Christina Lauren

Božský bastard 01. Božský Bastard

Jedna

Můj táta vždycky říkal, že když se chcete naučit práci, kterou byste rádi dělali, je nejlepší trávit každou vteřinu pozorováním toho, jak se jí věnuje někdo jiný.

„Abys získala místo na vrcholu, musíš začít na dně,” říkal mi. „Staň se člověkem, bez kterého se nadřízení neobejdou. Buď jejich pravou rukou. Nauč se znát jejich svět a oni po tobě chňapnou v okamžiku, kdy dostaneš diplom.”

A já se opravdu stala nenahraditelnou. A rozhodně jsem se stala Pravou rukou. Akorát že v tomhle případě se to vyvrbilo tak, že jsem byla pravou rukou, která měla většinu času sto chutí přistát dotyčnému v obličeji.

Mému šéfovi, panu Bennettu Ryanovi. Božskému bastardovi.

Při pomyšlení na něj se mi bolestně svíral žaludek: vysoký, krásný a neskutečně

protivný. Byl to ten nejpokrytečtější, nejnafoukanější šmejd, co jsem kdy potkala. Slýchala jsem, jak si ostatní holky v kanceláři špitají o jeho milostných aférkách, a přemítala, jestli je za tím jenom ten jeho hezký ksichtík. Jenže můj táta taky říkal: „Brzy ti dojde, že krása ulpívá jen na povrchu, zato ošklivost jde až na dřeň.” Za posledních pár let jsem už potkala pěkných pár nepříjemných chlapů, s několika málo jsem i na střední škole a na vysoké randila. Ale tenhle byl něco extra.

„No tak vás tu vítám, slečno Millsová!” Pan Ryan stál ve dveřích mé kanceláře, která sloužila jako předpokoj té jeho. Hlas měl samý med, jenže to bylo celé nějak špatně jako kdybyste nechali zmrznout med a rozbili ho na ledové kostky.

Poté, co jsem málem utopila telefon, hodila náušnice do koše na odpadky, na mezistátní do mě někdo zezadu narazil, a ještě jsem musela čekat, až přijedou policajti a řeknou nám to, co jsme oba stejně věděli - že to byla chyba toho druhého chlapa - byl nevrlý pan Ryan tou poslední věcí, kterou jsem dneska ráno ještě potřebovala.

Mám zkrátka pořádnou smůlu, že nedorazil v trochu lepší náladě.

Popřála jsem mu obvyklé „Dobré ráno, pane Ryane”, a doufala, že mi to oplatí obvyklým zdvořilým pokývnutím.

Jenže když jsem se pokusila proklouznout kolem něj, zavrčel: „Vážně? ‚Ráno’, slečno Millsová? Kolik hodin vlastně máte v tom svém malém světě?”

Zarazila jsem se a pohlédla do jeho chladných očí. Byl o dobrých osm palců vyšší než já, a než jsem pro něj začala pracovat, nikdy jsem si nepřipadala takhle prťavá. Dělala jsem pro Ryan Media Group šest let. Ale od chvíle, kdy se před devíti měsíci vrátil do rodinného podniku, jsem začala nosit podpatky, které jsem do té doby považovala spíš za cirkusácké chůdy, jen abych se co nejvíc přiblížila úrovni jeho očí. I tak jsem musela zaklánět hlavu, pokud jsem se mu chtěla dívat do tváře, a on si to očividně užíval, oříškové oči mu jen blýskaly.

„Dneska mám za sebou přímo katastrofální ráno. Už se to víckrát nestane,” řekla jsem a ulevilo se mi, že můj hlas zazněl pevně. Nikdy dřív jsem se neopozdila, ani jednou, ale

to byl zkrátka celý on, že z toho udělal hned napoprvé hotovou aféru. Podařilo se mi kolem něj protáhnout, uložila jsem kabelku a kabát do skříně a rozjela počítač. Snažila jsem se chovat, jako kdyby nestál ve dveřích a nesledoval každý můj pohyb.

„Katastrofální ráno je dost trefný popis toho, s čím jsem se tady potýkal během vaší nepřítomnosti. Musel jsem si osobně promluvit s Alexem Schafferem, abych nějak srovnal fakt, že nedostal podepsané smlouvy, jak měl slíbeno: v devět ráno východoamerického času. Musel jsem osobně zavolat Madeline Beaumontové, abych ji ujistil, že ve věci toho návrhu opravdu pokračujeme, jak bylo dojednáno. Jinými slovy, dělal jsem dneska ráno práci za vás i za sebe. Určitě byste to i při katastrofálním ránu mohla stihnout na osmou, ne? Někteří z nás vstávají a začínají pracovat ještě před brunchem.”

Když jsem k němu vzhlédla, tvářil se nepřátelsky, ve tváři zachmuřený výraz a ruce zkřížené na široké hrudi - a to všechno jen proto, že jsem dorazila o hodinu později. Párkrát jsem zamrkala a velice usilovně se snažila nezírat, jak se mu tmavý, na míru šitý oblek napíná na ramenou. První měsíc, co jsme spolu pracovali, jsem se dopustila té chyby, že jsem během jedné konference navštívila hotelovou posilovnu, a když jsem tam vešla, našla jsem ho zpoceného a do půl těla nahého vedle běžeckého trenažéru. Měl obličej, pro který by kterýkoli mužný manekýn zabíjel, a ty nejúžasnější vlasy, co jsem kdy na chlapovi viděla. Čerstvě vyšukané vlasy. Tak tomu říkaly holky pod náma, a podle nich si tohle označení plně zasloužily. Obraz toho, jak si otírá hrudník do košile, se mi vpálil do mozku jednou provždy.

Pochopitelně to ale musel pokazit tím, že otevřel pusu: „Rád vidím, že se konečně zajímáte o svoji fyzickou kondici, slečno Millsová.”

Debil.

„Omlouvám se, pane Ryane,” řekla jsem teď jen s mírným nádechem jízlivosti. „Chápu, jaké břemeno jsem na vás naložila tím, že jsem vás donutila obsluhovat fax a zvedat telefon. Jak už jsem se zmínila, víckrát se to nestane.”

„To máte pravdu, nestane,” odpověděl se samolibým úšklebkem ve tváři.

Kdyby tak jenom dokázal držet hubu chvíli zavřenou, byl by přímo dokonalý. Takový kousek instalatérské pásky by dokázal divy. Měla jsem jednu ve stole a občas jsem ji vytáhla, mazlila se s ní a doufala, že jednoho dne pro ni najdu vhodné využití.

„A jen aby vám tenhle incident náhodou nevypadl z paměti, rád bych viděl do pěti na stole kompletní tabulkové přehledy k Schafferovu, Coltonovu a Beaumontovu projektu. A pak si nadděláte tu hodinu, o kterou jste se dneska ráno připravila tím, že mi v konferenční místnosti předvedete cvičnou prezentaci Papadakisova účtu. Pokud se vám

ta zpráva povede, dokážete mi, že víte, co sakra děláte.”

V očích mi blýskalo, když jsem sledovala, jak se obrátil a práskl za sebou dveřmi kanceláře. Sakra dobře věděl, že jsem s tím projektem, který mi měl současně posloužit jako diplomová práce pro MBA, hodně popředu. Na definitivní přípravu slidů mi ještě zbývalo několik měsíců, až budou smlouvy podepsané což se dosud nestalo - zatím nebyly kompletní ani návrhy. A on po mně teď, jako bych toho neměla na práci už tak dost, ještě chtěl, abych dala dohromady cvičnou prezentaci, a to za Koukla jsem se na hodinky.

Báječné, sedm a půl hodiny, pokud vynechám oběd. Otevřela jsem Papadakisovu složku a pustila se do toho.

Zatímco se ostatní jeden po druhém vytráceli na oběd, já zůstala trčet u stolu s kávou

a pytlíkem oříškové směsi, který jsem si koupila v automatu. Normálně bych si přinesla jídlo z domu nebo bych šla něco zdlábnout s ostatními stážisty, jenže dneska jsem neměla čas na své straně. Zaslechla jsem, jak se vnější dveře kanceláře otevřely, vzhlédla jsem a usmála se, protože dovnitř vstoupila Sara Dillonová. Sara byla u Ryan Media Group ve stejném praktikantském programu MBA jako já, ale pracovala v účetním oddělení.

„Chystáš se na oběd?” zeptala se.

„Budu ho muset vynechat. Tohle je naprosto příšerný den.” Omluvně jsem se na ni podívala a její úsměv se proměnil v úšklebek.

„Příšerný den nebo příšerný šéf?” Posadila se na krajíček mého stolu. „Slyšela jsem, že dneska ráno běsnil jako tajfun.”

Věnovala jsem jí významný pohled. Sara pro něj nepracovala, ale o Bennettu Ryanovi věděla všechno. Jako nejmladší syn zakladatele společnosti Elliotta Ryana a člověk, o kterém bylo notoricky známo, že má sakra krátkou roznětku, se stal v budově živoucí legendou. „I kdybych se snad rozdvojila, nestihla bych tohle dodělat včas.”

„Víš určitě, že nechceš, abych ti něco přinesla?” Oči jí zajely směrem k jeho kanceláři.

„Boxera? Trochu svěcené vody?” Zasmála jsem se. „Jsem v pohodě.”

Sara se usmála a vyšla z kanceláře. Dopila jsem zbytek kafe a pak se shýbla, protože jsem si všimla, že mi na punčoše běží oko. „A navrch ještě tohle,” spustila jsem, když jsem uslyšela, jak se Sara vrací, „ke všemu jsem si někde zatrhla punčochu. Teda, pokud půjdeš někam, kde mají čokoládu, přines mi jí tak padesát liber, ať si později můžu trochu

spravit náladu.”

Když jsem ale zvedla hlavu, zjistila jsem, že ve dveřích nestojí Sara. Tváře mi zrudly a rychle jsem sukni zase stáhla.

„Omlouvám se, pane Ryane, já -”

„Slečno Millsová, vzhledem k tomu, že máte vy i ostatní kancelářské síly evidentně spoustu času rozebírat problémy se spodním prádlem, tak kromě toho, že dáte dohromady tu Papadakisovu prezentaci, ještě potřebuju, abyste zaběhla do Willisovy kanceláře a přinesla analýzy trhu a segmentace pro Beaumonta.” S pohledem upřeným na svůj odraz v okně si narovnal vázanku. „Myslíte, že to zvládnete?”

