechat takto učesané, že ne?”

Marjorie najednou sebrala sebevědomí a zeptala se: „Co se děje s mými vlasy?”

„Vypadají jako vyčesaný koňský ohon. Zmáčíš si je a pak ti je Lizzie bude muset celé hodiny sušít.”

Marjorie se dotkla copu, který začínal na temeni hlavy, padal až k rameni a znovu se stáčel nahoru. „Myslím si, že mi to docela sluší. Nemám v úmyslu v lázních plavat a Lizzie mi nikdy vlasy nesuší.”

Rowena pokrčila rameny. „Jak myslíš. Pokud sem ale tvůj současný nápadník brzy nedorazí, můžeme rovnou zůstat doma. V sedm hodin budou lidé naskládaní ve vodě jako herinky v soudku soli.”

Marjorie se odívala na hodiny. „Je teprve půl sedmé, máme spoustu času. A Blake je jenom přítel.”

259

„Cha! Muži a ženy nejsou nikdy přátelé. Ty bys tomu ze všech lidí měla rozumět nejvíc. Je pouhou loutkou v rukou tvého otce. Nemyslíš si, že mu na tobě doopravdy záleží, že ne?”

Marjorie se kousla do rtu, aby se jí přestal chvět. „Ne,” zamumlala. „Samozřejmě, že nemyslím. Naučila jsi mě toho dost.”

Babička jí poklepala na ruku. „Dobře. Ten lump totiž řekne a udělá cokoliv, aby se s tebou oženil. Když budeš dost pošetilá na to, abys uvěřila jeho lichotkám a slibům, má drahá, zjistíš najednou, že jsi někde daleko ve Walesu na jeho panství s dítětem v břiše a nikým, kdo by se o tebe postaral.” Zatřásla svojí hůlkou. „Říkala jsem ti, že mi ten skrblík nabídl chalupu v Northumberlandu, že? Představ si mě v nějaké chatrči. Do roka bych zemřela na zápal plic. Pak bys už nikoho neměla.”

Marjorino srdce pomalu chřadlo v hrudi. Doufala, k se zotaví a podívala na svoji oblíbenou věc v místnosti, obraz od Hogartha. Očekávaná radost ale nepřicházela. „Taková věc by se ti nikdy nemohla stát, babičko.”

„Já vím, že bys mě neopustila, drahoušku. jsi všechno, co mám, a pokouším se ti pomoci.” Babička přikulhala blíž a rychle jí objala. „Nemám zájem stát namáčknutá vedle kdákajících slepic jako je Miranda

260

Surleighová, zatím co se tě tvůj ,přítel’ bude snažit svést.” Mrkla na ní. „Mohla by mi vyklovnout oči.”

Marjorie se přinutila usmát: „Jsi tak vysoká, že by si musela stoupnout na ramena své průvodkyně, aby na tebe dosáhla. A s Blakem Chesterfieldem si nedělej starosti. Nemám zájem se za něho provdat.” Vyřknutí těch slov jí mělo přinést úlevu. Místo toho měla Marjorie podivný pocit ztráty, jako když objeví duhu jen proto, aby ji viděla zmizet.

Rowena vzrušeně a nenávistně pokračovala. „Jsi příliš chytrá pro takového lumpa. Je nestydatý. Říkala jsem ti, že jsem ho viděla, jak se mazlí s jednou z těch londýnských cour? Hned jak jsi odjela na cestu do Bristolu, vyrazil do Wiltshire’s hracího salónu a vyhledal první povolnou ženu. Proč jen měl svoji ruku hluboko ve výstřihu té ženy? A ted se usměj, má drahá a pověz mi, jak to vypadá s tvojí nabídkou.”

Marjorie byla vděčná za vyrušení ze svého citového zmatku a chytla se bezpečného tématu. „Bristolské účetní knihy jsou zkontrolované do posledního penny. Ten nový úředník je fascinovaný matematikou.”

„Jsme ve zisku?” zeptala se Rowena.

261

„Ano - zejména při rozvážce balíků. Mohu si dovolit objednat vůz. Ten starý už toho má hodně za sebou.”

Rowena si opřela obě ruce o hůlku. Naklonila se dopředu a pravila: „Ten chlapec Honeycombe je hodně mladý. Ještě není připraven řídit spřežení.”

Ale bude připraven, pomyslela si Marjorie, s pomocí pana Peddicorda. Pokud se ale o kočím zmíní, mohl by se hovor vrátit k Blaku Chesterfieldovi. Babička by mu spílala. Marjorie by ho bránila. Bylo lepší nechat tu věc odpočívat. Kromě toho by mohla použít zisky z Bristolské trasy na zvýšení úředníkova platu. „Nebudu o tom voze přemýšlet až do léta,” řekla. „Do té doby bude Albert dostatečně zkušený.”

„Máme dostatek peněz, abychom zaplatili poštovní kočár do Londýna?”

„Ano, bude hotov pa konci měsíce.”

Rowena zvedla obočí. „Tak rychle?”

„Kočáry nejdou moc na odbyt. Výrobce kočárů je za tu objednávku vděčný.”

„Doufejme, že ví, co dělá.” Otočila hlavu směrem k oknu. „Co je to za zvuk?” Došla ke zlatým sametovým závěsům a hůlkou je odhrnula. „A tady je kočár Jeho lordstva. Musím říci, že je to pěkný vůz.” Zalapala po dechu. „Podívej se na toho neskutečného

262

kočího! Kdo kdy slyšel o vévodském kočáře řízeném mužem oblečeným za šaška?”

Až přijde sobota, bude Peddicord, jeho opeřený klobouk a všechno ostatní pravidelným návštěvní -kem Hartsung Square. Marjorie za sebou uslyšela, jak se otevřely dveře. Blake hovořil potichu s Merlynem. Podpatky klapaly ve foyer. Když Blake přicházel zrcadlovou chodbou, vzpomněla si Marjorie na jeho první cestu těmi místy. Vzpomněla si, že si všimla jeho ztuhlého držení těla a vzteklého výrazu. Pamatovala si, že ani hněv nedokázal zhyzdit jeho pohlednou tvář.

V tu noc, kdy přijel do Bath, ho litovala. Dnes litovala sama sebe.

„Usmívej se, drahoušku,” řekla Rowena. „Očekává to. Muži z rodu Chesterfieldů jsou zvyklí na to, že ženy mají z jejich přítomnosti radost.”

Když Blake vstoupil do Hamburského pokoje, nemusela se Marjorie k úsměvu nutit. Bylo to přesně, jak řekla babička, reakce přišla sama od sebe.

Měl na sobě tradiční oblečení do lázní, sako a plátěné kalhoty ke kotníkům. Jen s tím rozdílem, že ty jeho byly ušity krejčím, protože obleky, které se půjčovaly v lázních, mu byly příliš krátké. Světlá látka dodávala jeho pleti snědý odstín a ještě víc zvýrazňovala jeho mužnost. Jeho ramena vypadala

263

neuvěřitelně široká. Marjorie si pomyslela, že na vině byla naškrobená látka.

V podpaží nesl balík zabalený v hnědém papíru. Usmíval se, došel až k ní a předal jí balík. „Dobré ráno, Marjorie, něco jsem vám přinesl.” Jeho zelené oči bloudily po její tváři a zastavili se na vlasech. „Nádherné. Takhle učesaná vypadáte jako bohyně.”

Marjorie se zvedla nálada.

Rowena hlasitě pukla hůlkou. „Ehm, ehm.”

Marjorie si vzala balíček. „Co je to?”

Na Blakově tváři si pohrával uličnický úšklebek. „Otevřete to a uvidíte.”

Rowena si odkašlala. Blake srazil podpatky a uklonil se. „Dobré ráno, Vaše Výsosti. Je od vás moc hezké, že se k nám přidáte.”

„Dobrý den i vám, lorde Blaku. Ano, je to ode mě hezké.” Její veselý tón zaváněl shovívavostí. „Kupujete si city mojí vnučky pomocí dárků?”

„Babičko!”

„To by měla říct vaše vnučka. No tak, Marjorie, otevřete to.”

Vypadalo to, že si Blake Rowenina přezírání nevšímá, jetio pozornost byla soustředěná na Marjorie. Marjorie nebyla schopná udržet jeho dychtivý pohled a podívala se na balík. Zvědavost jí vlila do tváří ruměnec. Zatáhla za provázek a

264

rozvázala smyčku. Papír se rozevřela odhalil plátěný koupací plášť s nabíranýml rukávy sepnutými úzkými manžetami. Místo tradiční bílé barvy, byl plášť obarven na šťavnatě červenou.

„Líbí se vám?” zeptal se dychtivě Blake a stál tak blízko, že Marjorie cítila štiplavou vůni jeho mýdla na holení.

Chválil jí barvu šatů toho dne, kdy ho sledovala, jak krmuje s Eversonem. Marjorie ta vzpomínka zahřála. Přejela prstem po jemných stezích kolem výstřihu a předního rozparku, ze kterého na ní blikaly zlaté knoflíky.

Marjorie zvedla hlavu a jejich oči se setkaly. „Děkuji. Je to nádherná barva.”

„Taky jsem si to myslel.” Blake se usmála dotkl se její tváře. „Děkovat nemáte zač.”

Rowena mezi ně vstrčila hůlku, aby mohla vidět. „Je to koupací plášť.”

Nakrčila nos. „Ale je červený.”

„Ano,” řekl Blake. „Ta barva se k Marjorie krásně hodí. Nemyslíte?”

Rowena se nasupila a sevřela hůlku tak silně, až jí zbělely klouby. „Jenom coura by si vzala do lázní červený župan. Budou se jí smát.”

„Ale no tak,” řekl Blake srdečně a vzal Marjorie za ruku. „Bude zářit v zástupu pobledlých babek.

265

Většina lidí si do lázní maluje tváře. Někteří si pod klobouky nasazují paruky. Vévodkyně z Marlborough měla svoji diamantovou čelenku.” Blake se poklonil a významně se podíval na Roweniny náušnice. „Vždyť sama máte rubíny.”

„Co si oblékám, není vaše starost. A Marjorie je poštmistrová, žádná vévodkyně.”

„Ano a ta nejlepší v Anglii, podle mého. Ale věci se mění, i lidé se mění,” řekl hovorně.

Rowena se sebevědomě usmála. „Marjorin otec se nikdy nezmění. Vyhledává nejslabší muže a pak nám je sem posílá, abychom se s nimi vypořádaly.”

Blake ztuhl a jeho prsty sevřeli Marjorinu paži. „Vždycky o vás mluvil dobře, Vaše Výsosti.”

„Cha! Je to dábel. Nenávidí mě.”

„To stačí, babičko,” řekla Marjorie.

„Nemusíte si ten župan dnes brát, Marjorie. Nemusíte ho nosit vlastně nosit vůbec. Jen jsem si myslel, že by vám to udělalo radost.”

„Jste plný sladkých slov,” zavrčela Rowena.

Jeho upřímnost potěšila Marjorie více než jakýkoliv dárek. Kdyby jí jen řekl pravdu o tom, proč přijel do Bath. Věděla, že to nikdy neudělá. „Děkuji, že jste si vzpomněl,” řekla.

Rowena vyštěkla nadávku ve francouzštině a otočila se tak rychle, že málem ztratila rovnováhu.

266

Blake se jí natáhl na pomoc, ale Marjorie ho zastavila.

Rowena se narovnala. Rychlým pohybem ruky použila hůlku jako bidlo a zachytila ucho své kabelky. „Pokud hudeš mít na sobě tu ošklivou věc, nikam nepůjdu.”

„No tak, Vaše Výsosti, člověk by si myslel, že nechcete dopřát Marjorie žádnou zábavu,” řekl Blake.

„To je absurdní. Marjorie se vždycky baví. Nepotřebuje k tomu červený župan ani vévodova syna.”

Ačkoli byla Marjorie vzhůru teprve asi hodinu, cítila se vyčerpaná. „Většinou nebýváš takhle hrubá, babičko. Možná bys měla zůstat doma.”

V Roweniných očích se zaleskly slzy. „Vždyť víš, jak tvrdě pracuji.” Ramena jí klesla. „Nevím, co to do mě vjelo. Jsem stejně neotesaná, jako madam Surleighová. Musí to být tím, že jsem byla dlouho vzhůru a třídila jsem poštu tu noc, kdy jsi byla v Bristolu. Chci jít do lázní. Velmi se vám omlouvám, lorde Blaku.”

Vítězně se usmál. „Nemusíte se mi omlouvat, Vaše Výsosti. Většinou bývám ve společnosti hrubých námořníků. Děkuji, že se tu cítím jako doma.” Nabídl ji své volné rámě. „Půjdeme se družit s davem?”

267

Toho večera pomohl Blake Marjorie do kočáru, potom tam vylezl sám a posadil se naproti ní.

Peddicord stále držel dveře otevřené. Vypadal jako španělský býk, ale měl povahu Cotswoldské ovce a taky jednu marnivost: klobouky. Dnes měl na hlavě kavalírský třírohý klobouk, okázale nasazený a ozdobený nápadným červeným chocholem.

Peddicord si klobouk sundal. Jeho plešatějící hlavu pokrývaly pihy. „Musíme vás dobře usadit, má paní.” Prsty hodícími se spíše k držení opratí, než k činnostem služky, jí narovnal plášť kolem kotníků. Potom ukázal na řemínky.

„Tady jsou poutka, má paní. Držte se jich pevně, pokud bude cesta příliš hrbolatá.” Otočil se k Blakovi a řekl. „Zhasněte lampy, pokud budou nějaké potíže, můj pane. Nevíme, jestli nebudou cestou nějací lupiči a nebudeme riskovat požár.”

Blake byl na tento postup zvyklý a přikývl. „Zhasnu ty svítilny okamžitě, Peddicorde.”

„Nic netušící osoby se mohou v kočárech zranit. Nebudete si přesedat, pokud to nebude nezbytně nutné?”

„Rozhodně ne, Peddicorde.”

„V bočním oddělení jsou dvě nabité pistole.”

„Velmi dobře, Peddicorde.”

268

Kočí plácl do bedny pod Blakovým sedadlem. „Everson sem zabalil láhev vína a lehkou svačinu. Deky a voda jsou zde také.”

„To by nám mělo bohatě stačit, Peddicorde.”

„Je úplněk a dva ozbrojení strážní s pochodněmi nás povedou.”

„Myslel jste na všechno, Peddicorde, jako obvykle.”

Kočí se podíval na Marjorie. „V tomto kočáru vás žádná nehoda nepotká,” řekl. „Mám v úmyslu se o komodorovu dámu postarat s největší pečlivostí.”

Marjorie se shovívavě usmála. „Bylo mi řečeno, že se komodor o všechny své dámy dobře stará.”

„Ach ano. Jako o královny. Pamatuji si tu irskou dědičku…”

Blake si odkašlal.

Peddicord se zašklebil, jako by spolkl bodlák, a bleskurychle změnil téma hovoru na méně ošidné. je příhodná noc na příjemnou vyjížďku v pozemním škuneru, že, komodore?”

„Naprosto, Peddicorde, chopte se kormidla.”

Kočí kývl hlavou, ustoupil dozadu a zavřel dveře. „Zajistěte dveře, sire.”

Blake zasunul závoru. Peddicord je ozkoušel, potom obešel kočár a zkontroloval druhé dveře, které Blake také zajistil.

269

„Je vždycky ve svých povinnostech tak pečlivý?” zeptala se Marjorie.

„Vždycky. Udělejte si pohodlí, protože nevyleze na kozlík, dokud nezkontroluje každý postroj a kolo. Pokud budeme mít štěstí, vynechá kontrolu koňských kopyt.”

„A co když spěcháte?”

Blake zatřásl hlavou. „S Peddicordem spěch neexistuje.”

„Byl vždycky tak pečlivý?” zeptala se Marjorie.

„Ano. Od dětství - a dokonce i předtím. Jeho otec pracoval pro mého dědečka. Jednou se kočár se převrhl a Peddicordův otec zemřel.”

„To je hrozné. Kočáry jsou tak nebezpečné.”

„Ne,” řekl Blake sebejistě, „když řídí Peddicord.”

„Obtěžuje se spoustou úkonů kvůli tak krátké cestě.”

Blake stáhl plamen ve svítilnách. „Pokud vysloveně netoužíte být dnes v noci ve Wiltshire’s,” řekl, „myslel jsem si, že bychom si mohli vyjet do Clavertonu nad Avonou. Lord a lady Claverovi pořádají večírek. Cleveland tam bude.”

„K jaké příležitosti?” zeptala se Marjorie a rozepnula si plášť.

Blake sledoval, jak jí plášť sklouzl z ramen a odhalil sametové šaty s hlubokým výstřihem v odstínu

270

modré, která mu připomínala nebesa. „Rozkvetly tulipány.”

Kočár se zakývala Marjorie se chytila koženého madla. Peddicord vylezl na kozlík.

„Překvapuje mě, že se zajímáte o květiny,” řekla.

„Popravdě, víc mě zajímá dlouhá cesta s vámi v kočáře.”

Její ústa ozdobil vědoucí úsměv. „Oblíbený obrat mého třetího a pátého nápadníka.” Významně se rozhlédla po vnitřku kočáru. „I když jejich kočáry neměly brokátové čalounění a zlaté výšivky.”

Blake se snažil vyhnout žárlivému píchnutí. „Mé motivy jsou čisté.”

„Já vím.” Marjorie zaklonila hlavu a zasmála se. „Čisté lichotky.”

Velmi brzy se bude toto zábavné chytré stvoření smát v jeho posteli a rodit jeho děti. „Tak co, Marjorie? Projedeme se v měsíčním světle s Peddicordem jako naším garde a nebo se raději skryjete v davu ve Wiltshire’s?”

Trhnutím zápěstí Marjorie zvedla okenní stínítko a vyhlédla ven. Její nádherný profil by měl zdobit kamej, pomyslel si Blake. Jednoho dne jí vezme do Itálie a u nejšikovnějšího rytce pro ni objedná její podobiznu na jemné růžové mušli.

„Ráda bych viděla ty tulipány,” řekla.

271

Blake sáhl za sebe a otevřel okénko. „Vyplouváme, Peddicorde. Stočte kormidlo na severo-severozápad.”

Kočí trhl opratěmi. Kočár se dal do pohybu stejně hladce jako lodv jižním várilcu. Kopyta koní hlasitě cvakala o dláždění silnice.

Zahřáté cihly pod plechovou podlahou sálaly teplo. Plamínky svítilen koupaly její tvář ve zlatém světle a třpytily se v jejích nenapudrovaných vlasech -vlasech, které se brzy rozprostřou po jeho polštáři.

Poklepal rukou na sedadlo vedle sebe. „Posadte se sem.”

Marjorie zvedla obočí. „Proč? Bojíte se, že spadnu přes palubu?”

Blake se usmál a pomyslel si, že pokud někam spadne, tak leda zamilovaná do jeho náruče. Touha mu sevřela slabiny, ale jeho srdce bilo pro víc než jen fyzické potěšení z Marjorie Entwhistlové. „Umíte plavat?”

„Ano,“odpověděla významně, „dokonce i v rozbouřených vodách.”

„To si budu pamatovat. Tak pojďte sem, abyste mi mohla popsat, co všechno venku uvidíme.”

Marjorie si ho zvědavě změřila pohledem, zvedla ruku v rukavici ke krku a pohrávala si se stužkou, kterou tam měla uvázanou. Skříňka s drahokamy Chesterfieldů to jmění. Blake měl na mysli zejména

272

jeden určitý kámen. Díky svému předkovi, Edwardu Černému princovi z Walesu, vlastnil Blake safír o velikosti drozdího vejce. Představoval si ten drahokam pověšený na dlouhém řetízku a ukrytý mezi Marjoriným ňadry.

Obestřený rodinnou hrdostí pronesl: „No tak? Snad se mě nebojíte.”

„Kromě jiného,” řekla sebevědomě.

Blake jí prohlédnul jako proudy v Atlantiku. Vstal a vytáhl si z pod sebe plášť. Posunul se doleva a natáhl k Marjorie ruku. Chytla se jí a posadila se vedle něho. Dělily je pouze tenké obruče její suknice.

„Sedí se vám dobře?” zeptal se, zhluboka se nadechl jejího levandulového parfému a přál si, aby výstřih jejího korzetu byl tak neslušně vykrojený, aby mohl zvednout její ňadra a polaskat je.

„Ano.” Marjorie se otočila, dokud se jejich oči nesetkaly. „Má Peddicord dost trpělivosti, aby Tuga a ostatní chlapce vyučoval?”

Mezi hýřily a prostopášníky kolovala košilatá historka o královně Elizabeth a jednom z Blakových předků. Každý se v Bath bavil, jenom slečna poštmistrová neměla na zábavu čas. Blake měl v úmyslu to změnit. „Promiňte. Co jste říkala?”

273

„Ty hodiny ježdění. Nemyslete si, že jsem nevděčná,” odpověděla. „Jen přemýšlím o tom, že chlapci o řízení koňského spřežení nic nevědí.”

Blakovi se vybavily milé vzpomínky. Jako dítě často utíkal z chladných chodeb Chesterwoodu to útulného pokoje Peddicordovy chalupy.

„Proč se usmíváte?” zeptala se Marjorie. „Myslel jsem na Peddicorda a jeho osm synů. Všichni jsou vyšší než on a zruční kočí. Důvěřujte mi. Má trpělivosti na rozdávání.”

„Nedůvěřuji vám ani za mák, ale v tomhle případě vám budu věřit.”

Blakův pohled neustále sjížděl k elegantní křivce jejího krku a svůdným oblinám jejích ňader. „To je pro začátek skvělé.”

Zasmála se. „Vaše neřestná povaha se ukazuje, Blaku Chesterfielde.” Naklonila se vpřed, vytáhla druhé stínítko a podívala se oknem ven. „Řekněte panu Peddicordovi, aby na příští křižovatce zatočil doprava. Je to trochu zajíždka, ale cesta vede do kopců a nabízí nádherný výhled na Bath.”

Blake znovu otevřel okénko. „Zůstaňte na pravoboku, Peddicorda, a udržujte rychlost.”

„Ano, ano, komodore.”

Blake odhodil svůj plášť na protější sedadlo. Těžká tmavá vina zahalila její dámský plášf, stejně jako

274

brzy jeho tělo zakryje její ženské křivky. Očekávání přiživovalo Jeho touhu. Marjorina blízkost přilévala olej do ohně.

Projeli městskou branou a vjeli na hladkou prašnou cestu. Klapot kopyt se změnil na tlumený dusot. Blake zamžoural do tmy. „Řekněte mi, co je venku, Marjorie. Vidím je míhající se stíny a občasné světlo.”

„Cha!” řekla Marjorie, opřela se a zadívala se na lampy. „Jedeme jako šneci. Tímto tempem bude půlnoc, než se dostaneme do Clavertonu nad Avonou.”

Blake se neudržel. „Nechtěl bych, aby to bylo na vás moc rychlé.”

V očích jí radostně bliklo. „Jste příliš rychlý -dokonce i pro osamělou vdovu bez peněz.”

Vzal jí za levou ruku a bezděčně jí hladil prstem po prsteníčku. „A co pro poštmistrovou s očima modřejšíma než chrpy a myslí rychlejší než blesk?”

Marjorie sklopila oči a odvrátila se. Vypadala utopená v bezbrannosti. „To nejsem já ani v nejmenším. A nemusíte se uchylovat k lichotkám. Těch jsem už slyšela nepočítaně.”

Kočár se jemně pohupoval nocí. „Dokonce i to o vaší mysli rychlé jako blesk?” zašeptal jí do ucha.

275

Marjorie zvedla rameno a třela si o něj ucho. „To ne. To nikdy. Jeden z nápadníků si vymyslel, že se mi bude dvořit recitováním Shakespeara.”

Blakovi v tu chvíli připadala jako koťátko. „Nepochybně to byl zparchantělý lord s volským mozkem.”

„Byl to jenom ničema a lump,” řekla s náznakem sympatií v hlase. „Takové typy dobře znám.”

Šest mužů se jí v zoufalství dvořilo. Dal si některý z nich práci, aby objevil tu citlivou a laskavou ženu, kterou v sobě ukrývala? Určitě ne, určitě ne, jinak by vytrvali. Zamiloval se do ní některý z nich?

Blake se najednou cítil majetnicky, položil jí paži okolo ramen a přitáhl si jí k sobě. Pokoušela se odtáhnout. „Přestaňte,” řekl. „U mě jste v bezpečí.”

Dívala se ven z okna. „V bezpečí před čím, Blaku?”

Zaskočen její přímostí se Blake rozhodl odpovědět stejně. „Před tím, čeho se nejvíc bojíte - že budete donucena. Co se toho týká, jste velmi tvrdohlavá, že?”

Marjorie vzdychla a její ňadra se nepatrně nadzdvihla. „Musím. Nemám jinou volbu. Kromě toho, kdybych padla do náručí prvnímu nápadníku, teď bych tu s vámi neseděla.”

276

Kočár se zakymácel a trhl jimi dopředu. Blake ji držel pevně, když povoz začal šplhat do kopců. „V tom případě máme něco společného.”

Otočila se tak rychle, až se její nos otřel o jeho tvář. Z očí jí plála čirá nedůvěra. „To je nesmyslné. Jste vévodův syn. Co můžete vědět o nátlaku?”

Poprvé ve svém životě chtěl sdílet své soukromé myšlenky s ženou. Přál si, aby jeli na dlouhou cestu na skotskou Vysočinu nebo na jeho panství ve Walesu, protože sedět vedle ní v teplém hnízdě kočáru bylo tak přirozené.

„Vyhýbání se manželským pastem je také součástí mého života, Marjorie.”

Marjorie se zaklonila a pečlivě si ho prohlížela. „Na to jsem nepomyslela.” V očích jí svitly jiskřičky porozumění. „Samozřejmě, jste bohatý, máte titul.” Našpulila rty a dodala: „A máte vzhled Chester -fieldů.”

Zalila ho vlna potěšení. „Znamená to, že pohled na mě shledáváte příjemným?”

„Po celá staletí shledávaly ženy různých kultur pohled na Chesterfieldy příjemným.”

„Neodpověděla jste na moji otázku.”

„Nemám v úmyslu vás povzbuzovat. Jen si pamatujte, že jste velmi dobrý ve vyhýbání se manželství.”

277

Ironie jeho součastné situace Blaka mátla. „Musím být. Ženy dokáží být nemilosrdné.”

Úkosem se na něho podívala. „Většina žen nemá na výběr. Většina mužů ano. Kolik vám je? Třicet pět? Řekněte mi, proč jste se nikdy neoženil”

„Cekal jsem na vás.”

Její smích naplnil celý kočár.

Nikdy se nedozví důvod jeho dlouhého staro -mládenectví, protože kdyby jí to řekl, odhalil by své ošklivé tajemství. „Je mi třicet tři.”

„Ach.” Sklopila oči. „Omlouvám se.”

„To nemusíte. Neurazila jste mě. Jsem ted moudřejší. Už se nenechám nachytat tak snadno jako dříve.”

Marjorie se uvelebila v ohybu jeho paže a Blake si znovu pomyslel, jak skvěle se k sobě hodí. Teď jí musí přesvědčit.

„Nechtěl byste se mnou sdílet některé z vašich útěků?” Rezervovaně dodala. „Některé z mých znáte.”

Byla pokořená Rowenou i Georgem. Stejně jako on. Oba se vyhýbaly nástrahám manželství. Přesto možná podcenil to, jak dobře odolávala hrám jejího otce a manipulacím své babičky.

„Nad čím přemýšlíte?” zeptala se Marjorie s napjatou pozorností.

278

Kdy se jen naučí u ní předvídat otevřenost? „Myslel jsem na to, že by vás moje příběhy pravděpodobně nudily.” Když významně zvedla obočí, dodal: „I když na druhou stranu, možná můžete shledat některé z nich docela zábavnými.”

„Tak mi něco řekněte. Některá z těch epizod… Změnila vás?”

Postroje zacinkaly, kočár zpomalil a ostře zabočil. Blake ji chytl pevněji. Všiml si v její otázce obvinění; machinace jejího otce jí hodně ovlivnily. Blake chtěl, aby na ty časy zapomněla.

„Když mi bylo jednadvacet a žil jsem v jenom z rodinných domů v Londýně, jedna komtesa omámila mě i Eversona opiovou tinkturou. O několik hodin později jsem se probudil ve své posteli, vyčerpaný a nahý jako v den, kdy jsem se narodil. Komtesina dcera ležela vedle mě, také nahá a velmi omámená.”

Marjorie si přitiskla ruku k ústům, aby zakryla smích. „Co jste dělal?”

„Vzbudil jsem Eversona a řekl mu, aby šel dolů a oznámil té komtese, že jsem mrtvý.”

„To jste neudělal”

„Ano. A byl jsem velmi přesvědčivá mrtvola.” „Ach, ale oni vám určitě nevěřili.” „Věřili. Komtesa bědovala, když oblékala svojí dceru a Everson jí nesl do jejich kočáru. Dal jsem ten

279

dům svému bratranci, abych předešel dalším pastem, a přestěhoval jsem se ke svému strýci, hraběti z Westchesteru.”

Marjorie se zamyslela. „Přinutili vás vzdát se vašeho soukromí.”

Takové deduktivní prohlášení od ní měl očekávat; Marjorie Entwhistlová strávila svůj život řešením situací a rozhodováním se. S Chesterwoodem a dalšími čtrnácti nemovitostmi v zámoří potřeboval pomocnici, jakou Marjorie byla.

„Ano, přinutili. Ale o rok později jsem šel na moře a tam žádné soukromí není.”

„Občas jste ale musel na břeh. Vaše… ehm… pověst o tom, jak přitahujete ženy, je přímo legendární.”

Cítil se absurdně polichocen. „Beru to jako kompliment.”

„Myslela jsem to tak,” řekla upřímně. „Ženy vás chtějí všude.”

„A co vy?”

„Řekněte mi, co se stane, když některá z nich nepřijme ne jako odpověď.”

Ačkoli to Blakovi přišlo podivné, neměl pocit, jako by se vystavoval posměchu nebo dával Marjorie důvod žárlit. „No,” začal nenuceně, „stal se ze mě expert na vylézání oknem uprostřed noci.”

280

Marjorie ho šťouchla do žeber. Blake na ní mrkl. „Tak jste se dostal do mého pokoje, když jste mi tam nechal pudink a tu kresbu.”

Blaka píchalo mezi žebry. Vyhlédl ven z okna a otázal se: „Není tady někde kamenolom?”

„Neodbíhejte od tématu. Ještě jsem s vámi neskončila.”

„Já s vámi taky ne,” řekl s tichou naléhavostí. „Pojďme si promluvit o té vaší posteli. Hodně mě zajímá. Je velmi dlouhá, ale vy jste velmi vysoká. Akorát tak pro mě.”

Marjorie otevřela ústa. „Jste mizera!”

Blake pokrčil rameny a natáhl nohy. „To je pravda. A taky tu dostávám křeče.” Vyhlédl z okna a zeptal se: „Už jsme u té vyhlídky?”

„Měla bych trvat na tom, abyste mě odvezl domů.”

„Do Chesterwoodu?” zeptal se dychtivě. Smála se a z jejího složitého účesu se jí uvolnila lokna. Zasunula si jí zpátky a odvětila: „To byste mě musel unést.”

Ne, nemusel. Měla ho ráda a dnes v noci jí ukáže, jak moc. „Neunáším své přátele, Marjorie. Jdou se mnou dobrovolně.”

„Hrajete si se slovy, ale mě nepřelstíte.” Marjorie vyhlédla z okna. „Řekněte panu Peddicordovi, aby vyhodil kotvu.”

281

Blake ji letmo políbil na tvář. „A vy jste stejně chytrá ako jedna komtesa, která rozebrala zámek u dveří do mé ložnice.”

„Takovou věc bych nikdy neudělala.”

„To byste nemusela, miláčku.” V jeho očích svádivě svitlo. „Před vámi bych se nikdy nezamykal.”

Zatímco Blake dával kočímu instrukce, Marjorie se snažila uklidnit. Blake Chesterfield byl neuvěřitelně okouzlující a s každým okamžikem ho měla ráda čím dál víc. Ale jeho slova byla kluzká jako citrónový pudink. Vypadal tak sebejistě, vůbec ne jako muž, který skrýval nějakou slabost. Nebo jím byla tak okouzlená, že už jí nezajímalo, proč se objevil v jejím životě?

Ne, nebyla okouzlená. Byla zamilovaná. Bez -nadějně a bláznivě, přestala se mít na pozoru a udělala mu místo ve svém srdci. Svými laskavými způsoby a přátelským hovorem Blake Chesterfield její pozvání přijal. Dokázal jí rozesmát a učinit hrdou na její úspěchy. Naučil jí vidět v sobě to dobré. Marjorie nedokázala přesně určit, kdy se na Blaka přestala dívat jako na dalšího návštěvníka ve svém životě a kdy o něm začala přemýšlet jako o manželovi, o kterého by se starala. Nějak se ale stalo, že vložila svoji budoucnost do jeho rukou.

282

Co s tím Blake udělá?

Napadaly jí všechny možnosti od nejhorších až po ty nejlepší.

Kočár se zastavil. Marjorie se toužila vzdálit od otázek, na které neznala odpověď a odjistila dveře. Blake chytl svůj plášť, jako by to byl kapesník, a položil si ho přes kolena. Potom zvedl její plášť a přehodil ho přes Marjorina ramena.

„Jste připravena na roli průvodce, Marjorie?”

Neměl by nosit zelenou, pomyslela si Marjorie. Měl by nosit nudnou hnědou. „Jenom pokud vy budete hrát roli džentlmena.”

Blake na ní mrkl a její pozornost se zaměřila na řasy tak dlouhé, že si je pravděpodobně musel česat.

Peddicord otevřel dveře. Jeho úsměv se vytratil, když zpozoroval Marjorie na sedadle vedle Blaka.

„Uklidněte se, Peddicorde,” řekl Blake. „A žádné poučování o tom, že se v pohybujícím se kočáru musí zůstat sedět.”

Kočí mlaskl a řekl: „Skvělá noc na procházku, komodore. Dovolte, abych vám pomohl s pláštěm.”

Blake vystoupil z kočáru a sehnul se, aby mu mohl nižší Peddicord pomoci do pláště.

Blake Chesterfield by měl nosit obyčejné hadry, pomyslela si Marjorie, a nemýt si obličej. Neměl by nosit jemné hedvábné sněhobílé košile, rafinovaně

283

vázané kravaty a smaragdové jehlice. Byl tak elegantní. Tak oslňující. Tak mužný. Mohl by jí dát dcery a syny, kteří by napinili zbývající roky jejího života. Udělal by cokoli, aby se za něho provdala.

Natáhl k ní ruku. Marjorie ji chytila a ucítila tvrdou hranu jeho pečetního prstenu, zlatý kroužek nesoucí znak Chesterfieldů nad smaragdem o velikosti jejího palce. Kdyby ten prsten prodala, mohla by poslat všechny poš-tovtií chlapce na univerzitu nebo obchodní školu. „Marjorie?”

Vzhlédla k němu. Lehké znepokojení mu nakrčilo čelo. „Jaké nečestné myšlenky o mě osobě se honí vaší skvělou myslí?”

Rozhněvaná jeho vychytralostí odpověděla: „Lichotíte si, když se domníváte, že myslím na vás.”

Změřil si jí pohledem, který říkal, že ví, že lže. „Usmějte se na mě,” přemlouval ji. „Mračící se ženy ve mně probouzejí ty nejchlípnější myšlenky.”

Jak mohla trvat na tom, aby ji nechal být, když si přála, aby tato noc nikdy neskončila. Nevěděla, co odpovědět, a proto mu dovolila, aby jí pomohl vystoupit z kočáru a celou dobu dumala nad tím, jestli mu někdy bude schopná něco odmítnout.

284

Kapitola 1®

Mladé dámy dbají na to, kolik očí je sleduje.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

„S dovolením.” Blake jí odstrčil ruce stranou a zapnul jí plášť.

Jeho prsty se dotkly jejího krku a Marjorie znovu překvapil zhrublý povrch jeho kůže. Jeho ruce byly rukama dělníka, ne šlechtice.

Stál před ní jako obrovský stín v plášti s kapucí a ještě dříve, než si její oči zvykly na tmu, věděla, že se usmívá. Její smysly si pině uvědomovaly jeho přítomnost. Citrónové mýdlo, které používal. Teplo, jež vyzařovalo z jeho těla. Upřímná radost, kterou mu způsobovala její přítomnost. Upřímná? Nemožné, vždyť Blake Chesterfield byl jen další nápadník, který ji měl v úmyslu použít jako platbu při vydírání jejího otce.

Zapomene teď na pár hodin, proč Blake do Bath přijel? Na důvodech přeci nezáleželo. S její mizející ostražitostí z ní spadla i obrovská tíha.

Za sebou slyšela Peddicorda, jak mluví ke strážím na koních, ale nerozuměla, co říká. Její pozornost byla zaměřena na muže stojícího před ní.

285

Nasadil ji kapuci a prohlásil: „Jsem celý jenom váš, veďte mě, prosím.”

Marjorie se snažila potlačit vzrušení. Obešla kočár a vydala se dolů po cestě. Blake šel vedle ní a objal jí rukou kolem ramen. Nepřitáhl si ji k sobě, ale vypadal, že ho jejich přátelský kontakt uspokojuje.

Můžete mě mít ráda, Marjorie, když dáte šanci sama sobě.

Řekl jí to už tu noc, kdy spolu večeřeli u Clevelanda. Dnes večer to svými něžnými gesty náklonnosti chtěl dokázat.

Marjorie studovala jejich stíny od měsíčního světla a viděla, jak moc se k sobě jejich postavy hodily, Blake byl jen o malý kousek vyšší. Srovnali spolu krok a šli směrem k často používané stezce.

Vál příjemně chladný vánek, šustil mezi holými větvemi bříza jilmů a rozhoupával jedle. Skvrny udusaného sněhu ležely roztroušené v krajině, ale větší část zimy už byla za nimi. Nízko nad horizontem visel měsíc, jako stříbrný talíř uprostřed hvězdami poseté oblohy.

Blake zaklonil hlavu a zhluboka se nadechl nosem. Při výdechu šeptl: „Miluji vůni Anglie. A co vy?”

„Ano,” řekla Marjorie prudce. „Zejména v porovnání s Francií. Tam to bylo cítit…” Hledala

286

slovo, které by nejlépe popsalo nepříjemné aroma, které prostupovalo klášterem.

Blake si palcem a ukazovákem zacpal nos a zahuhňal: „Jako ve spíži se zrajícím sýrem?”

Marjorie se bublavě zasmála. „V létě ano, ale v zimě páchne jako vana mokré vlny.”

„S okoralými věcmi plujícími na hladině.”

Marjorie zvedla ruce a zahýbala prsty. „A s odpornými výpary stoupajícími vzhůru a štípajícími v očích.”

„A jídlo.” Uchechtl se a vypadl z rytmu, jeho váha táhla Marjorie s sebou. Na stezce se jejich stíny klátily jako opilci po soudku ginu. „Já si dám,” pronesl rázně, „plnou mísu vývaru z hovězího líčka.”

Oslabená smíchem Marjorie zasténala. „Ta břečka vám přeci nemůže chutnat. Je to francouzské.”

Blake zastavil. „Ne.”

Marjorie o něho zavadila. „Říkám vám, že je to francouzské.”

Blake přiblížil svůj obličej těsně k jejímu. Ve vlasech se mu třpytilo stříbrné světlo a blikalo mu i v očích. „Řekněte, že to není pravda.”

Cítila se dábelsky šťastná. „Oui monsieur” potlačovaný smích jí přerušil. „Mám na to nejlepší oprávnění.”

287

Blake jí chytil za ramena. „Já ale nesnáším francouzské věci!”

Marjorie překvapilo, že dokáže být tak živočišný, tak uvolněný. Doufala, že ho více povzbudí. „Cos tím teď budete dělat?”

„No,” řekl s neodvolatelnou konečností, „to je konec. Už nikdy hovězí vývar nepozřu.”

„Co si dáte místo toho?”

V hrudi mu zabublal ďábelský smích. „Mohl bych si dát kousek vás.” „Chutnala bych tak hořce, jako stará rebarbora.” „Zkusím štěstí.”

Marjorie se otočila pryč. Blake vyběhl za ní. Jeho boty skřípaly na suchých listech a větvičkách ležících na cestě. Doběhli posledních pár kroku na vrcholek kopce. Když jí dostihl, zastavil se a zadržel dech.

Nebyl udýchaný, jak si myslela, než se na něho podívala. Byl okouzlený výhledem, který se před nimi rozprostřel. Jeho ušlechtilé rysy byly klidné a jeho majestátně držení uvolněné.

„Údolí Avony,” zašeptal. „To je krása.”

Do zorného pole jim neslyšně přiletěla sova pálená, vznášela se ve vzduchu a nepatrnými pohyby křídel udržovala rovnováhu.

288

„Vidíte věžičky kostela v opatství?” zeptala se a ukázala do středu města.

„Ano,” řekl s údivem v hlase. „A páru stoupající z Králových lázní. A řeka… Třpytí se jako stříbro.”

„Někteří tvrdí, že se Avona stáčí jako dva půlměsíce dotýkající se špičkami.”

„Ano, to vidím,” řekl Blake nepřítomně.

„Velká cesta z Bath do Londýna je víc na západě, ale odtud ji nemůžeme vidět.”

„Ano, jel jsem po ní, když jsem hledal Drummonda a poštu.”

Tehdy Blaka Chesterfielda téměř neznala.

Blake zaklonil hlavu a zadíval se na oblohu. „Kterým směrem je sever?”

„Myslela jsem si, že námořníci kormidlují podle hvězd,” řekla s překvapením v hlase.

Blake zhluboka vydechl a díval se na špičky svých bot. Z jeho tváře všechna živočišnost zmizela. „Je příliš mnoho mraků a popravdě, nikdy jsem lod nekormidloval. U kormidla Reliant sedí obyčejný námořník.”

„Kde máte kompas?”

„Nenosím ho vždycky,” řekl věcně.

Marjorie přemýšlela, co způsobilo náhlou změnu jeho nálady. Možná litoval, že toho na sebe tolik

289

prozradil - a zejména jí. Vždyť ale říkal, že chce, aby byli přáteli.

Skryla svoje rozčarování a ukázala na obzor. „Támhle je Lansdown.”

Blake sledoval její nataženou ruku. „Tam před sto lety roajalisté bojovali se stoupenci parlamentu,” řekl a vypadal velmi zamyšleně. „Anglie prohrála.”

„Vaši předci se toho boje účastnili, že?” zeptala se.

„Ano. Pět Chesterfieldů zahynulo.”

Marjorie si náhle s úctou uvědomila, že Chesterfieldovi bojovali v každé důležité bitvě anglické historie. „Vaše rodina je stejnou součástí Anglie, jako je toto údolí součástí Země,” pronesla vážně. „Měl byste si vzít za ženu princeznu, a ne poštmistrovou s nechvalně známou minulostí.”

„Vy? Nechvalně známá?” V prsou mu zaburácel smích. „Nevěřím vám. Co jste udělala? Ztratila jste dopis určený pro krále?”

Její ostudná minulost jí vyvstala před očima. Řekla by mu o tom, ale něco za něco. „Řekněte mi vaše tajemství a já vám řeknu moje.”

„Beru tu otázku zpět,” řekl. „Dnes nebudeme o tajemstvích mluvit.”

„Ne,” řekla se srdcem plným naděje a lásky. „Dnes budeme prostě spolu.”

290

Sova zahoukala osamělou píseň. Zvuk se vytratil ve svistotu nočního větru. Marjorie pátrala po sově v holých korunách stromů, ale její pohled se zastavil na Blaku Chesterfieldovi.

Blake v hlubokém soustředění studoval krajinu, ale Jeho oči se neustále vracely k Lansdownu. Nakonec ukázal na jih. „Tam.” Jeho očí zářily poznáním. „Ten plochý trojúhelník je Little Solsbury Hill. Takže římská cesta je… tam.” Ukázal k severovýchodu.