Fakticky mě právě nazval „kancelářskou sílou”? Jasně, v rámci své praxe jsem pro něj často vyřizovala běžné povinnosti asistentky, ale sakra dobře věděl, že jsem pro tuhle společnost pracovala už roky předtím, než jsem dostala stipendium J. T. Millera na Severozápadní univerzitě. A teď mi chyběly jenom čtyři měsíce, než získám titul MBA.

Jakmile budu mít ten diplom v ruce, beru odsud kramle, pomyslela jsem si. Zvedla jsem hlavu a setkala se s jeho planoucím pohledem. „Velice ráda se zeptám Sama, jestli -”

„To nebyl návrh,” přerušil mě stroze. „Chci, abyste je vyzvedla.” Chvíli se na mě se zaťatou čelistí nasupeně mračil, načež se obrátil na podpatku, odsupěl zpátky do své kanceláře a drsně za sebou přirazil dveře.

Co má krucinál za problém? To bylo to pubertální prásknutí dveřma fakt nutné? Popadla

jsem sako přehozené přes židli a vyrazila k naší satelitní kanceláři o pár budov dál.

Když jsem se vrátila, zaklepala jsem na jeho dveře, ale žádná odpověď nepřišla. Zkusila jsem kulovou kliku. Zamčeno. Nejspíš si dopřával pozdně odpolední rychlovku s nějakou princeznou se svěřeneckým fondem, zatímco já jako šílená pobíhala po Chicagu. Prohodila jsem manilovou složku štěrbinou na poštu a jen tiše doufala, že se papíry rozletí všude možně a on je bude muset osobně sesbírat a roztřídit. Dobře mu tak. Dost mě těšila představa, jak klečí na kolenou na podlaze a sbírá rozházené dokumenty. Jenže pak mi došlo, protože ho znám, že by si mě nejspíš zavolal do toho svého sterilního brlohu, abych to uklidila, zatímco on by jen spokojeně přihlížel.

O čtyři hodiny později jsem měla aktualizované přehledy hotové, slidy z větší části uspořádané a málem dostávala záchvaty hysterického smíchu, jak je tenhle den úděsný. Přistihla jsem se, jak spřádám velice krvavou a hodně vleklou vraždu toho kluka v The Copy Stop. Jednoduchý úkon, nic víc jsem po něm nežádala. Pořídit několik kopií, svázat pár stránek. Měla to být přece hračka. Zaběhnout tam a zpátky. Ale ne. Zabralo mi to dvě hodiny.

Rozběhla jsem se potemnělou chodbou teď už prázdné budovy, nazdařbůh poskládané materiály pro prezentaci pevně sevřené v náručí, a koukla se na hodinky. Šest dvacet. Pan Ryan mě pěkně sprdne. Měla jsem dvacet minut zpoždění. A jak už jsem dneska ráno zakusila na vlastní kůži, on zpoždění nesnáší. „Zpoždění” bylo slovo, které se v Debiloidním slovníku Bennetta Ryana nenacházelo. Podobně jako „srdce”, „laskavost”,

„soucit”, „pauza na oběd” a „děkuji”.

Takže jsem utíkala prázdnými chodbami v těch cirkusáckých italských lodičkách a hnala se vstříc svému popravčímu.

Zhluboka dýchej, Chloe. On dokáže vycítit strach.

Když jsem se přiblížila ke konferenční místnosti, pokusila jsem se zklidnit dech a zvolnit do normální chůze. Zpod zavřených dveří prosvítalo tlumené světlo. Rozhodně byl uvnitř a čekal tam na mě. Pokusila jsem se co nejpečlivěji upravit vlasy i oblečení a taky si trochu srovnala svazek dokumentů v rukách. Zhluboka jsem se nadechla a zaklepala na dveře.

„Vstupte.”

Vešla jsem do teple osvětleného prostoru. Konferenční místnost byla obrovská a jednu zeď zabírala od podlahy až po strop okna, která skýtala překrásný výhled na panorama města od osmnáctého poschodí výš. Obloha venku potemněla soumrakem a mrakodrapy vroubily horizont flíčky osvětlených oken. Ve středu místnosti stál velký těžký dřevěný konferenční stůl a z jeho čela na mě hleděl pan Ryan.

Seděl tam, sako od obleku přehozené přes židli za zády, vázanku povolenou, rukávy sněhobílé košile srolované k loktům a bradu podepřenou o věžičku z prstů. Zavrtal se do mě očima, ale neříkal nic.

„Omlouvám se, pane Ryane,” spustila jsem hlasem, který se ještě chvěl zadýcháním. „Ta záležitost s tiskem trvala -” Zarazila jsem se. Omluvy by mi v mé situaci nepomohly. A

kromě toho jsem mu nehodlala dovolit, aby mi něco dával za vinu. Tohle jsem nemohla nijak ovlivnit. Ať mi klidně políbí prdel. Vyzbrojená nově nalezenou odvahou jsem zvedla bradu a došla k místu, kde seděl.

Aniž bych mu pohlédla do očí, urovnala jsem svoje papíry a kopii prezentace položila na stůl před nás. „Připravený, můžu začít?”

Nahlas nic neřekl, jen se mi očima snažil provrtat tu odhodlanou fasádu. Bylo by to daleko snazší, kdyby nevypadal tak skvěle. Nakonec ukázal na materiály před sebou a pobídl mě, abych pokračovala.

Odkašlala jsem si a zahájila prezentaci. Zatímco jsem procházela různé aspekty návrhu, mlčel a hleděl přímo do své kopie. Proč byl tak klidný? S jeho zvraty nálad jsem se srovnat dokázala. Ale tohle záhadné ticho? Dost mě to vyvádělo z míry.

Zrovna jsem se nakláněla nad stolem a ukazovala mu sadu grafů, když se to stalo.

„Jejich časový harmonogram pro první fázi je trochu ambi -” Najednou jsem v půlce věty umlkla, dech se mi úplně zarazil v hrdle. Jeho ruka se mi jemně přitiskla na spodní část zad a klouzala dolů, až se usadila na křivce mého zadku. Za celých devět měsíců, co jsem pro něj pracovala, se mě nikdy záměrně nedotkl.

Tohle ovšem rozhodně záměrné bylo.

žár jeho ruky se mi propaloval skrz sukni až do kůže. Každý sval mého těla se napínal a měla jsem pocit, jako by se mi rozpouštěly vnitřnosti. Co to sakra dělá? Mozek na mě ječel, abych tu jeho ruku okamžitě odstrčila, abych mu řekla, ať už se mě nikdy víc nedotýká, jenže tělo mělo na věc poněkud jiný názor. Bradavky mi ztvrdly a já v reakci na to pevně zaťala zuby. Zrádcovské bradavky.

Srdce v hrudi se mi prudce rozbušilo. Uplynulo přinejmenším půl minuty a ani jeden z nás nic neřekl, jen jeho laskající ruka se zvolna posouvala dolů k mému stehnu. Náš dech a tlumený hluk města pod námi byly jediné zvuky, které zaznívaly v nehybném vzduchu konferenční místnosti.

„Otočte se, slečno Millsová.” Jeho naléhavý hlas prolomil to ticho a já s očima upřenýma před sebe narovnala záda. Zatímco jsem se pomalu obracela, přejížděla mi jeho ruka kolem těla a klouzala k mému boku. Cítila jsem, jak se jeho dlaň táhne od konečků prstů na zadku až do místa, kde se mi jeho palec tiskne na měkkou kůži před kyčelní kostí. Sklonila jsem hlavu a podívala se mu do očí, které mi můj pohled pátravě oplácely.

Všimla jsem si, jak se mu zvedá a klesá hrudník, každý nádech byl o něco hlubší než ten předchozí. V ostře řezané čelisti mu zacukal sval, když se jeho palec začal pohybovat a pomalu klouzal nahoru dolů, aniž by ze mě třeba jen na okamžik spustil oči. Čekal, že ho zastavím; měla jsem spoustu času ho odstrčit nebo se jednoduše obrátit a odejít. Jenže jsem napřed potřebovala roztřídit příliš mnoho vlastních pocitů, než jsem vůbec mohla nějak zareagovat. Nikdy dřív jsem tohle neprožila a rozhodně by mě nikdy nenapadlo, že bych tohle mohla cítit právě k němu. Chtělo se mi vrazit mu facku, a pak si ho zase přitáhnout za košili a přejet mu jazykem po krku.

„Na co myslíte?” zašeptal, pohled tak nějak posměšný i dychtivý současně.

„Na to se pořád snažím přijít.”

S očima stále upřenýma na mě začal klouzat rukou níž. Jeho prsty mi sjely po stehně k lemu sukně. Zvedl ji a konečky prstů přejížděl po sponce podvazkového pásu a

krajkovém lemu punčochy. Prostředníkem vklouzl pod jemnou tkaninu a zlehka ji stáhl dolů. Ostře jsem nasála vzduch; najednou jsem měla pocit, jako bych se celá postupně rozpouštěla.

Jak jsem mohla dopustit, aby moje tělo reagovalo takhle? Pořád jsem měla sto chutí mu vrazit facku, ale právě teď jsem si ještě víc než to přála, aby pokračoval. Mezi nohama mi zvolna narůstala tíživá bolest. Dospěl až k okraji mých kalhotek a vklouzl prsty pod látku. Cítila jsem, jak mi klouže po kůži a zlehka se dotýká poštěváčku. A pak do mě vrazil prst a já se zakousla do rtu v neúspěšném pokusu potlačit zasténání. Když jsem k němu zvedla hlavu, všimla jsem si, že mu na čele vystoupily kapičky potu.

„Do prdele,” zachrčel tiše. „Vy jste vlhká.” Zavřel oči a já měla najednou pocit, že vybojovává stejnou vnitřní bitvu jako já. Sklouzla jsem pohledem do jeho klína a všimla si, že mu tam cosi vzdouvá hladkou látku kalhot. Aniž by otevřel oči, vytáhl prst zase ven a pevně sevřel tenký materiál mých kalhotek v ruce. Celý se třásl, když ke mně zvedl hlavu, a v jeho výrazu byl jasně patrný vztek. A pak ty kalhotky jediným rychlým pohybem roztrhl a zvuk povolující tkaniny se ozvěnou rozezněl v tichu.

Hrubě mě popadl za boky, vyzvedl mě před sebe na studený stůl a roztáhl mi nohy.

Bezděčně jsem zasténala, když se jeho prsty vrátily, sklouzly mi po kůži mezi nohama a znovu se vtlačily do mě. Z celého srdce jsem toho chlapa nesnášela, jenže moje tělo mě zrazovalo; zoufale jsem toužila, aby v tom, co dělal, pokračoval. Šlo mu to zatraceně dobře. žádné takové ty něžné milující doteky, na které jsem byla zvyklá. Tenhle chlap vždycky dostal, co chtěl, a v tuhle chvíli jsem to podle všeho byla já. Hlava mi přepadla na stranu, zapřela jsem se dozadu o lokty a cítila, jak se rychle blíží orgasmus.

A pak jsem ke svému absolutnímu zděšení zcela vážně zakňourala: „Ano, ještě.” Zarazil se, vytáhl prsty ven a sevřel je před sebou v pěst. Zvedla jsem se do sedu,

popadla ho za tu jeho hedvábnou kravatu a drsně si přitáhla jeho ústa ke svým. Jeho rty chutnaly stejně dokonale, jako vypadaly, byly pevné a hladké. Nikdy dřív mě nelíbal nikdo, kdo by tak bravurně znal každičký úhel, prohlubeň a dráždivý pohyb, že jsem kvůli tomu málem přicházela o rozum.

Skousla jsem jeho spodní ret a moje ruce se mu zatím rychle propracovaly k poklopci a začaly vyškubávat pásek z poutek. „Ve vašem vlastním zájmu doufám, že jste připravený dotáhnout do konce, co jste začal.”

Z hlubin jeho hrdla vyrazilo jakési tiché vzteklé zachrčení. Chytil mě oběma rukama za halenku a prudce za ni trhnul, až se stříbrné knoflíčky rozlétly po dlouhém konferenčním st ole.

Vyjel mi dlaněmi nahoru přes žebra až k ňadrům a začal palci přejíždět tam a zpátky po vztyčených bradavkách. Svůj temný pohled přitom celou dobu upíral na můj obličej. Ruce měl velké a hrubé, že to skoro až bolelo, ale já se namísto abych ucukla nebo se odtáhla, tiskla k jeho dlaním, chtěla jsem víc, a chtěla jsem to drsnější.

A pak zachrčel a stisk jeho prstů zesílil. Napadlo mě, že mi nejspíš udělá modřinu, a na jeden šílený okamžik jsem dokonce zadoufala, že se to stane. Hrozně jsem toužila si tenhle pocit zapamatovat, abych s naprostou jistotou věděla, co mé tělo vlastně chce, pokud se zbaví všech zábran.

Naklonil se těsně ke mně, zlehka mě kousnul do ramene a zašeptal: „Vy potvoro provokatérská.”

S pocitem, že se snad ani nemůžu dostat dost blízko k němu, jsem urychlila práci na jeho zipu a stáhla mu kalhoty i boxerky až na podlahu. Tvrdě jsem sevřela jeho penis, až

jsem v dlani cítila, jak pulzuje.

To, jak zasyčel moje příjmení - „Millsová” - by ve mně mělo spíš probudit záchvat vzteku, ale v tu chvíli jsem cítila jen jedinou věc: čirý, nefalšovaný chtíč. Hrubě mi vykasal sukni nad stehna a zatlačil mě zpátky na konferenční stůl. Než jsem stihla pronést jediné slovo, sevřel mi kotníky, popadl svého ptáka, přistoupil o krok blíž a vrazil ho hluboko do mě.

Ani jsem se nestačila zděsit nad hlasitým stenem, který mi vyrazil z hrdla - nic tak úžasného jsem v životě nezažila.

„Jaké to je?” zasykl skrz sevřené zuby, zatímco jeho boky pleskavě narážely o má stehna a posouvaly ho hluboko dovnitř. „Takhle vás nikdo ještě nikdy neošukal, co? Nechovala byste se jako taková mrcha, kdyby vás někdo pořádně opíchal.”

Kdo si sakra myslí, že je? A proč mě kruci tolik vytáčí, že má pravdu? Nikdy jsem neměla sex nikde jinde než na posteli a nikdy to nebylo takovéhle.

„Už jsem zažila lepší,” popíchla jsem ho.

Zasmál se a byl to tichý, posměšný smích. „Podívejte se na mě.”

„Ne.”

Vytáhl ho právě ve chvíli, kdy už jsem se skoro udělala. Napřed jsem si myslela, že se mě opravdu chystá prostě nechat být, dokud mě nepopadl za ruce, trhnutím mě nezvedl ze stolu a nepřitiskl mi rty na rty, jazyk na jazyk.

„Podívejte se na mě,” řekl znovu. A v tu chvíli, když už jsem ho neměla v sobě, jsem to konečně dokázala. Pomalu přivřel oči, dlouhé tmavé řasy se mi otřely o tváře, a pak řekl:

„Poproste mě, abych to dotáhl do konce.”

Jeho tón byl přímo odporný. Znělo to skoro jako otázka, ale jeho slova byla stejná jako on

- skrznaskrz zparchantělá. Fakticky jsem chtěla, aby mě udělal. Víc než co jiného. Jenže bych snad radši umřela, než abych ho kdy o něco takového požádala.

Oplatila jsem mu jeho upřený pohled a ztišila hlas. „Jste hajzl, pane Ryane.”

Z jeho úsměvu jsem poznala, že ať už ode mne potřeboval cokoli, dosáhl toho. Měla jsem sto chutí vrazit mu kolena do koulí, jenže pak už bych od něj nikdy nedostala to, po čem jsem skutečně toužila.

„Řekněte prosím, slečno Millsová.”

„Jděte, prosím, do prdele.”

Další věc, kterou jsem ucítila, bylo chladné sklo na mých ňadrech a ten prudký kontrast teploty mezi sklem a jeho kůží mi z hrdla vyloudil sten. Byla jsem jako v ohni; každičký kousek mého těla toužil po jeho hrubých dotecích.

„Aspoň že jste zásadová,” zavrčel mi do ucha, kousl mě do ramene a pak mě kopl do chodidla. „Roztáhněte nohy.”

Dala jsem nohy od sebe a on si bez váhání přitáhl moje boky k sobě, chytil ptáka do ruky a vrazil ho do mě.

„Líbí se vám, jak to studí?”

„Ano.”

„Vy potměšilá malá couro. Líbí se vám, když na vás při tom někdo kouká, co?” zamumlal

a sevřel můj ušní lalůček v zubech. „Rajcuje vás, že celému Chicagu stačí zvednout hlavu a uvidí, jak vás tu píchám a vy si užíváte každou minutu s těma pěknýma kozama

přimáčklýma na sklo.”

„Přestaňte mluvit, kazíte to.” Akorát že to nebyla pravda. Ani zdaleka. Jeho chraplavý hlas se mnou dělal příšerné věci.

Jenže on se mi jenom zasmál do ucha a nejspíš si všiml, jak jsem se při tom zvuku zachvěla. „Chcete, aby viděli, jak se uděláte?”

Namísto odpovědi jsem jenom zasténala, neschopná zformulovat jediné slovo, zatímco on mě s každým dalším přiražením mačkal víc a víc na to okenní sklo.

„Řekněte to. Chcete se udělat, slečno Millsová? Odpovězte, nebo toho nechám a donutím vás, abyste mi ho namísto toho vykouřila,” zasyčel a přitom pronikal stále hlouběji a hlouběji do mého těla.

Ta moje část, která ho nenáviděla, se rozplývala jako cukr na jazyku, zatímco ta část, která dychtivě toužila po všem, co mi dával, narůstala, horká a žádoucí.

„Stačí když to řeknete.” Naklonil se blíž, vtáhl můj ušní lalůček mezi své rty a pak se do něj ostře zakousl. „Slibuju, že vám to dám.”

„Prosím,” řekla jsem a zavřela oči, abych z mysli vypudila všechno ostatní a vnímala jen jeho. „Prosím. Ano.”

Natáhl ruce dopředu a začal mi dokonale vyváženými pohyby, v dokonalém rytmu přejíždět konečky prstů po klitorisu. Cítila jsem, jak se mi usmívá do zátylku, a když otevřel ústa a přitiskl své zuby na mou kůži, byla jsem hotová. Teplo se mi rozlilo páteří, podél boků a mezi nohama a smýklo se mnou dozadu proti němu. Rukama jsem udeřila do skla, celé tělo se mi otřásalo orgasmem, který mne zaplavoval tak prudce, až jsem lapala po dechu.

Když to konečně opadlo, odtáhl se, obrátil mě tváří k sobě, sklonil hlavu a začal mě líbat na krk, na bradu, na spodní ret.

„Řekněte děkuji,” zašeptal.

Zajela jsem mu rukama do vlasů a hrubě za ně zatáhla v naději, že se mi z něj podaří vydolovat nějakou reakci. Chtěla jsem vědět, jestli to má pod kontrolou, nebo se v tom topí. Co to děláme?

Zasténal, poddal se mým rukám a se ztopořeným penisem přitisknutým na mé břicho mi zasypal krk polibky. „A teď udělejte dobře vy mně.”

Vyprostila jsem jednu ruku, natáhla ji dolů k jeho ptákovi a začala ho hladit. Byl těžký a dlouhý a dokonale mi padl do dlaně. Měla jsem sto chutí mu to říct, ale to radši ať zcepením, než bych mu kdy prozradila, jak úžasný je na omak. Namísto toho jsem se odtáhla od jeho rtů a zadívala se na něj zpod přivřených víček.

„Postarám se, aby vám ztvrdl tak, že zapomenete na to, že jste ten největší hajzl na světě,” zamumlala jsem, sklouzla zády po skle a pak pomalu vtáhla celého jeho ptáka až dozadu do krku. Ztuhl a z úst mu vyšel hluboký sten. Když jsem zvedla hlavu, opíral se dlaněmi a čelem o sklo, oči pevně zavřené. Působil zranitelně a v tom svém odevzdání vypadal nádherně.

Jenže on nebyl zranitelný. Byl to ten největší kretén na téhle planetě a já tady před ním klečím na kolenou. Tak to teda do prdele rozhodně ne.

Takže místo abych mu dala to, po čem, jak jsem dobře věděla, toužil, zvedla jsem se, stáhla si sukni zase dolů a pohlédla mu do očí. Teď už to bylo snazší, když se mě nedotýkal a nenutil mě cítit věci, na které neměl právo.

Vteřiny odtikávaly a ani jeden z nás neuhnul očima.

„Co si kurva myslíte, že děláte?” zachroptěl. „Na kolena a otevřete pusu.”

„To ani náhodou.”