Marjorie dychtila po návratu jejich dřívějšího škádlení, proto řekla: „Nemyslím, že potřebujete průvodce.”

Usmál se a zatřásl hlavou. Přes čelo mu spadl pramen černých vlasů. „Tak pojďme mluvit o vás.” Drcnul svým ramenem do jejího.

„Kde jste vyrůstala?”

„V klášteře blízko Tournai ve Francii.”

„Měli jste často vývar z hovězího líčka?”

Zasmála se. „Každý týden. Postila jsem se.”

Znovu do ní drcnul. „Vždycky jste chtěla být poštmistrovou?”

Opravdu chtěl být jejím přítelem, jinak by se snažil vyzvědět její tajemství, aniž by vyzradil své. „Ne, nechtěla.”

„Madam Surleighová mi řekla, že kdysi tu byla poštmistrovou Rowena.”

291

Marjorie zahřála probuzená něha. Vzpomněla si na osamělé a odložené dítě, jakým byla, jak bývala připravená každému věřit. „Ano, chtěla, abych žila u ní.

„Máte nějaké další příbuzné?” Jen otce, kterému víc záleží na vnoučeti než na štěstí jeho dcery. „Ne.” „Pomáhala jste jí s poštou.”

„Ano,” řekla Marjorie. „Měla skvělé nápady, ale nikdy si nenašla čas, aby je uskutečnila.” „Například…”

„Rozšíření, abychom byli schopní se lépe uživit.” „Jak lze rozšířit poštu?”

„Zvětší se oblast, kterou pokryjeme. Ted máme Wells, trasu do Bristolu a velmi brzy poštovní kočár do Londýna.”

„Což je váš nápad, předpokládám.”

Marjorie si vzpomněla na jejich výměny názorů. „Babička byla proti, ale už není.”

„Stala jste se poštmistrovou, když se jí přihodila ta hrozná nehoda.”

„Ach ne, tehdy už jsem poštmistrovou byla.”

Šlehl po ní pohledem. „V době té nehody vám bylo pouhých devatenáct. Kdy jste se stala poštmistro -vou?”

„Oficiálně, když mi bylo osmnáct.”

292

„Opravdu? Nebyla jste přespříliš mladá na tak velkou zodpovědnost?”

Přízraky jejího prvního roku v Bath jí stále pronásledovaly, a i kdyby ona a Blake byli nejupřímnější přátelé, nikdy by mu neodhalila ty hrozné věci, kterých se to léto dopustila. To léto, kdy se vydala hledat svoji nezávislost. „My…,” začala vyhýbavě, „potřebovaly jsme peníze a něco smysluplného, čím bych naplnila svůj čas. Víte, babička má od Loxburgů jen malou penzi a po té nehodě… “

„Nedokážu si představit, jak Její Výsost učí Tuga a ostatní chlapce, jako to děláte vy.”

„Neučila je. Když ještě byla babička poštmistrovou, najímala si dospělé muže, kteří vozili poštu. Jenže tehdy to byla pouze trasa z Bath do Londýna. Já jsem byla příliš nezkušená na to, abych řídila muže. A tak jsem našla Tuga a ostatní.”

Jeho paže ji opět objaly. Chtěla se o něho opřít, ale nedokázala se k takové troufalosti přinutit.

„Dala jste jim domov a nadeji do budoucnosti. To je velmi ušlechtilé.”

„Nejsem ani v nejmenším ušlechtilá. Jak říká babička, jsem chytrá podnikatelka.”

„To zní skoro jako urážka. Projevila jste účast s jejich osudem, ale podle ní to zní, jako byste jednala

293

z chamtivosti.” Stiskl jí ramena. „Připadalo vám to

tak?”

„Původně ano.” Vyhrkla po pravdě. „Ale jen jsem špatně rozuměla. Babička by mi nikdy neublížila.”

„Často se vás dotkne to, co říká?”

Zalil jí pocit studu. „Jen když jsem pyšná a sobecká.”

„Ale jděte.”

Blake kreslil malé kruhy dlaní na jejích ramenou. „Nevěřím, že byste byla jedním nebo druhým.” Byla k němu otevřená, neměl by se s ní přít. „Věřte si, čemu chcete.”

Napůl s úsměvem pronesl: „Kdysi jsem věřil, že mě přede dveřmi do Chesterwoodu nechal ďábel.”

„Proč byste tomu věřil?”

„Protože mi to řekla moje matka.”

„To je špatnost. Jak k vám mohla být tak krutá?”

Blake se upřeně díval, nikoliv však na ní, ale na kožešinu zdobící lem její kapuce. Potom potichu odpověděl: „Předpokládám, že žárlila, protože už nebyla v centru pozornosti.” Ušklíbl se a obrátil oči v sloup. „Chesterfieldúv dědic vždycky rozvíří hladinu. Můj otec, můj strýc, dokonce i její rodina, nikdo nemluvil o ničem jiném, než o mně. Takže jak vidíte, někdy nás právě ti, kteří nás milují, mohou ranit.”

294

Řekl to s takovou upřímností, až se Marjorie zamyslela, zda nemluví v její prospěch.

„Ale dost o mně,” prohlásil. „Řekněte mi, kolik vám bylo, když jste si k sobě vzala Tuga.”

Ten den se její život změnil k lepšímu. „Bylo mi tehdy sedmnáct.”

Blake se zamračil a jeho pohled vypadal přísněji. „Koupila jste si zplnomocnění v sedmnácti?”

Málem se té absurditě zasmála. „Jistěže ne. Jen jsem poštu řídila. Babička byla natolik štědrá, že tu nabídku podepsala místo mě, a tak jsem mohla začít.”

„Jste všechno, co má,” řekl smutně.

Rozzlobená jeho deprimujícím tónem odpověděla: „Ano, a ona je vše, co mám já. Proč jste jí vyhrožoval, že ji pošlete do Northumberlandu?”

Blake překvapením otevřel ústa. „Northumber -landu? Nikdy jsem nic o Northumberlandu neřekl. Jeden z mých bratranců tam s rodinou žije na jednom z panství. Nabídl jsem Roweně, že jí koupím dům kdekoliv v Anglii. Myslel jsem si, že si vybere Timbridge Wells.”

Babička zase lhala, Marjorie to věděla. Co bylo tak zvláštního na zasnoubení s Blakem Chesterfieldem, že nutilo babičku lhát a intrikovat? Asi se bála toho, že bude žít sama, ať už v jakkoliv elegantním místě.

295

Za tím tahem se skrývala mnohem důležitější věc. „To je jen zeměpis. Chcete se babičky zbavit.”

„Myslel jsem si, že se jí Turibridge Wells bude lilbit. Říká se, ze tam jsou léčivé prameny. Je to blíž k Londýnu, kde budeme bydlet my. Mnoho lidí, kteří jezdí do Bath, jezdí také do Turibridge -dokonce i Beau Nash. Cleveland tam má dům. A stejně tak vévodkyně z Marlborough.”

Blake si mnul čelo, jako by byl zmatený. „Jen jsem chtěl, aby měla svůj vlastní domov.”

Marjorie neměla v úmyslu zmiňovat jeho předpoklad, že s ním bude bydlet v Londýně. „Babička domov má.”

„Ne, drahoušku. Hartsung Square patří vašemu otci.”

„To je lež,” řekla a znovu pocítila hořkost otcovy zrady. „Babička utratila všechny své peníze -obětovala všechno, jen aby mi mohla koupit domov.”

Blake pokrčil rameny. „Možná jsem byl špatně informován. Když už mluvíme o vaší babičce -slyšela jste, co řekla Tobiasi Pondsovi v Křížových lázních?”

Měnil téma hovoru záměrně? Na tom nezáleželo, Marjorie byla unavená sporem mezi ním a Rowenou. „Všichni to slyšeli. Neměla mu říkat, že je krab.”

Blake se usmál. „Ale on jí nazval zakyslou…”

296

Znenadání ztichl. „Citovali Shakespeara, toho o zkrocení ženy.”

„To dělají často,” odpověděla smutně.

Blake luskl prsty. „Tobias byl ten nápadník, který vám citoval Shakespeara.”

„To jsem vám řekla.”

Blake přivřel oči. Se stisknutými čelistmi procedil: „Řekla jste mi, že byl vaším nápadníkem. O detailech vašeho styku s ním jste se nezmiňovala.”

„Kdybych nevěděla, že se se mnou zoufale snažíte oženit, myslela bych si, že žárlíte, Blaku Chesterfielde,” řekla a cítila se absurdně potěšená.

Jeho ruka jí sevřela pevněji. „Velmi žárlím na každého, kdo vás zná lépe než já.”

„Tak to žárlíte na polovinu lidí v Bath.”

„To se změní.”

„Nechápu, proč se neustále obtěžujete. Nemám zájem ani v nejmenším.” Marjorie ale věděla, Blake neměl na výběr. Její otec na tom měl svoji zásluhu.

„Proč o sobě smýšlíte tak špatně, Marjorie?”

Protože v mládí udělala věci, které se nedaly odčinit. Babička té zlobivé dívce odpustila, pečovala o ni, přijala ji ale babička jí milovala tak, jak jí nemohl milovat nikdo jiný. Věděla, že Blake očekává odpověď, proto pronesla: „Jsem len obyčejná žena.”

297

„A já jsem hloupý nalezenec zanechaný Luciferem.”

Zasmála se. „Jste darebák a vychytralý k tomu.”

„Když už o tom mluvíme,” řekl a mrkl svými elegantními řasami, „Dovolte, abych vám připomněl, že jste krásná.” Jeho hlas ztichl ve svádivý šepot. „Že vaše inteligence zahanbuje většinu učenců. Že jste tak velkorysá ve svéch skutcích a tak svobodná ve svém srdci, že jste dala skupině sirotků šanci na lepší život. Jste žena, která si zaslouží úctu a musí být respektována, Marjorie Entwhistlová.”

Její srdce bilo tak divoce, až si myslela, že jí vyletí z hrudi. „To rozhodně nejsem.”

„Já to dokážu.” Dýchl ji ta slova do ucha. „Pojďte sem.” Přitáhl si ji před sebe, potom rozevřel plášť a přitáhl si ji k hrudi. Jeho tělo sálalo na její záda jako pec a jeho paže ji držely pevně.

Položil svoji chladnou tvář vedle její a položil si bradu na její rameno. Obestřeni bezpečím pláště vonícího po santalovém dřevu shlíželi společně na

Bath.

„Teď,” řekl Blake, „když jste zahřátá a přesně tam, kde vás chci mít, ukažte mi budovy, ve kterých jsme byli, a začněte s Flartsung Square.”

Jména známých míst a starodávných památek se staly směsicí bezvýznamných slov, jelikož všechny

298

její smysly byly zaměřeny na muže, který ji držel, a na stisk jeho objímajících paži. Ostatní vjemy a souvislé myšlenky odlétly jako divoké kachny při prvním doteku zimy.

„Nemohu vám nic ukázat,” řekla malátně. „Mé ruce jsou uvězněné.”

„Hm.” Políbil jí na krk a postupoval nahoru k citlivému místu pod uchem. „Ukazovat prstem je neslušné.”

Lalůček jejího ucha trnul v očekávání jeho rtů. Prsty se jí sevřely v pěst. „Ale vždyť jste chtěl vidět pamětihodnosti,” řekla chabě.

„Zapomeňte na Bath,” zašeptal. „Mám mnohem krásnější výhled přímo před sebou.”

Ze rtů ji unikl vzdech a když hrozilo, že jí kolena vypovědí službu, celou vahou se o něho opřela. jako odpověď vsunul své ruce pod její plášť a hladil jí paže od zápěstí k ramenům a od ramen k zápěstím. Masíroval jí ruce, dokud její napětí nepovolilo, nerozvinula prsty a své, nyní vlhké, dlaně si nepoložila na stehna. Blakovy hbité prsty putovaly nahoru a sevřely její citlivá ňadra, jemně je hnětly a silně je vzrušovaly.

Jeho hrud se s každým usilovně vtaženym dechem do plic zdvihala, zatímco jeho neposedné prsty nepřestávaly hrát tu podmanivou píseň. „Otoč se.”

299

Jako beznadějně ztracený cestovatel hledající směrovku na dlouhé opuštěné cestě, Marjorie uposlechla jeho slova.

Jeho ruce se za jejími zády semkly a přitahovaly ji silou, které nešlo odolat. „Obejmi mě kolem krku, Marjorie, a otevři oči.”

Kdy je vlastně zavřela? Byla tak pohlcena smysl -ným potěšením, že přestala vidět vše ostatní kromě obrazů ve svě hlavě. Nyní si to uvědomila a chtěla uposlechnout. Podívala se na něho a bojovala s nutkáním upadnout zpět do sladkého zapomnění, protože v jeho očích svítil zástup něžných citů.

„Řekni mi, co chceš, miláčku.”

Slyšela se, jak říká: „Chci, abys mě políbil.”

„Doufal jsem, že to řekneš.” Jeho ústa se jemně dotkla jejích, jeho rty se mírně oddělily a jeho dech byl sladký jako jetel po ránu. Tehdy si uvědomila, že kdysi nosil knír.

Zaujalo jí to a její ruka se sunula po jeho tváři až k místu, kde se jejich rty spojovaly.

Jemné vzrušení spěchalo z konečků jejích prstů do Marjorina mozku a podnítilo tak erotické fantazie, které se tam rozsvítily. Blake rozpouštějící jí vlasy a rozprostírající je na polštář. Blake přinášející jí truhlu plnou šperků při jejich svatební noci a potom trvající na tom, aby se mu v nich nahá předvedla.

300

Zajíkala se překvapením i rozkoší. Jeho jazyk vklouzl do jejích úst a hledal a pátral jako lovec slídící po vzácné kořisti. Vábená příslibem rozkoše spěchala bez rozmyslu do jeho pasti. Když byla chycena, stala se odvážnější a zkoušela hranice jeho vášně.

Potom stáhl její ruku zpoza svého krku a vrátil ji zpět do tepla, které mezi nimi sálalo. Chladné prsty se dotkly teplého sametu jeho kalhot. Pod Marjorinou dlaní pulsoval život a důrazně vysílal zprávu, které si nemohla nevšímat: potřeboval ji.

To poznání odhalilo ošklivou pravdu. Když došlo na muže, byla slabá. Babička jí pomohla tu pravdu spatřit. Jelikož papa Marjorje zavrhl, hledala si jiné muže, aby zaujali jeho místo.

„Marjorje?”

Zvuk Blakova hlasu jí vrátil zpátky do přítomnosti. „Co se děje?” zeptal se. „Nic.” Všechno, pomyslela si.

„Zůstaň se mnou,” prosil naléhavě, znovu ji začal líbat a lehce se pohyboval proti její ruce. „Potřebuji tě.”

Omámená prosbou v jeho hlasu mu dala, o co žádal. Dychtila poznat jeho vášeň a objevit šíři svých vlastních divokých tužeb, a proto bojovala s svojí

301

nezkušeností. Ňadra jí bolela a cítila se příliš slabá na to, aby stála.

Blake musel vycítit její boj. Touha mu hřměla v hrudi a on odtrhl svá ústa od jejích. „Přestaň.”

Překvapena jeho naléháním Marjorie otevřela oči. Napětí mu sevřelo ústa a na krku mu naběhly provazce šlach. „Co?” vykoktala.

„Posuň svoji ruku. Hned.” Procedil skrz zaťaté zuby.

Udělala to a Blake zalapal po dechu, jako by bolestí. Marjorie také cítila bolest a uvědomila si, že jeho dlaně stále lekly na jejích prsou. Najednou pochopila, co bylo důvodem jejího rozrušení. „Posun svoje. Teď.”

Vypadalo to, že se Blake oklepal. Po tváři se mu rozlil úsměv. „Nechce se mi.” „Nejsi ke mně fér.”

Jeho prsty ji jemně sevřely a látka šatů jí lehce třela citlivou pokožku. „Kdybychom byli v mě posteli, miláčku, byl bych k tobě víc fér. A kdybys nebyla panna, vzal bych si tě tady, stojící v měsíčním světle.”

Mluvil o milování s ní, co s tím ale měla férovost společného? V tomto ohledu si nevěděla rady. „To je nemožné. Svalili bychom se do údolí.”

„Praktické ženy ve mně probouzejí šelmu.”

302

„Pusť tuto praktickou ženu.”

„Ne. Je to báječný pocit.” Políbil jí na nos. „A taky si myslíš, že se nedokážu milovat ve stoje, že?”

Rozpaky jí zalily novou vlnou horka. Vyvedená z míry se podívala stranou.

„Můj bože, ženo,” zaskřípěl, „dokázala bys pobláznit i rozumného muže.”

„Děláš si ze mě legraci.”

„Ne, nedělám. Snažím se tě svést, jak nejlépe dovedu,” Blake vydechl. Jeho ruce se svezly z jejích ňader. „Pojeďme.” Otočil se směrem ke stezce a táhl ji s sebou.

S myslí zaměřenou na muže, kterého nemohla mít, a s tělem toužícím po intimnostech, které nemohla napinit, se neodvažovala předstoupit před dům plný lidí. „Počkej. Ke Claversům bych raději nejezdila.”

„Dobře.” Blake pokračoval v chůzi. „Nemám v úmyslu tě tam brát.”

„Slibuješ?”

„Ano, nevěříš mi?”

„Vlastně ne.”

Zastavil se. „Dobrá, přísahám na své hodnosti námořníka.”

Řekl to tak vesele a tak hrdě, že se Marjorie do mysli vloudila hrozná skutečnost. Přinutil papa

303

Blaka rezignovat na jeho hodnosti? Udělal mnohem horší věci nebohému Shelbournovi. „Miluješ moře.”

Vzal jí o náručí a polibil jí na spánek. „Ano,” řekl měkce a s veškerou vážností. „Miluji. Říkal jsem ti, jaké jsou mé pocity vůči moři.”

Uvnitř Marjorie se rozlila něha a do očí se jí vlily slzy. Co když se musel vzdát své skvělé kariéry? Co by řekl svému otci, vévodovi z Enderley? Objala ho a stiskla ho tak silně, jak jenom uměla. Nebylo správné, že by měl obětovat tolik. Nebylo správné, že ho tolik milovala.

„No tak, co se děje?” jeho chladné ruce objaly její obličej. Zachvěla se. Blake jí zaklonil hlavu. „Rozplakal jsem tě. Ach, Marjorie, chci, abychom byli přátelé.”

Najednou se cítila vyčerpaná. Nebyla tou pravou pro Blaka Chesterfielda. Proč jenom neuposlechla? „Babička měla pravdu,” řekla a slzy jí sevřely hrdlo. „A ty kvůli mně všechno ztratíš. Copak to nevíš? Budeš mě za to nenávidět.”

„To není možné, zlatíěko. Nedala jsi mi šanci ti to vysvětlit. Miluji moře, ale zároveň ho nenávidím. Každý námořník to tak má. Nebude mi chybět. Opravdu nebude. Ne, pokud budu mít tebe.”

Každičké slovíčko byla lež vyřčena jen proto, aby ušetřil její city a vmanipuloval jí do sňatku. Nebylo

304

to pro Marjorie nic nového, ale zdálo se, k staré ochranné mechanismy nefungovaly. Chtěla věřit, že jí Blake Chesterfield miloval, i kdyby to mělo být jen dnes večer.

Zavěsil svoji paži do její a vydal se po stezce zpátky ke kočáru. Když k němu došli, zavolal: „Peddicorde, napněte plachty a zamiřte do domovského přístavu.”

Když se usadili bok po boku v kočáru, vytáhl Blake z přihrádky pod protějším sedadlem deku a přehodil ji Marjorie i sobě přes nohy.

„Je ti zima?” zeptal se.

Marjorie se cítila vymrzlá na kost, ale nebylo to kvůli počasí. „Ne,” zalhala a položila si hlavu na jeho hruď. I přes silný plášť cítila pravidelný rytmus jeho srdce. V bezpečí pevného objětí jeho paží se cítila opatrovaná a chráněná.

Žádný jiný muž se s Blakem Chesterfieldem nemohl rovnat. Papa ho však přelstil. Jak ale, zamyslela se, mohla žít svůj život, až bude Blake zproštěn povinnosti zasnoubení?

Byla její kariéra dost? Stačila by? Nebyla si tím jistá.

„Podívej se na mě.” Blake jí položil ruku pod bradu a zvedl ji.

305

Měsíční světlo propůjčilo majestátní jemnost jeho výrazně pohledné tváři. Okouzleně se usmála a zeptala se: „Je ti teplo?”

Také se usmál a zamumlal: „Planu od té doby, co jsem vešel do tanečního sálu, Marjorie Entwhistlo -vá.” Potom se jeho rty dotkly jejích, pohybovaly se jemně, jako by hledaly tu nejvhodnější polohu. „Pomoz mi ten oheň rozpálit,” zašeptal a znovu jí začal líbat.

Když se odtáhl, Marjorie se otázala: „S čím ti musím pomoci, je nachytat mého otce.” „Tak se za mě provdej.”

„Ne.”

„Ták mě miluj.”

Zavřela oči a ve tmě jí zářily obrazy líného letního dne. Ona a Blake ležící na květy poseté louce, ona a Blake slunící se v záři lásky. Přes její rty přešel spokojený vzdech. Blake odpověděl spokojeným povzdechem, který otřásl jejím klidem a roznítil její vášeň.

Kola se točila, postroje zvonily, podkovy na prašné cestě dusaly. Kočár se mezi kopci lehce kolébal a uvnitř něho se k sobě choulila dvě tlukoucí srdce, propletené ruce a točící se smysly, dokud Marjorie necítila, že se v ní poprvé probudil život.

306

Blake šeptal: „Dotkni se mě, dotkni se mě,” vedl její ruku pod svoji košili. Konečky prstů se potkaly s tvrdou stěnou jeho hrudi a proplétaly se porostem hedvábných chloupků.

Zachvěl se a zadržel dech.

S vědomím, že možná už nikdy nebude milovat, se z Marjorie stal útočník, hladila ho, její jazyk se v návalech vášně proplétal s jeho. Jeho dychtivost se rovnala její a jeho ruce se vypravily na bolestně pomalou cestu, která začínala u jejích ňader. Vzal to oklikou přes neskladné záhyby jejích suknic a svoji cestu skončil na citlivé pokožce jejích stehen. Hrud se mu mocně zvedala a on odtrhl svá ústa od jejích. „Roztáhni trochu nohy,” zamumlal naléhavě, „a dovol mi se tě dotknout.”

Když se jí jeho pátrající prsty dotkly intimně, Marjorie znehybněla. „Blaku, ne!”

„Tiše,” uklidňoval ji. „Uvolni se, miláčku. Nezavírej se přede mnou. Chceš mě, já vím, že ano.”

Marjorie otevřela oči a spatřila jeho žhnoucí pohled soustředěný na její ústa, jeho hřejivý úsměv rozpustil všechny její zábrany.

„Tak je to dobře,” sykl a vsunul do ní ukazovák.

Marjorie se pod intenzitou jeho dotyku zachvěla. Potom se jeho ústa znovu dotkla jejích a jeho jazyk

307

se nořil mezi její rty v harmonii s hříšným rytmem jeho ruky.

Ve tmě vně kočáru se objevila světla. Uvnitř Marjoriny hlavy zněly zvony. Hladil ji hlouběji a rychleji, zatímco jeho palec našel místo, které se v momentě stalo centrem její touhy.

Její nohy byly slabé a nepoužitelné, ale její mysl zbystřila a oživla. Čekal jí velký objev, byl už velmi blízko, odměna téměř na dosah a přesto - cítila, jak přichází blíž a blíž, tak blízko, že skoro rozpoznávala blyštící se okraje, teměř dokázala rozpoznat její tvar.

Z úst se jí vydral zklamaný vzdech.

„Jsi krásná, miláčku.” Blake jí ta slova vdechl do úst. „Mysli jen na tu rozkoš. Přijde to, slibuji.”

„Ne, nemůžu. Je to tam, ale…”

„Ano, můžeš.” Silně jí objal a přitiskl svoji tvář k její. „Soustřeď se, lásko,” řekl měkce. „Natáhni se po tom. Čeká tě úleva.”

Zaplavila ji vlna extáze, která rozpletla uzly napětí a přikryla jí sladkou blaženou útěchou, která naplňovala její duši klidem a srdce radostí.

Ze rtů jí vyšel drsný sten a rozvibroval jí třas. Tempo jeho laskání zpomalilo, prodlužovalo její potěšení, probouzelo v ní vláhu a přinášelo hebkou vlhkost mezi její nohy.

308

Vydaná napospas své zasněné malátnosti Marjorie vzdechla: „Ach Blaku… cítím se tak… tak…” „Báječně?”

Bylo to všední slovo, příliš obyčejné, aby popsalo ty výjimečné vzruchy, které jí probíhaly tělem. „Cítím se jinak, jako kdybych o sobě objevila něco nového.”

Narovnal jí šaty a přitáhl si ji na klín. „Au!” Nadskočil. „Zatracené obruče.” „Nelíbí se ti?”

Nadzvedl ji, aby si mohla srovnat šaty. „Ano, líbí, ale ne teď. Kde jsme to byli?”

„Zpovídala jsem se, že jsi mi pomohl objevit ženskou část mého já.”

Blake se díval z okna. „Tento muž z celého srdce souhlasí, tak na tu svoji ženskou myšlenku nezapomeň.”

Kočár se zastavil. Blake si sladce políbil na nos. „Chyť se mě,” řekl. Přitiskl si ji na hruď a vystoupil z kočáru.

Světlo ji oslepilo. Schovala obličej do záhybu jeho ramene. Skrz přivřené oči a vášní způsobené omráčen ho sledovala, jak jí nese nahoru po schodech ke vstupním dveřím Clevelandovy rezidence. Dveře se otevřely. Blake ani nezpomalil a přešel kolem překvapeného Stanforda a pokračoval

309

nahoru po schodech a chodbou dál. Zlatě orámované portréty se míhaly kolem, předměty byly stejně rozmazané jako myšlenky míhající se v její hlavě. Marjorie zatřásla hlavou, aby si jí pročistila.

„Buď v klidu,” nařídil jí, „nebo se skulíme na hromadu. Mám nohy jako želé.”

Otevřely se další dveře a odhalily překvapeného Oscara Eversona. Blake trhl hlavou směrem ke dveřím. S kartáčem na oděv v jedné ruce a s černým sametovým kabátem v druhé vyběhl z pokoje. Cvakl zámek. Blake ji postavil na zem a strhl ze sebe plášť a kabát a hodil je na převlékací lavici.

Byla s ním sama. V jeho ložnici.

Realita rozbila Marjorinu netečnost na kousky jako kámen prohozený oknem. Drahá sladká Marie, co to jenom dělá?

Cítila se jako dítě, které zašlo příliš hluboko do lesa a nemohlo najít cestu domů. Mysli! Podívala se kolem sebe. Nic nepoznávala, ale v tomhle pokoji přeci nikdy nebyla. Mysli! Všimla si stolu na vrchcáby. Dvě prázdné židle. Nařasené rudé závěsy a stejný přehoz na postel dokladovaly Clevelandovo bohatství. Ten přehoz. Postel.

Při vzpomínce na prožitou euforii ji projelo bodnutí. Na třesoucích se nohou se dopotácela k židli s vysokým opěradlem a chytila se čalounění z hrubě

310

látky. Musela se odsud dostat, ale jak, když ji mysl neposlouchala a nohy neunesly její váhu?

Ozval se zvonivý zvuk krbového náčiní. Otočila se a spatřila Blaka klečícího před krbem, jeho elegantní profil svítil ve zlaté záři plamenů. Rychlými krátkými pohyby rozhrábl oheň. Před malou chvílí jeho ruce zažehly trochu jiný druh plamene.

Znovu jí zmítala vlna touhy.

Blake použil pohrabáč jako oporu, postavil se a otočil se k ní čelem. Čelo mu vrásnilo zamračení. „Vypadáš vyděšeně. Co se děje?” zeptal se a přistoupil blíž.

Marjorie udělala opatrně krok dozadu. „Neměl jsi mě sem vodit.”

„Ne?” I když to vyslovil něžným šeptem, bylo to slovo myšleno jako výzva.

„Ne,” trvala na svém Marjorie. „Myslela jsem si, že mě odvážíš domů.”

Blake odhodil pohrabáč, který narazil do krbu a vyslal do komína hejno jiskřiček. Nozdry se mu vzdouvaly a jeho žhavý pohled byl zabodnutý do jejího, když se zeptal: „Po tvém objevu v kočáru jsem tě těžko mohl odvézt někam jinam. Chci tě v téhle posteli, Marjorie, s měkkou matrací pod tvými zády, tvým nahým zčervenalým břichem pod mým a s tvýma nekonečnýma nohama svírajícíma mé boky.”

311

Doufala, že zkrotí jeho vášeň předstíranou statečností, a proto řekla: „Ve tvém podání zní naše společné ležení tak… hrubě. To nechci.”

„Snižuješ význam toho, co by mohl být nádherný akt. Přiznej, že chceš, abych se s tebou miloval.”

Chtěla ho, ale zlomené srdce bylo příliš vysokou cenou za její podlehnutí. „Smáli jsme se a vzájemně jsme si užívali. Říkal jsi, že chceš, abychom se stali přáteli.”

„V momentě, kdy jsi v kočáru vykřikla mé jméno, jsme se stali více než přáteli.”

„Nic takového jsem neudělala. Využil jsi přátelství, které jsem ti nabízela. Svedl jsi mě.”

Jeho čelist ztuhla. V očích inu bleskl hněv. „Sama jsi předvedla velmi působivé svádění.”

Zalil jí stud, ale s tímhle pocitem se naučila bojovat už před lety. Nyní se musela vypořádat s Blakem Chesterfieldem. „Pouze jsem tě políbila,” řekla rozumně. „Špatně jsi to pochopil.”

Přejel jí pohledem. „Otevřela si přede mnou svůj klín. Nechala jsi mě, abych ti dal potěšení. Řekni mi, že se uvnitř nechvěješ, Marjorie. Popři, že po mě netoužíš.”

Slova jí opustila. Polkla a dívala se na stolek na vrchcáby, další ze starých nepřátel.

312

„Řekni mi, že uvnitř tebe netepe prázdnota. Chceš, abych tě naplnil.”

„Ne.”

Chytl ji za zápěstí a položil její ruku na své břicho. Svaly se napjaly a o trochu níže pulsoval obnovenou silou. „Miláčku,” řekl tiše, „touha po tobě mě bolí. Můžeš kroutit tou svojí hezkou hlavou, dokud všechny hvězdy nepopadají z oblohy, ale nemůžeš popřít, že po nině toužíš také. Svíjí se to v tvém břiše.” Dotkl se jejího břicha a jemně ho stlačil.

Kousla se do rtu, aby potlačila vzdech.

„Já vím, já vím.” Přitáhl si ji na hrud a držel jí tam. Jeho ruce bloudící po jejích zádech byly jako uklidňujúcí vodopád. Jeho důvěrná slova jako usmiřovatel jejích bojujících myšlenek.

„Dej mi své srdce, lásko. Slibuji, že se o něj budu vždycky starat.”

Jeho ústa se dotkla jejích a jeho jazyk vklouzl mezi její rty, lákal jí, sváděl, aby odhodila své zábrany a pospíchala bezhlavě do vášní způsobeného bez -vědomí, které před chvílí prožila.

Třesoucíma se rukama jí vzal hlavu do dlaní. „Otevři oči, miláčku.”

Marjorie je otevřela. Hluboké zelené oči žhnuly příslibem a měkké smyslené rty se dotýkaly jejích.

313

„Řekni to. Ta slova jsou na tvých rtech, Marjorie. ťekni mi, co oba chceme slyšet.”

Marjorie se ho bezmocně chytla a vykřikla: „Dobře, přiznávám. Chci tě. Ale je to špatné.”

Blake se usmál a v očích se mu zablýsklo ‘štěstím. „Špatné? Ne, lásko. Ty a já se k sobě hodíme tak, jako teplá voda v Bath v chladný zimní den. Důvěřuj mi. Bude to pro tebe jako vánoční den.”

Bůh ochraňuj její hříšnou duši; její srdce patřilo Blaku Chesterfieldovi. „Řekni mi, co mám dělat.”

„Pomoz mi svléknout a já tě to naučím.” Položil si její ruce na svoji hrud. „Rozepni mi košili.”

Divoká touha a naléhavá potřeba jí hnaly kupředu. Trhavými pohyby mu vyndala smaragdovou jehlici i kravatu, potom inu svlékla košili. Ohromeně si prohlížela jeho sluncem opálenou pleť a chomáče jeho chlupů.

Blake roztáhl své holé paže. „Jsem celý tvůj, můžeš si mě prozkoumat, Marjorie. Chceš to - vidím ve tvých očích zvědavost.”

Neměl by být schopen jí tak snadno přečíst, pomyslela si. Ale byl. Ona by neměla být tak slabá v záležitostech, které se ho týkaly. Ale byla.

Okouzleně se dotýkala kontur jeho široké hrudi a když se jeho svaly rozvlnily, začala být odvážnejší,

314

zkoumala jeho úzký pas, útlé boky stále ukryté pod měkkým zeleným sametem.

„Níž,” pronesl hlasem plným chtíče. „Polož ruce tam, kde tě chci nejvíc.”

Když se dotkla jeho vzdouvajícího žáru, zakryl její ruku svojí, zamručel a zatlačil proti ní, aby pocítila jeho pevnost.

„Dost.” Jeho ruce cestovaly lahodně pomalu, svlékaly jí z pláště, šatů, obručí a spodniček, dokud před ním nestála oblečená pouze do košilky, punčoch a bot.

Poklekl před ní, jeho ruce klouzaly od jejích kotníků ke kolenům, svíraly její stehna a dráždily citlivá místa mezi nimi. Blake zaklonil hlavu. „Snil jsem o tom, až uvidím tvé nohy. U Neptuna, jsi nádherná.”

„Co teď?” zeptala se sebevědomě.

Prostopášně se ušklíbl. „Budeš tu stát a necháš mě se dosytnosti vynadívat. Jsi tak štíhlá. Nohy jako jsou ty tvé by měly být zapovězeny - pro každého kromě

v CC

mě.”

Měla by se tolika lichotek zaleknout, ale proti kouzlu Blaka Chesterfielda neměla žádné zbraně. „Chci být tvoje,” řekla. „Už jsi,” řekl téměř neslyšně.

315

Potom jí vzal do náručí a přitiskl svá ústa k jejím v polibku, který jí rozproudil krev. Rozpálila se a žádala ho, aby si Jí zval přímo tam a ted.

„Tiše, miláčku,” odpověděl Blake. „Máme spoustu času.”

Blake přešel k posteli, jako by byli na nedělním výletě v jarních zahradách. K jejímu ďalšímu zklamání jí pomalu nechal klesnout dolů. Když se její chodidla dotkla koberce na podlaze, nedokázala už myslet na nic jiného než na Blalcovii sílu, pocit z dotyku jeho holé kůže na její a na prázdnotu, kterou sliboval, že napiní.

Jeho jazyk vklouzl do jejích úst a zahájil rytmus, který vítala a na který odpovídala. Silné ruce objaly její zadeček a přitáhly jí k jeho tělu; potom rozvinil své boky v neobyčejném pohybu, ze kterého jí začalo mrazit a jehož následkem jí v rozkroku rozkvetla vlhká vášeň. Zasypaly ji sladké fantazie, Marjorie se v Blakove náručí zapotácela, její ruce ho sevřely, putovaly po jeho široké hrudi, učily se obrysy jeho zad, napínala svaly jeho zádě.

„Rozepni mi kalhoty - rychle.”

Zmocnila se jí troufalost. Když si mohl dávat na čas on s ní, mohla i ona postupovat podle svého tempa. „Tiše, miláčku,” řekla se svými ústy na jeho. „Máme spoustu času.”

316

Ztrápeně se usmál. „To si myslíš ty, moje panenská dívko.”

Polichocená pokračovala v polibku a ohnula prsty, aby její nehty škrábaly jeho pokožku a zanechávaly tak stopy husí kůže na Blakových zádech, žebrech, na jeho hrudi a nakonec mizející v rozparku jeho kalhot. Jednou rukou si pohrávala s knoflíkem; druhou si pohrávala s ním.

Jeho hruď se zhluboka zvedala, jeho břicho se chvělo. Odtáhl svá ústa od jejích a zahrnul jí tvář nesčetnými polibky a potom se jeho ústa dotkla jejího ucha. „Doufám,” zašeptal, „že chápeš, v jakých jsi problémech.”

Zachvěla se. „Ukaž mi to.” Přitiskla se blíže a uvolnila poslední knoflíky.

Zprudka vydechl úlevou. „Bude mi potěšením.”

Chytl ji za pas, otočil se a posadil se na okraj postele. Marjorie se zakymácela. Blake ji ustálil. Potom jí vyhrnul košilku, odhalil jí stehna, její ženství, její břicho. Zastavil se a políbil jí tam, jeho jazyk se dotýkal jejího pupíku, jeho dech chladil zvlhlou pokožku.

Sevřela mu ramena, podívala se dolů a zaostřila na vrcholek jeho hlavy, šířku jeho zad a způsob, jakým se zužovaly k jeho pasu. Vnímala i to, jak se světlo

317

ohně třpytí v jeho uhlově černých vlasech. je nádherný, pomyslela si, a chce mě.

Hrdost jí zalila oči slzami a když se horké kapky kutálely po tvářích, podívala se Marjorie do své duše a konečné pochopila, jak moc byl její život osamělý… před Blakem Chesterfieldem.

Chtěla mu o tom říci, přála si mu vylít srdce. Jeho ruce se ale posunuly výše, odhalily její ňadra a jeho ústa se tam přesunula, škádlila ji a jeho žhavý dech ji týral. Už to čekání nemohla déle vydržet. Naklonila se dopředu a setkala se s ním. Nabídla se jeho milování a v ten moment si ji vzal do úst. její bradavka se rozžhavila, on ale ten ztvrdlý hrbolek zchladil a jemně ho sál. V tu chvíli se do tohoto jediného místa soustředily všechny její smysly. Potom se přemístil k druhému ňadru, laskal ho stejně a ostřil její touhu do nejvyššího stupně.

Marjorie už nemohla stát, ohnula kolena, odtáhla ho dozadu a posadila se mu na klín. Jeho boky vylétly nahoru a zhouply se směrem k ní. Tvrdost se dotkla prázdnoty.

„Teď,” vydechla a naklonila hlavu na stranu, aby se jejich rty mohly dotknout.

„Ne, takhle ne. Ne, když je to poprvé,” zoufalý vzdech opustil jeho rty.

318

Svlékl jí z košilky a zvedl ji. Držel jí ve vzduchu, zatímco pomalu sál její ňadra. O celou věčnost později jí položil na postel. Nahnul se nad ní, jeho nádherná tvář byla zobrazením intenzlvní potřeby, vlasy mu volně visely na ramena. Dotkl se svým čelem jejího. „Chviličku, lásko. Dej mi jen chviličku.”

Marjorie se dívala do jeho očí a myslela na radost, kterou vnesl do jejího života a věděla, k nebylo důležité, co v sobě skrývala budoucnost, protože ona na Blake Chesterfielda nikdy nezapomene.

Její nohy se instinktivně oddělily a Blake se položil do hnízda, které pro něho vytvořila. „Tvoje chvilička skončila, Blaku. Miluj mne teď.”

Zavřel oči a stiskl zuby. „Ach, mám pořád ještě boty.”

Zněl tak frustrovaně, až se Marjorie zachichotala. jeho oči se do široko otevřely a pak se zúžily. „Nehýbej se,” pohrozil ji.

Vyskočil z postele, stáhl si boty, punčochy a těsné kalhoty. Pod jeho opálenými zády se mu bělaly hýždě.

Otočil se a stál před ní, skvostný ve své nahotě, neohrožený válečník připravený dobývat. Čas se posunul o sedm set let dozadu a Marjorie si představila sebe jako saskou dívku sledující prvního

319

Chesterfielda vstupujícího do Anglie. Důležitost celé záležitosti ji překvapila.

Blake zvedl obočí. „Jaká důležitá myšlenka se ti usídlila v mysli, Marjorie? Nemáš ze mě strach, že ne?”

Obdivně se usmála. Byl velký, to bylo jisté, ale co s tím měl společného strach? On je muž a ona je žena. Bůh je stvořil, aby se k sobě hodili. „Pojď sem,” řekla, „a sundej mi podvazkový pás a punčochy.”

„To rozhodně ne. Vzrušují mě.” Ulehl vedle ní a vzal jí do náručí. Jejich rty se setkaly a spojily se v polibek tak intenzivní, až si Marjorie pomyslela, že Blake užnebude s ničím otálet. Jeho horká a žhavá délka se třela o její stehno a dokazovala jeho připravenost.

Pak jeho koleno vklouzlo mezi její stehna a oddělilo je. Marjorie už ale nepotřebovala žádné další podněty a otevřela se dobrovolně. Lehl si nad ní, jeho břicho se dotýkalo jejího, přesně tak, jak to zmínil.

„Trochu víc, miláčku,” zašeptal Blake, „otevři se více a pokrč kolena, ať můžu cítit tvé punčochy na kůži.”

Udělala to a cítila, jak Blake hledá své místo a pomalu se do ní tlačí. Zalapala po dechu.

320

„Neboj se,” řekl. „Bude to… chvilku nepohodlné, ale jsi na mě připravená, miláčku, a já jsem… U Neptuna, zoufale po to tobě toužím.”

Vzala mu obličej do dlaní, zadívala se do jeho očí a zašeptala: „Já po tobě zoufale toužím také.”

Usmál se a vydechl. „Tak zvedni boky a drž se mě.”

Omámená příslibem v jeho očích se Marjorie chytla jeho ramen a zvedla se mu v ústrety. V následující vteřině její okouzlení skončilo a bylo nahrazeno ostrým bodnutím bolesti, která jí vyrazila dech a zkroutila jí prstu u nohou.

Skrz zaťaté zuby Blake procedil: „Zůstaň se mnou, zlatíčko. Ta bolest hned přejde. Ještě kousek, možná trochu víc a…” Rychlým a jistým pohybem se zasunul dovnitř.

Marjorie vykřikla, škrábla ho po zádech a snažila se ho od sebe odstrčit.

„A je to, má lásko, a je to,” šeptal jí, „dej tomu chvilku. Bude to lepší, uvidíš. Jsi jenom příliš malá.”

Její slabiny stále tepaly s trýznivou pravidelností, ale když se zamyslela nad tím, co řekl, zapomněla na bolest. „Nejsem malá. Převyšuji skoro všechny, které znám - kromě tebe, samozřejmě.” Blake byl opravdu hodně vysoký, stejně jako jeho legendární předci.

„Jsi pro mě perfektní.” Jeho rty se otřely o její, a přemlouvaly ji k polibku, a aby mu odpustila. „Říkal

321

jsem ti, že to nebude dlouho trvat. Je to lepší, že?” zeptal se.

Marjorie už bolest necítila, jenom zaplněnost a podivné zklamání. Očekávala, že při milování ucítí víc uspokojení. „Ano, a byla bych ráda, kdybys mi rozčesal vlasy.”

„Teď?” vypískl Blake a zamračení mu rozvrásnilo čelo.

Proč byl tak překvapený? „No, co bys chtěl ještě dělat?” zeptala se, protože nevěděla, co jiného říci.

Jeho čelo se vyhladilo. „Myslíš si, že naše milování už skončilo, že? No, neskončilo, miláčku. Sotva jsme začali.”

Jako kdyby chtěl potvrdit, co řekl, opatrně se pohnul směrem k ní a pečlivě jí sledoval. Věděla, že čekal na jakýkoli náznak jejího nepohodlí.

Bolest byla pryč. „Ach!” vzdychla a najednou pod ním oživla,

„Říkal jsem ti to.”