Přitáhla jsem si rozepnutou halenku k tělu a s tichou modlitbou, aby mě moje roztřesené nohy nezradily, odkráčela z místnosti.

Ve své kanceláři jsem popadla ze stolu kabelku, hodila na sebe sako a zoufale se pokusila rozechvělými prsty pozapínat knoflíky. Pan Ryan zatím nedorazil, a když jsem utíkala k výtahu, modlila jsem se k bohu, abych se tam dostala dřív, než mu budu muset znovu pohlédnout do tváře.

Nedovolila jsem si dokonce ani pomyslet na to, co se stalo, dokud odtamtud nebudu pryč. Dopustila jsem, aby mě opíchal, aby mi dopřál ten nejúžasnější orgasmus za celý můj život, a pak ho nechala s kalhotama u kotníků ve společnosti konferenčního stolu v tom nejotřesnějším stavu nadrženosti, o jakém kdy lidstvo slyšelo. Kdyby tohle byl život někoho jiného, s chutí bych si s ním teď na oslavu plácla. Velká škoda, že nebyl.

Do prdele.

Dveře se otevřely, já vstoupila dovnitř, rychle stiskla tlačítko a pak už jen sledovala, jak se odpočítávají jednotlivá podlaží. Jakmile sjel výtah do vestibulu, vyrazila jsem ven a rozběhla se chodbou. Krátce jsem zaslechla chlapa z ochranky, jak říká něco o přesčasech, ale jen jsem mu zamávala a proběhla kolem.

S každým dalším krokem mi bolestný tlak mezi nohama připomínal události poslední hodiny. Když jsem dorazila ke svému autu, odemkla jsem ho dálkovým ovládáním, otevřela dvířka a zhroutila se do bezpečí koženého sedadla. Podívala jsem se na sebe do zpětného zrcátka.

Co to krucinál bylo?

.

Dva

Prokrista. Jsem tak kurevsky nadržený.

Zírám na strop od té doby, co jsem se před třiceti minutami probudil. Mozek: totální maglajz. Pták: tvrdý.

No dobře, už zase tvrdý.

Zamračil jsem se na ten strop. Bylo úplně jedno, kolikrát jsem si ho vyhonil od chvíle, co ode mě včera večer utekla, stejně se zdálo, že to nikdy nepřejde. A i když jsem myslel, že to ani není možné, bylo to ještě horší než v těch stovkách případů předtím, kdy jsem se takhle probudil. Protože tentokrát jsem věděl, co mi chybí. A ona mě ani neudělala.

Devět měsíců. Devět zasraných měsíců ranního ztopoření, masturbace a nekonečného fantazírování o někom, koho jsem vlastně ani nechtěl. No, tohle nebyla tak docela pravda. Chtěl jsem ji. Chtěl jsem ji víc než kteroukoli jinou ženu, co jsem kdy potkal. Velký problém ovšem spočíval v tom, že jsem ji současně nenáviděl.

A ona mě nenáviděla taky. Tím myslím opravdu nenáviděla. Za celých jednatřicet let mého života jsem nikdy nepotkal nikoho, kdo by mě provokoval tolik jako slečna Millsová.

Jen při vzpomínce na její jméno mi zaškubalo v péru. Hnusný zrádce. Zadíval jsem se dolů do míst, kde mi zvedal přikrývku. To právě tenhle pitomý přívěšek mě do těchhle sraček vůbec dostal. Přejel jsem si rukama po obličeji a posadil se.

Proč jsem ho jednoduše nedokázal udržet v kalhotách? Dařilo se mi to skoro rok. A fungovalo to. Držel jsem si odstup, buzeroval ji, sakra, dokonce i já si musím přiznat, že jsem se choval jako bastard. A pak jsem to normálně podělal. Stačil k tomu jediný okamžik, kdy jsem seděl v té ztichlé místnosti, obklopený její vůní a s tím jejím zadkem v té zatracené sukni přímo před obličejem. Prostě jsem ujel.

Skálopevně jsem věřil, že kdybych ji dostal, třeba jen jednou, přineslo by mi to zklamání a ta touha by zmizela. Konečně bych došel trochy klidu. Jenže namísto toho ležím tady ve své posteli a ptáka mám tvrdého, jako bych se neudělal už celé týdny. Podíval jsem se na budík a byly teprve čtyři.

Dal jsem si rychlou sprchu a pořádně se vydrhnul, jako bych chtěl odstranit i tu sebenepatrnější stopu po ní, která mi snad na těle po včerejší noci zůstala. Tohle přestane, tohle musí přestat. Bennett Ryan se nikdy nechová jako nějaký nadržený puberťák, a rozhodně by ho nenapadlo spát s někým z vlastní kanceláře. Poslední, co jsem potřeboval, byla neodbytná ženská, která by všecko zničila. Nemohl jsem slečně Millsové dovolit, aby mě takhle ovládla.

Všechno bývalo o tolik lepší, než jsem zjistil, co mi chybí. Protože i když to předtím bylo už tak dost děsné, teď jsem si připadal ještě milionkrát hůř.

Zrovna jsem mířil do své kanceláře, když vstoupila dovnitř. Podle toho, jak včera v noci odešla, totiž prakticky prosprintovala, dveřmi, jsem si spočítal, že na mě čeká jeden ze

dvou možných scénářů. Za prvé, bude na mě dělat oči a myslet si, že ta minulá noc něco znamenala nebo že mezi námi něco je. Nebo za druhé, mi udělá ze života peklo.

Kdyby se rozneslo, co jsme prováděli, nejenom že bych přišel o práci, ale taky bych ztratil všechno, na čem jsem celý život dřel. A přece, i když jsem ji tak hrozně nenáviděl, nedokázal jsem si představit, že by udělala něco takového. Pokud jsem o ní vůbec něco zjistil, pak to, že je spolehlivá a loajální. Možná to byla protivná semetrika, ale nemyslím, že by mě předhodila lvům. Pracovala pro Ryan Media Group od vysoké a z jakéhosi důvodu byla považována za cennou součást společnosti. Teď už jí zbývalo jen několik

měsíců, než získá MBA, a pak si bude moct po libosti vybrat budoucí zaměstnání. Tohle by v

žádném případě neohrozila.

Jenže ona mě k mému úžasu naprosto ignorovala. Vešla do kanceláře v trenčkotu po kolena, který zakrýval všechno, co měla pod ním, ale zato se mu fantastickým způsobem dařilo předvádět ty její úžasné nohy.

Ale do prčic pokud má na sobě tyhle boty, je tu slušná šance Ne, ty šaty ne. Prosím, pro lásku boží, ty šaty ne. Věděl jsem s jistotou, že na takovou kalamitu nemám dneska rozhodně dost silné vůle.

Zamračil jsem se na ni, když si věšela kabát do skříně a sedala ke stolu.

No to mě poser, ta ženská je fakticky ta největší provokatérka na celém světě.

Byly to ty bílé šaty. Hluboký výstřih zdůrazňoval měkkou hebkou pleť jejího krku a klíčních kostí a bílá látka dokonale přiléhala k překrásným ňadrům. Ty šaty byly

hotovým prokletím mé existence, nebem i peklem zabalenými do jediného úchvatného balíčku.

Jejich lem jí spadal těsně pod kolena, a byl to ten nejvíc sexy hadřík, co jsem kdy viděl. Ty šaty nepůsobily v žádném ohledu provokativně, ale na jejich střihu a na té zpropadené bělobě bylo něco, z čeho mi prakticky celý den tvrdnul. A když si je oblékla, vždycky nosila vlasy rozpuštěné. Jedna z mých často se vracejících fantazií spočívala v tom, jak jí vytahám z vlasů všecky ty zatracené vlásenky a pak ji popadnu za pačesy a pořádně ji ojedu.

Bože, jak ta mě dokázala rozfajrovat.

Jelikož mě stále nebrala na vědomí, otočil jsem se, vřítil se do své kanceláře a práskl za sebou dveřmi. Proč na mě pořád takhle působí? Nikdy dřív mě nikdo a nic nedokázal rozptýlit od práce a já ji nenáviděl za to, že je první.

Jenže kdesi v hloubi duše jsem si pořád vychutnával tu vzpomínku na její vítězný výraz, když se obrátila a nechala mě tam, hekajícího a prakticky prosícího, aby mi ho vykouřila. Ta holka měla páteř z oceli.

Kousl jsem se do rtu, abych zaplašil úsměv, a raději se zaměřil na to, jak moc ji nenávidím.

Práce. Měl bych se jednoduše soustředit na práci a přestat na ni myslet. Přistoupil jsem ke stolu, posadil se a pokusil přesměrovat svou pozornost k čemukoli jinému než ke vzpomínkám na to, jak báječný to byl pocit, když mi ty úžasné rty včera večer svíraly přirození.

Tohle nikam nevede, Bennette.

Otevřel jsem svůj laptop, abych si zkontroloval program na dnešní den. Můj program

do hajzlu. Ta mrcha měla aktualizovanou verzi ve svém počítači. Doufejme, že dneska dopoledne žádnou schůzku nezmeškám, protože se nehodlám obracet na Ledovou královnu, pokud to nebude absolutně nutné.

Zrovna jsem si procházel tabulky, když se ozvalo zaklepání na dveře. „Vstupte,” zvolal jsem. O stůl mi práskla bílá obálka. Když jsem zvedl hlavu, spatřil jsem před sebou slečnu Millsovou, která na mě upřeně hleděla se vzpurně nakrčeným obočím. Bez jediného slůvka vysvětlení se otočila a z kanceláře zase odešla.

Chvíli jsem se na tu obálku v panice mračil. Nejspíš je to oficiální dopis, ve kterém detailně popisuje moje chování a oznamuje, že má v úmyslu podat žalobu kvůli sexuálnímu obtěžování. Očekával jsem firemní hlavičku a její nadrápaný podpis na dolním okraji stránky.

Co jsem ovšem nečekal, byla účtenka z internetového obchodu s oděvy uhrazená firemní kreditkou. Vystřelil jsem ze židle a vyběhl z kanceláře za ní. Právě mířila ke schodišti. Dobrá. Nacházeli jsme se na osmnáctém podlaží a nikdo, možná kromě nás dvou, ty schody jaktěživo nepoužíval. Mohl jsem na ni klidně řvát, jak jsem chtěl, a nikdo se nic nedozví.

Když se dveře s těžkým zaduněním zavřely, spatřil jsem ji kousek před sebou, jak míří dolů po schodech a klapot jejích podpatků se hlasitě rozléhá.

„Kam si sakra myslíte, že jdete, slečno Millsová?”

Kráčela dál, aniž by se po mně ohlédla. „Došla nám káva,” zasykla. „Takže coby vaše kancelářská síla pro ni jdu dolů do kavárny na čtrnáctém patře. Přece nemůžu dopustit, abyste přišel o svoji pravidelnou dávku kofeinu.”

Jak může být někdo tak sexy taková kráva? Dostihl jsem ji na odpočívadle mezi patry, popadl ji za ruku a přitlačil ke zdi. Pohrdavě přivřela oči a se zasyknutím zaťala zuby.

Zamával jsem jí tou účtenkou před obličejem a zamračil se na ni. „Co má tohle znamenat?”

Potřásla hlavou. „Víte, na to, že ze sebe pořád děláte ohromného všeználka, občas působíte jako pěkný pitomec. Jako co to vypadá? Je to účtenka.”

„To vidím,” zavrčel jsem skrz zuby a zmačkal papír v zaťaté pěsti. Jeho ostrý konec jsem jí zabodl do jemné kůže těsně nad ňadry a vzápětí jsem ucítil, jak mi v ptákovi zacukalo, když zalapala po dechu a rozšířily se jí zorničky. „Proč nakupujete oblečení na kreditní

kartu naší společnosti?”

„Nějaký darebák mi roztrhl blůzu.” Pokrčila rameny a pak naklonila obličej blíž ke mně a zašeptala: „A taky kalhotky.”

A do prdele.

Zhluboka jsem nosem natáhl vzduch, hodil papír na podlahu a sklonil se k ní. Přitiskl jsem své rty na její, zabořil jí prsty do vlasů a přimáčkl ji ke zdi. Můj pták, tisknoucí se na její břicho, zapulzoval, když jsem ucítil, jak její ruka napodobila tu moji, popadla mě za vlasy a hrubě je sevřela v dlani.

Vykasal jsem jí šaty přes stehna a zasténal jí do úst, když moje prsty znovu nalezly krajkový lem punčoch na stehnech. Dělala to, aby mě mučila, určitě. Cítil jsem, jak mi jazykem přejíždí po rtech, zatímco jsem konečky prstů hladil teplou a vlhkou látku jejích kalhotek. Pevně jsem je sevřel v prstech a hrubě za ně trhnul.

„Poznamenejte si, abych pak objednal ještě jedny,” zasykl jsem a pronikl jazykem mezi její rty.

Z hrdla jí vyrazil hluboký sten, když jsem do ní vrazil dva prsty. Pokud to vůbec bylo možné, byla snad ještě vlhčí než včera večer. Tahle situace začíná být zatraceně vážná. Zalapala po dechu a prudce se odtrhla od mých rtů, zatímco jsem ji tvrdě ojížděl těmi prsty a palcem současně horečnatě kroužil kolem jejího poštěváčku.

„Vytáhněte ptáka,” řekla. „Potřebuju ho cítit v sobě. Hned.”

Přimhouřil jsem oči ve snaze zakrýt, jaký účinek na mě její slova měla.

„Řekněte prosím, slečno Millsová.”

„Hned,” prohlásila o něco naléhavěji.

„Copak, je z vás teď velká šéfka?”

Věnovala mi pohled, ze kterého by slabší povaze zvadlo péro, a já se proti vlastní vůli rozesmál. Millsová si dovede stát za svým. „Máte štěstí, že jsem zrovna ve velkorysém rozpoložení.”

Rychle jsem se vypořádal s páskem a kalhotami a pak jsem ji nadzvedl a tvrdě do ní pronikl. Prokrista, to byl úžasný pocit. Nic lepšího jsem nezažil. Pomohlo mi to vysvětlit, proč ji pořád nedokážu dostat z hlavy, a jakýsi tichý hlásek mi napovídal, že tohohle se nejspíš nikdy nenabažím.

„Sakra,” zamumlal jsem.

Vyjekla, začala přerývaně oddechovat a já ucítil, jak se kolem mě svírá. Pak se mi přes sako zakousla do ramene a obtočila mi nohu kolem těla, zatímco já ji začal tvrdě a rychle přirážet ke zdi. Na schodiště mohl každou chvíli někdo vstoupit a přistihnout mě, jak ji tu píchám, ale mně to snad ani nemohlo být víc jedno. Potřeboval jsem ji jednou provždy dostat z hlavy.

Zvedla tvář z mého ramene, zlehka mě kousla do krku a pokračovala výš, až nakonec sevřela mezi zuby můj spodní ret.

„Už budu,” zachroptěla a zesílila stisk své nohy, aby mě vtáhla hloub do sebe. „Už jsem blízko.”

Skvělé.

Zabořil jsem jí obličej do krku a vlasů, abych ztlumil sten, když jsem se tvrdě a zprudka udělal, a pevně jsem sevřel její zadeček v dlaních. A pak jsem ho z ní bez dalších průtahů vytáhl a postavil ji na nejisté nohy.

Zůstala na mě koukat s otevřenou pusou, ve tváři pobouřený výraz. Na schodiště se sneslo olověné ticho.

„Vážně?” řekla a hlasitě vydechla. Hlava jí s temným zaduněním dopadla na stěnu.

„Díky, bylo to fantastické.” Kalhoty jsem našel dole u kolen.

„Jste hajzl.”

„O tom už jste se zmínila,” zamumlal jsem s pohledem upřeným dolů, zatímco jsem si zatahoval zip.

Když jsem k ní znovu zvedl hlavu, urovnávala si šaty, ale pořád vypadala božsky neupraveně, a jedna moje část pocítila bolestnou touhu natáhnout k ní ruku, hladit její tělo, dovést ji k orgasmu. Jenže větší část mého já si vychutnávala tu neukojenou zlobu

v jejích očích. „Co kdo zaseje, to taky sklidí, jak se říká.”

„Velká škoda, že jste takový děsný šmejd,” odvětila suše. Obrátila se a znovu vykročila dolů po schodech, ale pak se zprudka zastavila, otočila a pohlédla mi do očí. „A velké štěstí, že beru pilulky. Díky, že jste se zeptal, pitomče.”

Sledoval jsem, jak mi mizí z dohledu dole pod schody, a pak nabručeně vyrazil zpátky do své kanceláře. S hlasitým zasupěním jsem dopadl do židle, prohrábl si rukama vlasy a vytáhl z kapsy její zničené kalhotky. Chvíli jsem zíral na tu bílou hedvábnou látku, kterou jsem svíral v prstech, potom jsem otevřel zásuvku u stolu a hodil je dovnitř k těm z předchozí noci.

.

Tři

Jak jsem se sakra dostala z těch schodů dolů, aniž bych se zabila, to je něco mimo mé chápání. Vyběhla jsem odtamtud, jako by mi za patami hořelo, a nechala pana Ryana na schodišti samotného s pusou dokořán, pomuchlanými šaty a vlasy v takovém zmatku, že vypadal, jako by ho právě přepadli.

Kolem kavárny na čtrnáctém jsem se jen prohnala, a když jsem jediným skokem překonala poslední odpočívadlo - což nebyl v těch botách zrovna snadný výkon - prudce jsem rozrazila kovové dveře a s těžkým oddechováním se opřela o zeď.

Co se to právě stalo? Fakticky jsem před chvílí souložila na schodišti se svým šéfem? Zalapala jsem po dechu a ruce mi vylétly k ústům. že bych ho k tomu vyprovokovala? Ach, Ježíši. Co je to se mnou, krucinál?

Jako omámená jsem se odlepila ode zdi a klopýtavě vystoupala pár pater k nejbližší toaletě. V rychlosti jsem nakoukla pod všechny dvířka, abych se ujistila, že jsou kabinky prázdné, a pak jsem zamkla hlavní dveře. Když jsem přistoupila k velkému zrcadlu, vyděšeně jsem sebou škubla. Vypadala jsem, jako by mě někdo prohnal pračkou a pověsil ven uschnout.

Moje vlasy byly hotový zlý sen. Všechny ty pečlivě načesané vlny se teď proměnily v divoce zcuchanou změť. Panu Ryanovi se očividně líbí, když si nechávám vlasy rozpuštěné. Tohle si budu muset zapamatovat.

Počkej. Cože? Odkud se tohle sakra vzalo? Nic podobného si rozhodně do paměti ukládat nehodlám. Uhodila jsem pěstí do pultíku a přistoupila blíž, abych obhlédla škody.

Rty jsem měla nateklé, mejkap rozmazaný; šaty byly vytahané a prakticky na mě visely, a navíc jsem už zase postrádala kalhotky.

Ten. Hnusnej. Sráč. Tyhle už byly druhé. Co s nima vůbec dělá?

„Ach bože!” vyjekla jsem v záchvatu paniky. Neleží teď někde na hromádce

v konferenční místnosti, že ne? Možná je sebral a zahodil? Měla bych se ho pro jistotu zeptat. Ale ne. Neposkytnu mu tu satisfakci, že bych třeba jen reagovala na tohle tohle co to vůbec bylo?

Potřásla jsem hlavou a rukama si přejela po obličeji. Bože, já to ale zvorala. Když jsem sem dneska ráno přišla, měla jsem plán. Chystala jsem se vejít do jeho kanceláře, hodit mu tu účtenku do jeho pěkného ksichtíku a říct mu, aby se šel vycpat. Jenže když on vypadal tak zatraceně sexy v tom tmavošedém obleku od Prady a s rozježenými vlasy, které připomínaly neonový nápis vyřvávající Udělej mě, a já zkrátka úplně ztratila schopnost logického uvažování. žalostné. Co to na něm je, že se mi z toho mozek mění

na kaši a vlhnou kalhotky?

Tohle vůbec nebylo dobré. Jak se mu teď mám podívat do obličeje, aniž bych si ho představovala nahého? Tak jo, fajn, ne nahého. Technicky jsem ho zatím úplně svlečeného ještě neviděla, ale i z toho, co jsem zahlédla, dostávám třesavku.

Ach ne. Opravdu jsem právě řekla „zatím”?