Jeho melodický hlas jí uklidnil, ale erotické tempo jeho milování mělo úplně opačný efekt. Cítila se nádherné lehkomyslná a dychtivá následovat jeho vedení.

„Lepší?” zeptal se. „Báječné.”

Blake přesně rozuměl, ale ani všechna porozumění světa nemohla zabránit požadavkům jeho těla. Touha

322

mu sevřela břicho, zařezávala se hluboko a vysílala šípy bolesti do jeho slabin. Chtěl p po příliš dlouhou dobu a týdny čekání si teď vybíraly svoji daň. Cítil se jako soudek prachu uskladněný nebezpečně blízko ohně a pokud neovládne svoji vášeň, exploduje. Kde by jí to zanechalo?

Byla na pokraji zažití kompletního uspokojení a on jí to potěšení musí dát. Ale Bože, ted když došlo k porušení panenské blány a bolest zmizela, oddala se milování jako fregata vzdouvajícímu se oceánu. Blake by byl raději protáhnut pod kýlem, než aby ji zklamal.

Marjorie vzdychala, zakláněla hlavu a šeptala, že Blake o jejím potěšení mluvil pravdu.

Jeho srdce se sevřelo nečekanou něhou. Měl v úmyslu si Marjorie Entwhistlovou užít, ale nepočítal s tím, že mu na ní bude tolik záležet. Díval se na její nádherné rysy - modré oči zrcadlící její vnitřní radost, ústa roztažená do okouzlujícího úsměvu -Blake se zamyslel, zda by muž mohl zemřít z přílišné radosti.

Než mohl na tu otázku odpovědět, Marjorie strnula a vykřikla. Rychle položil svá ústa na její, aby ztlumil zvuky její extáze. Potom začal rytmus určený k tomu, aby uvolnil jeho vlastní tělo a naplnil jeho mysl. Marjorie vítala jeho rychlé pohyby a když jí

323

požádal, aby ho objala nohama, udělala to bez zaváhání. Krajkové punčochy ho šimraly na bocích a fantazie, o kterých často snil, se tak staly skutečností.

Blake věděl, že jeho výdrž je u konce, nadzvedl se a podíval se Marjorie do očí. Potom se uvolnil a dal své sémě jediné ženě, kterou kdy miloval.

Pohltilo ho vyčerpání a on padl jako stará vlajka v hurikánu. „Nemačkám tě?” zeptal se mezi prudkými nádechy.

Marjorie zamručela zápornou odpověď a vjela mu prsty do vlasů. Blake se pod jejím dotykem zachvěl.

„Cítil jsi se stejně jako já?” zeptala se s náznakem studu v hlase.

Blake se překulil na záda a vzal ji s sebou. „Nevím,” řekl rozpustile. „Cítil jsem se současně nádherně silný i beznadějně slabý. Jak jsi se cítila ty?”

Marjorie se v hlubokém soustředění dívala na baldachýn. „Nejdřív se mi milování nelíbilo, ale po chvíli se ml to líbilo hodně.”

Uvnitř Blaka se vzdouvala vlna lásky, až už nemohl ta slova v sobě déle držet. „Marjorie, já…”

Ozvalo se zaklepání na dveře. „Lorde Blaku!” Do pokoje šlehl hlas Beau Nashe. „Okamžitě otevřete dveře!”

324

(Kapitola 11

Veškeré šarvátky kvůli ženám nebo hrdosti jsou soukromými záležitostmi.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Marjorie při zvuku Beauova hlasu ztuhla. Co tu jen vládce v Bath dělal?

Otřásl jí stud a třel její holou kůži jako hrubá přikrývka. „Dobrý bože,” vykřikla. „Nesmí mě tu najít.”

„Proč ne?” Blake se nad ní nahnul a jeho silné ruce držely jeho váhu. Na čele se mu třpytil pot. V očích mu svítilo odhodlání. „Neudělala jsi nic, za co by ses mélastydět. Odevzdala jsi se muži, který se stane tvým manželem. S Beau Nashem to vyřídím.”

Marjorino srdce bilo jako buben. Euforické teplo, které prve cítila se pomalu měnilo v chladnou realitu. Celá léta se šikovně vyhýbala kompromi -tujícím situacím. Znala pravidla. Znala rizika. Hazardovala a znovu prohrála, ale tentokrát byly v sázce její srdce a duše.

„Lady Marjorie!” vykřikl Beau. Jste tam?”

„Jděte pryč, Nashi,” zavolal Blake odpověď. „Nepotřebuje vaši pomoc.”

325

„Nevěřím vám.”

Marjorie hledala možnost úniku a její oči zoufale bloudily po místnosti. Oheň se změnil na hromádku doutnajících uhlíků a poskytoval sporé osvětlení. Zbytek místnosti ležel ve stínu s výjimkou děsivého obdélníčku světla pode dveřmi. Beau stál na chodbě.

Musí se odsud dostat. „Nech mě vstát.”

„Miláčku,” řekl Blake s tváří blízko její. „Tvoje místo je taky se mnou. Teď jsi moje.”

„Tvoje? Chtěla jsem muže, který by mě měl rád kvůli mně samé. A mám zoufalého lumpa, který na mě vychrlil milostná slovíčka a předvedl pár lichotnickych triků, aby mě přinutil ke sňatku.” Byla takový hlupák, že mu naletěla na jeho lsti.

„Já tě znám, Marjorie Entwhistlová,” řekl svůdně a narovnal jí vlasy na polštáři. „Řekni svému srdci, aby neposlouchalo tvoji mysl. Raději poslouchej mě.”

„To bych mohla stejně dobře poslouchat svého otce.” Blake jí zkompromitoval, ale to neznamenalo, že se za něj musí provdat - a nebo aby jí byla její pošetilost vmetena do tváře. Přežila nejrůznější pohromy už dříve. Přežije ji znovu. „Nejsem tvoje a nemám v úmyslu tě poslouchat. Teď mě pusť.”

„Bud rozumná, miláčku. Před chvílí jsi byla. Co se stalo, stalo se.”

326

„Rozumná?” Bezmyšlenkovitě a zcela mimo své běžné reakce zapletla prsty do jeho chlupů na hrudi a sevřela je v pěst. Když zamrkal bolestí, řekla: „Jediný muž, kterému jsem ve svém životě věřila, stojí za těmito dveřmi. Ode dne, kdy jsem přijela do Bath, byl Beau Nash jako můj otec. Respektoval mě i v době, kdy jsem si jeho respekt nezasloužila. Stydím se, že mě tu musel najít, ale nemůžu, a ani to neudělám, ho více zklamat.” Rozevřela prsty a zatlačila.

Blake vyštěkl vulgární nadávku a seskočil z postele. Krásný ve své nahotě odkráčel do vedlejší místnosti.

„Beau,” zavolala Marjorie, „počkejte na mě dole, prosím. Budu u vás za chvilku.”

„Jste zraněna?” zeptal se a jeho hlas se chvěl hněvem.

Zraněná? Byla zničená, zrazená svojí vlastní slabostí pro ničemu s hbitým jazykem. „Ne,” zalhala. „Jsem naprosto v pořádku. Nedělejte si starosti, prosím.”

„Jste si jistá? Rozbiju ty dveře…”

„To nebude nutné.”

„Budu tedy v salónu.” Zvuk jeho kroků pomalu odezněl.

Marjorie zachytila koutkem oka pohyb. Ve dveřích stále Blake oblečený do tmavozeleného županu a s

327

výrazem balancujícím na hranici vzteku ve tváři. „Dnes večer nikam nejdeš, Marjorie.”

Jeho majetnický tón jí probral. „Nevlastníš mě, Blaku Chesterfielde.” Marjorie přivírala oči bolestí, která se ozývala mezi nohama, a vstala z postele. Na vnitřku stehen měla krev. Její hrdost se při tak jasném důkazu její hlouposti vzchopila. Stále měla svoji důstojnost. Elegantní odchod byl její jedinou spásou.

Její šaty byly rozházené, po kobercem pokryté podlaze. S třesoucíma se rukama se oblékla do košilky, spodniček a zvedla šaty. Ve spěšném svlékání odtrhl Blake většinu háčků a zbývající ohnul. Malátná beznadějí se Marjorie oblékla do teď již zmačkaných šatů a snažila se je zapnout. Vzadu zůstávaly otevřené, ale to bude moci skrýt pod plášť.

Blake přešel k ní. „Pomůžu ti.”

Zvedla ruku, aby ho zadržela. „Nedotýkej se mě.” Vzdychl, ale pokračoval. „Není trochu pozdě na to, abys mě odháněla, Marjorie?”

„To, že jsem s tebou šla sem, byla chyba,” řekla s ochabující odvahou, „ale co se stalo, nic nemění.”

„Chyba?” sykl Blake jako ztělesnění poraněné mužské hrdosti a chesterfieldského sebevědomí. „Před půl hodinou sis nemyslela, že milování se mnou byla taková chvba. Proč sis to rozmyslela?”

328

„Protože mě tu Beau Nash s tebou přistihl. Neměla jsem ti podlehnout. Byla to chyba.”

„,Miluj mě teď, Blaku,”’ napodobil Blake Marjorie. „,pojď sem a stáhni mi punčochy, Blaku.”’

Marjorie odpověděla na jeho posměšky hněvem. „Jdi k čertu, Blaku Chesterfielde.”

„,Zoufale po tobě toužím, Blaku,”’ pitvořil se. Chytl ji za zápěstí a držel je. „Dostala jsi, o co jsi žádala, slečno postmistrová.”

Marjorie byla zaslepená hněvem. Zkoušela se mu vykroutit. „Pusť mě.”

„Abys mě mohla plácnout?” usmál se nevesele. „Obáváme, že ne.”

Kopla ho do lýtka.

Blake zavrčel, pustil ji a chytl se za zraněnou nohu.

Marjorie pocítila zadostiučinění. „Svedl jsi mě, Blaku Chesterfielde, a i když jsem byla dostatečně hloupá na to, abych ti padla do náručí…”

„Do mé postele,” zabručel a poskakoval po jedné noze. „Padla jsi do mé postele. A líbila se ti každičká minuta, kterou jsi v ní strávila. Tady je důkaz.” Blake ukázal na postel. „Skvrny tvé panenské krve jsou na mém prostěradle.”

Marjorie viděla obraz Blaka laskajícího její ňadra, Blaka naléhajícího, aby se mu otevřela natolik, aby jí mohl dát všechnu svoji lásku. Její kůže se chvěla při

329

vzpomínce na jeho silné tělo vnikající do jejího, břicho dotýkající se břicha.

Blake Chesterfield jí ukázal svobodu smyslů stejně zničující, jako je touha sázet a hrát. Vešla do osidel pokušení a pokud se z této místnosti rychle nedostane, bude znovu ležet na zádech.

Pohladil jí po ramenou. „Byli jsme oba příliš dychtiví, miláčku. Zkoušel jsem na to jít pomalu, ale čekal jsem na milování s tebou příliš dlouho.”

Trhla sebou stranou a přehodila přes sebe plášť. „Ty bezohledný ohavný zpustlíku. Pravděpodobně říkáš takové nesmysly všem svým ženám.”

Blake kulhal směrem k ni. „Marjorie,” prosil, „buď rozumná. Neskončí to jedinou nocí.”

Její unavené srdce chtělo věřit jeho něžnostem, ale její mysl křičela, že vášnivost byla dalšim z jeho mnoha triků. „Nepokoušej se mě okouzlit dalši ze tvých lží, Blaku Chesterfielde.”

Blake se smutně usmál a vztáhl k ní ruce. „Jsi rozrušená, Marjorie. Pojď sem. Dovol mi, abych tě uklidnil.”

Kouzlo jeho objetí ji vábilo, ale nemohla mu důvěřovat se svým srdcem. Ve svém odhodlání provdat se za muže, kterého milovala, se pohybovala nebezpečně blízko staropanenství. Teď to nevzdá, ne

330

kvůli muži, který by ji přiměl k manželství z nesprávných důvodů.

„Nepokoušej se mě oklamat. Teď už ti to nevyjde.” Jeho paže klesly podél těla. „Neřekl jsem ti nic jiného, než pravdu.”

Teď bylo na ní, aby ho napodobila. „Jsi krásná, Marjorie. Tvoje inteligence zahanbuje většinu učenců.’,,

„Ty jsi krásná,” řekl, jako by to bylo nevyvratitelné. „A příliš tvrdohlavá, než abys viděla svoje vlastní štěstí - nebo naše.”

Marjorie se bála k němu otočit zády, a proto pozpátku klopýtala směrem ke dveřím. „Není žádné ,naše’.”

Blake se čtverácky usmál a natáhl se pro kalhoty. „Dveře jsou zamčené, miláčku.” „Nejsem tvůj miláček.” „Ano, jsi. Miluješ mě.”

Řekl to tak lehce, jako by svolával své sloužící. „To je další originální kus tvých výmyslů.” „Ne není. Ty víš, jak se cítíš.”

Bylo naprosto jasné, že si slovutný Blake Chesterfield nafoukaně myslel, že ho všechny ženy světa bez výjimky milují. Podcenil ovšem Marjorie Entwhistlovou. „Ano. Nenávidím tě.”

331

Zhluboka se nadýchl a potom vydechl. „To je velká smůla, protože si svého nenáviděného milence vezmeš za muže.”

„Ty to nikdy nepochopíš? Nemusím se za tebe provdat.

„Ne?” zeptal se úlisně. „A co když v sobě budeš mít příštího Chesterfieldova dědice?”

Ruka jí vylétla k břichu. „Samozřejmě, že nebudu.” Sebevědomý záblesk v jeho očích jí přinutil říci: „Jen se mě pokoušíš vyděsit.”

„Takže tě myšlenka na to, že budeš mít své vlastní dítě, o které se budeš muset postarat, děsí? Myslel jsem si, že děti chceš.”

V jednom unáhleném večeru možná zničila své dívčí sny o milujícím manželovi a krásných dětech. Třeba si takové štěstí nezasloužila. „Chci děti,” řekla otevřeně, „ale jejich otec musí být milující a čestný muž.”

Blake se díval na své bosé nohy. „A ty si myslíš, že nejsem ani jedno.”

Pravda jí nikdy tolik nebolela. Ach, proč jen nemohl být princem z jejích snů, místo aby byl lumpem z jejích nočních můr? „Odpověď na to znáš.”

„Mohu ti dát všechno, co chceš.”

332

Lítost nad všemi věcmi, které se nikdy nestanou, jí stáhla hrdlo. „Nemůžeš mi dát pravdu o tom, proč tě sem můj otec poslal.”

Vzhlédl a odhalil znepokojující zranitelnost. „Ne, Marjorie. Lituji toho do hlouby svého hrozného srdce, ale to je jediná věc, kterou ti dát nemohu.”

Úder by byl milosrdnější než bolest, kterou jeho prohlášení způsobilo. „Mohu ti pomoci, Blaku.”

„Stejně jako jsi pomohla Shelbournovi?”

„Ne. Shelbourne prohrál v kartách. On žádné tajemství neměl.”

„Jediným způsobem, jak mi pomoci, je, že se za mě provdáš.”

„To není pravda. Můj otec vydíral Tobiase a ještě dalšího nápadníka. Pomohla jsem jim obelstít otce, aby vydal důkazy. Prosím, Blaku, důvěřuj mi.”

„Já nejsem,” vybuchl, „jako Tobias Ponds nebo ostatní.” Vyčerpaná a sklíčená Marjorie zašeptala: „Tak odemkni dveře a pusť mě ven.”

Blake sebou trhl. „Nemohu tě nechat jít, to určitě

/v CC

víš.

Marjorie se rozhlédla po pokoji. „Je tu ještě jiný východ?” Blake se napůl usmál. „Metaforicky řečeno… ano. Můžeš se za mě provdat.”

„Nech si své metafory a své návrhy pro ženu, která je ocení.”

333

Blake zvedl obočí a jeho pohledná tvář tak získala roztomilý výraz. „Jsi si jistá, že jsi připravená vyjít těmi dveřmi?”

Myslel si, že ji obměkčí? Pokud ano, bude mocný Blake Chesterfield zklamaný. Přesto se před ním měla na pozoru. Možná měl v rukávu schovanou další lest. Jsem stoprocentně připravená vyjít z těch dveří a ze tvého života.”

„Žádné jiné názory. Nedokončené záležitosti?”

Trpělivost, říkala si. Jsi pravděpodobně první žena, která kdy od něho odešla. A vsadila by nový poštovní kočár, že se jí pokusí vmanévrovat do slovní pasti nebo znovu svést. Bolest jí sevřela žaludek, když si vzpomněla na jejich milování a na potěšení, které jí poskytl. „Dokončili jsme veškeré záležitosti, které jsme v tomto pokoji měli.”

„Jsi připravená vyjít z těch dveří a nikdy se nepodívat zpátky, nikdy nemyslet na to, co jsi tu nechala?”

Byla pravda, že se Marjorie bude ohlížet zpátky. S hrůzou sahající hluboko do její duše věděla, že bude znovu prožívat tento večer až do konce svého života. její jedinou nadějí bylo, že někdy v brzké budoucnosti se její zlomené srdce zotaví.

Natáhla ruku. „Dej mi ten klíč, Blaku. Beau čeká a já chci, aby mě odvezl domů.”

334

„Neměla bys to dělat.” Pročísl si rukou vlasy a nasadil výraz, který vypadal jako parodie na smutek. „Budu toho litvat. Vím, že budu.”

Marjorie se ale nedala oklamat. Blake Chesterfield byl zoufalý. „Ten klíč.”

Blake přešel ke stolu a prohledal zásuvku, potom šel ke dveřím a odemkl je. Když je Marjorie otevřela, zastoupil jí cestu. „Ráno přijedu s kočárem a s Peddicordem. Ať je Tug s ostatními připravený.”

Vypadalo to, že je schopen předstírat, že se nic nestalo. Aristokracie, pomyslela si, má podivné způsoby. Zítra ráno ale bude kontrolovat a ovládat své emoce. Pošťáčkům se zítra dostane tréninku. Ona dostala svoji lekci dnes večer. „Pokud sis to ovšem nerozmyslela ohledně nedokončených záležitostí…”

„Nic se nezměnilo,” řekla, ale nebyla se na něho schopná podívat. „Chlapci budou připraveni a budou čekat před stájemi v deset hodin.”

Blake jí ustoupil z cesty.

Marjorie sevřela plášť a vešla do chodby.

„Marjorie…”

Otočila se. „Ano?”

V jeho očích blikal smích. „Zapomněla sis boty.”

Bryan, irský komorník, pomohl Marjorie do Beauova kočáru. Když naposledy jela tímto

335

honosným kočárem, Blake Chesterfield seděl naproti ní a přísahal, že si ji vezme za manželku. Tu noc, kdy přijel do Bath, si Marjorie byla jistá, že mu bude schopná uniknout. Dokonce mu nabídla, že mu pomůže prchnout z otcovy nastražené pasti. Na oplátku lapil Blake ji.

Beau vylezl do kočáru a sedl si naproti ní. Zaklel a bouchl svým vysokým bílým kloboukem na sedadlo. Plamínky v malých lucernách se zachvěly.

Marjorie se sevřelo srdce. „Beau, tolik se stydím.” Slzy jí sevřely hrdlo a rozostřily pohled. „Musíte být tolik zklamaný.”

Beau se nahnul dopředu a chytl ji za ruce. Jeho veselé modré oči žhnuly citem. „Ale, ale, Marjorie, drahoušku. Tohle nechci poslouchat. Žádný muž nebyl pyšnější na své vlastní dítě, než jsem já na vás. Víte moc dobře, že bych vyměnil své štěstí v kartách za výsadu prohlášení, že jsem váš vlastní otec.”

„Ach, Beau.” Hlas se jí zlomil. „Nezasloužím si vaši loajalitu.”

„Nechte to být.” Jeho palce stiskly její dlaně. „Říkal jsem to, když vám bylo šestnáct, pamatujete?”

Černé dny jejího mládí visely v její mysli jako stíny. Tehdy se topila v moři nestřídmosti, dokud jí Beau nezachránil. Hříchy její minulosti ale v

336

porovnání s její pošetilostí s Blakem Chesterfieldem bledly.

„Už jsme si přeci řekli, co si zasloužíte a co ne, není to snad pravda, Marjorie?”

Zbytek její dřívější odvahy se probudil k životu. „Ano, ale velmi mě zlobí, když si vzpomenu na potíže, které pořád působím.”

„Nejste to vy, kdo působí potíže, ale váš otec.”

„Máte jiné odpovědnosti.”

„Tak to určitě mám,” řekl bodře. „Například madam Surleighovou a její ochočenou opičku. Věděla jste, že to stvoření uteklo u Sally Lunnové v pekařství? Byl to strašný nepořádek, to vám řeknu -koláče a zákusky létaly všude. Nemyslel jsem si, že mojí zodpovědností tady v Bath bude i urovnávání opičích záležitostí.”

Absurdita toho příběhu Marjorie rozesmála. „Beru to tak, že jste to vyřešil svojí pověstnou diplomacií.”

„To sotva a nebojte se, napravíme i váš problém s lordem Blakem.”

Drahý, predrahý a optimistický Beau. „Vy mi nerozumíte. On mě nepřinutil.”

„Ne. Svedl vás,” řekl s tváří tmavou jako bouřkový mrak. „Znám jeho povést, Marjorie. Bože, i farmář péstující zelí zná Chesterfieldovu zálibu v krásných ženách. Měl jsem vás chránit.”

337

Ani kompliment od krále jí nemohl polichotit víc. „Nebyla to vaše chyba.”

„Kdybych byl o dvacet let mladší, vyzval bych ho na souboj,” prohlásil Beau. „Jizva na jeho šlechtické tváři by ho naučila nehrát si s dámami z Bath.”

Marjorie si vzpomněla na Blakovu zručnost s kordem. Ani v mládí by Beau Nash neměl šanci. Přesto jeho postoj uklidnil její rozjitřenou náladu. „Věděla jsem, co dělám. Vina leží na mně.”

Beau se na ní zblízka zadíval.” Jak se cítíte?”

Prázdná. Nedůležitá. „Jsem unavená.”

„Milujete ho, Marjorie?”

Před půl hodinou by vykřikla, že ano, podepsala by zásnubní smlouvu a následovala Blaka Chesterfielda na konec světa. Teď už však znala rozdíl mezi láskou a chtíčem. „Jsem, stejně jako polovina žen v Anglii, okouzlena myšlenkou, že se mi dvoří Blake Chesterfield, ale milovat ho?” Dívala se na své ruce. „Ne,” zalhala.

Beau jí naposledy stiskl ruce a potom se pohodlně posadil na svém sedadle. „Jak by se vám líbilo jít se smočit do Křížových lázní?” zeptal se přemýšlivě.

„Ted?”

„Ano, teď. Juliana přísahá, že tamní vody jsou večer božím lékem na ženskou duši. Budeme mít

338

celé lázně jen pro sebe. Můžete se uvolnit a odpočinout si, než se setkáte s babičkou.”

Vyhlídka na setkání s Rowenou vysála z Marjorie zbytek síly, který v sobě měla. „Ale lázně jsou zavřené.”

Vládce v Bath prohlásil: „Nic v tomto městě plném vody není pro mě zavřené.” „Ale můj župan je doma.”

„Nedělejte si starosti. Je tam plná skříň županů pro turisty. Můžete si nějaký půjčit.”

Představa klidu, ticha a bazénu plného horké vody vypadala naprosto báječně. „Ano, pojeďme do Křížových lázní.”

Beau dal kočímu instrukce a ten práskl bičem. Spřežení šesti grošákú zabralo jako jeden a táhlo kočár ulicemi Bath. Pouliční svítilny se za oknem míhaly jako malé žluté komety. Marjorie si pri pohledu na prázdné ulice vydechla. Dutý klapot železných podkov o dláždění jí zněl v uších.

„Děkuji vám, Beau, že jste pro mě prišel. Jak jste to ale věděl?” Nedokázala svůj hřích vyslovit.

Beau se díval z okna. „Bryan, můj lokaj, má slabost pro Kingstonovu služebnou. Stál u Kingstonových dveří, když jste přijeli.”

Marjorie se opřela, vyvažovala kývání kočáru a bojovala o svoji hrdost. Jak asi vypadala, se

339

zasněnyma očima a schoulená v Blakově náručí jako blázen bez páteře. Zachvěla se při pomyšlení, jak snadno padla do jeho postele. A přesto i tváří v tvář důsledkům své neuváženosti si znovu prožívala to intenzívní potěšení, které jí Blake dal. Chtíč, pomyslela si, je přesná vzpomínka na Blaka Chester -fielda, ale chabá památka pro zlomené srdce.

Bála se zeptat, ale přesto to musela vědět, a proto řekla: „Viděl nás ještě někdo?”

„Ne. Všichni byli velmi zaneprázdnění tuli -pánovým večírkem u Claversovych a plesem ve Wiltshire’s. Kromě toho, i kdyby se to dostalo ven, nikdo by tomu nevěřil. Pamatují si ty pověsti o vás a Tobiasovi v hostinci.”

„Ale Tobias se mě pokoušel nutit.”

„Byla to nešťastná příhoda,” řekl Beau. „Přesto se bude pro dnešní večer hodit, kdyby na to přišlo.” „Díky Bohu za jeho malé laskavosti.”

Kočár se zastavil. Irský kočí otevřel dveře a vytáhl schůdky. Marjorie vystoupila a došla k obloukovitým dveřím. Známý odér solných pramenů dnes v noci nebyl tak silný.

„Jděte napřed, Marjorie,” řekl Beau a potom mluvil potichu s Bryanem.

Marjorie prošla obloukem dveří do chodby osvětlené pochodněmi. Ozvěna kapající vody a

340

klapot jejích bot zapinily úzký prostor. Zdi byly zdobeny kamennými tvářemi starověkých bohů. Podobizna Gorgony vypadala v mihotavém světle jako by řvala.

Tisíce městských dam a čestných rytířů, zemanů a vyhlášených krasavic prošly touto cestou, ale nikdy pod rouškou noci. Takový luxus byl dopřán pouze té nejvybranější skupině.

Marjorie tady obklopila tradice a staré zvyky a v době, kdy vešla do dámské šatny, začala se znovu cítil celá. Dvě kamenné lavice, prázdný koš na žhavé uhlí a police na šaty tvořily výbavu útulné místnosti.

Uvítala jí usmívající se a nejasně povědomá slu -žebná, která držela kbelík a kartáč.

„Dobrý večer, lady Marjorie.” Žena vysekla pukrle. „Přišla jste na pozdní koupel s panem Nashem, že?”

„Já vás znám?”

Žena s bouchnutím postavila čistící soupravu na zem a otřela si ruce o zástěru. „Já jsem Peg, má paní. Jsem teta Cumberlanda Stokese.”

„No samozřejmě, Peg. Cumber mi o vás vyprávěl. Těší mě.

Peg se usmála a tváře jí naběhly jako kulatá jablíčka. „Stáváme se svým způsobem slavnými jako panstvo. Mám osm dětí - všechny zdravé jako řípy, to zase jo. Nemůžeme si na nic stěžovat.”

341

„To ráda slyším.”

Peg udělala krok vpřed a požádala: „Vezmu vám plášť.”

Marjorie si plášť rozvázala a podala jí ho. Peg Marjorie obešla a zalapala po dechu. „No podívejte, co jste si udělala se těmi krásnými šaty, má paní. Doufám, že to nebylo nic neobvyklého.”

Marjorie skočilo srdce do krku. „Ne, já… já jsem se zachytila za ruku jedné ze soch.”

„To se stává dost často. Ale nebojte se, vezmu jehlu a nit a než se vykoupete, budete mít šaty zase jako nové. Přes den šiju u krejčího na Pierrepont Street.”

Marjorie úlevou vydechla. „Děkuji vám, Peg.”

„Neděkujte mi. Máte zlaté srdce, má paní. Každý to říká. Jsem vám vděčná za to, že jste si vzala Cumbera, když jeho matka zemřela. Neměla jsem pro toho chlapce místo.”

Mnoho z chlapců nemělo žádné příbuzné, v tomto ohledu měl Cumber štěstí. „Je to hodný mladý muž,

Peg.”

Peg narovnala ramena. „Nikdo není na Cumbera pyšnější než já. Slyšela jsem, že jste se ho zastala před tím křivonohým krejčím.”

Marjorie zakašlala, aby při trefném popisu Luffinghama skryla smích. „Neměl právo říkat o Cumberovi, že je zloděj.”

342

„Řekla jsem to samé svému Thomasovi, opravdu. A vy poslouchejte, co Peg říká, má paní. Kdykoli se budete chtít přijít večer vykoupat do Křížových lázní mezi desátou a půlnocí. Peg dohlídne na to, aby vás nikdo nerušil.”

„Děkuji, Peg.”

„Není vůbec zač.” Peg objala Marjorin kabát jako miminko. „Počkejte tady, donesu vám koupací plášť. Bude pro vás sice krátký, ale nikdo krom pana Nashe to neuvidí. Každý ví, že je jako váš otec.”

O pár minut později vešla Marjorie do Křížových lázní zahalená do těžkého pláště, který jí sahal do půlky lýtek. Obdélníková místnost byla osvětlena pochodněmi a nízký strop nabízel soukromí, které Královy a Královniny lázně, nemající střechu, postrádaly. Z vody stoupalo jen malé množství páry, protože byla chladnější než v královských protějšcích. Nad bazénem stála na stráži bronzová socha Minervy s dutyma očima a ze stinných výklenků okukovaly sochy Aesculapia, římského boha zdraví a jeho rodičů Apollóna a Cronosis.

Marjorie se chytila madla zábradlí a sestoupila do nebesky teplé vody. Mírná bolest a ztuhlost svalů začaly ustupovat. Bolest v srdci však zůstávala.

Beau odpočíval na druhé straně bazénu ponořený až po ramena. Bez paruky a vznešených oděvů

343

vypadal vládce v Bath jako obyčejný člověk. Marjorie ale věděla své.

Vydala se směrem k němu. „Děkuji, že jste mě sem vzal.”

Jeho oči byly jako studnice veselosti. „Bude to naše tajemství, stejně jako všechno, co se dnes v noci událo.”

„A co Clevelandovi sloužící?”

Beau se zasmál. „Sanford je vám oddaný.”

„Ale co ostatní?”

Beau pokrčil rameny. „Pokud se dostanou ven nějaké řeči, zaplavím město prohlášeními o vaší nevinnosti.”

Marjorie se cítila šťastná a trochu ožila. Odpočívala na vodě u strany bazénu vedle svého přítele.

Po chvíli Beau oznámil: „Zítra musím jet do Londýna.”

„Budete pryč dlouho?”

„Dost dlouho na to, abych zastavil zákon o hraní a sázkách, aspoň v to doufám.”

Marjorie byla poslední dobou tolik zaměstnána okouzlujícím Blakem Chesterfieldem, že zapomněla na Beauovy potíže. Přísahala si, že vypudí Blaka ze své mysli a bude pokračovat ve svém řádném životě.

„Parlament je svolán na hlasování?” zeptala se.

344

„Ano,” sykl Beau. „Skupina upjatých sedláků a zemanů, kteří nemají nic jiného na práci, než podsouvat svoji selskou morálku celé Anglii. Hráči a gamblefi odvezou svoje peníze do Francie.”

„Jsem si jistá, že konzervativci budou přehla -sováni.”

„Kdo ví? Udělám, co budu moci, ale jestli zákon projde, zažije Bath stejně špatné časy, jako když si to s námi vyřizoval Cromwell.”

Marjorie se zachvěla při myšlence na hrozný život, který tu lidé v minulém století měli. Také si vzpomněla na bitvu u Lansdown, severně od bran města. Blake říkal, že tam zahynulo pět jeho předků. Zdálo se, že byl na své dědictví velmi hrdý. A proč ne? Pro většinu Angličanů bylo jméno Chesterfield synonymem velikosti a síly, pro Marjorie to jméno znamenalo trápení.

„Často na něho myslíte?” zeptal se Beau.

Jeho intuice ji nepřekvapila, Beau p znal lépe než kdokoli jiný s výjimkou babičky. Jenom dnes v noci. Hodně štěstí v Londýně.”

„Vám taky, Marjorie. Vaše bitva právě začala.”

To tajemné prohlášení Marjorie zarazilo. „Moje bitva. Co tím myslíte?”

345

„Myslím tím,” vydechl Beau, „že to Blake Chesterfield nevzdá a já tu nebudu, abych vás chránil.”

„Ted když vím, čeho je Blake schopen, mohu se chránit sama.”

Beau plácl rukou do vody. „Víte, že bych nikam nejel, kdyby to nebylo nezbytně nutné.”

„Já vím a slibuji, že budu vaše uvítací komise.”

„To jste vždycky. Bath má štěstí, že vás má - a jsem si jistý, že ten skotský vévoda, který sem jede na návštěvu, se bude považovat za nesmírně šťastného.”

Marjorie se zasmála. „S lordem Blakem mám šlechty až dost, děkuji pěkně.”

„Možná se mu nebude líbit, že vítáte vévody. Mohl by dělat problémy.”

Blake Chesterfield znamenal problémy. „Nezapo -mínejte, že mám babičku.”

„Ona ale nemá moc zastavit Chesterfieldova dědice. Nejsem si jistý, že ji mám já, ale zkusím to.”

Marjorie se opřela o stranu bazénu. „Babička ho nenávidí. Nikdy se jí nelíbil žádný z mých nápadníků.”

„Marjorie, nikdy jsem si nemyslel, že bych tohle měl říci… ale myslím si, že Rowena přímo miluje, když může přechytračit vašeho otce.”

346

„Jsem si jistá, že je to pravda, ale dělá to pouze z lásky ke mně.”

Beau smutně dodal: „Je to víc než jenom z lásky k vám, má drahá. Měla velmi tvrdý život a nikdy se o to sama nezapříčinila. Ona nenávidí muže. Moderní ženy, jako jste vy, nejsou tolik závislé na svých manželích a otcích.”

„Nezapomínejte, že nemám ani jednoho. Pokud nepočítáte otcovy kruté hry.”

Beau otočil hlavu směrem k ní. „Nenechte Rowe -nu, aby se do toho pletla. Potřebujete milujícího manžela a děti, o které byste se mohla starat.”

Blake se jí dvořil s příslibem domova a rodiny. On by jí ale slíbil ostrov Wight, jen aby se za něho provdala. „Svého manžela si vyberu sama.”

„Budte si jistá, že měřítka, podle kterých budete vybírat, budou pouze vaše a nikoli vaší babičky. Doba se změnila. Máte možnost výběru. Ona neměla.”

Ačkoli Beau šeptal, byl jeho hlas vážný. Marjorie věděla, že mluvil upřímně. „Těžko budu tak mladičká nevěsta, jakou byla babička, Beau. Už jsem skoro stará panna.”

Zasmál se. „To je jen proto, že jste ještě nenašla muže, kterého byste chtěla. Řekla jste Roweně, že se chcete vdát?”

347

Marjorie našla muže, kterého chtěla; muže, kterému nemohla důvěřovat; muže, kterého nemohla mít. „Mluvívaly jsme s babičkou o manželství.”

„A co vám na to řekla?”

„Ze jsou všichni muži darebáci a oportunisté.” Beau překvapeně zamrkal a Marjorie dodala: „Kromě vás, samozřejmě.”

„Jsem polichocen. Souhlasíte s jejím nazorem.

„Ti muži, které otec posílá, jsou zoufalí. Babičce se v životě dostalo strašného zacházení… Od mužů, ale ne od těch zoufalých.”

„Ona vás velmi miluje,” řekl Beau. „Udělá cokoliv, aby se ujistila, že vám váš otec nevybere manžela, i kdyby to byl nejvyhledávanější svobodný muž v Anglii.”

„Nevyhledávanější svobodný muž v Anglii se mi nedvoří ze své vlastní vůle.”

„Dobrá manželství byla postavena na chabějších základech než je vydírání.”

„To mi říká babička také.”

„Jste všechno, co má, Marjorie. Najde chyby na jakémkoli muži, kterého si vyberete.”

Bylo zvláštní, že jí to samé řekl i Blake. „Já vím.” Marjorie si znovu přála, aby pocházela z velké rodiny plné bláznivých tetiček, žoviálních strycú a

348

nespoutanych bratranců. Přála si, aby jí její otec miloval. A v ten samý moment cítila, že je neloajální vůči babičce.

Beau se dotkl její paže. „Řešte pouze jeden problém v jednu dobu, Marjorie. Dělejte svá vlastní rozhodnutí - zejména o Blaku Chesterfieldovi.”

Zoufalství sedělo Marjorie v žaludku jako velký kámen. „Udělal na vás dojem, když chytil ty podvodníky ve Wiltshire’s.”

Beau si nabral vodu do dlaní a omyl si obličej. „Nemohu přehlížet, co dnes večer udělal, ale myslím si, žeho milujete.”

Marjorie unaveně zaprosila: „Pojďme mluvit o něčem jiném.”

„Dobrá, dobrá,” řekl Beau. „Ale zatímco budu pryč a vy si budete chtít o dnešní noci s někým promluvit, promluvte s Julianou, ne s Rowenou.”

„Lady Mastersonová z Londýna je u nás na návštěvě. Babička je její návštěvou velmi zaneprázdněná.” To je velmi dobré. „Důvěřujete Julianě?”

Vyhlídka na nového spojence Marjorie potěšila. „Ano, a když už mluvíme o manželství - měl byste se s ní ožemt.”

Beau vyprskl a rozkašlal se. „Pojďme mluvit o něčem jiném.”

349

Následující ráno jel Blake v kočáře sám, prsty ťukal na sedadlo a jeho mysl byla soustředěná na setkání, které před ním leklo. Nebyl takhle nervózní od svého prvního dne na Cambridge. Co Marjorie řekne? A co když, což by bylo horší, mu neřekne vůbec nic?

Jeho ruka se sevřela v pěst a udeřila do sedadla. Ironie jeho situace ho frustrovala.

Marjorie ho milovala, ale neprovdá se za něho dokud ji neotevře svoji černou duši a nevyzradí jí své příšerné tajemství. Potom Marjorie začne smýšlet jinak a její láska se změní v lítost. Když bude mít Blake štěstí, bude Marjorie svůj odpor skrývat, ale přesto tam bude, v každém úsměvu, v každém pohledu. A jak půjde čas, vzájemně se odcizí a žerty o vývaru z buličího líčka a zašitých tvářích se stanou vzpomínkami příliš bolestnými, než aby si je připo -mínali.

Sevřelo se mu hrdlo. Co udělal, že si zasloužil takový hrozný osud? Konečně potkal ženu, kterou miloval, a přitom nemohl vyjádřit svoje pocity. I kdyby dal svoji lásku najevo, Marjorie by si myslela, že to byla další manipulace, aby unikl z Georgovy pasti. Jak jen mohlo takové monstrum počít tak půvabnou a milou dceru?

350

Blake zatoužil po rozptýlení, a proto zvedl okenní stínítko. Chodci lemovali ulici z obou stran a cestou po promenádě na obligátní tři sklenky minerální vody si mezi sebou přátelsky povídali.

Blakova mysl ale útočila na jeho srdce stejně jako kočka hrající si s myší. Myslel na včerejší večer. Marjorie se jejich milování líbilo. Vzpomněl si na dotyk jejích dlouhých nohou a jak se jeho tělo skvěle hodilo k jejímu. Chtěl s ní spát každý večer, probouzet se vedle jejího usmívajícího se obličeje, sledovat ji, jak vychovává jeho děti. Co mohl udělat, aby se to stalo?

Co Marjorie řekla Nashovi?

Blake váhavě obdivoval vládce v Bath za to, že přišel Marjorie zachránit. Potřebovala ochránce, aby jí připomínal, co je v jejím nejlepším zájmu. Potřebovala manžela, který by naplnil její touhu po dětech. Jediné, co teď měla, byla obrovská zodpo -vědnost za skupinu okouzlujících chlapců a ovdovělou zahořklou vévodkyni s záští vůči mužům. A budoucnost s mužem, kterého si bude protivit.

Kočár se zakymácel. Blakův žaludek se zhoupl. Jako nezkrocené zvíře se jeho hrozné tajemství znovu vkradlo do doupěte v jeho duši. Se smutkem a zklamáním Blake Chesterfield povolal zpátky své

351

povýšené a sebevědomé vystupování, protože se potřeboval setkat se světem.

Skrz okno viděl elegantní fasádu Hartsung Square. V zorném poli se mu objevila vychozená cestička k poštovní místnosti. Pod známou poštovní trumpetkou stála Marjorie oblečená do šatů, které teď už rozeznal jako její pracovní oděv. Byly to praktické modré šaty s malým výstřihem a úzkými. obručemi. Blake se usmál. Jeho slečna poštmistrová nepotřebovala žadné ozdoby, aby přitáhla pozornost ke svojí kráse. Její fascinující výška, zářivé vlasy a svůdná sebejístota mu rozproudily krev a roztoužily srdce.

Tug, Wick a Honeycombe stáli vedle ní. Blake si přál, aby byl chladnější den a on mohl spatřit chlapce v jejich nových kabátcích.

Z okn v patře vyhlédl Cumber Stokes a zavolal: „Oheň na dvoře.” V každém okně se objevily zvědavé tváře. Blake se usmál a vystoupil z kočáru. „Obraťte ho, Peddicorde,” zavolal. „Rychle.”

„Ano, ano, komodore.”

Blake si sundal rukavice a došel k uvítací skupině, kde se na něho všichni dívali, jako by byl Attila přicházející plenit. Bylo to podivné, protože to bylo jeho srdce, které bylo jako vypleněné.

„Zdravím tě, má lásko,” řekl.

352

Její oči se setkaly s jeho a pak se přimhouřily. „Dobrý den, můj pane. Děkuji, že jste si na nás udělali čas.”

Tug se postavil před Marjorie a zbylí chlapci se jí postavili po boku. Vytrčené brady a našpulená ústa hovořily o jejich odhodlání Marjorie chránit. Slova se v Bath šířila rychle. Chlapci věděli, kolik času Marjorie s Blakem strávila, a cítili se ohrožení.

S příslibem jídla a střechy nad hlavou Marjorie sebrala chlapce ze stoky v Trpasličí uličce. Dala jim šanci bojovat a uniknout krutostem života. Nemohli udělat nic menšího než ji chránit. Blake nemohl udělat nic menšího než jim to umožnit.

Etiketa vyžadovala, aby se chlapci před ním poklonili, ale Blake si nikdy na společenský protokol nepotrpěl. A také si potřeboval chlapce naklonit, aby se dostal k Marjorie.

Když natahoval ruku k Tugovi, doufal ve své štěstí. „Dobré ráno, pane Simpsone. Claude Drummond se na ladech neukázal?”

„Ne, můj pane,” odpověděl Tug škrobeně.

„A jak se má můj skvělý společník?” zeptal se Blake Alberta.

Chlapcovo nepřátelství roztálo jako máslo na slunci. Vypjal hrud a zeptal se. „Chytil jste poslední dobou nějaké bandity, komodore?”

353

Tug vytrčil loket a dloubl mladšího chlapce do žeber. „Au,” vykřikl Albert. „Proč jsi to udělal?”

Tug se na něho místo odpovědi významně podíval. Blake se shovívavě usmál. „Obávám se, že ne, pane Honeycombe. Asi jste je příliš vyděsil.”

Marjorie obrátila oči v sloup a zhluboka vydechla.

V tu chvíli k nim přistoupil Peddicord a chlapci v úžasu otevřeli ústa.

Marjorie se na kočího usmála. „To je moc pěkný liščí ohon na vašem klobouku, pane.”

Peddicord klobouk sundal. „Moje žena ho nazývá hříchem marnivosti, má paní.”

„A jak mu říkáte vy, pane Peddicorde?”

Peddicord mrkl a odpověděl: „Pokus bláznivého muže o výrazný rys osobnosti, řekl bych.”