Mohla bych dát výpověď. Na minutku jsem to zvažovala, ale ta představa se mi ani trochu nelíbila. Milovala jsem svoji práci a pan Ryan sice možná je ten nejgrandióznější pablb na světě, ale potýkala jsem se s ním devět měsíců a - pokud odhlédneme od těch posledních čtyřiadvaceti hodin - už jsem ho prokoukla a dokázala ho zvládat jako nikdo jiný. A přestože jsem ho příliš nenáviděla, než abych si to přiznala, hrozně ráda jsem ho pozorovala při práci. Choval se jako pitomec, protože se vyznačoval současně obrovskou netrpělivostí i posedlým perfekcionismem; uplatňoval na všechny stejná měřítka, jaká si stanovil pro sebe, a nespokojil se s ničím menším než s maximálním nasazením. Musela jsem si připustit, že jsem u něj vždycky oceňovala to očekávání, že si dokážu vést lépe, pracovat usilovněji a udělat vše potřebné, abych úkol splnila - i když se mi ne vždy zamlouvaly jeho metody. Ve světě marketingu to byl opravdový génius; stejně jako celá jeho rodina.

A to byla další věc. Jeho rodina. Můj táta žil doma v Severní Dakotě, a když jsem tu ještě na vysoké začínala jako recepční, choval se ke mně Elliott Ryan hrozně mile. I všichni ostatní. Bennettův bratr Henry byl další z vrcholných manažerů firmy a ten nejhodnější chlap, s jakým jsem se kdy setkala. Zbožňovala jsem tady všechny, takže výpověď jednoduše nepřicházela v úvahu.

Největší problém ovšem představovalo moje stipendium. Pokud jsem měla získat MBA, potřebovala jsem stipendijní komisi J. T. Millera prezentovat interní zkušenost, a chtěla jsem, aby moje diplomová práce byla opravdová bomba. Proto jsem taky zůstala u RMG: Bennett Ryan mi nabídl Papadakisův účet - marketingový plán pro multimiliardářského stavebního developera - což byl daleko větší projekt, než na jakém pracoval kdokoli z mých spolužáků. Čtyři měsíce byly málo, abych začala někde jinde úplně od začátku

a dala dohromady něco slušného, co bych mohla komisi předložit místo toho nebo ne?

Ne. Rozhodně nemůžu z Ryan Media odejít.

Když jsem se takhle rozhodla, uvědomila jsem si, že potřebuju nějaký akční plán. Musím zůstat profesionální a postarat se, aby se to mezi panem Ryanem a mnou už nikdy, nikdy neopakovalo, i když to byl ten zdaleka nejžhavější, nejintenzivnější sex, co jsem kdy v životě zažila i když mi odepřel orgasmus.

Kretén.

Jsem silná, nezávislá žena. Buduji si kariéru a odedřela jsem nespočet hodin, abych se dostala tam, kde jsem. Moje mysl ani tělo rozhodně neovládá chtíč. Hlavně nesmím zapomínat, co je to za debila. Je to děvkař, arogantní, vypatlaný šmejd, který žije v přesvědčení, že všichni kolem něj jsou pitomci.

Usmála jsem se na sebe do zrcadla a v duchu si prolistovala sbírku vzpomínek na výlevy Bennetta Ryana z poslední doby.

„Vážím si toho, že mi přinesete kávu, když si ji chystáte pro sebe, slečno Millsová, ale kdybych stál o šlichtu, protáhl bych si dneska ráno hrnek korytem pro prasátka.”

„Pokud hodláte dál bušit do klávesnice, jako když doma tlučete sysly, slečno Millsová, ocenil bych, pokud necháte spojovací dveře mezi našimi kancelářemi zavřené.”

„Máte nějaký dobrý důvod, proč vám to trvá věčnost, než odnesete návrh smlouvy na právní? To vám všechen čas zabírá snění o farmářských syncích?”

Sakra, vlastně by to mělo být snadnější, než jsem si myslela.

Naplněna čerstvým odhodláním jsem si uhladila šaty, upravila vlasy a bez kalhotek suverénním krokem vypochodovala z toalety. Rychle jsem vyzvedla to kafe, pro které jsem původně šla, a zamířila zpátky do své kanceláře, i když tentokrát jsem se obezřetně vyhnula schodům.

Otevřela jsem vnější dveře kanceláře a vstoupila dovnitř. Kancelář pana Ryana byla zavřená a zevnitř se neozýval žádný zvuk. Možná někam odešel. že bych snad měla až takové štěstí? Posadila jsem se na židli, otevřela zásuvku, vytáhla kosmetickou taštičku a ještě si upravila mejkap, než se vrátím zpátky k práci. Ani v nejmenším jsem netoužila postavit se mu tváří v tvář, ale protože jsem neměla v plánu dát výpověď, stejně k tomu dřív nebo později musí dojít.

Jak jsem procházela diář, vzpomněla jsem si, že pan Ryan má v pondělí prezentaci před ostatními členy vedení. Obličej mi stáhla grimasa, když mi došlo, že si s ním budu ještě dneska muset promluvit kvůli přípravě materiálů. Taky má příští měsíc konferenci v San Diegu, což znamenalo, že s ním budu nejen ve stejném hotelu, ale taky ve stejném letadle, firemním autě a na všech pracovních schůzkách. Ne, rozhodně nic trapného.

Během následující hodiny jsem se několikrát přistihla, že zalétávám pohledem k jeho kanceláři. A pokaždé, když jsem to udělala, se mi zachvěl žaludek. Tohle je směšné! Co je to se mnou? Zavřela jsem složku, kterou jsem se neúspěšně pokoušela pročíst, a složila hlavu do dlaní přesně v okamžiku, kdy jsem uslyšela, jak se jeho dveře otevřely.

Pan Ryan vyšel ven, ale nevěnoval mi jediný pohled. Oblek už měl srovnaný, přes ruku přehozený plášť a v ruce držel kufřík, ale na hlavě mu pořád trčelo to bláznivé vrabčí hnízdo.

„Po zbytek dne budu pryč,” oznámil mi nepřirozeně klidným hlasem. „Zrušte veškeré moje schůzky a zařiďte všechno nezbytné.”

„Pane Ryane,” zavolala jsem za ním a přinutila ho tak zastavit se s rukou na klice.

„Nezapomeňte, prosím, že máte v pondělí v deset prezentaci před výborem vedení.” Mluvila jsem k jeho zádům. Stál tam nehybný jako socha, svaly napjaté. „Pokud vám to tak vyhovuje, připravím tabulky, portfolia a slidy v konferenční místnosti na půl desátou.”

Tak jo, je pravda, že jsem si to svým způsobem užívala. Na jeho držení těla nebylo nic, co by křičelo do světa jsem v pohodě. Stroze přikývl a už pomalu vycházel ze dveří, když jsem ho ještě jednou zarazila.

„A pane Ryane?” dodala jsem sladce. „Potřebuju, abyste mi ještě podepsal tyhle zprávy o výdajích, než odejdete.”

Ramena mu poklesla a on ostře vydechl. Obrátil se na podpatku, vrátil se k mému stolu, a aniž by mi jedinkrát pohlédl do očí, sklonil se a listoval papíry ke štítkům Zde podepsat.

Položila jsem na stůl pero. „Podepište to prosím tam, kde jsou ty štítky, pane.” Nesnášel, když se mu říkalo, jak má dělat něco, co už znal, a já se musela hodně snažit,

abych potlačila smích. Vyškubl mi to pero z ruky a pomalu zvedl bradu, takže se jeho oříškové oči dostaly na stejnou úroveň jako moje. Naše pohledy se do sebe zaklesly a celé minuty, jak mi to alespoň připadalo, ani jeden z nás neucukl. Na krátký okamžik jsem pocítila neodolatelné nutkání naklonit se k němu, vzít do úst ten jeho našpulený spodní ret a poprosit ho, aby se mne dotkl.

„Nepřepojujte mi hovory,” vyštěkl, rychle podepsal poslední formulář a hodil pero na stůl. „Pokud to bude naléhavé, sežeňte Henryho.”

„Parchante,” zamumlala jsem si pro sebe, zatímco jsem sledovala, jak odchází.

Říct, že můj víkend nestál za nic, by bylo zbytečně zdrženlivé vyjádření. Skoro jsem nejedla, spala minimálně a těch pár hodin dřímoty, co mi bylo dopřáno, přerušovaly fantazie o mém šéfovi, jak ho mám nahého nad sebou, pod sebou, za sebou. Divže jsem nezatoužila vrátit se zpátky do školy, abych měla něco, co by mě rozptýlilo.

V sobotu ráno jsem se probrala frustrovaná a podrážděná, ale nějak se mi podařilo dát se dohromady, obstarat domácí práce a nakoupit pár nezbytností. V neděli jsem už ale tolik štěstí neměla. Probudila jsem se leknutím, těžce oddechovala a třásla se, tělo jsem měla zpocené a zkroucené ve změti bavlněných prostěradel. Sen, který se mi zdál, byl tak živý, že mě doslova přivedl k orgasmu. Pan Ryan a já jsme byli znova na tom konferenčním stole, ale tentokrát oba úplně nazí. On ležel na zádech a já seděla obkročmo na něm, moje tělo klouzalo tam a zpátky, nahoru a dolů po jeho penisu. Dotýkal se mě všude možně: na tvářích, na krku, na prsou, na bocích, když dirigoval moje pohyby. Rozpadala jsem se na kousky, sotva se naše oči setkaly.

„Do prdele,” zasténala jsem, když jsem se vyvlekla z postele. Tohle šlo od desíti k pěti, a pěkně rychle. Kdo by si pomyslel, že práce pro toho vzteklého osla mě nakonec dožene k tomu, že se nechám přímo v práci ojet opřená o studené okno, a ještě se mi to bude líbit?

Vlezla jsem pod sprchu, a zatímco jsem čekala, až se voda ohřeje, začaly mi myšlenky zase odbíhat. Chtěla jsem vidět jeho oči, jak je ke mně zvedá s hlavou mezi mýma nohama, chtěla jsem vidět, jak se tváří, když na mě vyleze, vrazí ho do mě a cítí, jak moc ho chci. Bolestně jsem toužila slyšet jeho hlas vyslovující moje jméno, když se udělá.

Srdce v hrudi mi pokleslo. Tyhle fantazie byly jednosměrná jízdenka do katastrofy. Měla jsem na dosah získání absolventského diplomu. On byl šéf. Neměl co ztratit, a já riskovala, že přijdu o všechno.

Rychle jsem se osprchovala a oblékla, protože jsme se měly na oběd sejít se Sarou a Julií. Sara a já jsme se vídaly každý druhý den v práci, zato odchytit Julii, moji nejlepší kamarádku už od základní školy, dalo dost dřiny. Pracovala jako nákupčí pro Gucciho a svědomitě plnila můj šatník vzorky a přebytky ze skladu. Díky ní a jejím slevám jsem vlastnila řadu těch vůbec nejkrásnějších hadříků, co se dají za peníze sehnat. I tak jsem za ně musela vypláznout pořádný balík, ale stálo to za to. V Ryan Media jsem si přišla na slušné peníze a moje stipendium pokrývalo veškeré školní náklady, ale ani já si nemohla dovolit utratit devatenáct set dolarů za šaty, aniž bych si musela jít hodit mašli.

Občas jsem si říkala, jestli mi Elliott náhodou neplatí tak dobře, protože ví, že jsem jediná, kdo dokáže zvládat jeho syna. Ach, kdyby tak jen věděl.

Usoudila jsem, že by nebyl dobrý nápad promluvit si s holkama o tom, co se děje. Vždyť Sara přece pracovala pro Henryho Ryana a každou chvíli na Bennetta narazila někde po budově. Rozhodně jsem od ní nemohla žádat, aby si takovéhle tajemství nechala pro sebe. Julia by mi zase pořádně nakopala zadek. Skoro rok musela poslouchat moje stížnosti, jaký je to kretén, a neudělalo by jí radost, kdyby zjistila, že s ním šoustám.

O dvě hodiny později už jsem seděla se svými dvěma nejlepšími kamarádkami, popíjely jsme mimózy na terase naší oblíbené restaurace a povídaly si o mužích, módě a práci. Julia mi přinesla jako překvapení šaty vyrobené z té nejluxusnější látky, jakou jsem kdy držela v ruce. Teď ležely ve vaku na šaty přehozeném přes židli vedle mě.

„Tak jak to jde v práci?” zeptala se Julia mezi dvěma sousty melounu. „Ten protivný šéf ti pořád dává kapky, Chloe?”

„No jo, Božský bastard,” povzdechla si Sara, zatímco já zaujatě studovala, jak se sráží kapky na vysoké sklenici. Strčila si do úst bobuli hroznového vína a s plnou pusou spustila: „Bože, měla bys ho vidět, Julie. V životě jsem neslyšela výstižnější přezdívku. On je to hotový bůh. A to myslím vážně. Po fyzické stránce nemá jedinou chybu. Dokonalý obličej, tělo, oblečení, vlasy Ach, bože, ty vlasy. Nosí na palici ten nejrafinovaněji naaranžovaný rozcuch, cos kdy viděla,” dodala a přejela si rukou nad hlavou. „Vypadá,

jako by právě z někoho vyšukal duši.”

Zakoulela jsem očima. Připomínat mi v tuhle chvíli jeho vlasy rozhodně nebyl nejlepší nápad.

„Jenže - a nevím, co ti říkala Chloe - povahu má fakticky děsnou,” pokračovala Sara teď už vážnějším tónem. „Abys rozuměla, po prvních patnácti minutách, co jsem ho poznala, jsem měla sto chutí propíchat mu kapesním nožem všecky čtyři pneumatiky. Je to ten

největší ocas, na jakého jsem kdy narazila.”

Málem jsem se zadusila kouskem ananasu. Kdyby tak jenom Sara tušila. Pravda byla taková, že ten chlap byl v mužných partiích obdařen vskutku požehnaně. Tohle nebylo fér.

„Proč je to takový debil?”

„Kdo ví,” řekla Sara a párkrát zamrkala, jako by vážně uvažovala, jestli pro to nemá nějakou solidní omluvu. „Třeba měl těžké dětství?”

„Copak ty neznáš jeho rodinu?” zeptala jsem se skepticky.

„Pravda,” připustila. „Možná je to nějaká forma obranného mechanismu. Třeba je zatrpklý a má pocit, že musí hrozně tvrdě pracovat a pořád všem něco dokazovat, protože je tak zatraceně hezký?”

Vyprskla jsem. „Nehledej za tím žádné hlubokomyslné důvody. Je přesvědčený, že všichni ostatní se musí snažit a dřít stejně jako on, jenže většina lidí to nedělá. A to ho nasírá.”

„Ty ho ještě bráníš, Chloe?” zeptala se Sara s překvapeným úšklebkem.

„To rozhodně ne.”

Všimla jsem si, že si mě Julia pozorně prohlíží a přivírá modré oči jakoby v tiché výčitce.

Dost jsem si na svého šéfa v posledních pár měsících stěžovala, ale zřejmě jsem se opomněla zmínit, jak úžasně vypadá.

„Chloe, ty máš přede mnou tajnosti? To je ten tvůj šéf vážně tak děsně sexy?” zeptala se.

„Vypadá skvěle, ale jeho osobnost člověku dost ztěžuje to ocenit.” Snažila jsem se působit tak nezaujatě, jak to jen šlo. Julia se vyznačovala tajemnou schopností přečíst každou moji myšlenku.

„No,” řekla, pokrčila rameny a dlouze se napila ze sklenice, „třeba je pořád tak napružený, protože má tenkýho ptáka.”

Rychle jsem do sebe hodila zbytek šampaňského, zatímco mé dvě kamarádky se svíjely v záchvatech smíchu.

Když jsem v pondělí ráno vstupovala do budovy, byla jsem hotový uzlíček nervů. Už jsem se rozhodla: v žádném případě neobětuji svoje zaměstnání kvůli nedostatku soudnosti.

Hodlala jsem tuhle pracovní pozici uzavřít hvězdnou prezentací před stipendijní komisí a pak odejít a rozjet vlastní kariéru. Už žádný sex, žádné fantazírování. Nemůže být přece takový problém koexistovat - čistě pracovně pochopitelně - s panem Ryanem ještě pár měsíců.

Protože jsem cítila potřebu trochu vzpružit sebevědomí, oblékla jsem si ty nové šaty, co mi dala Julia. Pevně obepínaly moje křivky, aniž by působily příliš provokativně. Mou tajnou zbraní pro zvýšení sebedůvěry ovšem bylo to pod nimi. Vždycky jsem se vyžívala v drahém spodním prádle a velice brzy jsem zjistila, kde pátrat po nejvýhodnějších slevách.

Posilovalo mě, když jsem měla pod šaty něco sexy, a ta souprava, co jsem si oblékla dneska, dosahovala přesně požadovaného efektu. Vpředu černé hedvábí ozdobené krajkou a vzadu pár jemných překřížených tylových stužek, které byly na kostrči spojené něžnou černou mašličkou. Při každém kroku mě látka mých šatů laskala na holé kůži. Dneska dokážu snášet cokoli, co mi pan Ryan pocítí potřebu sdělit, a klidně mu to odservíruju zpátky.

Dorazila jsem brzy, abych měla čas připravit se na prezentaci.Nebyla to přísně vzato moje práce, ale pan Ryan si odmítal pořídit oddanou asistentku, a pokud to člověk nechal na něm, odváděl, pokud jde o zpříjemňování schůzí, katastrofální výkon: žádná káva, žádné pečivo, jen místnost plná lidí, dokonale připravených slidů a tištěných materiálů a jako vždy nekonečné práce.

Vestibul, rozlehlý prostor otevřený na tři patra do výšky a zářící nablýskanou žulovou podlahou a travertinovými zdmi, byl prázdný. Sotva se za mnou zavřely dveře výtahu, začala jsem si promlouvat do duše, vypočítávala jsem si pro sebe všechny hádky, co jsme spolu zažili, i poznámky, kterými mě ten pitomec častoval.

„Používejte laskavě počítač, nepište nic rukou. Váš rukopis připomíná žáka třetí třídy, slečno Millsová.”

„Kdybych si chtěl vychutnat celou vaši konverzaci s diplomovým vedoucím, nechal bych dveře své kanceláře otevřené a dal bych si přinést popcorn. Ztište laskavě hlas.”

Tohle zvládnout dokážu. Ten parchant si vybral na svoje buzerování špatnou ženskou, a já se od něj přece sakra nenechám jen tak zastrašit. Zajela jsem si rukou k zadku, nahmatala kalhotky a uličnicky se usmála zdroj mé síly.

Přesně jak jsem očekávala, byla kancelář ještě prázdná, když jsem dorazila. Sesbírala jsem materiály, které by mohl potřebovat k prezentaci, a zamířila do konferenční místnosti všechno připravit. Snažila jsem se ignorovat Pavlovův reflex, který mě nabádal, abych zalétla pohledem k té prosklené zdi, k lesklému konferenčnímu stolu.

Nech toho, tělo. Teď nastupuješ do akce ty, mozku.

Rozhlédla jsem se po sluncem zalité místnosti, odložila složky a laptop na velký konferenční stůl a pomohla lidem z cateringu připravit snídani na stoly podél zadní zdi.

O dvacet minut později byly návrhy rozložené, projektor připravený a občerstvení na

místě. Ještě mi zbývala trocha času a já si najednou uvědomila, že jsem zabloudila

k oknu. Natáhla jsem ruku, dotkla se hladkého skla a v tu chvíli mne celou prostoupily pocity, které to ve mně vyvolalo; žár jeho těla na mých zádech, dotyk chladného skla na prsou a jeho zastřený smyslný hlas v mém uchu.

„Poproste mě, abych to dotáhl do konce.”

Zavřela jsem oči a sklonila se k oknu. Přitiskla jsem se na něj dlaněmi a čelem a poddala se síle těch vzpomínek. „Snění v pracovní době?”

„Pane Ryane,” vyjekla jsem a prudce se otočila. Naše oči se setkaly a mně znovu úplně vyrazilo dech, jak je nádherný. Po chvíli odvrátil pohled, aby zkontroloval místnost.

„Slečno Millsová,” řekl a každé slovo znělo ostře a úsečně. „Tu prezentaci budu dělat na

čtvrtém patře.”

„Promiňte?” vykoktala jsem, zatímco se mne zmocňovalo podráždění. „Proč? Vždycky jsme používali tuhle místnost. A proč jste čekal až do poslední minuty, než mi to

oznámíte?”

„Protože,” zavrčel a opřel se pěstmi o stůl, „já jsem tady šéf. Já stanovuju pravidla a já rozhoduju, kdy a kde se co bude dít. Možná kdybyste se soustředila i na jiné věci než na zírání z okna, měla byste dneska ráno čas přijít za mnou potvrdit detaily.”

Mozek mi zaplavovaly bíle žhnoucí obrazy toho, jak moje pěst dopadá na jeho hrdlo.

Stálo mě to každý ždibíček sebekontroly, abych nepřeskočila ten stůl a na místě ho nezaškrtila. Jeho tváří přejel samolibý úsměv.