Marjorie se srdečně zasmála a přitáhla si chlapce blíž k sobě jako slepice kuřátka. Každého z nich představila a potom pronesla: „Jsou to chytří a tvrdě pracující chlapci, pane Peddicorde. Myslím, že uvidíte, že si váš čas zaslouží.”

Blakovo srdce poskočilo. Každé dítě by mělo mít takového ochránce jakým byla Marjorie Entwhistlová. Jeho děti ho mít budou. Nejdříve ale musí najít způsob, jak si zasloužit její odpuštění. Byla v rozpacích a zmatená. A také do něho byla zamilovaná.

354

Marjorie se stále na Blaka nedívala a udělala krok zpět. „Ted už je přenechám vám, pane Peddicorde. Dobrý den, lorde Blaku.” Otočila se a odešla do domu.

Ach bože. V porovnání s její obvyklou výřečností teď prakticky nemluvila.

Blake se otočil na nejstaršího z chlapců. „Tugu, mohl bych s tebou mluvit?”

Chlapec se loudal za ním. Když byli z doslechu ostatních, Blake se otázal: „Co se děje, chlapče?”

Tug vzhlédl k Blakovi. „Vůbec nic, můj pane. Všechno je v naprostém pořádku a tak, jak to má být.”

Blake očekával rezervovanost, ale sarkasmus nebude tolerovat. Zatroubil do protiútoku a pečlivě volil slova: „Nemyslel jsem si, že jsi zbabělec, chlapče.”

„Nejsem zbabělec.”

„Tak proč máš strach mi odpovědět podle pravdy?”

Na Blaka se dívaly chytré oči. „Lady Marjorie nepotřebuje manžela,” odpověděl defenzívně. „Má nás.

Trpělivost, říkal si Blake. Velíš flotile lodí a stovkám námořníku. Tři chlapci by měli být hračkou. „To jsou tvoje slova nebo její, Tugu?”

355

„Jste jako ostatní nápadníci. Chcete se oženit s lady Marjorie, protože vás poslal její otec.”

Blake se cítil jako nápadník před svým budoucím tchánem. „Rozhodně se chci s Marjorie oženit,” řekl. „A pokud jsi to náhodou zapomněl, domluvené sňatky jsou mezi šlechtou běžné.”

Chlapec se zmateně zamračil. „Ale ona si může vybrat podle sebe.”

„Pověz mi, Tugu,” řekl Blake, „ty nechceš, aby byla lady Marjorie šťastná?”

„Ona je šťastná.”

„Nemyslíš si, že by chtěla své vlastní děti?”

Tug se kousl do rtu. „Asi ano.”

U žraločích zubů, život Blake Chesterfielda byl podivný. Kdo by si pomyslel, že bude stát ve dvoře a vysvětlovat své pohnuty čtrnáctiletému chlapci? Přemlouvání a lichotky vypadaly jako to nejlepší, co by mohl udělat. „Bude skvělou matkou.”

„Člověk nemusí být zrovna chytrý, aby si dal tohle dohromady,” řekl Tug s posměchem v hlase. „Lady Marjorie je tady nejlepší.”

„Někteří říkají, že o ni nikdo nestojí.”

Tug si dal ruce v bok. „Ten kdo to říká, bude mít co dělat se mnou.”

„Často přemýšlím,” uvažoval Blake nahlas, „jak by vypadaly její děti. Například dcera.”

356

„Byla by krásná a vznešená až do morku kostí.”

Blake si zamnul bradu. „No jistě, máš pravdu, ale myslím si, že to nikdy nebudeme s určitostí vědět, protože lady Marjorie nevypadá, že by měla chuť se vdávat.”

Na tím se chlapec zamyslel, jeho zvědavý pohled těkal ze strany na stranu.

Blake se rozhodl přestat, dokud měl navrch. Chytl chlapce za ramena a oznámil: „Tak já jdu, Peddicord začíná být netrpělivý.”

Jemným pohybem postrčil chlapce směrem ke kočímu a sám potom vešel do domu a po schodech nahoru do Marjoriny pracovny.

Když se ozvalo zaklepání na dveře, Marjorie nadskočila. V semišových kalhotách, vysokých černých botách a oříškově hnědém saku to Blakovi velice slušelo.

„Mohu?” ukázal Blake na lavici.

Byli sami. Marjorie si přála, aby byla zůstala s chlapci. Cítila se provinile za to, že je vtáhla do svých problémů, ale copak měla na vybranou?

S předstíranou lhostejností řekla: „Posluž si, ale mám hodně práce.”

Zdálo se, že vysoký a širokoplecí Blake zaplňuje celou místnost. Čerstvá vůně citrónů zašimrala

357

Marjorie v nose, seběhly se jí sliny a zabolelo jí v tříslech.

Posadil se a překřížil své dlouhé nohy. „Kdybych si měl opravdu posloužit, Marjorie, políbil bych tě.”

V hlavě jí vířily emoce. Pohled měla uprený na jeho ústa. „To by sis ho musel ukrást.”

„Myslíš stejně jako jsem to udělal včera v noci?”

„Jsi neomalený, když to připomínáš.”

„A ty jsi zbabělá, když popíráš to štěstí, které jsi v mém náručí našla.”

Marjorie byla vystrašená a pokud si nedá pozor, ztratí nad jejich rozhovorem kontrolu. „Nebojím se tě.”

„Bojíš se, že mi znovu podlehneš. Dávám ti ale své slovo, že jsem sem nepřišel, abych tě zneuctil.”

Marjorie si vzpomněla na vzrušení, které jí dalo jeho tělo dotýkající se jejího, cítila plnost jeho mužství uvnitř sěbe, musela se proti němu obrnit. Nebyl nic jiného než okouzlující lump. „Proč jsi tedy přišel?”

„Abych tě viděl a pozdravil. A zeptal se, co děláš.” Proč jen musel být tak zatraceně přátelský. „Kontroluji účty,” odpověděla nahněvaně.

Blake vyskočil z lavice a přešel za ní. Přes rameno se ji podíval do otevřené knihy. „Jsem velmi dobrý v

358

počtech - mezi mnoha jinými věcmi. Mohl bych ti pomoci.”

Jeho svůdný tón ji zahřál, ale už si na jeho triky dávala pozor. „Nepotřebuji tvoji pomoc. Zvládnu to sama.”

Vědoucí úšklebek odhalil důlek ve tváři. „Tug říkal něco jiného. Možná z něho mluvila brandy, ale říkal, že bys raději šla s poštou pěšky do Londýna, než bys kontrolovala tahle čísla.”

Ze dvora se ozval chlapecký jásot. Marjorie v duchu doufala, že chlapci budou pamatovat na dobré vychování. „Kdy jsi dával Tugovi pít?”

„To bylo dávno - když jsem přijel poprvé do Bath. Tug přeháněl. A teď, pokud mě omluvíš…”

„Ale no tak, Marjorie,” opáčil Blake, „nebuď tak tvrdohlavá.”

Dívala se na jeho boty a všimla si odrazu okna na perfektně vyleštěné kůži. Nebohý Everson měl určitě puchýře a bolavá záda.

„Nemůžeš předstírat, že se minulá noc vůbec nestala, Marjorie.”

Připomínka včerejšího štěstí jí sevřela hrdlo. „To by bylo neobyčejně naivní, že?”

„Skoro jsem nespal, jak jsem na tebe myslel - chtěl jsem tě mít pořád vedle sebe, toužil jsem po možnosti se tě dotknout, promluvit s tebou.”

359

Jeho slova byla jako teplé sluneční paprsky po dešti. „No, já opravdu nemám čas si povídat. Kromě toho si spolu stejně nemáme co říct.”

„Tak to určitě máme. Než jsi odjela do Bristolu, souhlasila jsi, že se budeme měsíc poznávat, že se staneme přáteli. Chceš to popřít?”

Marjorie takovou vytrvalost nečekala. „Včera v noci jsme se poznali dostatečně. A ty jsi zneužil naší dohody, což jí činí neplatnou.”

Blake vzdychl a ústa se mu roztáhla do úsměvu, který mu prohloubil důlek a vyslal k její páteři záchvěvy touhy. „Jeden o druhém bychom se toho mohli dozvědět mnohem víc, jak určitě víš.”

Dnes ráno byly jeho oči skelně zelené a sotva znatelné tmavé kruhy pod očima byly důkazem jeho bezesné noci. Pravděpodobně sebou házel a pře -vracel se v posteli a odkopával přikrývky. Představovala si ho nahého a promrzlého, jeho dlouhé nohy a pevný zadek na hedvábném prostěradle. Ten obraz jí šokoval a zároveň jí dodal sladký pocit hříšnosti. Musí na něho přestat myslet.

„Ano,” řekla. „Je toho mnohem víc, co bychom se o sobě mohli dozvědět, například, proč tě můj otec vydírá.”

Blake sebou trhl. „Bojíš se toho, co ke mně cítíš.”

360

Řekl to tak nenuceně, až se Marjorie chtělo vykřiknout. Místo toho se usmála. „A ty se nebojíš, že uklouzneš a řekneš mi tu hroznou pravdu, kterou na tebe můj otec ví?”

Jeho pohled se ani nezachvěl. „Ne.”

„Musíš mít aspoň malinkatou pochybnost.”

„Zádnou ani v nejmenším.” „Nevěřím ti.”

„Přísahám na duše svých předků,” řekl Blake, aniž by se pohnul.

Ta měkce vyslovená slova v sobě nesla velké poselství a stejně jako si Marjorie byla jistá, že ho bude dál milovat, věděla, že on jí své tajemství nikdy neřekne. To vědomí se ji zarylo do srdce. „Musí to být něco hrozného, Blaku.”

Podíval se stranou.

Naděje na jejich společnou budoucnost se rozplývala. „Je mi tě líto.”

Plácl se do stehna. „Nech si své projevy sympatie, slečno poštmistrová a vyskoč. Asi za půl hodiny nechá Peddicord chlapce řídit kočár - s tebou a se mnou uvnitř. Do té doby budu mít všechno sečteno.”

Marjorie nehnutě seděla. „Ne.”

„Měl jsem pravdu. Bojíš se mě.”

Ta troufalost jí probudila. Vstala od stolu a postavila se ke zdi. „Tak si posluž.”

361

Nesedl si, ale otočil se k ní čelem. Opřel se rukama o zeď a znemožnil jí odejít. Naklonil se blíž. „Jak se dnes cítíš?”

Kdyby bylo zlomené srdce nemoc, ležela by na smrtelné posteli. Marjorie sklopila oči, aby skryla svoji bolest a dívala se na jeho ústa. „Je mi skvěle.”

Rty se dotkl její tváře. „Byla jsi skvěle skvělá včera vnoci.” Kousla se do rtu, aby ztlumila povzdech. „Nechci, abys mě líbal.”

S ústy na její tváři zašeptal: „Já vím. Chceš, abych ti odhalil svoji duši, Marjorie. Proč bych to měl udělat?”

Jeho upřímnost jí šokovala. Ve své nejčistší formě byla ta otázka omluvou. Žádal jí Blake Chesterfield o útěchu a ujištění? Ach, proč jen nebrala v úvahu jeho pocity? Byla tak pohlcená svojí vlastní rolí, že jí ani nenapadlo, aby se zamyslela nad tou jeho. Instinktivně ho objala rukama v pase a řekla upřímně: „Protože mi můžeš věřit.”

Jeho rty se přesunuly na její. „To jsou jen slova, lásko,” zamumlal. „Ukaž mi, že ti mohu důvěřovat.”

Marjorie neměla ani nejmenším ponětí, jak by si mohla zasloužit jeho důvěru, přesto ale věděla, že musí nějaký způsob najít. U Blakovych předchůdci bylo snadné odhalit jejich chyby. Porovnávání Blaka

362

Chesterfielda s ostatními muži bylo ale stejně pošetilé, jako srovnávání masa a sladkostí.

Marjorie si zvolila tu nejjednodušší a nejpří -jemnější cestu a přitiskla své rty na jeho. A poprvé za celou dobu ucítila, že Blake váhá. Neuvěřitelnost jeho reakce odhalila víc než slova. Byl včera v noci v zajetí vášně? Pokud ano, dnes asi litoval toho, že jí svedl.

O čtyri údery srdce později Blake ukročil dozadu. V jeho očích se zrcadlilo zklamání. „Kdybych si tě tolik nevážil, Marjorie Entwhistlová, zapomněl bych na tvoje účetní knihy a strávil následující půlhodinu uctíváním tvého těla.”

Jeho falešná veselost jí nepřesvědčila. Pod jeho sebevědomím a arogancí ležel zranitelny muž. Toho muže chtěla a nic jí nemohlo zastavit, aby ho dostala. „Dobrá,” prohlásila. „Získám si tvoji důvěru, Blaku Chesterfielde.”

Blake se zašklebil. „Čekám na tvoje úsilí, slečno poštmistrová. Za celý svůj život jsem věřil dvěma ženám a v obou případech jsem toho litoval.”

„Co to bylo za ženy?”

Blakův pohled sklouzl na podlahu, jako by se najednou styděl. „Jednou z nich je moje matka. Ta druhá by měla zůstat soukromou záležitostí.”

„Bývalá milenka?”

363

Odkašlal si. „Sobecká žena z Bostonu, která se mě snažila vmanipulovat do duelu s protivníkem. Stačí, když řeknu, že ani jedna z nich není důvěryhodná.”

„Muži jsou taky nedůvěryhodní,” opáčila Marjorie. „Například můj otec, můžeš si ho přidat na seznam.” „Měl by mít svůj zvláštní seznam.”

„Nejsem jako on.”

Svůdné zelené oči si ji prohlédly od hlavy až k patě. „Ne, to rozhodně nejsi. Jsi zaoblená na všech správných místech.”

Radost probudila vzpomínka na jejich milování. Polilo jí horko. Musí na něho přestat myslet. „Účetní knihy,” řekla.

Se zručností a rychlostí lidského počítadla začal Blake sčítat účty. Marjorie ho jen užasle sledovala. Když úkol splnil, zavřel knihu.

„Pošli mi účet za svoje služby,” zavtipkovala Marjorie. Místo odpovědi si ji přitáhl na klín. „Požaduji platbu ihned.”

Napinilo ji sladké očekávání. „Řekni si, co chceš.”

To nejmenší, co čekala, byl polibek. Nejvíc si myslela, že bude požadovat její ruku a manželství. Výměnou za pravdu by mu dala obojí.

Blake ji hladil po zádech a jeho rty se stočily do podmanivého úsměvu. Vypadalo to, že váhá, což byla u Blaka Chesterfielda nevídaná věc. „Vezmi mě

364

s sebou, až se pojedeš podívat na poštovní kočár,” řekl.

Marjorie neskryvala zklamání. „Dobře, ale myslela jsem si, že budeš požadovat polibek.”

„Chci mnohem víc, než len polibek ze tvých rtů,” zamumlal podmanivě, „a očekávám vyplacení v plné výši, až ti pomohu nakoupit kočárové koně. Slyšel jsem, že v Monkton Farly je dobrý chovatel.”

„Mohu si je koupit sama,” vybuchla Marjorie.

„Myslel jsem, že pomohu s výběrem, ne že je koupím. Ani ve snu bych si nedovolil omezovat tvoji nezávislost.”

Marjorie se nevěřícně zasmála. „Tak stáhni svoji nabídku k sňatku.”

„Manželství pro mě neznamená okovy a kouli u nohy.” Jeho úsměv rozzářil místnost. „Znamená pro mě domy na venkově s velikými ložnicemi, planoucí ohně, které tě zahřejí a hedvábná prostěradla, na kterých si odpočineš. Já, abych ti nalil víno, dal ti děti a celou dobu tě opatroval.”

Při těchto lákavých slovech se mu Marjorie chtěla vrhnout kolem krku. Proto je asi říkal, pomyslela si. „Nevěřím ti.”

„Dokážu ti to.”

„Tak to si počkám na tvoje úsilí, můj pane.”

365

Šli společně na dvůr. Peddicord držel řeč ze svého místa na kozlíku, otěže přitom svíral v ruce. Tug seděl vedle něho, ostatní chlapci seděli se zkříženýma nohama na střeše kočáru.

Marjorie chtěla vzít Blaka za ruku, ale to by bylo přiliš nápadné. Měla čas na přemýšlení a naplánovala si své budoucí kroky velmi pečlivě. Když se teď rozhodla přejít do útoku, Blake Chesterfield a jeho temné tajemství proti ní neměli šanci.

Strávili ve velkém kočáře celé odpoledne. Tug, Wick a Albert se střídali u otěží. Navštívili chovatele v Monkton Farly, kde jí Blake ukázal, jak si vybrat nejlepší kočárové koně.

Přes Downs a přes kopce Wiltshire se Blake a Marjorie natřásali na kamenité cestě ve voze jako melouny. Marjorie si nebyla jistá, zda se nedospělí chlapci vůbec kdy naučí koňské spřežení ovládat. V údolí Chilcombe Bottom dokonce Wick upustil otěže a než mohl Peddicord zasáhnout, kočár sklouzl jednou stranou do příkopu.

„Hrom do té zatracené cesty uhoď,” zaklel Wick.

Blake sevřel chlapci pevně rameno. „Není potřeba klít. Chlapci seskočte dolů a pomozte lady Marjorie. Potom se postavte stranou.”

Blake si sundal kabát a košili, Peddicord pouze klobouk. Do půl těla vysvlečený šlechtic a holohlavý

366

kočí hekali námahou, tlačili a tahali, aby dostali kočár zpátky na cestu. Celou dobu Marjorie obdivně hleděla na Blakovy svalnaté paže a mocná ramena. Na řetízku se inu u krku houpal zlatý kompas a blikal ve slunečním světle. Marjorie nemohla odtrhnout svůj pohled od Blakova plochého břicha a linie černých chloupků, která mizela pod opaskem jeho kalhot. Myslela na jeho úzké boky a vzpomněla si, co cítila, když jeho nohy vklouzly mezi její. Skvěle skvělá, to o ní řekl. Teď se tak ale necítila. Skvělost přijde, až jí Blake otevře své srdce.

Během návratu do Hartsung Square byla Marjorie překvapená, když Peddicord prohlásil, že jeho noví žáci si prošli tím nejhorším. Domluvil si další kolektivní trénink na následující sobotu a poté individuální podle toho, který den v týdnu budou chlapci v Bath.

Marjorie očekávala, že ji Blake políbí na rozloučenou, ale nepolíbil.

V neděli doprovodil Blake Marjorie na bohoslužbu do kostela v opatství. Seděli v lavici rodiny Chesterfieldů, velkolepé, obrovské a z notting -hamského dubu. „Věnovaná roku 1515 mým pra-pra-pra-pra-dědečkem Quintonem, osmým vévodou z Enderley,” zašeptal Blake.

367

„Biskup z Wells mi svěřuje čtení modliteb negramotným farníkům,” zašeptala Marjorie.

Blake se na ní zvědavě podíval. „Vím, co máš za lubem, ale bude to chtít víc než jen doporučení od duchovního, abych ti odhalil svoji duši.”

V pondělí jí Blake požádal, aby si vzala volno. Navzdory tomu, že práce zůstane nedodělaná, Marjorie souhlasila. Přejeli přes řeku Avonu do jarních zahrad na snídani. Potom jí vzal nakupovat a trval na tom, žejí koupí vysočinský tartanový pléd. „Na počest moji babičky Alexis Stuartové,” prohlásil a přehodil oděv Marjorie přes ramena.

Zahleděná do jeho lístkově zelených očí, Marjorie pravila: „Krásný princ Charles mi natolik důvěřuje, abych mu zasílala minerálky z Bath. Říká, že mu pomáhají spláchnout chuť italského jídla.”

„A já říkám, že je psanec, a proto se nepočítá.”

Marjorie pokrčila rameny. „Shelbourne mi také důvěřoval.”

S předstíranou prudkostí Blake pravil: „Shelbourne se rozhodně nepočítá.”

Odpoledne navštívili výrobce kočárů, který slíbil, že dodá dokončený kočár do čtrnácti dnů. Blake se zeptal, jaká značka bude zdobit dveře zeleno-zlatého kočáru. Když Marjorie odpověděla, že žádná, našel si

368

klacík a načrtl do hlíny obrázek vzpínajících se lvů Anglie rámující erb nesoucí poštovní trumpetku.

„Tady,” řekl a nakreslil vlnité čáry přes základnu štítu. „Dal bych tam stuhu nesoucí nápis Aquae Sulis. To je název, který dali městu Bath Římané, ne?”

„Četl jsi místní historii.”

Jeho tvář se zkřivila do podivného úšklebku a podíval se stranou. Máchnutím nohy smazal svoji kresbu.

Později, když Blake překreslil svůj obrázek tužkou a inkoustem, zářila Marjorie nad heraldickým znakem pýchou. Modlila se, aby si získala jeho důvěru brzy, stejně tak, jako on rychle obnovoval svůj kreslící talent. Ze svých dřívějších zkušeností věděla, Že její otec začne být netrpělivý, protože žádné z dřívějších zasnoubení tak dlouho netrvalo.

Blakovi Chesterfieldovi se krátil čas.

V úterý Marjorie pokračovala ve svých povinnos -tech poštmistrové v Bath.

Každé dopoledne chodila na obchůzky, zapisovala poplatky a obědvala s babičkou. Každé odpoledne učila pošťáčky číst, psát, učila je zeměpisu a pracovala na své nabídce na poštovní koncesi. Každý večer v sedm hodin se pro ní stavoval Blake. V úterý se zúčastnili recepce v Prior Parku. Ve středu si zašli na hru do divadla v Orchard Street. Ve čtvrtek seděli

369

U Hrozného Toma, pili sherry a poslouchali potul -ného básníka. Blake se jí pokaždé snažil svést. Ona mu pokaždé odolala. Pokaždé pozdě v noci si vzala své touhy a potíže do své samoty v Křížových lázních.

Během týdne Blake otevřeně hovořil o svém dětství v Chesterwoodu. Marjorte bolelo lítostí srdce, když ho poslouchala, jak povídá: „Oba moji rodiče věřili, že děti se do společnosti dospělých nehodí. Oni žili v Londýně, já jsem žil na venkově. Pri důležitých událostech pro mě posílali, aby se mnou pochlubili a pak mě znovu zavřeli v Chesterwoodu.”

Marjorie si s hrůzou uvědomila, že dokonce i rodina tak vysoce postavená, jako byli Chester -fieldovi, se chovala se stejnou krutostí jako George Entwhistle.

„Poslali tě pryč do školy?” zeptala se.

Blake po krátkém zaváhání připustil, že se v Etonu nudil. Cambridge, říkal, byla pro netrpělivého mladého markýze, který toužil po dobrodružství na otevřeném moři, noční můrou. Nabídla mu, aby přednášel chlapcúm o životě v koloniích. Blake s úsměvem odmítl a řekl, že by pokřivil jejich mladé mysli. Souhlasil ale, že ukáže chlapcům, jak se starat o kočárově koně.

370

Pokaždé, když se Marjorie snažila stočit řeč na to, proč ho její otec vydírá, Blake její pokus zmařil. Pokaždé, když se jí snažil dostat do postele, Marjorie jeho svodům odolala.

Jak dny ubíhaly, nepřipadala si Marjorie o nic blíže ke získání jeho důvěry, ale velmi blízko podlehnutí jeho svodům. Co se stane dříve - Blakovo doznání nebo Marjorino podlehnutí?

Marjorie se už se svými záležitostmi Beauovi nes -věřovala, ale on stejně zůstával v Londýně. Promlu -vit si o svých pocitech s Rowenou bylo nemysli -telné, protože při zvuku Blakova jména měla babička jízlivé poznámky o zoufalých šlechticích a osudu nebohých žen, které uvěřily jeho mrzkým lžím. Nebohá osamělá Rowena. Blake jí ukázal babičku v novém světle.

Během svých dopoledních obchůzek navštívila Marjorie přítelkyni, která mohla být její jedinou nadějí: Julianu Papjoyovou.

371

(Kapitola 12

Hádky na veřejných místech jsou v Bath nepří -

pustné.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Juliana stála ve dveřích do přijímacího pokoje, měla na sobe nadýchané šaty z bílé organdy z obrovskými vlčími máky vyšitými na suknici a s širokou červenou šerpou kolem pasu. Modročerné vlasy jí padaly přes jedno rameno ve vodopádu vinitých loken. Vypadala spíše jako šestnáctiletá dívka než jalco dlouhodobá milenka vládce v Bath.

Juliana spráskla ruce. „Beau mi říkal, že mě možná navštívíte. Jsem velice ráda, že jste přišla. Pojďte dál.”

Marjorie cítila, jak její vnitřní napětí ustupuje. „Jste si jistá, že vás neruším?”

„Rušit mě? Bez Beaua se strašlivě nudím. Pojďte, vezmu vám brašnu.”

Marjorie jí podala svou poštovní brašnu.

Juliana ji málem upustila. „Jak dokážete unést tuhle strašně těžkou věc?”

„Jsem na to asi zvyklá.”

372

„Musí to vážit nejméně pět kilo. To lidi posílají cihly?”

„Ne. je to pouze vážená korespondence šlechticú v

Bath.”

„Aspoň to nejsou drby madam Surleighové. Představte si ty nesmysly vytištěné.” „To se ani neodvažuji.”

Juliana pověsila brašnu na věšák, vzala Marjorie za ruku a vedla ji do přijímacího pokoje. „Řeknu paní Bellové, aby nám přinesla něco obludně dobrého, co nám uřčitě pokazí postavu. Beau mě pravděpodobně vyhodí z postele.”

Veškeré výčitky, které Marjorie měla ohledně hovorů o citlivých záležitostech týkajících se Blaka, zmizely. Nad švestkovým koláčem a horkým kakaem vysvětlila Julianě své problémy.

Z malého stolečku vedle své židle zvedla Juliana jednu z dvanácti zdobených tabatěrek. Koulela si tou malou krabičkou v dlani a zeptala se: „Už jste měla menstruaci?”

„Ne, ale ještě je brzy.”

„Dobře, ale pamatujte si, pokud vás svede znovu a vy počnete jeho dítě, nebudete mít už v této záležitosti na výběr.”

„Jsem naprosto schopná vychovat dítě. Starala jsem se o Cumbera od jeho pěti let.”

373

„Já vím, že ano a Bůh vám žehnej za vaši štědrost, ale král vám nebude trpět abyste vychovávala nemanželské dítě, zejména ne Chesterfielda. Blakova rodina je příliš důležitá.”

Ačkoli Marjorje věděla, že Juliana mluví pravdu z přátelských důvodů, vztekala se: „Už se mi dělá ze jména Chesterfield špatně a z celé té okázalosti a okolností, které jsou s ním spojený.”

Juliana vyhodila tabatěrku do vzduchu, jako by to byla mince. „Nemyslím si, že se vám z něho dělá špatné a to ani v nejmenším, má drahá.” Chytila točící se krabičku. „Věřím tomu, že ho milujete. A myslím si, že on miluje vás, Problém je, že ani jeden z vás nemá rád, když je k něčemu nucen.”

Beznadějnost celé situace, zkazila Marjorie náladu. „Je to jenom lichotící mizera.”

Julianiny rudé rty se stočily do vědoucího úsměvu. „Dal by mizera nebohému Shelboarnovi pět set liber a doporučující dopís pro obchodníka v Bostonu?”

„Jsem si jistá, že k tomu měl své důvodu. Muži vždy nějaké mají.”

Juliana se zasmála. „Zníte jako vaše babička.”

„Opravdu?” zeptala se Marjorie zaraženě.

„Ano, a častěji, než si myslíte.”

Marjorie se nechtěla chovat jako Rovvena. Chtěla důvěřovat a chtěla, aby lidé důvěřovali jí. Chtěla

374

manžela a hromadu krásných neposedných dětí. „Děkuji, že jste mi to řekla,” špitla rozpačitě.

„Nemyslela jsem to zle. Prožila si hodně špatného, Marjorie. Ale váš život - váš manželský život - ne -musí být životem plným povinností, jako byl její.” Juliana se zadívala na krabičku ve své dlani. „A mohla byste si užit manželství s Blakem Chesterfiel -dem. On je opravdu vzrušující.”

Marjoriny důvody proti se třepotaly v její mysli jako vlajka. „Ne, pokud mi neřekne pravdu.”

„Ale jděte,” ušklíbla se Juliana. „Jak hrozné může jeho tajemství být? Uřčitě není ani zrádce ani vrah.”

Marjorie si kladla tu samou otázku. Odpověď byla vždycky ne, Blake nebyl schopen ani jednoho z těchto zločinů. „Možná má nemanželské dítě.”

Juliana přidržela tabatěrku na světle. „Kdyby ho měl, to dítě by podporoval. Proč by se ale neoženil s matkou? Pokud už by ovšem nebyla vdaná.”

Marjorie píchlo u srdce. „Nemyslím si, že spáchal cizoložství, ale myslím si, že svede každou ženu, po které touží.” Zasmála se. „Kdo by to měl vědět lépe než já?”

„Tak prostě budme rádi, že se neoženil s matkou svého nemanželského dítěte - pokud je tohle jeho tajemství,” řekla Juliana.

375

Marjorie zaplavilo starý známé rozrušení. „Já prostě nevím, co skrývá.”

„Poslouchejte mě,” řekla Juliana s veškerou vážností. „Muži mají tajemství. Tak to chodí. Ženy je mají také.”

„Říkáte mi, že balancuji na hraně nejistého principu nebo že budu muset narušit jeho soukro -mí?”

„Ne, pokud jsou principy a čest požadovanými vlastnostmi muže, za kterého se rozhodnete prov -

dat.”

Marjorie pohltila touha. „Nechci být figurkou svého otce. Chci milujícího manžela.”

„Vy si myslíte, že vás nemiluje?” řekla Juliana. Marjorie chtěla věřit tomu, že mu na ní záleželo, ale nemohla. „Nevím.”

„Můžete to zjistit.”

„Jak?”

Juliana vyměnila zlatou krabičku za krabičku ze slonoviny. „Včera přijel jeden z šlechticů, kterého Blake zná. Skotský vévoda Jamie MacKenzie.”

„Setkala jste se s ním?”

„Ano, včera večer v Simpson’s Room. Dnes večer bude ve Wiltshire’s. Tančete s ním - zejména rigadoon.” Juliana mrkla. „Rigadoon tančí báječně.”

„Já ale kroky k rigadoonu neznám.”

376

„Naučte se je a zabijete dvě mouchy jednou ranou. Pokud jeho Výsost ze Searothu zná Blakovo tajemství, možná se vám podaří, aby vám ho řekl. A zároveň můžete způsobit, aby Blake žárlil.”

„Blake a žárlit?” Marjorie se rozesmála. „Už jsem tančila s ostatními muži dříve. Blakovi to bylo jedno.”

„Aha!” zvedla Juliana významně prst. „Ale dosud jste netančila s okouzlujícím šlechticem, který horlivě hledá svoji vévodkyni.”

„To nevyjde,” řekla Marjorie zmateně. „Muži si svá tajemství navzájem nevyzrazují. Blake možná nebude rád, že tančím s vévodou, ale jen proto, že je majetnický, ne zamilovaný. Musíme to rozlišovat.”

„Ale to přeci rozlišit jde. Majetnický muž se rozzlobí, když jiný muž dychtí po jeho ženě. Žárlivý muž má strach, že bude mít zlomené srdce.” Juliana se naklonila blíž a radila: „Vylekejte ho, Marjorie.”

Marjorie strávila příliš mnoho let, kdy se vyhýbala mužům, a teď si nebyla jistá, jestli zvládne nalíčit past. „Myslíte tím, abych flirtovala se Skotem?”

„S vaším vzhledem,” řekla Juliana věcně, „s tím hejskem z Vysočiny nebudete muset flirtovat. Jen se s ním seznamte, zeptejte se na Blaka. Možná MacKenzie něco ví.”

„Nemyslíte si, že se Blake rozzlobí?”

377

„Ne, to si nemyslím. Ale bude raněn… a velmi milující.”

Paradox té situace Marjorie mátl. „Já se ale přeci snažím jeho milování vyhnout.”

Juliana si povzdychla. „Až ukáže svoje chesterfieldské kouzlo - a jsem si téměř jistá, že ho ukáže - a vy budete mít pocit, že mu nejste schopná odolat, můžete se chránit proti početí dítěte.”

Marjorie zalapala po dechu. „Je způsob jak se vyhnout…” Stud jí nedovolil větu dokončit.

„Samozřejmě, že je.”

Marjorie se najednou rozsvítilo. Měla si všimnout toho, co jí křičelo přímo do tváře. Juliana nepočala Beauovi dítě. Zástupy milenek neporodily děti svým ochráncům. „Byla bych vám moc vděčná,” řekla s úlevou.

„Dobrá, ale musíte mi slíbit, že nikomu neřekne, že jsem vám to řekla. Ani Beauovi ne.”

Marjorie se cítila jako mezi mlýnskými kameny. Povinnosti plynoucí z její pozice, vyrovnávání se s hrozbou manželství z donucení, babiččiny námitky, otcova lhostejnost - to všechno z ní vysávalo sílu. jistota, že nepočne dítě jí umožní získat trochu času a zaměřit se na ostatní její potíže. Napadla jí hříšná myšlenka: bude si moci vychutnat Blakovo milování, aniž by cokoliv riskovala. „Slibuji.”

378

„Dobře. A teď vás naučím rigadoon. Bude to ohromná legrace.”

Byla to neuvěřitelná pohroma.

Později toho večera vklouzla Marjorie hlouběji do teplých vod Křížových lázní, ale tentokrát proud vody její sebeobviňování neodnesl. Až se Beau vrátí a dozví se o jejím fiasku, bude zuřit.

To, že tak často tančila se skotským vévodou ze Seaforthu bylo první chybou večera. To, že mu dovolila, aby ji doprovodil na večeři, byla druhá. Dokonce ani zábavné momenty posledních několika hodin jí nedokázaly rozveselit.

Juliana správně odhadla muže a jejich city vůči ženám. Co však nebrala v úvahu, byl třetí prvek, lhostejnost. Blaka ani v nejmenším nezajímalo, že Marjorie strávila celý večer ve společnosti vznešeného Horala. A Marjorie si naopak přála, aby ji nezajímalo, že on strávil večer ve společnosti ostatních žen.

Kamenné zdi odrážely zvuk kroků. Někdo přicházel do lázní, ale kvůli páře Marjorie neviděla ke dveřím. Byla to pravděpodobně Peg, aby jí řekla, že je čas vypustit a vyčistit lázně, aby byly připraveny na zítřek.

379

Sklíčená Marjorie se odrazila ode zdi a vydala se směrem ke schodům.

„Stále se na mě zlobíš kvůli dnešnímu večeru?”

Blakův hlas rozčísl její melancholii. Marjorie se zastavila tak rychle, že téměř ztratila rovnováhu. Když jí tu ted viděl, mohla se rozloučit se zbytkem hrdosti, kterou si ochraňovala.

Marjorie se potopila po krk do vody a zamžourala do mlhy. Osamělá pochodeň na zdi za ní osvětlovala prostor jen velmi matně. Neviděla ho. Jediné, co viděla, byl obrovský zlověstný stín. „Pleteš se, nezlobila jsem se ani v nejmenším.”

Lázněmi se rozlehl srdečný smích. „Byla jsi stejně rozčílená jako nevěsta bez věna, kterou nechali před dveřmi domu jejího otce.”

To prosté přirovnání jí rozzlobilo. „Jsi stejně arogantní jako šlechtic, který si myslí, že dokáže poznat, na co dáma myslí.”

S překvapující jasností slyšela, jak si Blake svléká šaty. Nemohl jí v žádném případě chtít, ne poté, jak se celý dnešní večer chovala. „Co si myslíš, že děláš?”

„Při našem prvním setkání, jsem udělal chybu a uvěřil jsem povídačkám, že jsi hloupá,” řekl, jako by mluvili o tom, na které sídlo se vydají. „Tak arogantní šlechtic, ano? V některých věcech jsem

380

snadno prohlédnutelný.” Tiše dodal: „Víš přesně, co dělám.”

Obavy změnily její kolena v rosol. Nemohla mu podlehnout - ne tedy, ne ted, ne když byla její duše tak odhalená. „Někdo tě uvidí.”

„Ani náhodou.”

„Je tu Peg.”

„Ne, není. Dal jsem jí guineu aposlal jsem jí domů dřív.”

Jeho sebevědomí jí iritovalo. „Chtěla bych být sama.”

„Ale jdi, slečno poštmistrová. Přiznej, že jsi žárlila a já ti odpustím, že jsi mě celý večer přehlíželo.”

„Tvoje odpuštění mě ani v nejmenším nezajímá. Vlastně si myslím, že celý večer proběhl velmi dobře.” Ta lež ji málem zadusila.

„Pokud nazýváš roztržku úspěchem, možná si zase začnu myslet, že jsi hloupá.”

„Ty jsi všechno začal.”

Slyšela ho, jak se ponořil do vody, ale odmítla se vzdát. Bude se před ní nakrucovat jako páv před pávicí, ona ale na něho byla příliš rozzlobená, než aby jí to zajímalo.

„Nepřestávej mluvit,” řekl, „nemohu poznat, kde jsi.

381

Marjorie sevřela své rty k sobě těsněji, než pečeť na královském dokumentu. Blake ji najde, ale nebude mu to usnadňovat. Vytáhla si z vlasů sponku a hodila směrem ke vzdálenější zdi.

Když ho slyšela jak se přesunuje k opačnému konci bazénu, stěží zadržovala smích. Snažila se ho mást dál, až nakonec přišla téměř o všechny sponky.

O chvíli později se pára rozestoupila a Blake se objevil přímo před ní. Na jeho zlatém řetízku se odráželo světlo pochodně. Oči mu blikaly zájmem a uznáním. Díval se jí na ramena. „Doufal jsem, že budeš mít za sobě ten plášť. Červená ti moc sluší. Ne, když o tom tak přemýšlím,” podíval se významně na sochu Apolóna, „jsem raději, když jsi nahá.”

Ani za pět poštovních kočárů a všechny kočárové koně v Anglii by si jeho pohotový kompliment nebo jeho volbu nepřipustila. „Co chceš?”

„Chci pochopit,” odpověděl měkce, „proč jsi rozzlobená, když jediné, co jsem udělal, bylo dodr -žování všech tvých přání.”

To, že se zaměril na jádro problému, Marjorie vyhovovalo. „Nejsem rozzlobená. Stydím se za tebe.”

Jeho pleť dostala zelenavý nádech, jako by trpěl mořskou nemocí. „Proč?”

„Kvůli té atrakci, kterou jsi ze sebe dnes večer udělal.”

382

„Aha.” Položil se na záda a nechal se houpat vodou. „Tak bud, prosím, tak laskavá a řekni mi, za který z mých hříchů se stydíš. Ze jsem se trpělivě díval, zatímco jsi ty protančila všechny menuety s Jamie MacKenziem?”

„Ted děláš hloupého ty.”

„Oho? Nemohla jsi se náhodou stydět, protože jsem tančil s ostatními ženami? Nebo že jsem hrál whist s Ralpliem Allenem a prohrál? Nebo že jsem doprovodil Julianu Papjoyovou na večeři?”

Marjorie vadilo, že Blake tančil s ostatními ženami. Všechny jeho partnerky byly rusovlásky. Pravdě -podobně litoval ztráty své poslední milenky. „Když znáš všechny své neřesti tak dobře, proč se ptáš na můj názor?”

„Řekni mi, jak jsem tě zostudil.”

„Neměl jsi tančit celou jednu sadu s tou červe -novlasou služkou z taverny.”

Blake se potopil, vynořil se a zatřásl hlavou. „Žárlíš?”

„Samozřejmě, že ne. Dokud si lidé myslí, že jsme zasnoubeni, tvé činy se odrážejí na mně.”

„Přesně,” odpověděl. „Stejně jako se tvé činy odrážejí na mně. Neměla jsi celý večer tančit s vévodou z Seaforthu.”

383

„Nech vévodu vévodou. Mluvili jsme o služce z taverny.”

Blake otočil ruce dlaněmi vzhůru. „Jak jsem jen mohl vědět, že obsluhuje u Bílého Srdce? Či spíše, jak to víš ty?”

„Umí číst. Dostává poštu. A přestaň se tak rozzlobeně dívat.”

Nabral si vodu do rukou a chrstnul je na Marjorie. „Nech toho.”

„Neodpověděla jsi na moji otázku. Podle Nashových pravidel se šlechta musí mísit s neurozeným lidem.”

„Mísit?” procedila Marjorie skrz zuby. „Byli jste jediný pár na parketě. Přepokládám, že jsi byl tak okouzlen její krásou, že sis ani nevšiml, co se kolem tebe děje. Nikdo jiný tu sadu netančil.”

„Nebyl jsem okouzlený ani v nejmenším a už vůbec jsem nevěděl, že ten tanec porušil jedno z Nashových pravidel. Je jich tolik, že si je nepa -matuji.”

Marjorie sevřela pěsti. „Tak by sis je měl přečíst všechny - ne len ta, která ti vyhovují.”

Blake se odvrátil a čelist měl sevřenou jako z kamene. V očích se mu odrážel třpyt pochodně. „Několik dalších porušovalo jeho pravidla. Například

ty.”

384

„Já mám zvláštní výsady a netančím s obličejem tak blízko, že se můj nos skoro dotýká nosu mého tanečníka. Nikdo to nedělá.”

Blake zvedl obočí. „Nedělala jsi povyk, když vévoda strávil celý večer hovořením do tvého výstřihu.”

„Nemůže za to, že je menší než já. Bylo to milé, nic víc.

„Tak proč mám pocit, že jsi na něho soustředila svoji pozornost záměrně?”

Úplně ji prohlédl. Pravdu se ale nikdy nedozví. „Jamie MacKenzie je velmi zábavný společník. Domysli si zbytek.”

„Nemyslel jsem si, že s ním budeš tančit rigadoon, který, jak bych měl dodat, jsi opakovaně odmítala tančit se mnou s tím, že neznáš kroky.”

Kde se ten tanec naučila, byla její věc. Dívala se na nevidoucí oči Minervy. „Nabídl se, že mě to naučí. A já se naučila. Tak co?”

„Asi bych mu měl poděkovat.”

„To by od tebe bylo neobyčejné ušlechtilé, ale nemusíš si dělat starosti, poděkovala jsem mu sama.”

„Tím, že jsi mu dovolila, aby tě doprovodil na večeři.”

„Ty jsi byl zaměstnaný Julianou.”

385

„Nash tam nebyl. Myslel jsem, že bude správné, když ji doprovodím. Kdybys neodešla v takovém spěchu, doprovodil bych vás obě.”

„Neodešla jsem ve spěchu. A nelíbí se mi, když říkáš, že bych se snížila k takovému melodramatu.”

„Melodramatu? Večeře byla obyčejnou fraškou.”

„Ty jsi tu frašku začal, když jsi popichoval MacKenzieho, aby trefil jablko svým nožem.”

„Jak jsem mohl vědět, že vymění skutečné ovoce za ozdobu na paruce madam Surleighové?”

„Věděl jsi to,” vyštěkla Marjorie. „Protože jste dobří přátelé.”

„No, předpokládám, že jsem ti měl říci, že se známe.”

Zaplavil ji pocit viny, ale nevšímala si ho. „Znáte se? To je velmi nepřesné vyjádření. On připustil, že jste se dělili o ženy.”

„Jamie nemá žádnou čest.”

„Ani ty ne,” vyštěkla. „Kdybys měl ve svém despotickém srdci aspoň trochu ohledu, řekl bys mu, že jsme zasnoubení. Pak bych nemusela plýtvat časem a snažit se, abys žárlil.”

Blake ustoupil. „Jsem polichocen, ale myslím, že i tak jsem odsouzený.”

„To rozhodně jsi. Slyšela jsem dost přiběhů o tvých neřestných eskapádách, za které by ses měl stydět

386

ještě nejméně deset let, Blaku Chesterfielde. Obzvlášť se mi líbil přiběh o tom, že jsi přísahal, že se neoženíš, dokud ti nebude čtyřicet. A když už se svážeš s nevěstou, bude to patnáctileté dítě, které si vycvičíš, aby byla tvojí milostnou otrokyní.” Hořkost jí přinutila dodat. „Vsadím se, že jsi byl zklamaný, když ti můj otec řekl, že mi je čtyřiadvacet.” „Aha.” Blake si mnul bradu.

Proč jen si myslela, že se může dozvědět jeho tajemství a nebo ho zmanipulovat, aby připustil, že mu na ní záleželo? Nikdy nebyla dobrá v předstírání. Povedlo se ji jedině mezi ne vrazit klín. „Co aha?”

„Velmi zajímavá stránka tvé osobnosti.”

Marjorie chtěla zmizet pod vodou a doplout až domů. Pokud ji i nadále vždycky takhle prohlédne, udělá nebo řekne něco, čeho bude později litovat. „Nemám ponětí, o čem to mluvíš.”

„Tak ty jsi se snažila, abych žárlil.”

Hrdost jí nedovolila couvnout. „Tak,” napodobila ho. „Ani sis toho nevšiml.”

„Ale ano, všiml.”

„Odkráčel jsi hrát whist.”

„Katastrofální večery na mě mají takový vliv.” Blake se po ní natáhl.

Unikla mu a stříkla mu vodu do obličeje. „Opravdu strašlivé, máš všechny moje sympatie.”

387

„Nemám spadeno na tvoje sympatie.”

Přitáhl si ji na hrud a mocně ji objal. „Nenáviděl jsem pohled na tebe v náručí Jamieho MacKenziho. Pokaždé když na tebe promluvil, chtěl jsem mu zlomit čelist. Chtěl jsem tě odvléci pryč a mít tě sám pro sebe.”

Jeho prohlášení naplnilo Marjorie nadějí. „Proč?” Zadržela dech.

Políbil ji na krk, na tváře a na její zavřené oči. „Věřil jsem ti, když jsi říkala, že chceš moji důvěru. Ale když jsem tě dnes v noci viděl” -jeho rty se zastavily těsně před jejími - „jediné, na co jsem mohl myslet bylo… Ona patří mně.”

Zklamání otřáslo jejími nadějemi. Nemiloval ji a ani jí nevěřil. Toužil po ní, ale to bylo vše. Ona chtěla víc. „Důvěřuj mi, Blaku. Řekni mi, co na tebe můj otec ví. Nemůžu ti patřit, dokud mi to neřekneš.”

„Žádej ode mě cokoliv,” zapřísahal ji, „ale toto ne. Už nikdy víc. Není to důležité.”

Marjorie se chvěla při pomyšlení, že tento důležitý muž měl tak hroznou neřest, že jí žádal, aby se ho na ní neptala. Chvěla se při pomyšlení, jak moc ho milovala.

Přitiskl svá ústa na její v polibku, který křičel zoufalstvím. Se stejnou silou vyšla Marjorie vstříc

388

jeho potřebě. Zmocnil se jí svými ústy a sváděl p svými erotickými slovy.

Potom s nacvičenou lehkostí a důvěrností roz -dmýchal plamen vášně a naplnil její představivost přísliby sladkých radostí, které dříve sdíleli a mohli sdílet znovu. Zpočátku k tomuto dvoření přistu -povala s nadějí, že mu pomůže uniknout z pout vynuceného svazku, ale postupem času se z ní samotné stal vězeň.

„Potřebuji tě,” zašeptal plamenně. „Ach bože, strašně tě potřebuji. Řekni, že mě potřebuješ, lásko. Řekni, že mě taky potřebuji.”

Při jeho prosbě se její smysly zatočily a její tělo toužilo ucítit dotek jeho holé kůže vedle sebe. „Potřebuji tě, Blaku. Potřebuji.”

Když jeho prsty rozepnuly její koupací plášť a jeho ruce sevřely a zvedly její ňadra, Marjorina rozvaha se rozplynula v páře nad vodou.

Jeho laskání jí vehnalo do víru touhy. Plula na hladině teplé vody, která jí nadnášela a omývala. Blake jí pevně držel a vyzýval ji, aby se k němu přidala do vášnivé hry extáze. Potřeba zpívala píseň její duši.

V naprosté harmonii Blake zašeptal: „Dotkni se mě, dotkni se mě. Potřebuji, aby ses mě dotkla.”

389

V ten moment ho její ruka sevřela, Blake vzdychl a vsunul jazyk do Marjormych úst. Byl to rytmus, který znala, záchranné lano, které jí vytáhne z rozbouřeného moře potřeby a přemístí jí na teplé břehy naplnění.

Rukama klouzal nahoru po jejím krku až k obličeji. „Jak je možné, Marjorie Entwhistlová,” zašeptal, „že se pod jediným dotykem tvé ruky cítím jako král i jako obyčejný muž?”

Zaplavila ji závrať, podívala se do jeho přivřených očí. „Myslím si, Blaku Chesterfielde, že ať král nebo obyčejný muž, jsi ve skutečnosti básník.”

„Kdybych mohl, napsal bych ti stovky básní.” Zhluboka vydechl rozedraný vzdech a odtáhl její ruku. „Jsem hladový muž, který nedokáže vymyslet jediný rým, i kdyby na tom závisel celý jeho mizerný život. Zvedni nohy a obejmi mě kolem pasu.”

Hlavou jí proletělo tisíc důvodů, proč by to neměla dělat, ale její tělo je neslyšelo.

Blake jí jednou rukou objal kolem zad a druhou kolem krku, když její nohy opustily tvrdé dno bazénu, intimně se jí dotkla jiná tvrdost. Marjorie toužila, aby Blake vyplnil její prázdnotu a sevřela ho pažemi, nohama i hledajícíma rukama. Její prsty se propletly jeho vlhkými vlasy a rozvázaly stužku, která je držela.

390

Pára kolem nich vytvořila dokonalý úkryt. Vypadalo to, jako by byli jediní živí lidé na celé světě. Už nemysleli na zkažený večer, ani na osudnou budoucnost před nimi. Žili pouze pro zářivou přítomnost.

Očekávala, že do ní pronikne hned, ale místo toho zamumlal: „Rozpusť si vlasy. Chci je kolem nás vidět plavat.”

V bezpečí jeho objetí vytáhla Marjorie poslední sponku z vlasů.

„Zakloň se,” řekl Blake. „Chci zatím laskat tvoje ňadra.”

Copak nikdy nedokončí jejich spojení? „Ale nechceš radši…” Marjorie zalapala po dechu, když se Blake dotkl rty jejího ňadra a vtáhl bradavku do svých úst.

Pochodeň syčela a prskala. Starodávný pramen omyval kamenné schody. Voda s cinkavým zvukem kapala a Marjorino srdce bilo ve shodném rytmu.

„Pokud na tom trváš, slečno poštmistrová.” Blake ji zvedl, roztáhl jí nohy svými silnými stehny, potom zatlačil nahoru svými boky a pažemi posunul Marjorie dolů.

Marjorie zalilo naplnění. Uvolnila se v jeho náručí a z úst se jí vydral tichý sten. „Jak něco,” zeptala se, „co je tak správné, niffie být současně tak špatné?”

391

Blake do jejích ňader zašeptal: „Není to špatné, miláčku. Bože, jsi ta nesprávnější věc, která se mi kdy stala. Uděláme si krásné miminko - děvčátko hezké jako ty.”

Extázi vystřídal šok. Houba, která měla zabránit početí, zůstala schovaná doma ve skříni. Juliana jí prozradila i jinou metodu, ale Marjorie si nebyla jistá, zda o to může Blaka požádat. „Počkej.” Potřebovala chvilku na přemýšlení.

„Proč? Co se děje?”’ zeptal se.

Mohla jít cestou nejmenšího odporu. Mohla ho přijmout takového, jakým je, a z budoucnosti si vzít to nejlepší. Ted už se mohla se svojí hrdostí rozloučit, ale co příští rok a ten další? Vadilo by jí jeho tajemství a jejich manželství by se stalo peklem na zemi. Ne. Ne. NE. Marjorie chtěla důvěru a marná sláva, zasloužila si ji. A zasloužila si čestného muže.

„Bolí tě to?”

Ne, kdyby tomu mohla pomoci. „Ne, ale nesmíme to udělat.”

„Nesnaž se teď být stydlivá, drahoušku.”

Umlčel její ústa svými a rukou, kterou jí objímal kolem krku, přesunul mezi ně. Než mohla začít protestovat, našel střed její touhy. Opatrnými krouživými pohyby jí masíroval citlivá místa a hlubokými a silnými průniky jí přivedl až na pokraj

392

vyvrcholení. Sdíleli polibek, který je spaloval svoji intenzitou, tříštil jejich smysly a mísil jejich dech. Polibek plný vzdechů a dokonalé blaženosti.

Blakova slova plná touhy jí lichotila a připomínala ji, co jí ještě čeká. Jen úder srdce před vyvrcholením se Marjorie přerývaně nadechla a přitiskla se k němu. „Zadrž dech,” řekl Blake. Potom jí ponořil pod hladinu a držel jí tam. V bezpečí svatyně starodávného pramene a chráněná pažemi svého milence, ucítila Marjorie, jak jí naplňuje sladká euforie.

Když už jsi myslela, že jí explodují plíce, vyplul Blake mocné nad hladinu a rozpoutal tak vlnu, která se převalila přes okraj bazénu. Odtrhl svá ústa od jejích a všude kolem nich prostupovaly do kamen -ných zdí zvuky cákající vody a přerušovaného dýchání. Marjorie ležela nehybně v jeho ocelově silných pažích s tváří opřenou o pevnou stěnu jeho hrudi. V tříslech cítila tepot jeho mužství, které bylo uvnitř ní stále statné. Chladný vzduch jí probral a zaměřil na jedinou myšlenku: dítě.

„Blaku,” naléhala. „Počkej.”

Strnul a šlachy na jeho krku se napjaly jako silný luk. „Nemůžu. Ach bože, Marjorie. Nemohu ti už déle odolávat, stejně jako nemůžu snést měsíc z oblohy na zem.”

393

Jeho poetická slova jí rozrušila. Zhluboka se nadechl, vzdychl a trhl sebou proti ní. „Jsi báječná.”

Marjorie sevřela Jeho vlasy a zaprosila: „Prosím, Blaku, nesmíš mi dát dítě.”

Jeho oči se doširoka otevřely. Očekávala spokojeny úsměv.

Dostalo se jí pohrdavého pohledu. „To je smůla,” řekl, „protože nemůžu vrátit, co jsem právě udělal.”

Následující týden Marjorie vracela všechny zprávy, které Everson přinesl. Když Blake trval na tom, že ji chce vidět, vždycky se ujistila, aby bylo poblíž několik pošťáčkó. Na ranní pochůzky posílala Cuinbera. Chodila nakupovat s madam Surleig -hovou, aby od sebe Blaka odehnala. Studovala výsledky auditu a dokončila svoji nabídku. V obavách, že bude její milenec opakovat své půlnoční návštěvy, zamykala okna i dveře. Ve stejných obavách, že už nikdy nepřijde, padala s pláčem do postele.

Její dny plynuly ve sklíčenosti, naplněné povinnostmi s poštou a proplakané noci byly osamělejší než roky jejího mládí. Uzavřela kruh, ale moc toho pro sebe nezískala. Měla úspěch v podnikání, ale v záležitostech srdce neuspěla. Jediné,

394

co vlastnila, byl vnitřní klid s vědomím toho, že zlepšila život několika osiřelým chlapcům. Ona ale chtěla více.

Hledala sílu u zdroje, který ji vždycky, pomohl, a proto se Marjorie vrhla do práce.

Tobias přinesl rozpisy pro poštovní stanice. Navrhla dvě další cesty, jednu do Londýna a jednu v Bath, a zaznamenala časy a poplatky pro nový poštovní kočár. Po té si zapletla vlasy, stočila si je do osmičky a, upevnila dřevěnyini sponkami. Oblékla si šaty nosící štěstí, korzet a suknici s rozparkem z tyrkysového sametu a spodničku ze světle žlutého saténu s vyšitými listy vína. Když si kolem krku vázala žlutou stužku, pocítila bodnutí lítosti nad ztrátou šperků, které kdysi vlastnila.

„Lepší je opatrnost, nežli okázalost,” řekla svému odrazu v zrcadle.

V bezpečí svých povinností poštmistrové v Bath šla Marjorie přímo do tiskárny Tobiase Pondse.

Vešla do haly budovy, cinkání skleněného zvonečku ohlásilo její příchod. Gauče a ušáky otočené směrem ke dveřím byly prázdné. Z úst jí unikl úlevný výdech. Její pohled sklouzl ke stolku na vrchcáby umístěném na podstavci. Jako obvykle jí Tobiasova trofej sevřela žaludek.

395

O chvíli později jí přivítala pohledná služebná nesoucí stříbrnou mísu mentolových bonbónů. Marjorie odmítla a zeptala se, zda může mluvit s Tobiasem. Když znovu osaměla, zamračila se a myslela na Tobiase a jeho posedlost protokolem a na svoji úlohu, kterou sehrála, a tak mu pomohla dosáhnout úspěchu. Žádný jiný obchodník v Bath si se svým zevnějškem nedával tolik práce. Na druhou stranu si ale žádný obchodník v Bath nepomohl k úspěchu u vrchcábového stolku.

Otevřely se boční dveře. Usmívající se Tobias uvedl do místnosti drobnou brunetu. Žena si položila ruku v rukavici ke krku, aby přilákala pozornost na šperky, které jí zdobily.

„Dobrý den, Marjorie,” tekl Tobias. „Předpo -kladám, že znáte paní Woodruffovou.”

Fakt, že měl Tobias tu drzost představit Marjorie svoji milenku, jí velmi pobavil. To, že ta žena měla na sobě rubínový náhrdelník, jí konsternovalo.

Saténová stužka kolem Marjorina krku byla jako konopná oprátka.

Takže, pomyslela si, Ponds chce být škodolibý, ano? Toto byl jediný šperk, který nad ní vyhrál. Marjorie těšilo vědomí, že Tobias nikdy nebude mít tu jedinou věc, po které prahnul: její pozici a respekt, který budila.

396

Usmála se a přikývla. „Mohu říci, paní Wood -ruffová, že máte překrásný náhrdelník.”

„Tobias říkal, že vám kdysi patřil.” Zamrkala a podívala se na svého ochránce.

„Vždycky jsem si říkala, že je to půvabný náhrdelník,” řekla Marjorie.

Tobiasovy pohledné rysy se nakrabatily v zamračení. „Tak utíkej, má drahá.” Vystrčil ženu ze dveří.

Marjorie vytáhla ze své brašny časové rozpisy a podala je Tobiasovi. „Potřebuji je co nejrychleji.”

Tobias se zatahal za předek své vesty a potom si vzal papíry. Ani se na ně nepodíval a zeptal se: „Nemáte čas zůstat na kus řeči nebo na šálek čaje, co?”

Podívala se na jeho upravené ruce a znovu jí napadlo - jak jen mohl tiskař mít takhle čisté prsty? „Děkuji, ale ne.” Významné se podívala na rozpisy. „Nemám čas.”

Jeho zdvořilý výraz zmizel. Ušklíbl se a odhalil uštípnutý zub. „Neočekávejte žádnou slevu. Když jsem vám doručil první svazek rozpisů, znovu jsem vás varoval, že ty časy nesouhlasí.”

Teď bylo na Marjorie, aby byla škodolibá. „Myslíte si, že jsem ty rozpisy přepsala.”

397

Napůl s úsměvem odvětil: „Známe se příliš dlouho a příliš dobře, než abychom spolu hráli dětské hry. Chyba je pochopitelná, vezmeme-li v úvahu -řekněme - poslední vpád vašeho otce do vašeho života. Nedaří se vám unikat tak lehce jako v ostatních případech.”

Marjorie se zatvářila, jak nejmírněji uměla, a pronesla: „Kdy už pochopíte, že mně nemůžete nikdy nahnat strach, Tobiasi? Předpokládám, že máte na mysli pobyt lorda Blaka v Bath.”

„Pobyt? To je zajímavý popis jeho nucené pří -tomnosti ve městě.”

„Žiji proto, abych vás zajímala, Tobiasi.”

Tobias se dotkl stužky kolem jejího krku. „Samozřejmě, jste zvyklá na méně urozené nápad -níky, že?”

Marjorie udělala krok zpět. „Extrémně neurozené, když o tom teď mluvíte..

„Vašich rubínů je škoda.” Začal si pročítat rozpis. „Ale paní Woodruffové sluší. Vy ne…” Odmlčel se, jeho ruce sevřely papír a jeho pohled byl zabodnuty do slov.

„Něco se děje, Tobiasi?”

Zvedl k ní rozzlobený pohled. „Poštovní kočár? Kdy k tomuhle došlo?”

398

„Jsou to roky plánování. Čtěte dál a uvidíte, kdy ta služba začne.”

„Tak proto byly ty časy na rozpisech v hostincích tak pomalé!”

„Vynikající dedukce.” řekla chladně.

Tobias vytřeštil oči. „Jakými triky jste získala peníze?”

„Možná jsem prodala rodinný poklad.”

„Ha!” Tobias ukázal navrchcábový stolek. „Nemáte ani šperk od té doby, co jste byla natolik hloupá a posadila se před lety se mnou k tomuhle stolku.”

Ta poznámka se jí dotkla. Uvnitř byla Marjorie bezstarostnou dívkou, která přitančila do Bath a sázela s nadšením požitkáře. A také se za své chování styděla. Navenek si však poštrmstrová v Bath zachovala důstojnost. „Skvěle jste při hrách vítězil, Tobiasi, ale v záležitostech srdce jste vždycky pro -hrával. Na druhou stranu ale vaše srdce nikdy zapojené nebylo.”

Tobiasova ústa se chvěla vztekem, který nedokázal ovládnout. „Nikdy jsem se nechtěl oženit se starou pannou jako jste vy.”

„Já vím, jen jste chtěl uniknout trestu za falšování dopisů.”

„Když mi bylo dáno na výběr mezi vězením a vámi, vybral jsem si menší z trestů.”

399

„Ale já jsem ta, která vás uchránila před obojím. I poté, co jste mě falešnou hrou obral o mé šperky a pokoušel se mě zneuctít v soukromé jídelně hostince U Medvěda.”

Ruka mu vylétla k ústům a skryla ulomený zub. „Ve svém snažení ochránit svoji ctnost zacházíte příliš daleko.”

„Sice jste mi vzal moje šperky, ale zachovala jsem si svoji hrdost, svoji ctnost a svoji poštu. Ve skutečnosti prohráváte, Tobiasi, ve většině případú.”

Tobias začal trhavými pohyby skládat papír. „Ten poštovní kočár je čiré bláznovství. Ve vřesovišti zapadne do bahna.”

„Děkuji vám, že jste mi to řekl. Takto se nemusím starat o to, abych vám rezervovala místo, že?”

Tobias sáhl za sebe a otevřel dveře. Dovnitř vpadl hluk z ulice. „Usednu až za váš stůl.”

„Nezadržujte samým očekáváním dech, vy pompézní hýkající osle.”

„To nemohu, drahoušku, protože jste mi ho vyrazila.”

Marjorin puls se zrychlil a její srdce se zastavilo.

Blake Chesterfield překročil práh a postavil se mezi ně. Vypadalo to, jako by zaplnil celou místnost. Úplně ovládl její smysly. Nyní pochopila plný

400

význam slova bláznovství: bylo to milování Blaka Chesterfielda.

Blake se na ní podíval a potom šlehl pohledem po Tobiasovi. „Co se děje?” zeptal se důrazně a v jeho tónu zazněl čistý povýšený Chesterfield.

Tobias ustoupil do bezpečí své vrchcábové svatyně. „Byla to pouhá obchodní diskuze mezi starými přáteli, můj pane. Je to neoblomná žena, jak jste uřčitě sám zjistil.”

Blake si ji pátravě prohlédl. „Shledávám jí přesně podle mého gusta.”

„Jsme na stejné lodi, starý brachu, takže mi nemusíte lhát. Koneckonců před lety mě Marjorie přeplatila.”

Jelikož o ní mluvili, jako by tam nebyla, musela se ozvat. „To je pravda, Tobiasi, a přeplatím vás znovu. Nestanete se poštmistrem v Bath. A vy, lorde Blaku,” otočila se k Blakovi, „jste mimo jakékoliv vyplácení. Dobrý den, pánové.”

Když vycházela ze dveří, všimla si koutkem oka Blakovy překvapené a současně zarmoucené tváře.

To odpoledne navštívila chovatele koní v Monkton Farly a zakoupila osm nejlepších kočárových koní. Navíc jí chovatel přidal klidnou ryšavou klisnu. Marjorie ji pojmenovala Alma, protože zoufale potřebovala spřízněnou duši.

401

Jelikož toužila uniknout vzpomínkám z Bath, připojlla se k Wickovi na cestě s poštovním vozem do Bristolu. Vrátili se do Bath v sobotu v poledne a našli Chesterfieldův kočár zaparkovaný na dvoře. Peddicord, Tug a Albert stáli opodál zabráni do hovoru.

Když se Marjorie podívala dovnitř a našla ho prázdný, pocítila bolestné píchnutí. Zvedla vysoko bradu a vešla do poštovní místnosti, kde vrazila do rozzuřené madam Surleighové.

Se zarudlým obličejem chrastila žena stránkou papíru a křičela: „Požaduji vaši rezignaci. Tady. Rozesílání takového hnusu poštou je porušením důvěry.”

Marjorje si od ní papír vzala. Rozevřela ho a nevěřícně se dívala na kresbu znázorňující ji a pošťáčky jak dovádějí v Králových lázních. Výjimečný styl umělce by nezaměnitelný.

402

(Kapitola 13

Svobodné dívky v Bath jsou pod ochranou zákona pro případ, že jejich ochránci budou špatné naložení.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

O deset minut později prošla Marjorie kolem Sanforda se srolovaným pergamenem ve chvějící se ruce a vplula do Clevelandova domu, kde vyběhla nahoru do Blakovych komnat.

Blake stál soustředěně před ohništěm, ruce měl sepnuté za zády a hlavu skloněnou. Everson seděl u stolu a v ruce držel brk.

„Začni ten dopis…” Blake se zarazil a pohlédl ke dveřím. Jeho oči se radostně rozzářily. „Ahoj, miláčku.”

Dokonalý herec, pomyslela si Marjorie. Rozzlo -beně k němu došla, napřáhla ruku a udeřila ho kresbou přes obličej. „Ty mizerný lstivý ubožáku.”

Blake zamrkal a chvíli nehnutě stál. Potom jí chytl za zápěstí. „Omluv nás, Eversone.”

Šokovaný Everson mávl rukou nad papíry. „Ale můj pane, ta odpověď…”

„Nech to být.”

403

Everson upřeně hleděl na Marjorie. Ona jeho pohled opětovala.

„Hned!”

Sluha srovnal hromádku papírů a ve své snaze vyhovět přání svého pária, zakopl o židli.

Jakmile se s klapnutím zavřely dveře, Marjorie se podívala na Blaka. „Pusť mě,” procedila skrz zaťaté zuby. Blake zvedl zvědavě obočí. „Ne, dokud mi neřekneš, co tě tak rozzlobilo, že jsi sem vtrhla a udeřila jsi mě.” Marjorie cloumal potlačovaný hněv. „Nehraj si na nevinného. Víš naprosto přesně, co se stalo.” Zašustila papírem. „Tohle!”

„Teď to nemám čas číst.”

„Tak si ten čas udělej.”

Blake jí volnou rukou vyškubl roli pergamenu, aniž by z ní spustil oči. Trhl zápěstím, ale pomačkaný papír se nerozevřel. ,Ani se nehni.” Pustil ji.

Marjorie ho sledovala a s napatým očekáváním podupávala nohou. Blake rozvinul pergamen. Jemná tkanička na jeho manžetách se chvěla. Jeho přísné vzezření mizelo. Šlehl po ní prudkým zeleným pohledem. „Kde jsi to vzala?”

Nos se jí naplnil vůní citrónů. Kdysi tu kyselou vůni na jeho kůži ochutnala. Teď ji vháněla slzy do očí a bolest do srdce. „Dala mi to madam

404

Surleighová. Našli jsme dvaadvacet kopií v brašně do Londýna.”

„Tug už odjel?”

„Ne,” vyhrkla.

„Dobře.” Chytl jí za ruku a vyrazil ke dveřím. „Jdeme.”

Snažila se zastavit. „Nesahej na mě.” Blake zastavil a prohlížel si jí, jako by byla hlavo -lamem, který měl vyřešit. „Chci ti pomoct.” „Pusť mě, ty čmárale.”

Blake otevřel ústa, ale zase je zavřel. Šok, který se mu zračil v obličeji, ukazoval, že pochopil. „Ty si myslíš, že jsem to nakreslil já.”

„Opravdu miluji, když hraješ hloupého.”

„Marjorie, nevím, co bych měl říct jiného - než že o tom nic nevím.” Zblízka se na ní podíval. „Ale myslím si, že ty ano.”

Marjorie zvedla zápěstí, které držel, a volnou rukou ho plácla přes jeho. „Bravo. Co dáš jako přídavek? Nakreslíš sebe a mě společně v posteli? Tak si chceš vynutit moji ruku?”

„Ted jsi mě ranila.

Snažila se vidět jeho city, ale to bylo před tím, než jí zradil a připravil pošťáčky o iluze. „Ach prosím, ušetri mě svých nechutných doznání. Rozumím tomu, že mě chceš učinit bezmocnou a závislou na

405

tobě. Čemu ale nerozumím je, proč chceš ublížit pětadvaceti mladým mužům, kteří si myslí, že to ty jsi pověsil měsíc na oblohu.” Hlas se jí zlomil. „Bůh ví, že mají hrdinů opravdu málo.”

„Proboha! Já jsem tuhle špínu nenakreslil.”

„I blázen pozná, že je to tvoje práce.” Třesoucí se rukou ukázala na svoji smyslnou podobiznu. „Kdybys náhodou zapomněl, tuhle kresbu jsem už jednou viděla.”

Blake na obrázek zamžoural. „Přesně tak. Je to kopie mé práce. Aspoň tvoje tvář je okopírovaná. Zbytek je…” Přešel k oknu a přidržel si kresbu na světle. „Vypadá to jako Hogarthův styl. Ano, je to Hogarthova práce, bezpochyby.” Zvedl k ní oči. „Ale to bys měla poznat. Pojď, ukážu ti to.”

Marjorie zůstala stát, ale její mysl se chytila jeho slov. Chtěla mu věřit. Důkazy jeho viny byly ale tak zřejmé. „Hogarth by to nenakreslil, Blaku, zná mě.”

Oči mu zesmutněly a jeho široká ramena klesla. „Ty mi ani nedáš šanci, abych se obhájil, že ne?” Když Marjorie neodpověděla, otázal se: „Co bych asi tak mohl dosáhnout nakreslením tohohle hnusu?”

Marjorie byla příliš rozzlobená, než aby přemýšleli o jeho motivech. Přesto ale důkazy vedly k Blakovi. „Jednou jsi řekl, že uděláš ochotně cokoliv, abys mě dostal do manželské postele.”

406

Koutky jeho úst se stáhly. „Pokud jsi zapomněla,” mávl rukou k postranním dveřím, „naše velmi dobře použitá manželská postel čeká vedle v pokoji.”

„Nezapomněla jsem na nic. Můj žaludek mi to nedovolí. Vždycky se mi zvedne, když si vzpomenu, jak se mě dotýkáš.”

Vypadalo to, že z něho jeho upjatost spadla. „Opravdu si myslíš, že bych se snížil k takhle nechutné věci?”

Ano! Chtěly vykřiknout její zbité emoce. Přesto mu chtělo její bolavé srdce věřit. „Nevím, Blaku. Ale pamatuji si, že jsi řekl, že uděláš cokoliv, abys mě přinutil k manželství.”

„To unáhlené prohlášení jsem udělal dlouho před tím, než jsme se my dva dohodli, že si budeme důvěřovat. Tehdy jsem si myslel, že jsi spolčená se svým otcem. A když se nad tím zamyslíš, proč bych chtěl zdiskreditovat budoucí vévodkyni z Enderley?”

Její hněv pomalu ustupoval. Marjorie se začala cítit vyčerpaná a odhalená. „Nebudu tvojí vévodkyní. A myslím si, že jsi to udělal, abys mě ranil.”

Blake seděl na lavici u okna, nohy měl natažené, paže zkřížené na hrudi a v očích prosebný pohled. Sluneční svit ho halil do stříbrné záře. „Stejně jako tvůj otec? Tvoje babička? Tobias a ti ostatní, se

407

kterými tě George zasnoubil?” Zatřásl hlavou. „Nejsem jako oni.”

Marjorie slyšela příliš mnoho lží od příliš mnoha zoufalých mužů. „Proč bych ti měla věřit?” zeptala se tiše. „Musíš si moji důvěru také zasloužit.”

„To bych rád - kdybys mě nechala.” Usmál a poklepal rukou na místo vedle sebe. „Pojď sem. Promluvíme si. Jsi příliš chytrá na to, aby tě napálil takový nechutný neumělý výtvor.”

Marjorie si říkala, že je blázen, když mu dává výhodu pochybností a udělala první krok.

„No tak pojď,” řekl Blake.

Když přecházela přes místnost, prohlížela si veškeré zařízení. Tmavě mahagonový nábytek s brokátovými polstrováním, obrazy krajin v dřevě -ných rámech a naleštěné mosazné lampy. Sloupové hodiny vykládané želvovinou, odbily půl. Marjorie se zastavila u přeplněného psacího stolu a narovnala židli, kterou Everson převrhl. Cítila, že jí Blake sleduje, než by ale riskovala střet s jeho podmanivým pohledem, prohlížela si dokumenty na stole. „To není tvůj rukopis, je Eversonův.”

Blake znehybněl. „Samozřejmě, je mým osobním sekretářem. Pojďme se zamyslet na tím, kdo tohle nakreslil.”

408

Na Marjorie opět sedlo vyčerpání. Až se ty klevety dostanou k poštovnímu inspektorovi, může se se získáním koncese rozloučit. Pošťáčci budou znovu žebrat na ulici, protože novým poštmistrem se stane Tobias Ponds.

Jeho jméno jí blesklo myslí. „Tobias. Vyhodila jsem tvoji kresbu do koše. On ho převrátil a asi tam ten obrázek našel.”

Blakie bouchl papírem o dřevo. „No ovšem,” přešel ke stolu. „Ponds. Chce tě zdiskreditovat, aby mohl získat tvoji práci. Musel se smát, když jsme dnes byli u něho v dílně.”

„Ta mizerná sketa!” Napadlo jí na padesát ohavných způsobů mučení. „Chtěla bych ho vidět viset za palce nad jámou plnou krokodýlů.”

Blake pískl a chytl jí za ruku. „Chudák Tobias. Připomeň mi, abych se s tebou nikdy nepřel.”

Marjorie se podívala do jeho smaragdových očí, ve kterých se blýskal hněv. Zaplavila jí vlna výčitek. „Lituji, že jsem obvinila tebe.”

Blake si zamnul tvář. „Já vím. Ale máš pořádnou ránu, slečno poštmistrová. Jsem rád, že jsi nepoužila pěst nebo mě neodsoudila k smrti v kádi vařícího oleje.”

Na jeho tváři byla znatelná červená skvrna. „Nevím, co se se mnou stalo, Blaku. Téměř nikdy

409

nezvedám proti nikomu ruku - aspoň ne ve hněvu.” Tehdy v hostinci U Medvěda neměla na výběr. Bylo ironií osudu, že Tobias byl dvakrát příčinou jejího projevu násilí.

Blake se postavil mezi ní a stůl a přitáhl si jí k sobě. „Nechám ho protáhnout pod kýlem.”

Marjorie obklopila známá štiplavá vůně. Jeho síla se k ní natáhla a nabízel jí útočiště. Blake si opřel tvář o její vlasy.

„Protažení pod kýlem není dostatečně bolestivé,” řekla Marjorie do jeho krku.

„No,” řekl Blake zdlouhavě a hladil jí ztuhlá záda. „mohl bych ho poslat do otroctví na třtinovou plantáž na Barbadosu.”

Postavil se na její stranu proti Tobiasovi. Marjorie ho objala. „Nesmím ztratit svoji práci. Chlapci potřebují mít domov.”

„Slibuji, že ať se stane cokoliv, chlapci budou mít domov vždycky. A Rowena také.”

Jeho slova byla jako balzám na její zbité sebe -vědomí. „Odpustíš mi?”

„No, pravděpodobně ano - když mi dáš tak padesát let naplněných tvým přátelstvím.”

Skrz Marjorie proběhlo zachvění. Když teď bylo po všem, cítila se omráčená a plná života zároveň. „Myslím to vážně.”

410

„Uplně vážné,” zopakoval Blake se rty velmi blízko jejího ucha. „Byla jsi na mě velmi rozzlobená, než jsi sem dnes vtrhla.”

„To je pravda.”

„Protože jsme se přeli v Křížovych lázních?”

„Ne.

„Protože jsem se s tebou miloval v Křížových lázních?”

Oddělit člověka, kterého křivě obvinila, od milence, kterému nemohla věřit, vypadalo jako nadlidský úkol.

A co muž, který byl prostě jenom Blake Chester -field, muž stojící mimo rodinnou tradici, muž, který jejímu otci nic nedlužil? Nezasloužil si snad respekt jen za to, jaký byl? Nezasloužil si, aby nebrala v úvahu osud, který ho sem přivedl? Kdy ho přestala vidět v objektivním světle?

Ve chvíli, kdy se do něho zamilovala.

„Tak,” řekl Blake, „to proto se stále zlobíš?”

Kdyby byly okolnosti jiné, řekla by mu, jak to je. Je tak smutné, pomyslela si, že Blake Chesterfield nemůže být manželem jejích snů. „Nezlobím se.”

„Řekni mi to, Marjorie. Řekni, co si myslíš.”

„Nic důležitého.”

Čekala, že jí bude nutit, ale nenutil. Čekala, že jí bude svádět, ale nesváděl. Na chvíli ji jeho paže

411

sevřely pevněji. Potom jí jen držel, jediný pohyb bylo jejich dýchání a jediný zvuk byl tikot hodin. Hledat útočiště v jeho náručí bylo špatné, pomyslela si, protože se jí každou chvíli bude snažit svést. Dalo se to předvídat. Všechna jejich objetí, bez ohledu na to, jak byla zpočátku platonická, vždycky končila nekontrolovatelnou vášní.

Minuty plynuly a Blake se ani v nejmenším nesnažil ji políbit nebo se s ní mazlit. Marjorie se znovu zamyslela, jestli si na něho neudělala špatný názor. Rozeznal tak dobře její nálady, že poznal, co chtěla? Nebo byla jeho nabídka útěchy pouze novým úplatkem ve staré známe hře na vydírání?

Přes jeho široká vypracovaná ramena Marjorie zahlédla dokumenty na jeho stole. S úlekem rozeznala podpis na dopisu vykukujícím z pod hromady dalších písemností. George Entwhistle.

Studená ruka jí sevřela srdce. Snažila se jí odehnat a předstírala, že se tiskne na Blaka. Potom začala číst tu část, která byla vidět.

…znepokojuje mé několik dalších věcí, než pouhé zjištění, že můj časový rozvrh se od vašeho tolik liší. Dlužíte mi vysvětlení vašeho liknavého postoje. Jste muž, který nezapomíná na svoji nezpůsobilost v dané

412

oblasti, a proto vám připomínám, abyste velmi rychle dokončil záležitost, kvůli které jste byl do Bath poslán.

Nezpůsobilost? Blake byl nezpůsobilý? Pro co? jeho chování námořnictvu bylo příkladné. Pověsti o jeho velících schopnostech byly legendou. Nemohl být nemanželským dítětem; okolností jeho narození byly všeobecně známé. Marjorie musela číst dál.

Rád bych se vyhnul výčtu všech důsledků, které by postihly rod Chesterfieldú, kdybyste neuspěl. Díky vaší včasné intervenci v můj prospěch u Jeho královského Veličenstva předpokládám, že přijedu do Anglie do čtrnácti dnů. Můj drahý synu, jsem navždy, s neměnnou vírou v dobrý osud, váš…

Marjorie se zvedl žaludek. Nevěděla, která zpráva se ji dotkla více - Blakova nejasná ,nezpůsobilosť nebo hrozící návštěva jejího otce v Bath. Přesto to druhé přidalo do otcovy nebezpečné hry další rozsah. U Shelbourna, Tobiase a ostatních byl poslem špatných zpráv Milo Magrath. Tentokrát měl papa v úmyslu zasadit smrtící úder sám.

Hrdlo se jí sevřelo žalem, když si představila, jak její otec vykřikuje detaily o Blakově nezpůsobilosti v

413

ulicích Bath. Nezpůsobilost. Nekompetentnost. Ta slova se jí točila v mysli, jako kulička na červenočerném kole rulety.

Neviděla otce čtrnáct let. Přijede do čtrnácti dnů -ale kdy? Datum bude na vrchní části stránky, schované pod ostatními dopisy.

Dychtivá potřebou dozvědět se, kdy se její otec objeví v Bath, se nadechla a přitiskla se blíž k Blakovi. „Ach Blaku byla jsem na tebe rozzlobená kvůli Křížovým lázním. Vždycky se mě snažíš svést.”

„Ale miláčku,” řekl tiše, rozkročil se a přitáhl si ji mezi nohy. „Nemůžu si pomoct. Jsi tak krásná. Ale teď tě jenom obejmu.”

Marjorie se natáhla za něj. Konečky jejích prstů tančili kousíček od otcova dopisu. „Jsem ráda, že jsi tak citlivý k mým náladám. Tobias mě velmi rozrušil.”

Blake jí objal silněji. „Nedělej si s Tobiasem starostí. Setnu toho draka.”

„Děkuji, Blaku, začínám ti věřit čím dál víc.”

Jaká vada ležela skryta v duši tohoto okouzlujícího muže? Tlačená zoufalou potřebou vše zjistit, se k němu Marjorie přitiskla. Blake se zaklonil. Bříško jejího prstu se dotklo dopisu. Začala ho posunovat z pod hromádky ven.

414

Blake vzdychl a trochu ji vyděsil, ale byla už příliš blízko vítězství, než aby přestala. Zrovna když dopis vyklouzl celý, Blake jí chytl za boky a přitáhl si ji do kolébky svého klína. Ztěžka dýchal a kolébal jí proti sobě v rytmu, který dobře znala. Uvnitř Marjorie se otevřela prázdnota touhy a tajná místa se chvěla potřebou.

S tolika vrstvami oděvů, které mezi nimi byly, nemohla cítit jeho vzdouvající se vášeň, ale věděla, že by jeho nabídka naplnila pustinu, kterou v sobě měla.

Blakovy myšlenky rozkvetly ve vášeň. Marjoriny se změnily v lež. Blake si ale nic jiného nezasloužil. On byl první, kdo se snížil ke lži.

Blake zabořil hlavu do křivky jejího krku a začal cestičku polibků, o kterých Marjorie věděla, že skončí na citlivém místě u jejího ucha. S vědomím, že na konci této erotické cesty prohraje, zvedla dopis a snažila se přečíst pavoučí písmo.

Blake se odtáhl a oddělil svá ústa od jejích. Marjorie strnula strachem z odhalení. Zvedl své dlouhé černé řasy a odhalil zasněné zelené ože „Marjorie, miláčku, cítím k tobě mnohem víc než jenom vášeň. Cítím…”

Blake ji chytl za ramena a jediným plynulým pohybem si s ní vyměnil pozici. Zašustil papír.

415

Ohlédl se přes rameno a spatřil dopis v Marjorině ruce. Uskočil dozadu, jako by se spálil. „Co to k sakru…” Rozčarování zamračilo jeho pohledné rysy. „Dej mi to,” řekl.

Marjorie spolkla pohrdání sama sebou a odporovala: „Je na tom podpis mého otce, a proto se to týká i mě.”

Blake nedokázal unést ten bezútěšný výraz v jejích očích. Zatracený George Entwhistle, že jí tolik ublížil. Zatracený Blake Chesterfield, že se stal jeho obětí. „Mohla jsi se zeptat, nechal bych tě to přečíst. Myslel jsem si, že si chceš získat moji důvěru.”

„Nevěděla jsem, že ti napsal, dokud jsem neviděla ten dopis. Nezapomínej, že nepoužívá poštu. Jeho zprávy doručuje Milo.”

Odevzdala mu dopis a Blake si ho vzal. „A ty obvykle nečteš poštu ostatních,” řekl.

„Mám právo vědět, co je v tom dopise.”

Frustrovaný Blake se s ní nepřel. Vrátil dopis do -prostřed hromádky. „Piše se v něm, že přijede do

Bath.”

Marjorie se chytla opěradla židle, aby získala rovnováhu. Její pohled se rozostřil. „Kdy?”

Blake zadusil nenadálou potřebu vzít ji do náručí, omluvit se, odhalit své ošklivé tajemství a ukončit tu hru. Když už měl slova na jazyku, zhořkla mu v

416

ústech. Řekl ji tolik pravdy, kolik mohl. „Příští pátek.” „Co uděláš?” zeptala se tiše.

Odejde na moře? Uprchne do Walesu, schová se do tmavého kouta svého zámku a počká na své zostuzení? Jeho výběr byl malý a bezútěšný.

Do Blakovy hlavy vstoupila stará známá po -výšenost. Čistě ze zvyku vklouzl do svého sebevědomého vystupování, které ho vždy ochránilo před posměchem. Pokrčil rameny. „Pravděpodobně zdvojnásobím své úsilí vyhrát tvoji ruku.”

Přistoupila k němu tak blízko, že se jejich nosy málem dotkly. „Před chvílí jsi ke mně byl něžný, otevřený a milující. Ted se chováš jako sebestředný povýšenec. Proč to děláš?”

Byla nebezpečně blízko objevení skutečného Blaka Chesterfielda. Musel v tom za každou cenu zabránit. „Mám averzi,” zavrčel, „vůči lidem, kteří slídí.”

„Týká se to taky manželek? Říkáš, že si tě musím vzít.”

Dostala ho. „Byl bych k tobě čestný ve všem ostatním.”

„Kdybych se stala tvojí ženou,” řekla Marjorie, „slídila bych v každém koutku a v každé skulince tvého života.”

417

Rozhodila ruce a její oči hořely modrým ohněm. „Máš nějaké tajemství, Blaku. Nemůže být tak hrozné, abys mi ho nemohl říci. Ne pokud očekáváš, že s tebou strávím život. Když budu souhlasit se svatbou, řekneš mi to?”

Dokázala, že upřímnost zněla tak snadno, Blake ale věděl své. „Věř mi, slečno poštmistrová, nechceš to vědět.”

„Zkouším ti věřit, ale kdykoli se ti přiblížím, uzavřeš se.”

Její mazanost ho vyděsila víc než to, co věděl její otec. Zamilovat se do Marjorie Entwhistlové byla chyba, protože Blake věděl, že ho bude pro -následovat, dokud se jí nepřizná. A potom mu s odporem uteče. „Před chvílí jsme si byli hodně blízcí. Moji reakce na tebe nemůžeš nazývat uzavíráním se. Byl jsem ve své odpovědi dostatečně otevřený, nemyslíš?”

Marjorie klesly ruce podél těla. „A tady je to znovu, lorde Povýšený. Nevím, proč si tím vůbec lámu hlavu.” Otočila se ke dveřím. „Sbohem. Hodně štěstí při jednání s mým otcem.”

Blake jí nedokázal nechat odejít a vydal se za ní. „A co Tobias a ta kresba?”

418

Marjorie se zastavila ve dveřích. „Škoda už je dodělána, ale jestli cítíš potřebu, osedlej si bílého koně a vyjed do bitvy.”

Blake ji chytl za ramena. „Marjorie, prosím, zkus mě pochopit.”

Podívala se na něho. V očích se jí třpytily slzy. „Už je mi to jedno,” řekla. „Zkusila jsem, co jsem mohla.” Sledoval ji, jak odchází, a poprvé od doby, kdy jeho matka objevila jeho hroznou vadu, se mu chtělo plakat. Do místnosti vběhl Everson. „Neřekl jste jí to, že ne?” Bez Marjorie se Blake cítil vklíněný do sevření samoty.

Zkoušel se zhluboka nadechnout, ale svaly na jeho hrudi se vzpouzely. „Ne,” řekl namáhavě. „Neřekl jsem jí to.”

Sluha si otřel pot z čela. „Dobře. Bál jsem se, že jí to řeknete.” „Nejsem až takový ignorant.”

„Ne.” Everson se usmál a plácl Blaka po zádech. „Ale jste do ní zamilovaný. Bože, ona je opravdu něco, ale příliš chytrá ke své vlastní škodě.”

Po Blakovych rtech přeběhl bolestný úsměv. „Nezasloužím si tak skvělou ženu. Proč moje zas -noubení nemohlo být…” Nedokázal svoji myšlenku dokončit, protože Marjorie byla jedinou ženou, která mu přišla na mysl i do srdce.

419

„Nechte to být.” Everson strkal Blaka ke stolu. „Zasloužíte si tu nejkrásnější princeznu v království, můj pane. Cítíte se provinile, protože jste ještě nevyrostl ze svého zalíbení pro šťavnaté rudovlasé ženy.”

Ha, ale z toho už Blake vyrostl. Když si v mysli představil obrázek své lásky, viděl zlatovlasého, modrookého anděla, téměř stejně vysokého jako on, se silnou vůlí a smyslem pro čest, která se mohla rovnat s jakýmkoliv bojovníkem.

„Co chtěla?” zeptal se Everson. „Proč vás udeřila?” Blake mu ukázal kresbu. „Tobiasova práce. Rozeslal to po celém městě.”

„Co uděláte?”

Blake se usmál. „Pověsím ho za palce nad jámu plnou hladových krokodýlů.” Everson se ušklíbl.

Blake se natáhl po svém kabátu. „Vrátím se.”

„A co ostatní dopisy?” Everson zašátral v korespondenci. „Je tady jeden od Její Výsosti.”

„Pokračuj. Řekni mi ty špatné zprávy.”

Everson zlomil pečeť. „U svatého Davida.” Zamumlal nad dopisem. „Je na cestě do Bath. Bude tu za den nebo dva.”

Blake vzdychl. „Když pomyslím, že jsem ji sám pozval.”

420

„J tu ale dobrá zpráva.”

„V mém životě nejsou dobré zprávy.”

Everson pokračoval: „Váš otec jí nebude doprovázet. Rybaří ve Skotsku.”

Na své cestě ven Blake zamumlal: „Díky bohu za jeho malé laskavosti - třeba za lososy.”

Když přijel do Pondsovy kanceláře, Blake se už ze šoku nad matčiným špatně načasovaným příjezdem otřepal. V očekávání příjezdu George Entwhistla se však jeho duše stále třásla strachy.

Vybil si svoji úzkost na překvapeném Tobiasi Pondsovi.

První rána odnesla tiskaře na vrchcábový stolek. Hrací kameny se rozlétly po koberci a narážely do nábytku. „Co se děje?” vykoktal Ponds a mnul si čelist.

Blake ho zvedl za klopy nahoru a držel ho nad zemí. „Rozluč se se svými zuby, Pondsi.”

„Ne!” Ponds smýkal pažemi, kopal nohama a zkoušel se vykroutit ze sevření. Blake byl ale vyšší, silnější a odhodlanější. „Pomoc!”

„Nikdo ti nemůže pomoci, Pondsl.”

Otevřely se dveře do tiskárny. Do foyer proniklo klapání tiskařského stroje, které souznělo s Pondsovými zběsilými protesty. Uniformovaná

421

služebná vytřeštila oči, vypískla a chytla se zárubně dveří. Hluk ustal. Za dívkou se objevili tři dělníci v zástěrách potřísněných tiskařskou barvou.

Povzbuzený diváky Ponds vykřikl: „Rozluč se se svými dědici.” Kopl Blaka do rozkroku.

Blaka paralyzovala bolest vystřelující ke kolenům a zařezávající se do břicha. Zvedl se mu žaludek. Pustil Pondse, chytl se za bolavý rozkrok a ohnul se dopředu.

Tiskař dopadl na záda. Hruď se nu vysoko zdvihala a snažil se postavit na nohy. Blake se pomalu a zhluboka nadechoval a snažil se nevšímat si bolesti svírající jeho delikátní partie. Ponds se odhodlal k ráně pod pás. Nebude s ním mít žádné slitování, rozhodl se Blake. Na oplátku si dá liodiiě načas ve své pfísné odplatě’.

Předstíral těžké zranění a čekal, dokud se jeho protivník nepřiblížil na vzdálenost úderu. Když Ponds zdvihl ruku, Blake mu uštědřil krátký úder přímo do žaludku. jeho břicho se zmáčklo jako starý pžeovy polštář. Blake postupoval dopředu s vodopádem úderů. Pod jeho klouby praskala žebra.

Ponds klopytal dozadu a padl do křesla.

Blake na něho zakyval prstem. „Jen pojď, Pondsi. Ještě určitě nemáš dost.”

422

„Zablji tě.” Pondsovi se rozšířily nozdry. Jeho obličej zbrunátněl. Zaklonil hlavu, postavil ze z křesla a zaútočil. V ten okamžik mu Blake ustoupil z cesty. Chytl Pondse za zápěstí a trhnutím ruky ho donutil kleknout.

„Možná bys dal přednost zlámaným prstům,” zahřměl Blake. „To by ti na chvíli mohlo zabránit ve falšování nechutných obrázků.”

Ponds byl teď smrtelně bledý, dech měl přerývaný a funěl: „Nevím, o čem mluvíš.”

Blake se nad ním tyčil a pomalu mu tlačil na zápěstí. „Kolik jsi vytisknul těch obrázků?”

V Tobiasových očích se škodolibě zablesklo. „Dost. Král George se teď určitě pase očima na jednom z nich.”

Blake zavrčel. „Ještě jednu takovou poznámku a zlomím ti zápěstí. Kolik jsi toho vytiskl?” „Pusť mě a řeknu ti to.” Blake ho pustil.

Ponds vyjekl a spěchal mu z dosahu, pohmožděnou ruku si držel u těla. „Jsi blázen!”

„Tak to si piš!” Blake šel unaveně za ním. „Mám počítat do desíti?”

„Počítej si do kolika chceš, ty šlechtický bastarde. Tím hodně pomůžeš Marjorie i sobě.”

423

„Viděl jsi někdy kobku na válečné lodi, Pondsi? Máš vůbec představu, co by se s tebou stalo po šesti týdnech vězení a dietě z plesnivých sucharů a poloslané vody?”

„Mě nevyděsíš.”

Když Blakova touha po odplatě dosáhla vrcholu, začala ho ovládat představivost. „Krysy ti budou ožírat prsty a uši, až budeš spát. Kurděje způsobí krvácivost dásní. Těch pár zubů, které ti zbývají, ti vypadnou. Tvoje pěstěné nehty se zlámou, ú budeš sbírat koudel.”

Ponds ztěžka polkl. „Námořnictvo takové nelidskosti nepřehlíží.”

„Vypadá to, že zapomínáš, kdo jsem. Atlantická flotila je pod mým velením.”

„A ty jsi pod velením George Entwhistla, že?” Tiskař zatřásl hlavou v předstírané lítosti. „Velký a mocný Chesterfieldův dědic brzy spadne ze svého trůnu.”

Blake zaplašil vinu strachu a ukázal na služebnou. „Víte, kdo jsem?”

„Ano, můj pane.” Nervózně se poklonila.

„Jděte do domu vévody Clevelanda a vyžádejte si pana Peddicorda. Řekněte mu, aby sem co nej -rychleji přijel s kočárem. Váš zaměstnavatel jede na výlet do Bristolu.” Služebná vyběhla ven.

424

„To by sis nedovolil,” vypískl Ponds.

Blake se posadil do křesla a roztáhl nohy, aby ulevil svým bolavým partiím. „Čekej a uvidíš.”

„Jsem soukromá osoba, nemůžeš mě poslat na loď.”

Blake se usmál. „Nejenže tě pošlu na lod, ty neschopný bastarde, ale dám rozkazy, aby tě dopravili do trestanecké kolonie v Georgii. Dvanáct let námezní práce v džungli posílí tvé těstovité břicho. Pokud tak dlouho budeš vůbec žít. „

Z Tobiasova obočí skápla kapička potu. Zdrceně se opřel o zeď. „Dobrá,” zavrčel. „Seznam je na mém stole - spodní zásuvka nalevo.”

Blake ukázal na jednoho z dělníků. „Přineste to.”

„A zavolejte mého doktora,” křikl Ponds na muže.

„Žádného doktora,” řekl Blake.

Muž přikývl a odkvačil pryč. Blake se otočil k Pondsovi. „Kolik jsi jich vytiskl?”

„Sto. Teď mi zavolejte doktora.”

Sedmasedmdesát zbývalo nezajištěných. „Komu byly adresovány?”

„Místním lidem.”

Blake vydechl úlevou. Pošťáčci budou po zbytek dne velmi zaneprázdnění, ale možná se bude ta škoda dát napravit.

425

„Zítra vytiskneš formální omluvu a pokud jí neuvidím po celém městě, pošlu tě na moře dřív, než řekneš ano, ano, pane.”

Ponds zezelenal.

„A také koupíš pošťáčkům nové boty, že?”

„Klidně jim najdu i tanečního mistra,” vykřikl. „Jen mi zavolejte doktora!”

Se seznamem v ruce strávili Blake a šest pošťáčcú večer sbíráním a pálením Pondsových kreseb. Na -sledujícího dne Blake dohlédl na rozeslání Pondso -vy formální omluvy.

Toho večera se Blake šel podívat za Marjorie a dozvěděl se, že ona a její tři mladí kočí odjeli v poštovním kočáru do Londýna. V obavách o jejich bezpečí nařídil Peddicordovi, aby jel za nimi a chránil je.

Dalšího dne zvony kostela v opatství čtyřiadva -cetkrát zazvonily. Vévodkyně z Enderley přijela dříve.

426

Kapitola 14

Urození návštěvníci Bath by měli vystupovat s opa -trnostía rozvahou.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Dekoracemi pokryté zdi Hamburského pokoje na Blaka jakoby padaly. Matčin nasládlý parfém a Rowenina nasládlá osobnost zahnaly jeho dobrou náladu. Žádný příčetný muž, pomyslel si zasmušile, by takovou schůzku záměrně nesvolal. Pokud ale bylo jeho tušení správné, trocha toho nepohodlí se mu vyplatí, protože na konci této návštěvy Rowena schválí sňatek mezi ním a Marjorie.

Přesto se cítil, jako by plul v bouři.

Kde k čertu vězí Marjorie a poštovní kočár? Je pryč tři dny, už je po poledni. Podle rozpisu měl být dávno v Bath.

Instinktivně se podíval na Hogarthův poutavý portrét poštmistrové v Bath a usmál se.

„Blaku!” řekla jeho matka svým nejvznešenějším tónem a poklepala na něj svým vějířem. „Není mi jasné, co shledáváš tak zábavného na posledních potížich vyvolaných princem z Walesu. Jeho Výsost

427

zamýšlí poslat Frederilica znovu do domácího vězení v jeho komnatách.”

„Nikdo jiný ho nebude postrádat, mama.”

Vévodkyně rozevřela vějíř a začala se ovívat. „Čím jsi starší, tím jsi cyničtější. A nehrb se. Někdo cizí by si tě mohl splést s úredníkem.”

Blake se posadil rovně.

Rowena se zachichotala. „No podívejme, stále máte na toho hocha vliv.” Mama se dmula pýchou.

Blake se zasmál, ale za jeho předstíraným veselím byla poraněná pýcha. Na oplátku opáčil: „To by z tebe dělalo matku velmi vystresovaného úředníka, že?”

Její čelist ztuhla a odkryla vrásky v koutcích úst. „Co potřebuješ, je dobrá žena, která tě přivede k rozumu.”

„Jsem zasnoubený s tou nejlepší, mama.” „Pokud,” řekla Rowena, „si najde čas, aby se za vás provdala.”

„Tvůj otec a já jsme hovořili o tvé nastávající svatbě zrovna minulý týden, když jsme byli na návštěvě u Bolingbrokových. Přesto jsi se mnou měl o svém zasnoubení promluvit. Mohla jsem ti poradit.” Rychle se podívala na Rowenu. „Nemyslím

428

to nijak zle, Roweno. Jsem si jistá, že jste zorganizovala zásnuby pěkně.”

Rowena si pohrávala s drakem ze slonoviny na své hůlce. „Máme velmi mnoho zkušeností. Marjorie byla zasnoubená šestkrát - vlastně teď už sedmkrát,” řekla.

„To je působivé,” řekla mama sladce. „Jsem si jistá, že je lady Marjorie ve všem důkladná.”

„Jako pracující žena,” odpověděla Rowena, „ano, je ve všem velmi důkladná.”

Blakova matka natáhla krk jako slepice, která spatřila tlustou housenku. „Práce? Jsem si jistá, že myslíte charitu. Sirotci, potřební a ti nebozí irští katolíci, hladovějící ve jménu Boha.”

„Chrání největšiho sirotka,” vložil se do toho Blake, který si vychutnával Rowenino mračení. „Marjorie nemůže vidět nikoho hladovět.”

„Dáváme tu poctivou práci,” prohlásila Rowena, „a střechu nad hlavou pětadvaceti sirotkům.”

„To je velmi šlechetné.” Hlas Blakovy matky zněl jako hladké hedvábí. „Jsem si jistá, že lady Marjorie a já spolu budeme vycházet skvěle.”

„Byla jste Cholmondelayová, než jste si vzala Blakova otce, že?” zeptala se Rowcna.

Jane nemohla vypadat aristokratičtěji, ani kdyby byla schopná chrlit modrou krev. Měla svůj způsob,

429

jak na sebe upoutat pozornost, který neměl nic do činění s její bezchybnou pletí, o které Peddicord prohlásil, že je hebká jako dětská prdelka. Nebo s jejíma přísnyma očima, o kterých Everson tvrdil, že by mohly říznout prince do živého na vzdálenost třiceti sáhů. Pro Blaka bylo nepochopitelné, jak dlouho byla schopná udržet pozornost ostatních, aniž by pronesla slovo.

K polapení dnešního obecenstva si nasadila ná -ramek z rubínů velikosti šilinku a skvostný náhrdelník ze stejných kamenů jí zdobil krk.

Spokojená, že má pozornost všech zúčastněných, si přestala hrát s náramkem a uhladila si záhyb na suknici. „Jste velmi bystrá, že jste si vzpomněla na moji rodinu, Roweno. Ženy od Cholmodelayových jsou vysoce ceněny. Máme krásné, zdravé děti a snadný porod.”

Blake si ji snažil představit, jak zatíná zuby, tlačí a sténá a pokouší se ho porodit, jak z jejích pečlivě učesanych vlasů stéká pot a nohy, které nikdy neviděl, má doširoka rozevřené.

Uchechtl se.

Zaťukala mu vějířem na koleno. „Nebuď škodolibý. Víš velmi dobře, že Chesterfieldovi byli u vytržení, že našli pro tvého otce takovou nevěstu.”

430

Pokud ho tím vějířem ještě jednou ťukne, vytrhne jí ho a shodí ty vycpané holubičky z její paruky. Jelikož ale Blake věděl, že to neudělá, udělal, co bylo nejlepší. S naprostým nedostatkem úcty se poš -kleboval: „Můj otec přísahá, že to byl pro Chester -fieldy šťastný den. Jel si do Skotska zarybařit, aby to oslavil.”

„O našem manželství se u dvora mluvilo celá léta -dokud ses nenarodil ty a málem mě při tom nezabil. Máte syna, Roweno?”

Když se od něho odvrátila a vzala si své zbraně s sebou, Blake se znovu podíval na Hogartha. Pohladil ho Mariorin trpělivý úsměv. Hned jak přijede, odvede jí do kouta a…

„Byla jsem požehnána jen jednou dcerou,” řekla Rowena. „Můj nebohý andílek skončil špatně v rukou svého manžela. Lord Blake zná Marjorma otce dobře, že?”

Strach zaměřil Blakovu pozornost na Rowenu. Kolik toho ta stará čarodějnice o jeho záležitostech s Georgem Entwhistlem prozradí? „Tak nějak,” řekl obezřetně.

„Pamatuji si nějaký skandál,” řekla mama. „Bylo to před mnoha lety.” Její hnědé oči se rozšířily. „Ach ano, vzpomínám si, že mi o tom říkala moje teta.

431

Entwhistle svedl královu novou milenku. To byl velmi špatný odhad.”

Rowena provrtala Blaka zlým pohledem. „Jeho odhad je pořád špatný.”

Blake se přidal: „Měl se svámi dřív poradit, nepo -chybně.”

Rowena se ohradila: „Je stejně despotický jako všichni muži.”

„Vida, vida,” zatleskala mama. „Muži také umějí být únavní. Bohu díky za jejich kluby a lovecké chaty.”

Vida, vida, pomyslel si Blake. Díky za kluby. Výměna mezi těmito dvěma semetrikami byla příliš zábavná, než aby ji přerušoval.

„Díky Georgově omezené povaze leží teď na mé vnučce zodpovědnost za naše živobytí, víte, Vaše Výsosti.”

Mama nevěděla. Chesterfieldovo bohatství se o to postaralo. „Chcete říci, že její příjem přesahuje váš,” řekla. „Je škoda, že Loxburga stihl takový konec. V Evropě se hovoří o potížích.”

„Marjorie nedostává žádnou rentu a ví o potížích v Evropě,” řekla Rowena.

Mama zamrkala. „Zabývá se politikou?” řekla s odporem, jako by politika byla vyzvracené pivo na cestě. Blake se podrbal na nose a zakašlal.

432

Roweně svítilo bojovně v očích a rozdurdila se: „Moje Marjorie je osobní přítelkyní maršála Wada. Také si pravidelně dopisuje s Walpolem. Jsou svým způsobem důvěrní přátelé.”

Mama pohnula něčim pod svým pasem, což byla neklamná známka toho, že byla nespokojená. „Sirem Robertem Walpolem?” zeptala se. „On je ale přeci úplné mimo vliv, víte. Určitě jí budete chtít poradit proti takovému spojenectví. Předpokládám, že se k vám stále obrací o radu.”

Rowena vzdychla. „Nikdy se na nikoho pro radu neobracela. Je trochu divoká, dalo by se říct. Je také velmi oddaná svým neurozeným přátelům. Občas je i tvrdohlavá.”

Rowenin záměr byl průhledný jako skleněné okno. To, že Rowena Marjorie postaví do špatného světla, způsobí, že ji vévodkyně z Enderley odsoudí. Potom Marjorie nikdy nebude souhlasit se sňatkem s Blakem. Bylo smutné, pomyslel si Blake, že toho Rowena o své vnučce tak málo věděla. Bylo také smutné, že si ovdovělá vévodkyně myslela, že bude schopná toto manželství zastavit.

„Beau Nash je jeden z Marjoriných přátel, mama,” řekl Blake, aby její plány zmařil.

„Ach,” zavrněla. „To je úchvatně chytrý džentl -men. U dvora to říkáme všichni.”

433

„Marjorie mu nosí poštu,” vyhrkla Rowena.

„Je správkyní poštovní služby, mama,” řekl Blake. „Podobně jako ty dohlížíš na sepisování rodinných šperků, ale Marjorina pozice je ve velké míře obřadní.”

Mama si poklepala na tvář. „Musím přiznat, že počítání všech těch cetek, o primitivních kouscích ani nemluvě, je vyčerpávající dvoudenní práce. Po skončení jsem prakticky nucena odjet na venkov a zotavit se.”

„Marjorie odjela do Londýna v novém poštovním kočáře,” řekla Rowena.

„Ve veřejném voze? Ach ne. Váš kočí zemřel?”

„Mají tři nové kočí, mama,” podařilo se Blakovi říci s nehybnou tváří. „Peddicord si je vzal pod svá křídla.”

„Poradil jsi jí dobře, Blaku.”

Blake se po těch slovech cítil jako pohlazen po hlavě a významně se podíval na Rowenu s němou nabídkou k pokračování konverzace.

Rowena nebyla dostatečně rychlá a proto mama pokračovala: „Nedokáži si představit, jak se ti podařilo dostat vše pod kontrolu. Ale… samozřejmě, by to mohl byt znak Cholmondeleyů. Moje rodina má spoustu zvláštních vloh.”

434

To rozhodně ano, pomyslel si Blake: aroganci, lhostejnost a nudu. Černý princ by obětoval část Francie, než by se oženil z někým z Cholmondeleyů.

„Po svatbě,” řekla mama Roweně, „byste měla přijet do Londýna. Na dvoře to poslední dobou žije.”

Ta poznámka získala Roweninu pozornost. Konečně, pomyslel si Blake.

„Opravdu?” zeptala se Rowena. „Nebyla jsem u dvora od dětství. Jsme prakticky bez prostředků, Marjorie a já.”

„V tom případě na tom trvám.” Mama se podívala na Blaka. „Jsem si jistá, že můj syn dohlédne na to, abyste měla svoji vlastní rezidenci a příjem odpovídající vaší pozici. Doufejme, že už opustí námořnictvo, bude mít více času oddat se své rodině.”

Blake si byl jistý, že mama bude popichovat, dokud neodpoví, a proto odsekl: „Toužím, mama, vrátit všechnu tvoji oddanost. Dostalo se mi jí v mládí tak mnoho.”

Podívala se na něho pomalým pohledem, který končil debatu. „Užijeme si spoustu legrace, Roweno.”

Ovdovělá vévodkyně z Loxburgu by nevěděla, co je legrace, ani kdyby ji její služka přivázala do její šněrovažey. Mama si takovou kyselou společnici zasloužila.

435

Na příjezdové cestě zarachotila kola kočáru. Blake nastražil ucho směrem k foyer. V patře se ozval hluk a potom se na dřevěných schodech rozezněl zvuk připomínající běh vyděšeného dobytka.

Přijel poštovní kočár.

Blaka rozechvělo vzrušení. Vyskočil na nohy. „Pokud mě omluvíte, Vaše Výsosti a mama.”

Nečekal na odpověď a proběhl zrcadlovou chodbou, kolem velké kuchyně a jídelny do zadní části sídla. V poštovní místnosti se u zadních dveří hemžilo moře pošfáěkú bez kabátů. Všichni se snažili projít dveřmi najednou.

Blake zavelel: „Pozor!” Okamžitě nad nimi převzal kontrolu. Chlapci spořádaně vyšli ven a Blake je následoval. Sotva zahlédl kočár, zastavil se.

Wick a Albert seděli na kozlíku, jeden upevnoval otěže, druhý zajišťoval brzdu.

Myslel si, že spatřil Tuga, ale uvědomil si, že to byla Marjorie oblečená do jedné z Tugových uniforem. Stála čelem k otevřeným dveřím kočáru a ruce měla natažené k cestujícímu uvnitř. Blakovy oči přitahoval její souměrný zadeček a štíhlé kotníky, protože obojí bylo skandálně odhalené příliš úzkými a velmi krátkými kalhotami.

Blake se rozběhl, ale než doběhl ke kočáru, objevil se v otevřených dveřích Peddicord s tváří zkřivenou

436

bolestí a ovázanou nohou. Tug se krčil na podlaze kočáru a podpíral zraněného kočího. Peddicord se celou váhou opřel o Marjorie. Pomohla mu na zem, otočila se a sehnula se pod jeho paži, aby ho podepřela.

Marjorie měla tváře, čelo a vlasy plné kousků bahna. Vypadalo to, jako by jela místo do Londýna do pekla a zase zpátky.

„Počkejte!” zakřičel Blake a rozběhl se rychleji.

„Na dvoře hoří,” vykřikl jeden z chlapců.

Marjorie vzhlédla. Když uviděla Blaka, vyštěkla Peddicordovu oblíbenou nadávku.

„Co se k čertu stalo?” Zeptal se Blake a podepřel Peddicorda z druhé strany.

„Dalo by se říci, že jsme měli trochu potíže,” zavrčela. „Potíže? Vypadáte, jako byste prohráli válku.”

„Ne úplně,” řekla Marjorie. „Do Londýna jsme dojeli, ale stíhala nás jedna nehoda za druhou.”

Marjorie klopýtla. Peddicord sykl bolestí.

„Pusť ho,” řekl Blake. „Vezmu ho sám.” Potom se snížil a táhl Peddicorda na svojí stranu.

„Představa, že se vy staráte o mě, komodore,” řekl Peddicord slabě. „Byly časy, kdy jsem vás nosil na ramenou.”

437

„A byly to dobré časy, můj příteli,” odpověděl Blake. „Co se stalo?”

„Bude trvat hodiny, než bych to celé vypověděl.”

„Kočár mu přejel nohu,” řekla Marjorie.

„Je zlomená?” zeptal se Blake.

Marjorie dala ruce bok a protáhla se. „Několik jeho prstů je černomodrých. Cumbere!” Když se chlapec objevil, rozkázala: „Okamžitě dojdi pro doktora.” Když odběhl, obrátila se na nejvyššího chlapce v davu. „Vyber dvanáct chlapců, odstrojte koně, nakrmte je a vyhřebelcujte. Potom umyjte kočár.” Mladším chlapcům poručila: „Vyneste pytle s poštou a začněte ji třídit.”

Pět chlapců křiklo do otevřenych dveří. Blake odnesl Peddicorda dovnitř a natrefil na svoji matku a Rowenu. Vévodkyně z Enderley se nevěřícně mračila, ovdovělí vévodkyně z Loxburgu se spokojeně usmívala.

Za Blakovými zády bylo slyšet Marjorie, jak nařizuje: „Řekni Lizzie, ať mi připraví do mého pokoje moře horké vody.”

Blake uvnitř zasténal.

Rowena pravila: „Marjorie, drahá, dovol, abych ti představila matku lorda Blaka, vévodkyni z Enderley.” Otočila se ke své zbledlé společnici. „Vaše

438

Výsosti, moje vnučka, lady Marjorie Entwhistlová, poštmistrová v Bath.”

Marjorie se zastavila vedle Blaka a ramena jí klesla vyčerpáním. Potichu hlesla: „Je milé mít hosty.” Nahlas však pronesla: „Vítejte v Bath, Vaše Výsosti.”

Vévodkyně Blaka provrtala pohledem, který si schovávala pro impertinentní prince. „Obřadní pozice?” řekla hlasem, který se chvěl pohrdáním a doletěl by až do Westininsterského opatství.

Marjorie se otočila k Blakovi. „O čem to mluví?”

Blake sebou trhl. „Asi počítá rodinné šperky.”

Peddicord vyjekl smíchy.

Při západu slunce si Marjorie opřela lokty o toaletní stolek a dala si hlavu do daní. Koupala se v parní lázni tak dlouho, až se jí zkrabatila kůže; potom se umyla, usušila, učesala si vlasy a oblékla se. Stále se z cesty do Londýna cítila vyčerpaná.

Od té doby, kdy ji před lety napadla myšlenka na poštovní kočár, pracovala a spořila, aby uskutečnila svůj sen. Na začátku byla ta jednoduchá myšlenka piná spletitých překážek: neměla na kočár prostředky, cesta z Bath do Londýna byla příliš poškozená pro rychlou jízdu, hostinec U Čistoty shořel, neměla žádného kočího.

439

Překonala každou překážku. Konečně byl poštovní kočár skutečností. Jak mohla být tak hloupá a přehlédnout ten nejdůležitější faktor: čerstvé koně? Jak mohla být tak důvěřivá a nepoznat svého největšího nepřítele - babičku?

Ve druhém hostinci na cestě z Bath Marjorie padla za oběť Rowenině zradě. Ještě pořád to tak bolelo, že Marjorie připadalo, jako by jí krvácelo srdce. Po tisícáté od doby, kdy kočár odjel z Batti, se ptala proč. Proč by se do toho babička vměšovala? Jediné, co teď Marjorie musela udělat, bylo sejít dolů a vyžádat si odpověď.

Marjorie otálela jako dítě očekávající výprask a nechala svoji mysl, aby se zaměřila na jediný světlý bod jejího ponurého života: na Blaka Chesterfielda. Po celé dny nacházela útěchu ve vzpomínkách na svého milence, na toužebná prohlášení, která používal, aby ji svedl, na jeho ušlechtilou snahu získat si její důvěru. Potom ochránil její dobrou pověst zorganizováním hledání a následného získání všech Tobiasovych kreseb. Dokonce poslal Peddi -corda, aby jim pomohl.

Šest mužů se zhroutilo pod vydíráním jejího otce. Co udělá Blake, až papa přijede? Opustí ho jeho chesterfieldská důstojnost nebo se postaví svému protivníkovi čelem?

440

Marjorie si s ironií uvědomila, že čelila stejnému dilematu s Rowenou. Přemýšlela, jestli ten boj může vyhrát.

Lítost bušila na dveře jejího sebevědomí. Silou vůle překonala slabost a pině se soustředila.

Věnuj se jednomu problému naráz, říká vždycky Beau.

Marjorie sebrala veškerou svoji odvahu a sešla dolů. V zrcadlové chodbě se zastavila. Dívala se na své odrazy v zrcadlech a každý z párů očí vypadal unaveně a všechny duše byly zkalené deziluzí.

Dokážeš to, řekla si. Dokáže se postavit té staré čarodějnici.

Připomenutí Blakových slov jí dodalo odvahy. Narovnala ramena a vešla do Hamburského pokoje. Babička seděla v jednom z ušáků a její pozornost byla zaměřená na knihu. Teriér jí ležel stočený u nohou.

Marjorie přešla ke krbu a dívala se na obraz, který ji dlouhá léta rozveseloval. Dnes už se ale v té malbě nepoznávala. S lítostí řekla Hogarthově nevinné dívce srdceryvné sbohem.

Rowena vzhlédla a zamračila se. „Dnes jsi nějaká bledá, dítě, neměla sis brát ty žluté šaty. Každý pozná, že se ti nedaří. Můj modrý samet by ti slušel víc. Řeknu Lizzie, ať ti ho vyžehlí.”

441

Blake si všiml, že babička vždy začne výpadem a potom pokračuje chválou. Až dosud si toho Marjorie nevšimla. V očích ji pálily slzy. „Poštovní kočár neměl neúspěch, babičko.”

„Tak to tě naučí nespoléhat na muže, když jde o tvoje štěstí, dítě,” vyštěkla Rowena. „Kdybys mě poslechla, nestála bys tu se slzami v očích. Řekla jsem ti, že to s Blakem Chesterfieldeiri vyřídím, stejně jako…”

„Jsi to vyřídila s ostatními.” Slova sklouzla Marjorie z jazyka velmi lehce a zasáhla jí jako blesk z čistého nebe. Babiččina zrada sahala mnohem dál, než jen ke zpomalení poštovního kobru.

Marjorie sevřela chladný mramor na krbové římse, až si ohnula nehty.

Jména a události se jí promenovaly v mysli.

Zasnoubení s Toblasem - Tug byl nalezen v bezvědomí v londýnské uličce. Zasnoubení s Erwinem Simingtonem - zmizení úředníka v Bristolu. Zasnoubení se Shelbournem - Albert byl křivé obviněn z krádeže a zadržen v Londýně. Seznam hrozných nehod pokračoval. Měly však jedno společné: Marjorie byla pryč z města, kdykoli se Milo Magrath vrátil do Francie, aby informoval jejího otce, že žádná svatba nebude.

442

Dlouze se na babičku podívala a poprvé spatřila ovdovělou vévodkyni z Loxburgu takovou, jaká opravdu byla: zahořklou a sobeckou ženu. „Celou dobu jsi to byla ty, babičko.”

Rowena zatahala za zlaté třásně na cylindru lampy. „Co to plácáš, dítě?”

Marjorie couvla.

Roweniny přísné rysy se uvolnily do výrazu sympatie. „Kde je ten oheň a nezávislost, na které jsi tolik pyšná? Pracuješ příliš tvrdě, to si žádá svoji daň.”

Známé okolí jí najednou připadalo cizí. „Nepracuji příliš tvrdě, babičko, a ani neplácám. Možná je to poprvé, kdy přemýšlím jasně.”

„Měla by sis schrupnout.” Rowena se natáhla po provázku zvonku. „Řeknu Lizzie, aby ti přinesla bylinkový čaj. Pomůže ti, aby sis odpočinula.”

„Nechci nic, kromě odpovědí.”

Rowenina ruka se zastavila.

„Zajistila jsi,” řekla Marjorie, „aby poštovní kočár přijel do Londýna pozdě, protože jsme nedostali čerstvé koně.”

„Nebožátko moje. Nemůžeš mě ale z toho vinit. Neměla jsem ani potuchy, že lady Mastersonová pojede před vámi.”

443

„A já jsem neřekla, že to byla lady Mastersonová, která si najala všechny koně.”

Rowena hlasitě zavřela knihu a hodila ji přes pokoj. Teriér vyběhl za ní. „Vůbec nevím, o čem to mluvíš.”

„Zajistila jsi, aby odjela před námi. Nemáš právo mnou manipulovat.”

„Tug mi řekl o tom nedostatku koní.”

„Ne, neřekl. je ve svém pokoji a ošetřuje si puchýře na rukou.”

„No!”

S bolestí v srdci Marjorie nechápala: „Ty víš nejlépe, jak tvrdě jsem pracovala, aby moje služby s poštovním kočárem uspěly. Přesto jsi se snažila zničit můj nejcennější úspěch. Proč?”

V Rowemných očích svítily jiskry čiré nelibosti. Až příliš nenuceně odsekla: „Jsi přetažená. Je to kvůli všem těm zasnoubením. Blake Chesterfield tě okradl o všechnu tvoji logiku a rozumné uvažování.”

Marjorie instinktivně cítila, že až budou všechny podvody vyřčeny, její vztah s babičkou se nená -vratně změní. Cítila se, jako by balancovala na visutém laně nad propastí, nalevo byla sebeúcta a napravo odcizení s babičkou. Marjorie zaváhala.

„Nevypadáš dobře, dítě. Máš menses?”

444

Začátek ženský záležitostí nachytal Marjorie úplně nepřipravenou. Proto si musela obléci Tugovu uniformu. Připomenutí dřívějších nesnází posílilo její odvahu. „Neodbíhej od tématu. Zradila jsi mě. Ty to víš a já to vím. A co je horší, myslím si, že jsi se radovala z každého mého zasnoubení.”

Pes přiběhl zpátky k Roweně a posadil se. Knihu držel v tlamě. „Unikla jsi z otcových pastí,” řekla Rowena sladce a hladila psovi uši. „A velmi obdivuhodně. Vzpomínám si, že jsem ti to říkala.”

Kompliment vyřčený směrem ke psovi, pálil jako sůl v otevřené ráně. „A já si pamatuji, jak jsem musela jet do Londýna, abych se postarala o Tuga poté, co ho Drummond poprvé napadl. Zatímco jsem byla pryč, poslala jsi zásnubní oznámení i Milo Magratha zpátky do Francie.” Marjorie si vzpomněla na nenadepsanou obálku, kterou Blake přivezl zpět z Hounslow Heath. „Také jsi zaplatila Drummondovi, aby ukradl poštu. Nepopírej to, viděla jsem obálku s tvojí pečetí.”

„Jak se opovažuješ?”

„Blake ale tvůj plán překazil.”

Rowena vystrčila bradu. „Nepředhazuj mi své milence. Když jsi přišla do Bath, dala jsem ti šperky, které patřily mojí Luise. Tobias Ponds je nad tebou vyhrál.”

445

Marjorie bolelo srdce pro matku, kterou nikdy neznala. „To je pro tebe tak typické, já mluvím o tvé zradě s Drummondem a ty mi předhodíš ztrátu šperků.”

„Tak se mohl Tobias vykoupit z manželství s tebou.”

Marjorie viděla pravdu jasně. Nezáleželo na tom, jak zasnoubení skončila. To byla minulost. Na čem záleželo, byla škoda, kterou Rowena napáchala. „Jak jsi mohla být tak necitelná a riskovat životy nevinných chlapců, jen abys dosáhla odplaty na mém otci?”

„To je absurdní. Ti chlapci mají k nevinnosti daleko. Přišli z Trpasličí uličky. Tvůj otec je vrah. Nechci s ním mít nic společného.”

Marjorie znenadání porozuměla důvodu skrý -vajícím se za Rowenlnou nenávistí. „Viníš ho z matčiny smrti, že ano?”

Na Rowenině tváři se objevily rudé skvrnky. „Ano, nenávidím ho. Použil moji sladkou Luisu, aby získal dědice.”

„A proto ty teď používáš mě, abys mu to vrátila,” řekla Marjorie hlasem piným slz.

Rowena sevřela pěsti. „Zabil mé jediné dítě.”

„Zemřela, když mě přiváděla na svět,” řekla Marjorie rozpačitě. „Papa ji nezabil.”

446

„Ty jsi ta pravá, která by ho měla hájit. Než mohla svěcená voda na hrobě mé Luisy zaschnout, poslal tě ten ničemný darebák do kláštera a sám zmizel poznávat svět.”

Marjorie se cítila zranitelná, když vyslovila myšlenku, která ji trápila dlouhé roky. „Vždyť jsi pro mě mohla poslat a starat se o mě.”

Rowena se dívala na své ruce - ruce, které Marjorie hladívaly; ruce, které zaplatili Claudu Drum -mondovi. „Chtěla jsem, ale v té době jsem se provdala za vévodu, a on nechtěl o přijetí chudého příbuzného ani slyšet.”

Prázdná výmluva, pomyslela si Marjorie, protože Rowena jí ani nikdy nenapsala. Smutná Marjorie zapochybovala: „To muselo být pro tebe hrozné.”

„Nehraj si na slečinku,” vyštěkla Rowena. „Muži vládnou světem, dítě. Kradou, korumpují a vraždí, kdykoli pocítí potřebu. Není nic, co bys mohla ty nebo nějaká jimi žena změnit.”

Za Rowemnymi krutými manipulacemi bylo zlomené srdce. Všechny nezasloužené útoky a kruté posměšky, které Marjorie za ta léta snášela, byly odplatou za obyčejný zločin, k se narodila.

„Podívej se na mě, babičko.”

Rowena zvedla hlavu.

447

Zmučené oči se podívaly na Marjorie, která se znovu cítila jako ta osamělá mladá dívka, která stokrát vběhla do tohoto pokoje a odhalila svoji duši babičce, o níž si myslela, že jí miluje. Byla otřesená svojí vlastní naivitou. „Přesto jsi mě nechala, abych si myslela, že nenávidíš otce za to, že mě nechtěl.”

Roweně se zachvěla brada. „On tě nechce a ani tě nemiluje. Já jsem jediná, kdo tě miluje.”

Jedna část Marjorie chňapla po tom prohlášení a přivinula si ho k sobě. Druhá její část chtěla znát pravdu. Zašla až příliš daleko, aby teď mohla vycouvat. „Propustila jsi úředníka v Bristolu, že? Nelži, babičko, protože si to můžu zjistit.”

Babička zaváhala, potom zvedla bradu. „Byl líný a vydržoval si ženu. Byla jsi příliš mladá na to, abys poznala, jaký to byl lotr.”

Rowenino pokřivené uvažování Marjorie zmátlo. „To, že si vydržoval ženu, nebyla tvoje věc - zejména pokud svoji práci vykonával uspokojivě, protože o to šlo.”

Po babiččiných tvářích stékaly slzy. „Jen jsem se pokoušela pomoci. Nic užitečného už nemohu dělat. Jsem jenom starý mrzák.”

Marjorie chladně opověděla: „Tuhle písničku jsem slyšela mnohokrát už dříve. Nezískáš si mě lítostí. Zajistila jsi, abych byla v Bristolu, když Simington

448

pochopil a nuceně zrušil naše zasnoubení. Nikdy jsi mi nedopřála to potěšení, abych to byla já, kdo předčí mého otce.”

„Co to do tebe vjelo, dítě?”

„Pravda, babičko. Využila jsi mě.”

Rowena sebou trhla tak prudce, až se pudr z paruky snesl na opěradlo křesla. „To je směšné, takovou věc bych nikdy neudělala.”

Marjorie teď už poznala předstíranou nevinnost. Přesto jí to urážlivé chování bolelo. Polkla slzy. „Ano, udělala.”

„Ty moje nebohá chudinko,” řekla Rowena tiše a roztáhla ruce nabízejíc objetí. „Ty jsi se zamilovala do Blaka Chesterfielda, že? O tom to všechno je.”

Marjoriny oči se zalily slzami. Láska k Blakovi možná zlomila její srdce, ale babiččina zrada ho zašlapala do prachu. „Moje city k Blakovi nemají nic společného s problémy, které jsi způsobila.”

Rowena si složila ruce do klína. „To jsem očekávala. Ačkoli nejste na stejné společenské výši, měla by ses za něho provdat.”

Marjorie překvapením zalapala po dechu. Celý den přemýšlela nad důvodem přítomnosti vévodkyně z Enderley v poštovní místnosti. Nyní už rozuměla, proč se ta žena obtěžovala do tak obyčejné místnosti. „Přivedla jsi ji do poštovní místnosti záměrně, že?

449

Chtěla ses ujistit, abych byla v nevýhodě, až mě uvidí. Jak můžeš prohlašovat, že mě miluješ, a po chvíli se chovat tak krutě?”

„Jsi v rozpacích jenom proto, že víš, že lidé budou nad důvody vašeho sňatku přemýšlet. Kdyby nebylo tvého otce, lord Blake by se oženil s vysoce urozenou ženou. Říká se, že chce velmi mladou nevěstu - aby si ji mohl vychovat podle svých představ. To je pro něho typické.” Rowena zvedla bradu a dodala: „Alespoň tohle nebude podle jeho představ.”

Zrovna když si Marjorie myslela, že přestála to nejhorší, Rowena vypálila další přímý úder. Její hrdost slábla a Marjorie bojovala o vyrovnanost a logiku. Blake Chesterfield byl všechno možné, jen ne typický. Byl tak výjimečný, že se zachvěla při představě, že by se oženil s někým jiným.

„Nemáš k tomu co říci?” Zeptala se Rowena důrazně. „A neobtěžuj se říkat něco na jeho obranu, nepřeji si slyšet, jak na něho pěješ chválu.”

Dopadla poslední kapka. Po příliš mnoho let Marjorie vymýšlela omluvy pro takové bolestivé poznámky. Nebyla špatný člověk. Uskrovnila se, aby mohla nabídnout střechu nad hlavou a naději pošťáčkúm a pohodlný život pro Rowenu. Alespoň že chlapci byli za její úsilí vděčni. „Mám toho na srdci spoustu.”

450

Rowena zvedla obočí. „Ten výlet do Londýna ti dodal odvahy.”

Marjorie zatřásla hlavou. Cesta do Londýna jí unavila a způsobila jí bolest. Babiččina zrada jí přiměla prohlédnout. „Kdy sis to rozmyslela, ohledně mého zasnoubení s lordem Blakem? Předtím nebo potom, co jsi narušila moji cestu do Londýna?”

Babička vypadala fascinovaná svým perlovym náhrdelníkem. Po dlouhé chvíli odvětila: „Když si uvědomím tvůj vysoký věk, on je tou nejlepší nabídkou, kterou bys mohla dostat. Co na tom změní fakt, kdy jsem se rozhodla dát ti své požehnání?”

Marjorie viděla rudě. „Nech si svoje kruté požehnání a bezcenná slova moudrosti. Obojího jsem už měla dost. Jen odpověz na otázku.”

„Já? Krutá?” Rowena se zakoktala. „Já jsem ta, která tě miluje. Ta, která tě zachránila z toho hrozného kláštera a otevřela ti svůj domov.”

Láska, pomyslela si Marjorie smutně, má mnoho nejrůznějších podob. „Děkuji ti, že jsi mě odvezla z Tournal, Roweno, a nabídla mi útočiště v domě, který je majetkem mého otce. O tom, že ti Hartsung Square patří, jsi mi celou dobu lhala také.”

451

„Ty prostě víš všechno, že?” Její hlas se chvěl hněvem. „Sešlé sídlo je malou odplatou za život mé dcery.”

Marjorie se cítila jako loutka, kterou na noc pověsili. Na zdřevěnělých nohou se otočila a zamířila ke dveřím.

„Já jsem z tebe udělala poštmistrovou v Bath,” vykříka Rowena. „Ty jsi měla pozici, babičko, a práci jsem odvádělo

• / cc

„To není pravda. Zakrývala jsem tvoje dětinské chyby.”

V zrcadlové chodbě se Marjorie zastavila. Dívaly se na ní zástupy tváří, v každém páru modrých očí viděla opuštěnou duši se zoufalou potřebou přítele. Kde, zamyslela se, nějakého najdu?

„Obětovala jsem se pro tebe. Dala jsem ti všechno, dítě.”

Ta krutá slova Marjorie rozzlobila. „Ale za jakou cenu, babičko? Už odmítám platit.”

„Myslíš si, že by se ti lépe dařilo s tvým otcem?”

S pohledem stále upřeným na své odrazy v zrcadlech Marjorie rozpoznala změnu - záblesk naděje. A jako vyhýbavou odpověď nanepříjemnou otázku si našla přítele na nejužitečnějšim místě:

452

uvnitř sebe. Zdálo se, že odrazy v zrcadlech říkají: „Hlavu vzhůru.” Naplnlla jí hrdost.

Rowena zaklepala hůlkou. Pes vyštěkl. „Tvůj otec je lotr, to ti povídám.”

Marjorie se otočila čelem k babičce a kňučícímu teriérovi. „Řekni mu to osobně, přijede v pátek.”

„Co? Proč jsi ml to neřekla?” S tváří zkřivenou hněvem Rowena zatahala za šňůrku zvonku. „Ty nevděčné mládě.”

Zmožená a ponížená Marjorie se otočila a udělala první uzdravující krok k zotavení. S úsměvem prošla špalíreni svých vlastních veselých odrazů v zrcadlech.

Když došla do své komnaty, napinila ji naděje. Jednoho dne Roweně odpustí, ale nyní si Marjorie přála udržet si od babičky odstup. Vypadalo to jako nejrozumnější řešení.

S pomocí pošťáčků přemístila všechny svoje věci do horního pokoje pro hosty. Potom se postavila čelem svým problémům.

Poštovní inspektor obdržel její nabídku, a ačkoli nemohl předložit výsledek všech nabídek, byl velmi ohromený precizně vyhotoveným kočárem, který na sobě nesl erb se slovy Aquae Sulis. Marjorie myslela na Blaka. Touha jí sevřela srdce - touha a

453

znepokojení, protože čas pro Chesterfieldova dědice téměř vypršel.

Její otec přijede v pátek. Jak se Blake cítil? Chtěla mu vběhnout do náručí a říci mu, aby se nebál. To ale nemohla, ne, dokud jí neřekne pravdu. Chtěla se ho zeptat, jak se cítil ohledně příjezdu jeho matky do

Bath.

Naplnil ji zmatek.

Vtom si vzpomněla na Beauovu dobrou radu. Roztřídila své problémy a vybrala si ty, které mohla vyřešit.

Nejprve se musí omluvit vévodkyni z Enderley. Na dopisní papír poštmistrové v Bath napsala zprávu Blokové matce a požádala Cumbera, aby ji doručil. Vrátil se s pozvánkou pro lady Marjorie Entwhistlovou na dnešní večeři s vévodkyní z Enderley.

Přesně v devět hodin se poštovní kočár z Bath, teď již čistý a naleštěný, zastavil na nejlepší adrese v Brimley Circle, u sídla, které si vévodkyně z Enderley pořídila pro své pobyty v Bath.

Marjorie si uhladila záhyby na své suknici z černého sametu a přála si, aby měla peníze na nové šaty a nebo modernější paruku. V tom okamžení pocítila vinu. Utrácet peníze na ozdobách byla

454

marnotratnost, kterou si nikdy nemohla dovolit ani omluvit. Byla prostě jen nervózní ze setkání s Blakovou matkou.

Ze zvyku přejelo rukou v rukavici po polstrovaném sedadle kočáru. Vybrala nebarvenou kůži kvůli její odolnosti a lakovaný dub pro potěšení. Kočár byl ve své jednoduchosti pohodlný i luxusní a Marjorie se nemusela bát, že polstrování vybledne nebo se odštípne lak. Jediným vybavením, které si neodpustila, byly svítilny navíc s matným bílým sklem. Pokud nedojde k nehodě a nebo k vandalství, kočár bude v permanentním užívání nejméně deset let.

Cumber otevřel dveře a vytáhl schůdky. Stál na špičkách s jednou rukou za zády a s druhou nataženou k Marjorie. Marjorie se dmula pýchou, sehnula hlavu a dovolila mu, aby jí pomohl z kočáru.

„Mám na vás počkat, má paní?”

Když se Marjorie podívala dolů na jeho tvář, uvědomila si, jak prázdný by její život byl bez Cumbera a ostatních chlapců. „Děkuji. Ne, pane Stokesi. Musíte se učit a Tug si potřebuje odpočinout. Přijeďte pro mě v jedenáct.”

Cumber se uklonil, vyběhl schody a zabušil klepátkem na dveře. Marjorie šla za ním. Dveře

455

otevřel sluha s baňatým nosem oblečený do chesterfieldské livreje.

Až příliš hlasitě Cumber řekl: „Lady Marjorie, poštmistrová v Bath, přichází za její Výsostí vévodkyní z…” Cumber vytřeštil oči a otočil hlavu k Marjorie.

„En-der-ley,” napověděla mu Marjorie tiše. Otočil se čelem ke sluhovi a vyslovil jméno správně.

Sluhovi cukala ústa potlačovaným úsměvem. „Velmi obdivuhodná prezentace, můj dobrý muži.” Obrátil se k Marjorje. „Prosím, pojďte dál, má paní. její Výsost vás očekává.”

Když Marjorie procházela kolem Cumbera, mrkla na něho. Cumber obrátil oči v sloup a rychle odešel.

Sluha vzal Marjorie plášť a rukavice a odvedl ji širokou mramorovou chodbou lemovanou palmami v kořenáěích velkých jako sudy na okurky. Marjorie ho následovala do luxusního přijímacího salónu. Přepychové gauče a zdobený nábytek bledly, když vévodkyně z Enderley ladně vstávala ze svého křesla.

Zatímco ji sluha ohlašoval, Marjorie si prohlížela ženu, která porodila Blaka Chesterfielda. Dokonce i v moderní paruce dosahoval vrcholek Janiny hlavy sotva k Marjorinym ramenům. Její pleť měla měkký odstín kameje odrážející sluneční svit. Nenalíčila si

456

tvář, na to by Marjorie vsadila celé kočárové spřežení.

Vévodkyně z Enderley kývla a mávla rukou ozdobenou zmenšeninou Blakova smaragdového pečetního prstenu směrem ke křeslu. „Jak se vám daří, lady Marjorie? Proč si nesednete?”

„Děkuji, Vaše Výsosti,” Marjorie se uklonila a posadila. „Můžete nám nalít sherry, Farnsworthe.”

Sluha tiše nalil a naservíroval nápoje a potom odešel.

Marjorie ztěžka polkla úctu a závist, slyšela o špercích rodu Chesterfieldú. Překvapilo jí, že fámy o nádheře smaragdů velikosti vlašskych ořechů kolem Janina krku nelhaly. Rafinovaný způsob, jakým se vévodkyně dotýkala těžkého zlatého náhrdelníku, byla poezie sama o sobě.

Marjorie měla sucho v ústech, když zvedla skleničku a pronesla: „Ať žije král.”

Vévodkyně překvapeně našpulila ústa do perfektního kruhu. Zopakovala přípitek.

Marjorie chtěla vypít sherry jedním douškem, ale neudělala to. Usrkla si a potom si odkašlala. „Velmi mě, Vaše Výsosti, mrzí způsob, jakým jsem byla dnes odpoledne oblečena. Ujišťuji vás, že není mým zvykem nosit chlapecké šaty.”

457

Jane hleděla do své sklenky, její hnědé oči neprozrazovaly žádné emoce. „Blake mi řekl, že jste přímá - to je vlastnost, kterou bohužel obdivuje.”

Marjorie měla na jazyku další omluvu, ale spolkla ji. Celá ta epizoda byla následkem nehody a ona se nebude stydět za události, které nemůže kontrolovat. „Děkuji, mi říkáte, co má Blake rád. Jen jsem chtěla mezi námi dvěma vyčistit vzduch.”

„A to jste udělala,” zamumlala Jane. „Ted mi řekněte něco o vás a o tom, jak se jemně vychovaná žena dostane k takovému… neženskému povolání.”

Jak si dovoluje odsoudit Marjorie za přímost a potom vyslovit takovou nestydatou urážku? Z oddanosti k Blakovi nechala Marjorie tu poznámku bez odpovědi. „Jsem překvapená, že někdo ve vašem postavení si myslí, že je mé povolání zvláštní. Jistě jste slyšela o zesnulé lady Wellsové, poštmistrové v Aberdeen?”

Bylo jasné, že neslyšela, protože vévodkyně zamrkala překvapením. „Vévoda z Enderley rybaří ve Skotsku.”

Marjorie následovala konverzační objíždku a řekla: „Jak zajímavé. Co chytá?”

„Nevím to jistě. Nějaký obyčejný druh ryby, předpokládám.”

458

Marjorie byla ušetrena odpovědi, když sluha ohlásil večeři. Po celou dobu večeře poslouchala Blakovu matku komentující důležitost její rodiny a nekonečné povinnosti, které její postavení vyža -dovalo. Když se znovu přemístily do přijímacího salónu a usrkávaly sherry, Marjorie kýchla, aby potlačila zívnutí.

Během chvilkového ticha ve výčtu vévodčiných úspěchů Marjorie oznámila: „Moje babička vám posílá vřelé pozdravy.”

Jane znovu začala studovat svůj náhrdelník. „Ona je tak skvělá společnice. Opravdu se těším, až se přestěhuje do Londýna. Bude v centru dění.”

„Pojede vás navštívit?”

Blakova matka mávla rukou. Smaragdy se zatřpytily ve světle lampy. „Bože ne, Blake souhlasil, že jí tam koupí dům a zajistí Roweně nějaký příjem.”

Tak proto babička souhlasila se sňatkem. Byl Blake štědrý dobrovolně, nebo Rowena uplatnila vydírání? Marjorie si oddychla. „Víte, jak došlo k mému zasnoubení s Blakem?”

Jane se zasmála zvonivým smíchem, který píchal v uších. „To je hloupá otázka. Běžným způsobem, samozřejmě. Přišel za vaším otcem a učinil mu nabídku.”

459

Marjorie točila stopkou sklenky mezi palcem a ukazovákem. Paprsky světla dopadaly na její černou suknici. „Mým poručníkem není můj otec, ale král.”

„Ach, nuže, to vše vysvětluje.” Jane se znovu půvabně dotkla náhrdelníku. „Blake šel ke králi. Jsou si velmi blízcí, víte. Samozřejmě, že moje rodina, Cholmondelcyovi, jsou také ve velké přízni jeho Výsosti. Vždy jsme byli v centru dění.”

„Blake nešel ke králi, a i kdyby k němu šel, nezáleželo by na tom. Mohu si vybrat svého manžela sama.”

Vévodkyně se na Marjorie podívala, jako by byla plaz, a otřásla se nesouhlasem: „To je od vás hrozně neurozené.”

Marjorie si vzpomněla, co Jane řekla Blakovi. Ďábel tě nechal u dveří do Chesterwoodu. To je ale chladnokrevná čarodejnice, pomyslela si Marjorie. „Ať je to jak chce, neodpověděla jste na moji otázku.”

„Myslela jsem - ach, jsem hrozně zmatená. jakým způsobem tedy, došlo k zasnoubení?” Její jemně tvarované obočí se podezíravě zvedlo. „Obelstila jste mého syna?”

Marjorie se zhluboka nadechla. „Ne, Vaše Výsosti. Můj otec Blaka vydírá. Doufala jsem, že mi řeknete proč.”

460

„Vydírání? To je směšné. Blake má víc peněz, než kolik by kdy zvládl utratit. Platí své dluhy.”

„Nemyslím si,” řekla Marjorie, „že peníze jsou původem otcových aktivit. Zná nějaké Blakovo tajemství.”

Janina tvář zbledla. Z ruky jí vyklouzla sklenka a dopadla na koberec. „Dobrotivý svatý Jiří,” vydechla, „musel objevit…”

„Objevit co, Vaše Výsosti?” naléhala Marjorie. „Co můj otec o Blakovi ví?”

Vévodkyně se dotkla rukou svého čela. „Je to příliš strašné. Pokud to někdo zjistí…”

Strach přiměl Marjorie vstát z křesla. S tlukoucím srdcem poklekla vedle vévodkyně. „Zjistí co, Vaše Výsosti? Musíte mi to říci.”

Uštvané hnědé oči se setkaly s Marjormými. „Vždycky jsem se bála, k se tohle stane. jak mohl byt Blake tak neopatrný? Moc dobře ví, že si má dát pozor a neriskovat, že to někdo objeví… Ach,” zajíkla se, „ta škoda, kterou by to mohlo způsobit.”

„Co je to?” zeptala se Marjorie a stiskla zuby.

Vévodkyně se jakoby v transu dívala na svoje ruce. „Nedokážete si představit tu ostudu, které by Chesterfieldovi byli vystaveni. Musela bych se přestěhovat na venkov - navždy. Byli bychom zruinovaní.”

461

Jak Marjorma frustrace rostla, její trpělivost slábla. Nakonec prohlásila: „Můj otec rozšíří Blakovo tajemství jako mor, pokud se za něho neprovdáni. A to neudělám, pokud mi neřeknete, o co jde.”

Jane se kousla svými bezchybnými zuby do rtu. Hrud se jí chvěla potlačovanym pláčem. „Věděla jsem, že jednoho dne uklouzne. Jeho otec si myslel, že moře bylo nejlepším místem pro někoho jako on.” Ledovýma rukama sevřela Marjorinu paži. Veškerá povýšenost se z její tváře vytratila. „Musíte se za něho provdat. Ach, prosím, řekněte, že to uděláte. Zaplatím vám cokoliv. Řekněte si částku.”

„Matko!” zpoza Marjorie se náhle vynořil Blake. „Ovládejte se!”

Jane se zhroutila v křesle, ale její oči propíchly syna chladným opovržením.

Marjorino srdce bylo jako těžký kámen. Nebohý, nebohý Blake. Neschopná podívat se mu do očí, dívala se Marjorie na sklenku s rozlitou sherry na podlaze a v mysli jí kroužily šokující možnosti.

Blakova ruka se dotkla její paže. Lesklé špičky jeho bot se dostaly do jejího zorného pole. Bez toho, aby vzhlédla, Marjorie oznámila: „Provdám se za tebe, Blaku.”

462

Blake vyštěkl nadávku, nad kterou jeho matka zalapala po dechu, potom se otočil, odešel z místnosti a bouchl za sebou dveřmi.

Marjorie se u něho následující ráno zastavila, ale Eversou jí informoval, že komodor lord Blake Chesterfield je zpitý do němoty a nedostupný.

Marjorie si zoufala. Přes mlhu svého smutku slyšela bít zvony kostela v opatství. Ze strachu, že její otec přijel dříve, rozkvetla lejí radost při pohledu na Beau Nashe. Vládce v Bath se však vrátil poražen. Parlament postavil sázení mimo zákon. Faro, whist a ostatní karetní hry používající čísla byly teď nelegální.

S blížícím se krachem padlo město Bath do ohromeného ticha.

Když Blake zůstával nedostupný, Marjorina zoufalost rostla, protože za osmačtyřicet hodin přijede do Bath její otec.

463

(Kapitola JS

Bezcharakterní muži, otlučení zpustlíci a pyšní mladíci jsou ohyzdnymi skvrnami na krásné tváři města Bath.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Do pátečního rána Marjorje vyskakovala při každém hluku a neustále se ohlížela přes rameno. Bolel jí krk a svíral se jí žaludek. Mlčenlivost kostelních zvonů posilovala její úzkost.

Kde jen papa byl?

V jednu chvíli svírala pěsti a prosila, aby přišel a ukončil její trápení. Později se modlila, aby do Bath nikdy nevkročil.

Neschopná zůstat sedět na místě, sešla dolů a začala třídit poštu. Hodila dopisy do Londýna do přihrádky pro Edinburgh a poslala místní balíčky do Bristolu.

Cumber napravil její chyby a nabídl, že místo ní obejde ranní okruh. Jeho nabídku zamítla s nadějí, že se s ní Blake uvidí.

Odmítl. Požádala Eversona, aby, přinesl zásnubní smlouvu. Když to udělal, Marjorie ji podepsala. „Je mi líto, že se s vámi nechce vidět.”

464

V očích se jí třpytily slzy. Kdysi pomohla Shelbournovi a ostatním tím, že jim dala peníze. Napsat jméno na bezcenný kus papíru vypadalo jako malý úkol pro záchranu Blaka Chesterfielda. „Nemůže mě nutit, abych na tyto zásnuby přistoupila, ale až to můj otec uvidí, Blake bude mít víc času. Možná až přijde k rozumu, promluví si se mnou.”

„Jsem si jistý, že ano.”

Marjorie se sklíčeně vrátila do Hartsung Square. Ve chvíli, kdy vystoupala po schodech k zadním dveřím, rozezněly se zvony kostela v opatství. Každý úder jí otřásl. Papa už přijel? Na třesoucích se nohou běžela k Bristol Road. Když doběhla za roh, odbíjení ustalo. O chvíli později kolem projel Milo Magrath na bělostném koni. Marjorie vyschlo v krku, udělala krok dozadu.

V tu chvíli spatřila zlatobílý kočár. Vůz, tažený šesti zpěněnými hnědáky s třepotajícími se vla -ječkami na postrojích, vjel do města Bath. Uvnitř kočáru seděl jediný pasažér.

Papa.

Marjorie se zastavilo srdce. Chtěla zavřít oči, ale hrdost a zvědavost jí tonedovolily. Přitiskla se na cihlovou zeď Clarkova obchodu a snažila se aspoň koutkem oka zahlédnout rysy jeho obličeje. Zajímalo

465

jí, jestli hopo těch čtrnácti letech ještě pozná. Krempa klobouku mu však skryla tvář.

Chtěla se rozběhnout za kočárem, ale místo toho běžela zpátky do Hartsung Square, osedlala si koně a utekla do bathského lomu.

Když se vrátila, stál na dvoře Beau s kloboukem v ruce a jeho dlouhá tvář byla zamračená.

Cumber ustájil Marjorina koně.

Marjorie došla k Beauovi.

„Kde je?” zeptala se.

„Pronajal si dum v Chamberlain Close.”

Beau jí nabídl rámě. Marjorie se do něho zavěsila a cítila, jak jí proplouvá jeho síla. „Jste ke mně příliš dobrý, Beau. Nevím, co jsem udělala, že jsem si zasloužila vaše přátelství.”

Beau k ní vzhlédl. „Nemluvte o tom, drahá. Zasloužíte si mnohem víc, než starého hráče, který už nemá co hrát.”

Po celé dny její myšlenky bloudily mezi nastá -vajícím příjezdem jejího otce a hrozícím pádem jejího milence. Co asi udělá Blake?

Zaplavila jí nerozhodnost a rozbolelo jí srdce. „Hlavu vzhůru,” řekl Beau. „Mohlo by být hůř.”

Smutně se zasmála. „Tak to nevím jak,” řekla. „Leda by vyschly lázně.”

466

Beau vzdychl. „To nikdy neříkejte. Bez příjmů z karetních her ve Wiltshire’s a Simpson’s budu moci ukládat pokladnu do šňupací krabičky. Naše nesnáze jsou velké v Aquae Sulis.”

Byla tolik pohlcená vlastními potížemi, že úplně zapomněla na situaci svého ochránce. „Co budete dělat?”

Beau vypadal jako muž, který zná odpověd na hádanku, zašklebil se a zatočil kloboukem na ukazováčku. „Nabídněte mi sklenku brandy a já vám řeknu o neskutečně chytrém plánu, který obejde zákon - legálně, samozřejmě.”

Vešli společné do domu a do Hamburského pokoje, který byl prázdný díky Rowenine neustávající péči o její novou důvěrnici, vévodkyni z Enderley. Jedna druhou si zaslouží, pomyslela si Marjorie, když podávala nápoje.

Beau se upřeně díval na Hogartha. „Vypadám jako pompézní ředitel nebo jako bláznivý starý muž, že?”

„Nevypadal byste bláznivé, ani kdybyste byl oblečen do červeného saténu a ozdobil se pavími pery.”

„A vy se mě ptáte, proč si cením vašeho přátelství?” Zasmál se. Z kapsy vytáhl pergamen. Doširoka ho rozevřel. Horní část stránky zdobil roh.

467

„Takto zamýšlím otevřít hráčské stoly… a vyhnout se vězení.”

***

Blake se ztrápené podíval na obsílku a podal ji zpátky Eversonovi.

„Jak mám odpovědět?” zeptal se sluha.

Blake křečovitě zavřel oči a bojoval s panikou, která mu svírala vnitřnosti a odbourávala hrdost. „Řekni mu, že tam přijdu, ale nedokážu si představit, že budu schopen pozřít sousto bez toho, abych se jím udusil.”

„Já vím,” řekl Everson. „Ale aspoň je to jen oběd, místo nekonečné večeře.”

Blake zvedl brko a točil jím, až se z peří stala jen rozmazaná šmouha. „To znamená, že mám jen dnešek a zítřejší dopoledne na přemýšlení, než se s ním setkám. Kde se ubytoval?”

„Na Chamberlain Close. Mohli bychom tam dojít pěšky.” Blake smočil brk v inkoustu a načrtl šibenici s oprátkou. „Půjdu sám.”

Everson seděl na kraji stolu a chytl Blaka za zápěstí. „Žádám vás, můj pane.” jeho hlas se zachvěl. „Prosím, rozmyslete si to a promluvte s lady Marjorie.”

468

V Blakovi narostla bolestná samota. „Jeden z Entwhistlú mi stačí až až.”

„Lady Marjorie je ta, kterou chcete.” Blake trhl hlavou na stranu a nakreslil na stránku zlomené srdce. „Ale ona je tou, kterou nemohu mít.” „Co řeknete jejímu otci?”

„Co mohu říci? Ukážu mu zásnubní smlouvu a pošlu ho za Marjorie. Byl k ní krutý cely její život. Doufejme, že jí tentokrát moc neublíží.”

Na Eversonově čele se objevily kapky potu. „Přeji si, abych vám mohl pomoci, můj pane.”

„Nikdo mi nemůže pomoci, Eversone.” Zapíchl brko tak silně, až se mu ulomila špička. Na prsty mu vystříkl inkoust. „Ty bys to, ze všech lidí, měl vědět nejlíp.”

***

V poledne následujícího dne přijel Blake do Chamberlam Close číslo šest. Jarní vánek se mísil s kvetoucími stromy a vůně čerstvě probuzené přírody naplňovala vzduch. Chomáčky nadýchaných mraků pluly po obloze stejně modré jako Marjoriny oči.

Blakovo srdce bilo rychleji než virbl před popravou. Ta morbidní ironie mu sevřela žaludek. Proč jen nemohl být ignorantský kovář? To by si mohl říkat George Entwhistl, co věděl, a klidně to i

469

vyvěsit na stožár. Blake by si vzal Marjorie, uchýlil by se do své kovárny a koval by podkovy. Měli by s Marjorie krásné malé holčičky, které by vypadaly jako ona.

Blake měl dlaně celé zvlhlé potem. Vsunul si ruku do kapsy a ucítil zásnubní smlouvu. Ačkoliv věděl, že mu ten dokument zaručí pouze dočasný odklad, cítil se lépe už při pouhém dotyku. Uvnitř ho zahřály sympatie, protože Marjorie byla ochotná se postavit otcovu hněvu, jen aby ochránila to, co její milenec skrýval. I kdyby ji mohl přimět, aby dodržela, co podepsala, neudělal by to. Přijde na jiný způsob.

Když se takto rozhodl, našel si kapesník. Zahlédl známou výšivku, znak jeho rodiny, a vzdychl.

Rodinná čest, pomyslel si, je někdy příliš těžké břemeno, které musí nést. Obzvláště když na to nositel není úpině připraven. Vzpomněl si na svého oblíbeného předka a potom sklonil hlavu hanbou; nezasloužil si tak mocného předchůdce, jakým byl Černý princ.

Připraven setkat se se svým protivníkem, Blake sevřel klepadlo a zabouchal na dveře.

Otevřel je Milo Magrath. „Dobrý den, můj pane.” Ukročil dozadu a pokynul Blakovi, aby vstoupil. „Zavedu vás k němu.”

470

Blake následoval herolda na ztuhlých nohou nahoru po kobercem potažených schodech do obývacího pokoje zařízeném v odstínech bílé, modré a zlaté. Nebeské barvy, pomyslel si Blake, pro ďáblovo doupě.

George Entwhistle stál před lavicí u okna. Jeho drobná postava vypadala vedle předlouhých závěsů ještě menší. Otočil se a sebevědomě se usmál. Jeho tenké rty zmizely ve tváři příliš široké pro tak malého muže. „Pojďte dál, Blaku, pojďte a posaďte se,” řekl a ukázal ke dvěma židlím s rovnými opěradly, čalouněnými modrým sametem.

Blake se posadil a snažil se netřást se odporem. Nalezl jediné téma, které měli společné. „Vyděl jste Marjorie?”

„Milo,” řekl Entwhistle, „nalijte lordu Blakovi sklenici burgundského. Je to nejlahodnější víno z celé Francie, ale my jsme spolu vlastně už vypili jednu láhev během našeho prvního setkání, že?”

Blake si vzal sklenici a napil se. Ačkoli pohrdal mužem, který seděl naproti němu, víno skutečně bylo tím nejlepším, jaké kdy pil. „To víno má skvělé tělo.”

George vysunul zásuvku u stolečku na lampu a vytáhl ven list papíru. „Nashova Pravidla v Bath.”

471

Znepokojení Blaka přinutilo nadzdvihnout se na židli. Jsem s nimi seznámen.”

George udělal během pročítání seznamu pauzu. „Zní jako vladař vydávající královská vyhlášení. A podívejte se na tohle.” Vytáhl další stránku. „To by vás mohlo zajímat.”

Blake si vzal ozdobený papír a dal si ho do kapsy. „Nezajímá vás to?” zeptal se George.

Nerozčiluj se, řekl si Blake. „Víc mě zajímá, proč jste mi neodpověděl, když jsem se ptal, zda jste se viděl s Marjorie.”

„Jsem si jistý, že vás to zajímá.” George přidržel sklenici na světle a jeho bleděmodré oči se zúžily, jak víno zkoumal. „Otázka zní, kolik jste toho z ní viděl vy? Vnouče bylo součástí naší dohody.”

Ta hrubá slova Blaka málem zadusila. „No tak Georgi, je to vaše dcera.”

Georgovy oči se zadívaly do dálky. „Milo říká, že se podobá matčině straně rodiny.”

Při myšlence na Rowenu víno v Blakových ústech hořklo. Po Roweně Marjorje zdědila elegantní vy -stupování a okázalou výšku, ale to bylo vše, krom potíží a bolavého srdce.

Blake si pozorně prohlížel Georgovy bleděmodré oči a drobnou postavu a snažil se najít nějakou

472

podobnost s Marjorie. George se od Marjorie lišil jako pravda od lži.

Blake mu znechuceně odpověděl: „Jděte a zjistěte si to sám. Osobně vám domluvím setkání.”

„Co to znamená?” vyštěkl George. „Snažíte se mi uspořádat můj společenský kalendář?”

Blakovi se zatřásla ruka. Víno ve sklenici zašplouchalo. Chtěl nabídnout Marjorie svoji pod -poru, až se setká se svým otcem.

„To se mi líbí,” pokračoval George, „urozený a mocný Chesterfield se sníží k ůkolúm sekretáře.” Jedním douškem vyprázdnil sklenici a olízl si rty. „Na druhou stranu, jsem si jistý, že pro mě uděláte mnoho věcí, lorde Blalcu. Stát se mým sekretářem bohužel není jednou z nich.”

Blake se cítil jako moucha chycená v pavučině, která se chvěla před příchodem hladového pavouka.

„Slyšel jsem několik znepokojivých zpráv o své dceři, když jsem přijel do Bath,” řekl George. „Mluví se o dřívějších neštěstích a neklidném mládí.”

Blaka to rozlítilo - jak si jen tento odpudivý ubožák dovoluje být vůči své dceři tak netečný? „Když vezmeme v úvahu, jakým utrpením si za ta léta kvůli vám prošla, proč se divíte?”

473

George se naklonil dopředu. Přtimhouril oči se silnými víčky. „Předpokládám, že vy jste jejímu utrpení učinil konec. Mám pravdu?”

Blake se proklel za to, že je takový zbabělec a odtušil: „Podepsala zásnubní smlouvu.”

George sebou trhl. „Skvělé!” Bouchl pěstí do opěradla židle. „Počkat. Nevěřim vám. Kde je to?”

Blake vytáhl dokument z kapsy. „Tady.”

George si dal nohy vedle sebe a rozprostřel pergamen na stehnech. Pozorně si prohlížel podpis. „Skvělá práce, můj chlapče.” Zasmál se. „Nebo bych měl říci můj synu? Domluvme se na datu ode dneška za dva týdny.”

„My se na žádném datu domlouvat nebudeme,” řekl Blake. „O tom si promluvte s Marjorie.”

Později toho večera Blake stál v Mariorině pokoji a díval se na prázdnou postel. Pravděpodobně odjela do Bristolu nebo do Londýna nebo někam, kam se jí zachtělo. Lepší je i peklo, než byt tady, pomyslel si.

Pocit viny mu sevřel vnitřnosti. Neměla by být svázána stejnými hranicemi jako on, byla statečná a citlivá. Nemusela si nasazovat masku odvahy, aby se postavila světu. Byla přímá a sebevědomá. Byla dcerou George Entwhistla.

474

Naplnily ho sympatie. Zasloužila by si za otce milujícího muže. Zasloužila si za manžela čestného muk.

Nabídla se, že zásnubní listinu podepíše z lítosti. Z toho jediného důvodu Blake zamýšlel, že jí řekne pravdu.

Měla by vědět, za jakého muže se hodlá provdat.

Jeho duše ztěžkla rezignací. Křečovitě sevřel sloupek u postele a opřel si čelo o chladné dřevo. Sebeobvinění mu blýskala hlavou jako letní blesky. Nikdy neměl nařídit plavbu Reliant do Calais. Nikdy neměl navštívit vinici George Entwhistla.

Ach bože, pomyslel si a přitiskl hlavu ke sloupku postele, proč jen jsem se neohlédl přes rameno, když isetii tak otevřeně mluvil k Eversonovi? Jak jen jsem mohl byt tak hloupý a vyzradit pravdu?

Blake stále ještě viděl ten veselý výraz na Entwhlstlově tváři. Od toho momentu se Blakův život změnil. Už nedržel svůj osud ve vlastních rukou. Jako otrok běžel zpátky na Reliant a pospíchal do Bath, aby vypinil Georgův příkaz.

S čím ale Blake nepočítal, bylo to, že najde lásku svého života.

Na podlahu dopadlo matné světlo. Blake se otočil.

V pomačkané noční košili, bez bot a se zapálenou svíčkou v ruce vstoupil do pokoje Tug.

475

„Jste to vy, komodore?” „Ano, jsem to já, Tugu.” „Co tady děláte?”

„Mluvím sám se sebou,” řekl Blake napůl s úsměvem. „A hledám lady Marjorie.”

Tug zvedl svícen o trochu výš. Plamínek osvítil jeho spánkem pocuchané vlasy. „Stavuje se u vás denně, aby se s vámi setkala, ale ten váš sluha jí říká, že jste nezpůsobilý.”

Blake si nemohl pomoci, aby se nezeptal: „To ona tě naučila tohle slovo?”

„Ano, můj pane,” odpověděl a zvedl bradu. „Neuměl jsem číst ani psát, když jsem sem přišel. Říká, že negramotný člověk není o nic lepší než otrok. Dala mi vzdělání jaké mají bohatí lidé.”

Závist zmrazila Blakovy dobré záměry; tento chlapec si spolu s ostatními užíval léta Marjoriny pozornosti a náklonnosti. Blake s ní strávil tak málo času. Co udělá, až jí to řekne?

Tug udělal krok dozadu. „Nic špatného už jí nepotká,” řekl. „Ne, pokud tomu budu moci zabránit.”

Taková oddanost, pomyslel si Blake, se nedá koupit ani za všechny Chesterfieldovy drahokamy. „Ona je velmi výjimečná, že?”

476

„Ano, můj pane, ať mě šerif z Wells uvrhne do nejtemnějšího vězení, jestli si nezaslouží tak dobrého muže, jakým jste vy.”

Blake se potichu zeptal: „Kde je?”

Tugova mladá tvář se nakrabatila. „Je toho na ní poslední dobou moc. Víte o první nezdařené jízdě poštovního kočáru?”

Vyprávění o Rowenině lsti vytrhlo Blake z jeho apatie. „Peddicord mi o tom řekl,” odpověděl.

Tug se zašklebil. „Ta stará čarodějnice by měla shnít v pekle. Pan Peddicord málem přišel o nohu.”

„Rád bych ji tam poslal. A nedělej si starosti o Peddicorda. Už se uzdravuje.”

Tug upřeně hleděl na své nohy. „Její otec přijel do Bath a ani se neobtěžoval se stavit na návštěvu. Zatracený Francouz.”

Blakovi se zatočila hlava. „Já vím, v Anglii je lépe bez něho.”

Tug naklonil hlavu na stranu. „Pamatuji si, co jste mi říkal o tom, že by lady Marjorie měla mít vlastní dceru.”

Blakovy oči se zalily slzami. „Byla by krásná, nemyslíš?”

Po Tugově tváři se rozlil hrdý úsměv. „Jako broskvička. A myslím si, že by dítě udělalo lady Marjorie šťastnou.”

477

Ztracené naděje znovu ožily. „Kde teď je?”

Chlapec se podíval nahoru, ale v jeho inteligentních hnědých očích se zračila nerozhod -nost. Po dlouhé chvíli prozradil: „V hostinském po -koji vedle její pracovny.”

Když Blake zamířil ke dveřím, Tug dodal: „Ne -viděla svého hloupého otce od doby, kdy jí bylo jako mně.”

Při zmínce o Georgi Entwhistlovi se Blakovi téměř zvedl žaludek. „Je vám špatně, můj pane?”

Blaka naplnila stará dobrá rodová povýšenost. Vydechl: „Ne, Tugu. Jsem v lepší kondici, než jsem kdy byl, řekl bych.” Doufal, že je to pravda. Doufal, že dělá správnou věc. „Jdi zpátky do postele, chlapče.”

Blake se v tmavých chodbách dvakrát ztratil. Když konečně došel ke správnému pokoji, otevřel potichu dveře a vešel po špičkách dovnitř. Marjorie seděla na posteli uprostřed polštářů a osvětlovala ji lampa.

„Ahoj Blaku,” řekla s hořkosladkým úsměvem na tváři a knihou v ruce. „Je hezké vidět, že znovu praktikuješ společenské návštěvy.”

Jeho odvaha se pomalu vytrácela. Cítil se jako venkovský balík stojící před branou tržnice ve

478

Fenchurch. Vstupné bylo dvě pence a on měl jednom jednu.

„Přišel jsem se omluvit za své sobecké chování.”

Jakoby neslyšela jeho narážku, Marjorie pronesla: „Jak by řekl Tug, to je v pořádku. Nebylo to nutné.” Zaměřila svoji pozornost na knihu. „Dobrou noc.”

Blake očekával hněv, ale její lhostejnost ho ťala do živého. Její vzhled měl na něho opačný efekt. Při pohledu na Marjorie oblečenou do sněhobílé noční košile se v něm vařila krev. Její silný zlatavý cop zakrýval polštáře, matraci a visel pár centimetrů nad zemí.

Marjorie odložila knihu, složila si ruce na prsou a opřela se dozadu o polštáre. Zhluboka vydechla. „Řekneš mi, co chceš, nebo budeš stát jako lupič, kterému ukradli koně?”

Po dnech, během kterých sám sebe proklínal a odpoledni stráveném se samotným ďáblem, se Blaka její sarkasmus nedotkl. „Když jsem našel tvůj pokoj prázdný, myslel jsem si, že jsi utekla.”

Okouzlující úšklebek propůjčil jejímu ženskému výrazu dívčí rysy. „Nemohla jsem, i když jsem chtěla.”

Blake došel k posteli a posadil se. Snažila se odsunout, ale její noční košile byla chycena pod jeho váhou. „Blaku,” naléhala.

479

Blake se nepohnul a hleděl na ‘tukovaný strop nesoucí motiv vinných listů a trsů hroznů. Skříň stejně vysoká jako on sám a stojící zrcadlo zaplňo -valy jednu stěnu; okna se závěsy druhou. Hogarthův obraz ležel na boku na podlaze v rohu. Proč ho odnesla z Hamburského pokoje?

Během svých nočních návštěv si všiml, že Marjorie neměla žádné rodinné portréty nebo upomínky. Ani tady žádný neviděl.

Myslel na celá staletí ceněné artefakty rodu Chesterfieldů, které patřily jeho rodině, a pravil: „V určitých směrech jsme velmi odlišní, víš.”

Marjorie přejela prstem po hřbetu knihy. „Přemýšlíš nad něčím? Nebo chceš něco říci?”

Její přímost ho přinutila k úsměvu. „Jednou jsi řekla, že moje rodina byla pro Anglii životně dů -ležitá.” Nedokázal odolat a pohladil rukou její cop. „Já si myslím, že jsi pro Bath nepostradatelná.”

Marjorie zvedla jedno rameno. „To těžko. Tobias mě pravděpodobně přeplatí. Nech moje vlasy.”

Blakovy potíže vypadaly tak nepřekonatelně, že úplně zapomněl, že i ona musí čelit svým problé -mům. S naprostou jistotou odporoval: „Nemyslím si, že kdy bude poštmistrem v Bath, a mohu ti slíbit, že tě už nikdy nebude obtěžovat.”

480

Její oči zářily odhodláním. „Děkuji, že jsi dostal všechny ty kresby zpátky. S Tobiasem si ale nedělej starosti. Vyřídila jsem to s ním, než jsi přijel do Bath. Vyřídím to s ním, až odjedeš. A pokud je to všechno, co mi chceš říci, jsem dost unavená.”

Blake cítil, jako by se propadal do bažiny lítosti. Vždycky se pohyboval pouze na okraji jejího života, jen se díval, nikdy popravdě nehledal vstup. Teď dovnitř chtěl. „Dnes jsem dal tvému otci zásnubní smlouvu.”

Obklopila ji téměř hmatatelná zranitelnost. Sklouzla se dolů v posteli. „Co říkal?”

Blake nedokázal zopakovat vulgární mluvu George Entwhistla. „Je potěšený.”

Oči modré jako Středozemní moře se setkaly s jeho. „A také ví něco, co já ne,” řekla Marjorie.

Blake se rozloučil s jakoukoli vizí štěstí po jejím boku a hlesl: „Ne nadlouho, chystám se ti to říci.”

Marjorie se opřela. Sedmisetletá chesterfieldská hrdost bude dnes rozbita.

Blake vypadal zlomený, jeho velká ramena byla skleslá, výrazné čelo zasmušilé. Marjorie brněly konečky prstů touhou natáhnout se a dotknout se ho. Cokoliv jí chtěl říci, ho děsilo stejně jako smrt děsí odsouzence. Dokonce se pro tuto příležitost oblékl do černého. Pro ni ale byl lesk jeho hedvábné

481

košile a hladký povrch jeho kožených kalhot a vesty zdůrazněním jeho mužnosti a svědčilo to o jeho síle.

„Ach, Blaku,” řekla, „nejsi jediný, kdo má své tajemství. Nikdy jsi se nezamýšlel nad tím, proč nechodím do hráčského salónu?”

„Proč tam nechodíš?”

Minulost povstala, aby se s ní setkala. „Protože když jsem přijela do Bath, byla jsem mladá a osamělá. Pila jsem příliš mnoho vína a hloupě jsem sázela. Prohrála jsem s Tobiasem všechny matčiny šperky.”

„Proto tak pečuje o ten stolek na vrchcáby.” „Ano.”

„A proto nosíš kolem krku pouze stužky.” „Ano, proto. Teď o mně víš pravdu.” Čekala.

Blake otevřel ústa a zase je zavřel. Potom zvedl třesoucí se ruku, podíval se na smaragdový pečetní prsten a vzdychl.

Marjorie zaplavila vlna opravdové lásky. Toužila ukončit jeho trápení, nabídla mu ruku tím, že ji položila na knihu dlaní vzhůru. Uštvané zelené oči, stejně záhadné jako hluboký hvozd, sledovaly její pohyb. Palcem a ukazovákem uvolnil knihu z pod její ruky a sevřel ji v dlaních jako žaltář.

482

Jejich oči se setkaly - její byly naléhající, jeho zalité slzami. Srdce se jí zastavilo. Marjorie naznačila ústy: „Řekni mi to.”

„Neumím číst.”

Nehnutě seděla - zmámená šokem a jeho hlubokým utrpením. „Ach, Blaku.” Natáhla k němu ruku.

Blake upustil knihu, zvedl ruce a postavil se. „Nedělej to. Nechci a ani nepotřebuji tvé sympatie. Tvá spolupráce na osvobození od tvého otce mi stačí.”

Nikdy neseděl za teplého letního dne pod stromem hluboce začtený do knihy. Minulo ho vzrušení ze čtení starodávných slov. „Ach Blalcu, to nemůže být pravda.”

Podíval se stranou. „Nemohu očekávat, že bys mi rozuměla. Rozumí mi jen Everson.”

V oparu zmatení zapochybovala. „Ale počítáš lépe než já a nádherně kreslíš.”

„To je pravda, čísla jsou pro mě snadná, nebo čáry, které tvoří obrázek, ale písmena jsou jako změť rozhrabaná slepicí. Nevzdělanec není o nic lepší než otrok, pamatuješ?”

Marjorina mysl vířila. „Jsi nedůležitější muž v králové námořnictvu. Jak jsi dokázal mít tak skvělou kariéru bez…”

483

„Vzdělání? Člověk nepotřebuje umět číst, aby velel mužum a potápěl nepřátelské lodě.”

„Jak jsi prežil na Etonu a Cambridge?”

Zhoupl se na patách a podíval se na strop. ,S Eversonovou pomocí.”

Nebylo divu, že byli on a Everson více jako otec a syn, nežjako šlechtic a sluha. „Učitelé jistě…”

„Nikdo se neopovážil nechat Chesterfielda propadnout.”

„Naše sis snadnou cestu ven, ale to ti znovu nedovolím. Budu tě učit, Blaku.”

Blake šel zpátky k posteli a vzal ji za ruce. „Je toho víc, než jen ta písmena, Marjorie. Něco je se mnou v nepořádku.” Sáhl si pod košili a vytáhl kompas. „Nedokážu řici, kde je sever a kde jih - ne bez tohoto. Nedokážu z ciferníku hodin přečíst čas.”

Sevřela své ruce a přemýšlela o svých možnostech. Celý svůj život strávila řešením problémů. Byla schopná vyřešit i tento? Ano! „Potřebuješ brýle, to je všechno.”

Zatřásl hlavou. „Prosím,” řekl a vypadal jako Chesterfield, kterým byl, a ne jako negramotný, za kterého se prohlašoval, „věř mi, že co ti řikám, je pravda. Dokážu zastřelit jelena lukem a šípem na vzdálenost sta yardů. A navléknu ti nit do jehly

484

takhle rychle.” Luskl prsty. „S mým zrakem není nic v nepořádku.”

„Navštívil jsi doktora?”

„Nepřímo ano.”

„Everson navštívil doktora.”

„Ano, přesně tak.”

„Dej mi minutu na přemýšlení.”

„Marjorie,” řekl smutně, „nemůžeš mi pomoci.”

To zažehlo její odhodlání. Zvedla bradu a pravila: „Po dobu šesti let lidé říkali, že nezvládnu řídit poštu.” Naklonila se blíž k němu a když ucítila vůni citrusu, seběhly se jí sliny. „Nejdříve říkali, že mě roznašeči pošty o všechno okradou. Měli pravdu, ale našla jsem řešení.”

Usmál se. „Tug a ostatní.”

Ztěžka polkla. „Správně. A když jsem usilovala o rozvoz balíčků do Bristolu, říkali, že je to moc práce. Říkali, že to bud pošlu do Walesu, anebo se proměním v chlapa.”

„V chlapa,” řekl Blake, „jsi se zcela uřčitě neproměnila.”

Projela jí závrať působící potěšení. „Potom říkali, že poštovní kočár nikdy neuspěje.” Blake chtěl promluvit, ale Marjorie ho zastavila. „Já vím, já vím, měli jsme nějaké potíže, ale ty nejsou nepře -konatelné. Nic není. Takže, Blaku Chesterfielde,

485

neopovažuj se mi říkat, co mohu a co nemohu udělat.”

Rezignovaný pohled vyhladil jeho pohledné rysy. „Dobrá, dobrá,” řekl. „Ale veškeré teorie od všech velkých myslí na světě - včetně té tvojí - nezmění fakt, že nemohu číst a pochopit víc než jedno až dvě slova. Nedokážu říci, kolik je hodin, nebo říci, kde přesně se nacházím, když nevidím slunce či hvězdy, nebo se nepodívám na svůj neomylný kompas.”

Když se Marjorie zamyslela nad dobou, kterou spolu strávili, uvědomila si, že vyzradil své tajemství při mnoha příležitostech.

Kde je sever?

Kdybych mohl, napsal bych ti sto básní. Nejsem zručny ve psaní.

Nevěděla, co má hledat. Myslela si, že ukradl tajemství nebo zplodil nemanželské dítě.

„Podívej, Marjorie, vím, co si myslíš, ale je to zbytečné.”

„Myslela jsem na to, jak vzdálené od skutečnosti byly mé spekulace.”

„Z jakého nehorázného činu jsi mě obviňovala? Neštovice? Smilstvo?”

Zaplavil ho pocit viny, ale nedokázala mu lhát. „Velezrada.”

486

Zamrkal a sklonil hluboce hlavu, dokud se jeho brada nedotkla hrudi.

Marjorie ucítila jeho muka. Doufala, že to prokletí zlomí. „Také jsem myslela na svádění.”

„Raději bych byl svolnou obětí než provinilym zpustlíkem,” řekl.

Drahý Blake Chesterfield. Marjorie myslela na jeho pověst, na jeho kouzlo. Pravděpodobně svedl tolik bohatých a krásných žen, že by naplnily Bath. Jaké kouzlo pro něho měla ona jako bývalá poštmistrová se zlomyslnými příbuznými?

Žádné. Snad jen to, že ho mohla naučit číst. „Budeš student a já budu učitelka.”

„Nikdo mě nemůže učit, je to zbytečné.”

„Přechytračíme mého otce.”

Blake bude volný, aby si našel svoji princeznu. Marjorie bude poštmistrovou v Bath.

Logická řešení přinášela Marjorie radost, ale před dlouhou dobou se naučila, že ke štěstí nebylo třeba společnosti ani nové šaty. Štěstí bylo probouzet se každý den s hrdostí v srdci a důvodem, pro který žít.

„Nedělej si starosti,” řekl. „Opravdu to není tak důležité. Něco udělám - půjdu za králem.”

Zněl velmi poraženecky. „Odporuješ mi?” zeptala se.

„Ne záměrně.”

487

„Ani se nehni.” Vyskočila z postele a našla tužku a papír. Když se vrátila, posadila se se zkříženým a nohama a s noční košilí vyhrnutou nad koleny.

Blake se díval na její nohy a v jeho pohledu svítil zájem. Marjorie si odkašlala. Vzhlédl. Nevinně se usmál. „No, co bys očekávala od muže obviněného ze svádění?”

„Jsi svolná oběť, pamatuješ?” řekla. „Dávej, prosim, pozor.”

Vrhl na ní žádostivý pohled. „Máš všechnu moji pozornost, miláčku.”

Tělem jí projelo teplo. „Tenhle druh pozornosti jsem na mysli neměla.” Napsala všechny samohlásky z abecedy. „Co vidíš?” zeptala se.

Podal jí papír zpět. „Tohle jsem zkoušel s Eversonem. Nefunguje to.”

„Pobav mě,” ukázala na ,A’.

„Vidím předek kanoe.”

„Co je kanoe?” zeptala se zmateně. „Malá loďka.” Vzal si tužku a přidáním několika čar načrtl lod, která byla na obou koncích špičatá.

Marjorie ukázala na ,E’. „A teď toto.”

Blake se na písmeno zadíval. „To je snadné. To jsou vidle ležící na straně.”

„Napiš slovo ,dopis’,” řekla.

488

Blake sevřel prsty tužku. Marjorie myslela na to, jak snadno a bezchybně dokázal kreslit obrázky věcí i lidí. Podal jí papír zpátky. „Je to dobře?”

Marjorie stiskla zuby. ,S’ bylo napsáno vzhůru nohama. „Ne úplně.”

„Vidíš? Říkal jsem ti, že to nedokážu. Nikdy to nevyjde dobře.”

Když vyloučila špatný zrak, rozhodla se zjistit, jak pracoval jeho mozek a objevit, jak bylo možné, že i když dokázal skvěle nakreslit cokoliv, nezvládl napsat, co obrázek znázorňoval, ačkoliv to slovo uměl vyslovit v šesti jazycích. Nedokázal si spojit písmena se zvukem nebo obrazem.

Když některá písmena, která napsal, byla obráceně, přidržela papír u zrcadla a pomyslela si, že by je mohl lépe pochopit v odraze, a potom je snáze přepsat na papír.

Blake mžoural a hodně se snažil, aby úkol splnil. Ten rozpor v něm, Marjorie mátl. Nakloněný nad papírem vypadal tak neuvěřitelně mladě, stejně jako pošťáčci během výuky. Tam ale podobnost končila, protože když o něm přemýšlela jako o muži, její srdce bilo rychleji a žena uvnitř ní se skandálně probudila k životu. Blake Chesterfield měl mužnosti na rozdávání.

Léta frustrace ho okradly o trpělivost.

489

„A dost.” Rozhodil ruce. Tužka odlétla až ke skříniu. Zrcadlo spadlo na podlahu. „Vzdávám to. Nikdy se to nenaučím.” Vyšel ze dveří.

O dvacet minut později Marjorie vešla do jeho komnat v Clevelandově sídle, se slovníkem v ruce a tabulkou v podpaží. „Přemýšlela jsem.” řekla.

„Možná používáme špatné prostředky.”

Z jeho očí zářila omluva a naděje. „A já jsem přemýšlel nad tím, jak moc lituji toho, že jsem ztratil trpělivost.”

Marjorie došla k němu a napomenula ho: „Tím se nezabývej. Máme práci.”

Ušklbil se a podíval se na postel. „Mohl bych strávit hodinu až dvě žádáním o odpuštění. To je také práce - svým způsobem.”

Marjorie nasadila ten nejpřísnější učitelský výraz a podala mu tabulku. „Ne. Tady. Napiš slovo.”

„Jaké slovo?”

„Jakékoliv.”

Blake obrátil oči v sloup a zoufal si: „Mám jich na výběr tolik.”

Marjorie poklepala na tabulku. „Prostě to udělej.” Blake napsal slovo ,rty’. Zrcadlově otočil ,r’ a místo ,y’ napsal

Marjorie smazala tabulku a napsala slovo správně. „Vyslov to slovo, Blaku.”

490

Udělal to s takovou smyslností, že její vlastní rty usychaly touhou. Marjorie bojovala s návalem žádosti, která svírala její vnitřnosti, vzala ho za ruku a přesvědčovala ho: „Napiš to slovo znovu, ale vyslov každé písmeno zvlášť, zatímco ho píšeš.”

„Proč?”

„Aby sis spojil zvuk toho písmena s jeho podobou,” řekla bez dechu.

Blake zamrkal a mysl za jeho nádherně zelenýma očima, pochopila princip. „To jsem nikdy nebyl schopen udělat. Jsi skvělá, Marjorie.”

Marjorie mu nechtěla dávat falešnou naději, proto odpověděla: „Je to jenom teorie. Nemůžeme si být jistí, že to bude fungovat.”

„Já vím.” Zlehka jí políbil na rty. „A i kdybych se tímto způsobem nic nenaučil, děkuji ti, že jsi měla starost a zkoušíš mi pomoct.”

„Není zač děkovat. A teď to zkus.”

O deset minut později prohlásil: „Když jsem teď zvládl rty, mohli bychom vyzkoušet celou abecedu.”

A to také udělali, ale místo použití dětských slov jako například pes, kočka nebo lod, vymysleli abecedu milenců. Blake ji požádal, aby napsala slovo ,ňadra’.

491

Blake napsal to slovo a vyslovoval písmena. Potom jeho ruka polaskala její ňadra. „To vizuální cvičení dělá zázraky. Nemyslíš, miláčku?”

Tato výuka byla úspěšná ze dvou důvodů: Blake se učil část a Marjorie hořela touhou.

„Pojďme zpátky na začátek,” zamumlal. „Rád bych věděl, jestli si pamatuji sloto rty.”

Marjorie věděla, že jeho nadšení nemělo s výukou nic společného. Chtěl ji. Ona chtěla jeho. Jen si nemohla dovolit riskovat početí dítěte. „Dnes večer to stačí. Ráno přijede Wick s poštou z Bristolu.”

Nechala mu knihu i tabulku a vrátila se do Hartsung Square do svého opuštěného pokoje.

O dvacet minut později vešel do její komnaty. S širokým úsměvem na tváři a lahví vína v ruce laškoval: „Používali jsme špatné prostředky.”

Vyskočila z postele a vrhla se mu do náručí. Gesto vděčnosti se změnilo v hladové objetí a rozpustilo se ve vášnivém polibku.

Blake ji odnesl do postele a položil na matraci. Omámená touhou ho sledovala, jak se svléká a vzpomněla si na houbu. Přemýšlela nad následky a zvažovala svoje možnosti.

Když se nebude chránit, může ho lstí přinutit ke sňatku. Dala mu prostředky, jak utéci z vyděračské pasti jejího otce. Její úsilí by ale vyšlo naprázdno,

492

pokud by počala jeho dítě a donutila ho k manželství.

Když před ní stál, krásný ve své nahotě, omluvila se, odešla do šatny a použila houbu.

Blake ji bohužel objevil o pár okamžiků později.

Se žhnoucím pohledem konstatoval: „Vidím, že nejsem jediný, kdo se naučil nové věci.” „Proč se zlobíš?” zeptala se.

Vrátila se mu známá povýšenost. „Nezlobím,” řekl sladce a vrátil houbu zpátky, kde ji našel. „Nechceš toto manželství o nic víc než já. Jsem za to vlastně vděčný, protože tě chci naučit pár věcí, a ty si mnohem víc užijeme, když si nebudeme muset dělat starosti s… komplikacemi. Teď se můžeme bavit.”

Marjorie ztichla a po následující hodinu jí Blake šokoval a vzrušoval svojí energií a představivostí. Přestala si pamatovat kolikrát jí přivedl k vrcholu, a když je nakonec oba přinesl k uvolnění a přitiskl si ji k sobě, ležela v jeho objetí a tiše plakala, protože měla pravdu. Blake od ní dítě nechtěl.

Přesto ale vedle ní chtěl spát, aspoň dnes v noci. A ona od něho tu útěchu přijala, přitiskla se k němu a usnula nejsladším spánkem, jaký kdy poznala. Následující ráno se však probudila v prázdné posteli a se zprávou, že jí dole očekává její otec.

493

(Kapitola 16

Jsem tu, abych zabránil lidem pokoušejícím štěstí v konání, které ve skutečnosti nezamyšlejí učinit.

BEAU NASH, PRAVIDLA V BATH

Ve stavu nesnesitelného očekávání si Marjorie oblékla každodenní šaty a vykartáčovala si a vyčesala vlasy. V srdci měla pusto. Cítila se prázdná, když si se smutkem uvědomila, že se Blake Chesterfield ani neobtěžoval říct sbohem. Zvrhle si k sobě tu bolest přivinula a držela ji jako štít, protože za malou chvíli se setká se svým otcem, který ji nikdy nemiloval a ani ji nechtěl.

Odněkud slyšela slabou lítostivou ozvěnu osamělé malé dívky, plačící pro svého papa. Ze zvyku začala to dítě v duchu uklidňovat, začarovala otce do vysokého obra s tváří zahalenou láskou a pažemi roztaženými k uvítacímu objetí.

Ten fiktivní obraz ji naplnil smutkem. Jaký hrozný zločin spáchala, že si zasloužila tolik zrady a bolesti? Nejprve babička, potom Blake a vždycky, vždycky papa.

Položila tvář na chladné zrcadlo. Pod jejím dechem se zamžilo sklo. Podívala se dovnitř, ale neviděla

494

žádnou špatnou duši, která by si zasloužila zradu a odpuštění.

Život vám dal do ruky špatné karty, řekl jí Beau před lety. Budete s nimi hrát, Jak nejlépe umíte, anebo odstoupíte ze hry?

Ustupovali jenom zbabělci. Marjorie zbabělá nebyla.

Štípla se do tváří, aby zčervenaly, a začala scházet po schodech. S každým krokem narazila na jednoho z pogfáěkú. Cumber jí zdržel deset minut, aby inu poradila, jak spinit úkol, který běžně dělal se zavřenýma očima. Tug trval na zopakování povah každého z nových kočárových koní. Wick jí zastavil, aby se zeptal, zda by měli či neměli natřít poštovní vůz do Bristolu na jasně modro.

Když k ni Albert Honeycombe přiběhl s tím, že kočka ze stájí má koťata, málem ztratila trpělivost.

Albert jí chytl za ruku. „Ach, prosím, má paní, pojdte a podívejte se. Jsou tak roztomilá. A krom toho vy vždycky vymyslíte ta nejlepší jména.”

Najednou pochopila, co pošťáčci sledovali. Báli se o ni a svými sladkými způsoby jí zkoušeli ušetřit od konfrontace, která ji čekala.

Marjorie se usmála na malého sirotka s vlasy červenějšími než mrkev a řekla: „Ano, myslím, že

495

bychom je měli pojmenovat hned, nejdříve ale musím dát svému hostu vědět, že se opozdím.” „Dovolte, abych to udělal, má paní,” ozval se za ní

Tug.

Otočila se a spatřila hrdého mladého muže. jako dítě se oblékal do hadrů a žil v Trpasličí uličce. Nyní, vyzbrojený hodinami učení, riskoval svůj život pokaždé, když se vydal na cestu z Bath do Londýna.

„Děkuji, Tugu.”

Krátká návštěva stájí jí pomohla obnovit sebevědomí a připomněla jí, čím byla obdařena. Měla dobrý život, plný prospěšné práce, a lidi, kterým na ní záleželo. Byla příliš stará na to, aby potřebovala otce. Mohla se obejít i bez všetečné babičky. Naučí se žít i bez Blaka Chesterfielda?

O chvilku později stála na prahu Hamburského pokoje a sledovala, jak její otec přechází po místnosti. Rowena ráda nazývala George Entwhistla omezeným kupcem s titulem působivým stejně jako vinný korek.

Když pohlížela na jeho zvýšené podpatky, zlaté přezky na jeho módních botách, vycpanou šedou paruku a nákladně šitý oblek ze světle modrého sametu, viděla Marjorie marnivého malého muže, který se snažil vypadat vyšší. Byla ovšem překva -pená, jak byl mladý.

496

„Dobrý den, otče,” řekla a dívala se dolů na muže, který ji počal.

„Dobrý bože,” řekl George s tváří ztuhlou šokem a očima zabodnutýma do jejího obličeje.

Na takovou reakci nebyla Marjorie připravená, a proto se opřela o chladný mramor krbu. Tvrdý okraj římsy jí tlačil do zad. Chybělo jí bezpečí a sympatie Hogarthova obrazu. „Něco se děje?”

Jeho překvapení se změnilo do mrazivé formality. „Samozřejmě, ze ne.” A trochu zbrkle dodal: „Jenom jsem nečekal, že budeš vypadat tolik jako - jako Rowenina rodina.”

„Milo ti určitě řekl, jak vypadám.” A svým vlastním zbrklým způsobem poznamenala: „Díky tvému vměšování mě vídal velmi často.”

Georgovy oteklé oči se zúžily. „Je otcova povinnost vybrat manžela pro svoji dceru.”

Léta přehlížení se jí zabodla do srdce. „Kdy přesně jsi mi byl otcem? Vždyť tě ni neznám. Neslavili jsme spolu narozeniny ani vánoce. Nikdy jsem s tebou nevečeřela. Když jsem té naposledy viděla, víc tě zajímala výměna mědi za sudy s vínem než návštěva tvé dcery.”

George najednou začala zajímat šňůrka na manžetách na zápěstí. „Jsem velmi zaneprázdněný muž, ne nějaký floutek u dvora.”

497

Díky bohu za klevety, pomyslela si Marjorie. „Podle vévodkyně z Enderley jsi jednou svedl královu milenku. Proto tě vyhnal z Anglie. Přinutil jsi Blaka, aby krále požádal, aby tě pustil zpátky.”

Jeho oči se setkaly s jejíma a potom ucukly stranou. „Muž může mít neklidné mládí,” vyhrkl. „A já se nebudu zpovídat svému vlastnímu dítěti.”

„Já nejsem,” řekla Marjorie chladně, „dítě - tvé, ani ničí jiné. A vyberu si svého manžela sama.”

George nakrabatil čelo. Všimla si, že kůže na čele byla světlejší než na zbytku obličeje, jako by často nosil klobouk a trávil hodně času na slunci. Absurdní, pomyslela si, protože její otec nepracoval ani den svého života. Nebo ano? Smutně si uvědomila, že o něm neví vůbec nic.

George znovu zvedl zrak. „Nelíbí se ti Blake Chesterfield?”

Marjorie bolelo srdce, ale promluvila její hrdost. „Je další tvojí figurkou.”

„Figurka nebo ne, provdáš se za něho a tím to hasne, Marjorie.”

Z jeho rtů znělo její jméno jako kletba, kterou poprvé vyzkoušel. „Nemůžeš mě přinutit, ani kdybych podepsala padesát zásnubních smluv. Nejsi mým poručníkem, toho práva jsi se vzdal, když jsi urazil krále a nechal mě v klášteře.”

498

George se na ni úkosem podíval. „Myslel jsem si, že ti tam bude lépe.”

Ublížené dítě uvnitř ní naříkalo. „Byla jsem ale ještě nemluvně, potřebovala jsem svého otce.”

George začal znovu přecházet po místnosti. „Tehdy jsem já sám nebyl o moc starší než dítě. Moje Lou…” Jeho hlas se zlomil a George si ocilcaffil. „Moje žena právě zemřela. Nedokázal bych se o tebe postarat.”

„Za ta léta jsi své pocity nezměnil, jak vidím,” řekla Marjorie s bolestí v hlase.

Díval na spletenou stužku na jejím krku. Marjorie si přála, aby tam měla náhrdelník z diamantů tak záfivých, aby ho oslepily.

„Provdáš se za Blaka Chesterfielda.”

Pevné rozhodnutí zatvrdilo její srdce. „Neprov -dám.”

„Co je to s tebou? Je to nejlepší partie v Anglii.”

Marjorie zvažovala, že mu řekne pravdu, ale místo toho mu řekla lež. „Neprovdám se na muže, kterého nemiluji.”

„Manželství z lásky je bláznovství. To mohu potvrdit. Nenechám tě, abys udělala takovou chybu. Podepsala jsi zásnubní smlouvu. Snažíš se vycouvat?”

Blake překoná své obtíže. Její zlomené srdce se jednoho dne vyléčí. „Ano.”

499

„Měla bys mít bohatého manžela,” prohlásil a strhl pozornost na své ruce, které vypadaly mozolnaté. „Pak se nebudeš muset ponižovat a doručovat lidem poštu.”

Marjorie se naučila zastrašování z rukou opravdového mistra. „Líbí se mi být poštmistrovou v Bath. A určitě rád uslyšíš, že doručuji poštu jen vévodům a vyšším stavům.”

„Já říkam, že budeš vévodkyně z Enderley.”

Marjorie vzdychla. „Ne, otče, nebudu. Blake se nepodřídí tvému vydírání.”

George šlehl pohledem. „Vydírání? O čem to mluvíš?”

„Opravdu si myslíš, že jsem tak hloupá, abych věřila, že Blake a ostatní přijeli do Bath, protože byli celí dychtiví, aby se se mnou oženili?”

Na jeho obličeji se objevili skvrny. „S tebou nic špatného není. Kdo ti řekl, že ano? Pokud ovšem… Byla to Rowena? Já tu babu uškrtím.”

„Měníš téma hovoru. Nech laskavě Blaka Chesterfielda na pokoji.”

„Pokud pro tebe nic neznamená, proč ho bráníš?”

Marjorie sebrala všechnu svoji sebejistotu. „Budu chránit každého před tebou a tvými zlomyslnými hrami. Jsi stejný jako babička.”

500

Georgie se zlověstně usmál. „Za tu urážku bych muže vyzval na souboj. Ona je jen stará čarodějnice, která nemá na práci nic jiného kromě dělání potíží.”

Marjorino srdce sevřela bolest. „A vychovávat mě, díky tobě.”

„Marjorie, já…” Udělal krok směrem k ní, jeho ruce se pohnuly, jako by ji chtěl obejmout. Potom se zastavil. „Ona nikoho neměla, nic, kromě smutných vzpomínek. Přesvědčila mě, já jsem jí byl zavázán -slíbila mi, že se o tebe dobře postará.”

Byl také papa manipulovaný Rowenou? Možná ano, ale to mu nedávalo právo používat svoji dceru jako nástroj pomsty. „Svým vlastním způsobem se o mě postarala. Teď se o sebe postarám sama.”

„Udělám, co pro tebe bude nejlepší,” procedil skrz zuby. „Potřebuješ manžela, který se o tebe postará a dá ti děti. Budeš mít za muže Blaka Chesterfielda. Nebo celý svět bude mít Blaka Chesterfielda na podnosu.”

Marjorie najednou zpozorněla. „Něco takového jsem od tebe měla očekávat,” řekla. „Zníš přesně jako Rowena.” „Je hezké, že sis toho všiml.”

George vytáhl jeden z Beauových plakátů. Jen přijď do Wiltshire’s a uvidíš, jestli myslím hledání nejlepšího manžela v Anglii vážně nebo ne. Není

501

dobře, abys žila pod jednou střechou se svojí babičkou.”

S tím mohla Marjorie jenom souhlasit; babička jí hluboce ranila, ale její potíže s Rowenou a s poštou byly u konce. „Je trochu pozdě přemýšlet o tom, kde žiju, papa. Ale nedělej si starosti.” Chytla se vlídné pravdy. „Rowena a já často chodíme po Hartsung Square, aniž bychom na sebe po dlouhé dny narazily.”

„To rád slyším.” Jeho oči se zvedly k jejím. Vypadal, jako by zkoumal její tvář. Potom se mu v obličeji objevila bolest. „Jsi vysoká - jako tvoje matka.” Podíval se stranou. „Dobrý den a pamatuj, osud rodiny Chesterfieldů je ve tvých jemných rukou.”

Sledovala, jak odchází, a měla podivný pocit, že ho pohled na ni velmi rozrušoval. Možná proto, po -myslela si, že byla nepříjemným a nedokončeným detailem v jeho rušném životě.

Zahnala své bolestné pocity a podívala se na formální verzi Beauova plánu obejít zákon o ha -zardu. Nebylo divu, že mu říkali vládce v Bath, pomyslela si, když pročítala detaily galavečera, který ve Wiltshire’s plánoval.

Ve snaze uchránit Anglii od neřestí postavil parlament karetní hry, které používaly čísla, mimo

502

zákon. Ve snaze uchránit Bath před úpadkem, vymyslel Beau Nash novou hru nazvanou Skolár, ve které se používaly karty s písmeny, a hráči měli za úkol vytvářet slova.

Její mysl se zastavila, ale její tělo se chvělo strachy. Blake nebyl schopen rozumět písmenům natolik dobře, aby vytvářel slova. Její otec to věděl.

V pátek večer stál Blake blízko karetních stolků v hracím salónu ve Wiltshire’s. Přišel se postavit tváří v tvář svému strachu. Hrůza mu bzučela v uších a přehlušila konverzaci mezi Beau Nashem a Georgem Entwhistlem, kteří stáli nedaleko. Jako špičatý útes, čekající na loď, se na obzoru objevovala karetní hra.

V žaludku mu vřela žluč a on usrkával brandy bez chuti ze sklenice, o které ani nevéděl, že ji drží. Přestane utíkat a postaví se svému pádu čelem. Ach bože, ale moc by si přál, aby byla Marjorie po jeho boku.

Skrz opar jeho mizérie k němu doléhala hudba a nabízela dočasnou úlevu, protože hra nezačne, dokud neskončí menuety.

I když věděl, že jeho úsilí bude marné, hledal v hemžícím se davu Marjorie. Ta už ale nikdy nevkročí do tohoto nebo jiného hráčského salónu. Záviděl jí její praktičnost a její sílu. Před lety tu byla obětí ona.

503

Blake bude obětí dnes. A ona tu nebude, aby byla svědkem jeho pádu. Možná to tak bylo lepší. Marjorie mu dala klíč a teď to bylo na něm, aby odemkl tajemství psaného slova.

Pátral ve svém mozku po náznaku sebevědomí, prošel si své dva poslední dny, kdy pracoval, až měl křeče v prstech a bolely ho oči, když se pokoušel rozluštit zašmodrchané čáry, které normální lidé viděli jako slova. Do určitého stupně uspěl.

Náhlé ticho ho vyrušilo z jeho bolestného rozjímání. Hudba přestala hrát.

Ucítil ruku na svém rameni. Podíval se dolů a spatřil tvář svého popravčího.

„Překvapujete mě, Blaku,” řekl George Entwhistle tiše. „Nikdy bych si nepomyslel, že se vám nepodaří získat si moji dceru. Říká se, že byste dokázal změnit i rozhodnutí jeptišky.”

V Blakovi se probudil smutný smích. Kdo jiný víc litoval ztrátu Marjorie než on? Entwhistle zněl tak neteč‘ně, když mluvil o míchání se do života své dcery. Blake přemýšlel, proč tomu tak bylo. „Byl jste to vy, kdo naučil Marjorie hrát?”

Entwhistle zvedl bradu v gestu, které se podobalo Marjorie. „Nikdy mi nebylo dovoleno jí cokoliv naučit.” Zavrčel. „Byla to Rowena - a možná má osobní přezíravost - která otočila Marjorie proti

504

mně. Díky té staré čarodějnici mě moje dcera nenávidí.”

„Proč trváte na všech těch zasnoubeních, místo abyste jí dal lásku, po které touží?”

„Nemohu se na ní podívat, aniž bych nemyslel na moji Louisu. A proto jsem udělal hned druhou nejlepší věc - poslal jsem jí vévodu.”

„Budoucího vévodu,” opravil ho Blake, „kterého ovšem nechce.”

„Uklouzáváte, můj pane. Měl jste se s ní oženit a dát mi vnuka. Teď se všichni na Britských ostrovech a ve Francii dozvědí vaše černé tajemství.”

Blake cítil, že by bylo zbytečné pokoušet se s Georgem Entwhistlem hovořit rozumně, a proto opustil téma hovoru. „Kolik životů jste zničil jen proto, že se nedokážete podívat do tváře své dcery?”

„Nemyslete si, že se vám podaří vyvléci se ze zodpovědnosti.”

Vévoda z Enderley kdysi řekl Blakovi to samé. Rozmrzele si uvědomil, že Marjorin otec byl stejně sobecký jako jeho vlastní. Její život byl stejně osamělý jako ten jeho, tam ale podobnost končila, protože Marjorie dokázala nechat minulost za sebou. Mohl to udělat i on?

„Otevřu skříň s kostlivci vaší rodiny,” vyhrožoval George.

505

O půl hodiny později se zdálo, že se jeho výhrůžka stane skutečností. Blake seděl u karetního stolku s matkou, Tobiasem Pondsem, Beau Nashem, Rowenou a Georgem Entwhistlern a prohlížel si sedm karet ve své ruce. Rozeznal vidle ležící na boku, samohlásku ,E’. Některé další karty mu byly povědomé: lodní okénko, kterému teď říkal ,O’, ráhno, což bylo ,T’, příď kanoe, což’ bylo ,A’. Písmena ,L’ a B’ ho donutila k úsměvu, protože to byly nejlepší hodiny, které se kdy učil. Písmena na ostatních kartách mu byla cizí.

Jako slepec, hledající cestu skrz neznámý pokoj, pátral Blake v paměti po vhodných slovech. Seskupil karty, jak nejlépe uměl.

„Chesterfielde,” řekl George Entwhistle, který seděl po Blakove pravici, „jste na řadě. Jsem si jistý, že máte slovo, které nám vyrazí dech.”

Hodiny začaly odbíjet devátou. Blake se začal potit.

***

Marjorie stála na okraji tanečního parketu ve Wiltshire’s. Výkřiky a potlesk z hráčského salónu šplhaly po její kůži jako hmyz. Marjorie se otřásla odporem. Dlouho pohřbené vzpomínky vypluly na povrch. Viděla hloupou mladou dívku, jejíž bohatství bylo ve špercích a ne ve zdravém rozumu.

506

Dívku smějící se, když prohrávala své dědictví zoufalému hráči a svému prvnímu snoubenci, To -biasi Pondsovi. Věřila jeho přátelským prohlášením a brala jeho přesladké komplimenty za pravdivé.

Ta nedospělá dívka si zoufale př-ála skrýt se před svojí osamělou minulostí a vyhledat otce, kterého neznala. Hra na schovávanou byla tehdy velmi bolestnou hrou, zejména když ji mohli hrát takoví darebáci, jakým byl Tobias Ponds.

Marjorie odhodlaně došla ke dveřím a nahlédla dovnitř. Její pohled přitahoval Blake Chesterfield. Měl na sobě oblek z tmavomodrého sametu. Seděl zády ke dveřím a jeho široká ramena a uhlově černé vlasy vyčnívaly v záplavě lidí ve vysokých napudrovanych parukách a oblečených do jasných barev.

Marjorie si pozorně prohlédla ostatní, kteří u stolu seděli. Vládce v Bath měl na sobě svůj nejlepší bílý brokátovy oblek a tvářil se vznešeně. Vedle něho seděla babička oblečená do duhových taftových šatů a paruky s mašličkami ze stejné látky. Kolem krku a zápěstí jí visely safíry a diamanty. Po její levici seděla vévodkyně z Enderley, její elegantní rysy byly schovány pod maskou vyrovnanosti. Vedle ní hleděl umíněně do svých karet Tobias, na jehož tváři byly, stále ještě patrné jizvy po zápasu s Blakem.

507

Kruh uzavíral papa, který byl oblečený do žlutého saténu a směšné paruky navržené tak, aby mu přidávala výšku. George se naklonil k Blakovi. Marjorie zabolelo srdce. Ač neslyšela, co její otec říká, věděla, že se Blakovi vysmívá.

Když hodiny odbily devátou, nedokázala už tu nespravedlnost déle snášet. Zvedla nohu a poprvé od doby, kdy tu s Tobiasem prohrála vše, co měla, a navíc ještě sebeúctu, překročila práh a vstoupila do své minulosti.

Blake strnule vypil brandy jedním douškem a objednal si další. Strach mu řezal vnitřnosti jako chladná ocel. Nastala jeho poslední hodina. Najednou ucítil na svém rameni něčí ruku. Uvítal jakékoliv rozptýlení a vzhlédl.

Spatřil Marjorie s váhavým úsměvem na rtech. „Trvám na tom, lorde Blaku,” řekla, „abyste mi dovolil dohrát hru místo vás.”

Musí být ta nejbáječnější žena na zemi. Blake na třesoucích se nohou vstal.

Beau vyskočil na nohy a poklonil se. Tobias také. Na Georgově čele se objevilo podezíravé zamračení. „Co to má znamenat?” vykoktal.

„Řekla bych,” prohlásila Marjorie, „že se tomu říká džentlmenské způsoby, papa.”

508

„Ach vstaňte, Entwhistle,” nařídil mu Beau. ,A usmívejte se. Tady jste v Bath.”

„Co jste to udělal, Georgi,” posmívala se mu Rowena, „šel jste a zavřel svoje dobré vychování v lahví vína?”

Blakovi se tolik točila hlava vděčností, že se obával, že spadne. Štíhlá ruka bez šperků, kterou ale on jednoho dne ozdobí, se ho znovu dotkla a postavila ho zpátky na zem. Obklopila ho sladká vůně levandule. Síla lásky ho sžírala.

Marjorie ho přitáhla stranou a zašeptala tichounce: „Dva z lidí u tohoto stolu jsou krutí a nemilosrdní, jsou ale mým břemenem, nikoli tvým. Už jsi z rukou mé rodiny vytrpěl dost.”

Ty také, chtělo se mu říci, ale touha po Marjorie a hrdost na její chování mu sevřely hrdlo.

„Mohu dostat ty karty?” zeptala se.

Jeho ruka brněla touhou vyplnit její přání, ale jeho svědomí ho zastavilo.

„Obávám se, že ne, lady Marjorie,” řekl Blake. „Tvůj otec a já máme zvláštní sázku.”

Tobias odstoupil od stolu. „Můžete si sednout místo mě, má paní.”

Beau se na tiskaře zle podíval. „Pohněte se z toho místa a už nikdy nevkročíte do tohoto nebo jiného veřejného salónu v Bath.”

509

Marjorie stále hleděla na Blaka. „Musím na tom trvat.”

Těmi čtyřmi slovy Marjorie uchránila Blaka a jeho rodinu od temné hanby. Nesmí spojit svůj život s mužem, jako byl on. Od samého počátku si přála jenom svobodu. Teď mu dala jeho.

Blake bojoval s touhou přivinout jí do náručí a zamířit na sever. Nakonec udělal, o co ho žádala, a když karty vklouzly z jeho ruky do její, cítil se lehký a volný. Nemohl udělat víc, než jí oplatit stejně: zbaví ji manžela, který nikdy nebude schopen přečíst svoji vlastní manželskou smlouvu.

„Co se děje?” zeptala se. „Proč jsi tak zamyšleny?”

Protože tě miluji, pomyslel si, a budeš mi chybět každý den po zbytek mého života. „Myslel jsem na slovo, které jsem se z těchto karet pokoušel vytvořit.”

„Slova začínající na ,L’ mám obzvláště ráda,” řekla.

Se zručností hráče rozevřela karty a podívala se, co vytvořil. Úsměv ozářil její tvář a zalil ho teplem. „Udělal jste všechnu těžkou práci, lorde Blaku,” zašvitořila, „a snadnější část jste nechal na mně.”

Obrátila se ke svému otci. „Lord Blake je ve psaní slov velmi zručný, víš?”

„To rozhodně je,” slyšel Blake promluvit svoji matku.

510

„Zdědil své studijní sklony po Cholmende -leyových. Můj Blake uměl psát básně už jako dítě.”

Lhala se zručností politika. Cit k ní mu sevřel srdce, dokonce i když vydechla úlevou.

Blake chtěl Marjorie zulíbat nohy. Chtěl jí odvézt do svého zámku ve Walesu, zvednout padací most, zabarikádovat dveře a nevyjít, dokud jeho vlasy nezešediví a jeho vnoučata nevyrostou.

Jeho srdce přetékalo láskou. Políbil jí ruku a zmizel v davu. S sebou si ale vzal tisíce milých vzpomínek na nezapomenutelnou ženu, známou jako pošt -mistrová v Bath.

„Potřebuji se napít.” řekl.

Marjorie sledovala, jak Blake odchází. Jeho vznešené držení těla ho odlišovalo od davu zvědavých kolemstojících. Bohu díky, pomyslela si, že budu hrát místo Blaka. Unikne ponížení před všemi těmito lidmi. I kdyby papa vykřičel pravdu, nikdo by mu ted už nevěřil.

„No, dítě,” řekla Rowena, „budeš hrát nebo budeš nutit tyto pány stát tady celou noc.”

„Buďte zticha, ženská,” řekl George.

„Marjorie?” Beau ji přidržel židli.

Posadila se, měla ale podivný pocit, že část jí samotné byla odvlečena pryč. Otočila se a spatřila

511

Blaka stojícího na pokraji zástupu lidí. Později bude mít spoustu času vyřešit své problémy s Blakem.

Mrkl na ní a zdvihl číši na pozdrav.

Marjorie si pomyslela, že její úzkost pramení ze hry, která byla před ní, poslala mu vzdušný polibek a otočila svoji pozornost na společnost sedící u stolu.

Následující hodinu sledovala svého otce a babičku, jak si vyměňují ostré urážky a kruté posměšky. Když je sledovala, jak moc chtějí jeden druhému ublížit, udělala několik překvapivých objevů.

Rowena a George se navzájem nenáviděli kvůli ženě, která byla čtyřiadvacet let mrtvá. Strávili tolik času svalováním viny jeden na druhého, že ani neměli čas truchlit pro ženu jménem Louisa.

Chudák matka, pomyslela si.

K jejímu dalšimu překvapení si Marjorie uvědomila otcovu bezmocnost v době, kdy se narodila. Bylo mu osmnáct let, když pohřbil svoji manželku - byl stejně starý jako Marjorie, když poprvé získala pověření vést poštu a vzala pod střechu pětadvacet sirotků. Otec se nikdy znovu neoženil. Žádná žena nemohla jeho Louisu nahradit. Nemohl přestat být tím mužem, kterým byl.

Chudák papa, pomyslela si.

Loxburgovi vyhlásili bankrot a nechali ovdovělou vévodkyni bez prostředků. Od té doby byla závislá

512

na Georgově milosti. Nemohla za to, že se z ní stala zahořklá žena, kterou dnes byla.

Chudák babička, pomyslela si.

Nejposlednější objevy Marjorie rozesmály: vládce v Bath nedokázal hláskovat.

Chudák Beau, pomyslela si.

Marjorie se potom pozorně podívala na svůj vlastní život. Viděla úspěch a šťastnou budoucnost. Získá si lásku Blaka Chesterfielda.

Mám štěstí, pomyslela si.

Na konci hry Beau Nash srovnal hromádku své výhry a prohlásil, že vyhrál dostatečné množství na to, aby dokončil nemocnici Mineral Water.

Marjorie se postavila a zadívala se do davu. Blake tam ale nebyl.

„Odjel,” řekl sluha.

Opitá svým vlastním štěstím, otázala se Marjorie: „Co tím myslíte, že odjel? Musím mu tohle ukázat.” Zamávala dokumentem. „Dostala jsem poštovní pověření.”

„Velmi vám blahopřeji. Doufám, že vám to přinese hodně radosti, má paní.”

„Co se děje?” zeptala se Marjorie zmatená jeho sarkasmem.

513

Everson stál s rukama opřenýma o diář, který byl pokrytý kresbami, na kterých Marjorie poznala, že byly Blakovy.

„Čemu se divíte?” Everson vytáhl zásnubní smlouvu. „Jste pokrytecká. Toto jste podepsala, ale neprovdáte se za něho. Nikdy jste o něj vlastně nestála.”

Marjorte sevřela obálku. „To není pravda. Miluji ho. Chci se za něho provdat.”

„Nemůžete být poštmistrovou v Bath a zároveň jeho manželkou.”

Bylo jasné, že Everson Marjorie Entwhistlovou moc dobře nezná. „Samozřejmě, že mohů. Během roku až dvou bude Tug připraven prevzít vedení pošty. Blake to ví. On má Bath rád. Kde je teď?”

Everson si pozorně prohlížel skrz přivřené oči. „A co váš otec a vaše babička?”

U láhve otcova nejlepšího vína se George a Rowena společně dohodli. Nikdy nebudou milující přátelé jako Marjorie a Blake, ale už se navzájem nebudou zraňovat. „Papa se vrací zpátky do Francie. Babička jede do Londýna s vévodkyní z Enderley. Prosím, Eversone, řekněte mi, kde je Blake.”

Sluha se usmál a vytrhl jí smlouvu. „Udělám něco lepšího, než jen to, vezmu vás za ním.”

514

V poledne stála v přístavišti v Bristolu a dívala se na válečnou loď jménem Reliant. V plachtoví vlála vlajka nesoucí znak Chesterfieldů. Pochybnosti a naděje uvnitř ní spolu zápasily.

Třesoucí se rukou napsala zprávu a podala jí Eversonovi. Čekala a doufala, že uvidí Blaka na palubě. Sluha se ale vrátil sám.

Marjorie se zastavilo srdce. Bylo od ní bláznovství, když očekávala, že byji Blake teď chtěl. Polykala slzy a začala se smiřovat s osamělým životem, který ji kdysi naplňoval.

Everson jí podal kousek papíru. Srdce jí bilo jako zvon, když tu zprávu otevírala. Blakovým pečlivým a velmi známým rukopisem tam stálo: Pro budoucí vévodkyni z Enderley. Povolení ke vstupu na palubu.

O pár chvil později vstoupila poštmistrová z Bath na loď. Cestná stráž uniformovaných námořníků lemovala palubu. Před řadami námořníků stál Blake, zářící ve své uniformě.

Marjorie udělala krok a měla pocit, jako by chodila vzduchem. S pohledem upřeným na Blaka jí připadalo, jako by k němu plula.

Když od něho byla vzdálená na krok, zachytila svěží a přátelskou vůni citrónů. Usmívala se a vydechla slova: „Miluji tě.”

515

Blake ji vzal do náručí zaklonil hlavu a zahřměl. „Uvšech svatých a všech Chesterfieldů, kteří byli přede mnou, já tě miluji také.”

Posádka zajásala a uvnitř Marjorie vykvetlo štěstí. Sundala mu klobouk a hodila ho přes rameno. „Ukaž.”

Blake se usmál a v očích mu zableskla čistá radost. „Bude mi potěšením, slečno poštmistrová.”

Potom položil svá ústa na její v polibku plném naděje a hluboké lásky. Posádka pískala a aplaudovala. Vášeň kolem nich kroužila a vznášela se, dokud všechen hluk nezmizel a nebyla slyšet pouze souhra dvou tlukoucích srdcí.

Po dlouhé době se Blake odtáhl, jeho široké plece se zvedaly, jeho oči žhnuly. Marjorie k němu vzhlédla zmámená vzrušením a láskou.

„Zachovej si tu myšlenku, miláčku, dokud se nevrátíme domů do Bath.”

516

Autorčina poznámka

Město Bath má velmi bohatou historii a pamatuje mnoho výjimečných lidí. Zatímco Marjorie, Blake a jejich rodiny jsou výsledky mé představivosti, někteří z lidí, se kterými jste se právě seznámili, opravdu žili.

Beau Nash žije dodnes v pracích Bosswella a Pitta, Henryho Fieldinga a Edith Sitwellové. Nash zemřel v Bath v roce 1761 ve věku 86 let. Jeho milenka, Juliana Papjoyová, byla tak zdrcená ztrátou svého milého, že dožila svůj život v dutině stromu.

Princ Frederick zemřel dříve než mohl dosednout na trůn. Vládl jeho syn Jiří III.

V roce 1745 parlament zrušil zákon o sázení a hrách. Angličané měli spoustu práce se Skoty na Culloden Moor.