„Mně to nevadí,” prohlásila jsem a spolkla svoji rozmrzelost. „V téhle místnosti se stejně nikdy nikdo správně nerozhodl.”

Když jsem vstupovala do nové konferenční místnosti, moje oči se okamžitě střetly s pohledem pana Ryana. Seděl na židli, ruce, jak se dalo očekávat, složené do stříšky pod bradou, hotové ztělesnění těžce zkoušené trpělivosti. Typické.

A pak jsem si všimla, kdo stojí vedle mne: Elliott Ryan.

„Zdravím, Chloe, dovolte, pomůžu vám s tím,” řekl a vzal mi z náručí hromádku složek, abych mohla do místnosti snadněji vmanévrovat vozík plný jídla.

„Děkuji vám, pane Ryane.” Střelila jsem významným pohledem po svém šéfovi.

„No tak, Chloe,” zasmál se starší pan Ryan, sebral mi z rukou hromádku tištěných materiálů a poslal ji kolem stolu, aby si je účastníci rozebrali sami. „Kolikrát vám musím připomínat, abyste mi říkala Elliotte?” Byl úplně stejně pohledný jako oba jeho synové.

Všichni tři Ryanové byli vysocí, svalnatí a měli tytéž ostře řezané rysy. Elliottovy původně prošedivělé vlasy nabraly v průběhu těch let, co jsem ho znala, barvu stříbra, ale pořád patřil k nejhezčím mužům, na jaké jsem kdy natrefila.

Když jsem se posadila, vděčně jsem se na něj usmála. „Jak se daří Susan?”

„Vede se jí dobře. Pořád mě otravuje, abych vás k nám někdy pozval na návštěvu,” dodal s mrknutím. Mojí pozornosti neušlo, že nejmladší pan Ryan vedle mne si s nevolí odfrknul.

„Vyřiďte jí prosím ode mne pozdrav.”

Za mnou se ozvaly kroky, natáhla se ke mně čísi ruka a něžně mě zatahala za ucho.

„Ahoj, děvčátko,” pozdravil Henry Ryan a zeširoka se na mě usmál. Pak se obrátil ke

zbytku místnosti. „Omlouvám se, že jdu pozdě, pánové. Tak nějak jsem se domníval, že se máme sejít na vašem poschodí.”

Koutkem oka jsem riskla vítězoslavné mrknutí po svém šéfovi a narazila na jeho zamračený pohled. Když se mi vrátil štůsek tištěných přehledů, podala jsem mu jednu kopii. „Prosím, pane Ryane.”

Bez třeba jen letmého pohledu mi vytrhl hromádku z ruky a začal jí listovat. Debil.

Zrovna když jsem se chystala posadit, rozhlaholil se Henryho bujarý hlas: „Jo, Chloe, zatímco jsem nahoře čekal, tohle jsem našel na podlaze.” Přistoupila jsem k němu a spatřila na jeho dlani ležet dva starožitné stříbrné knoflíčky. „Nepoptala byste se, jestli je někdo neztratil? Vypadají docela draze.”

Ucítila jsem, jak mi obličej najednou celý hoří. Na tu zničenou halenku jsem docela zapomněla. „Hm jistě.”

„Henry, můžu se na ně na moment kouknout?” vmísil se do hovoru kretén roku a vzal je svému bratrovi z ruky. Pak se obrátil se zlomyslným úsměškem ve tváři ke mně. „Nemáte náhodou blůzku s podobnými knoflíky?”

Rychle jsem se rozhlédla po místnosti; Henry a Elliott už byli ponořeni do jiného hovoru a nevnímali, co se děje mezi námi dvěma.

„Ne,” prohlásila jsem a snažila se, aby to vyznělo co nejlhostejněji. „Nemám.”

„Jste si jistá?” Vzal mě za ruku, sjel mi prstem po vnitřní straně paže až k dlani, upustil do ní ty knoflíčky a sevřel mi ruku v pěst. Dech se mi zarazil v hrdle a srdce v hrudi se divoce rozbušilo.

Prudce jsem ucukla rukou, jako bych sáhla na horkou plotnu. „Jsem si jistá.”

„Přísahal bych, že ta halenka, co jste v ní onehdy přišla, měla drobné stříbrné knoflíčky. Ta růžová? Vzpomínám si na to, protože jsem si všiml, že jeden visel jenom na nitce, když jste mě šla nahoru hledat.”

Měla jsem pocit, jako by se mi do tváře nahrnulo ještě větší horko, pokud to vůbec bylo možné. Na co si to hraje? Snaží se mi tím snad naznačit, že to já jsem nějak zařídila, abych ho zastihla o samotě v konferenční místnosti?

Naklonil se těsně ke mně, až jsem ucítila jeho horký dech na uchu, a zašeptal: „Vážně

byste měla být trochu opatrnější.”

Měla jsem co dělat, abych zachovala klid, když jsem vyprošťovala svou ruku z jeho. „Vy parchante,” odpověděla jsem skrz zaťaté zuby a on se odtáhl se zmateným výrazem.

Jak se může tvářit tak překvapeně, jako bych já byla ta, kdo porušil pravidla? že se ke mně choval jako debil, to byla jedna věc, ale ohrozit mou reputaci před zbytkem vedení - ten to ode mě ještě schytá.

Po celou schůzi jsme po sobě vrhali kradmé pohledy, v mém případě podněcované vztekem a v jeho narůstající nejistotou. Co to jen šlo, soustředila jsem se na tabulky před sebou, abych se nemusela dívat na něho.

Sotva jednání skončilo, sesbírala jsem svoje věci a hnala se odtamtud o překot pryč. Jak se ale dalo očekávat, měla jsem ho celou dobu v patách, dokud jsme, oba tiše běsnící vztekem, nestáli vzadu ve výtahu na cestě nahoru do kanceláře.

Proč si ten krám nepospíší a jak je možné, že si na každém patře někdo usmyslí, že ho

potřebuje použít právě teď? Všude kolem nás mluvili lidi do telefonů, listovali složkami, probírali plány na oběd. Zvuky přerostly v těžký šum, v němž se skoro utopilo to verbální nakopávání zadku, které jsem v duchu uštědřovala panu Ryanovi. Než jsme dorazili na jedenácté podlaží, výtah už byl plný skoro na pokraj kapacity. Když se dveře otevřely a dovnitř se rozhodli vmáčknout další tři lidi, někdo mě přistrčil na něj, zády na jeho hruď a zadkem na jeho aha.

Ucítila jsem, jak mu zbytek těla maličko strnul, a uslyšela, jak se zostra nadechl. Abych na něj nezůstala přimáčknutá, odtahovala jsem se, kam až to šlo. Jenže on natáhl ruku, sevřel mi bok a přitiskl si mě zase zpátky.

„Líbí se mi cítit tu prdýlku na sobě,” zamumlal mi tiše do ucha a mne ovanul jeho horký dech. „Kde jste -”

„Ještě dvě vteřiny a vykastruju vás podpatkem.”

Naklonil se zas o kousek blíž. „Proč jste najednou ještě naštvanější než obvykle?”

Otočila jsem hlavu a sotva slyšitelným šeptem řekla: „To jste celý vy, postarat se, abych před vaším otcem vypadala jako kariéristická štětka.”

Spustil ruku a úplně mu spadla čelist. „Ne.” Mrk. Mrk. „Cože?” Zmatený pan Ryan působil překvapivě sexy. Bastard. „Byl to jenom vtip.”

„Co jestli vás slyšeli?”

„Neslyšeli.”„Ale mohli.”

Vypadal upřímně, jako by ho něco takového vůbec nenapadlo, a nejspíš to tak i bylo.

Pro něj, který si trůnil na vrcholku, bylo snadné hrát všelijaké hry. On byl workholik a vrcholový manažer. Já jenom holka někde v půlce firemního žebříčku.

Člověk stojící nalevo od nás vrhl letmý pohled naším směrem, a tak jsme se oba narovnali a zadívali se před sebe. Ostře jsem ho šťouchla loktem do boku a on mě štípl do zadku tak surově, až jsem zalapala po dechu.

„Nebudu se omlouvat,” řekl potichoučku. Jasně že ne. Debile.

Znovu se ke mně přitiskl, a když jsem ucítila, jak mu ten jeho dlouhán ještě víc ztvrdl, rozlilo se mi mezi nohama zrádné teplo.

Dorazili jsme do patnáctého poschodí a ven vypochodovalo několik dalších lidí. Natáhla jsem ruku dozadu mezi nás a uchopila jeho ptáka do dlaně. Na krku jsem ucítila jeho teplý dech, když zašeptal: „Jo, sakra.”

A pak jsem zmáčkla.

„Do prdele. Omlouvám se!” zasykl mi do ucha. Pustila jsem ho, stáhla ruku a v duchu se usmála. „Prokrista, byl to jenom vtip.”

Šestnácté patro. Veškerý zbytek osazenstva se spěšně vyhrnul ven, zřejmě měli namířeno na stejné jednání.

Jakmile se dveře zavřely a výtah se znovu rozjel, uslyšela jsem za sebou zachrčení a zaregistrovala rychlý, náhlý pohyb, jak pan Ryan uhodil dlaní do tlačítka pro zastavení na ovládacím panelu. Jeho oči se obrátily ke mně a byly temnější, než jsem je kdy viděla.

Jediným plynulým pohybem mě svým tělem přimáčkl na stěnu výtahu. Odtáhl se jen natolik, aby se na mě vztekle zamračil, a zamumlal: „Nehýbejte se.”

Přestože jsem měla sto chutí mu říct, aby si políbil, moje tělo žebronilo, abych udělala všechno, co řekne.

Natáhl ruku k mým odhozeným složkám, odškubnul z desek samolepicí papírek a připlácl ho na čočku kamery zasazené do stropu.

Jeho obličej se nacházel jen pár centimetrů od mého, na tváři jsem cítila ostré poryvy jeho dechu. „Nikdy bych ani nenaznačil, že se snažíte prošoustat si cestu na vrchol.” Vydechl a sehnul se k mé šíji. „Zbytečně moc přemýšlíte.”

Odtáhla jsem se od něj, jak to jen šlo, a zůstala na něj civět s pusou dokořán. „Zato vy nepřemýšlíte dost. Mluvíme tady o mojí kariéře. Vy máte v rukách veškerou moc. Vy nemáte co ztratit.”

„Já že mám moc? To vy mi ošaháváte péro ve výtahu. To vy mi tohle všechno provádíte.”

Cítila jsem, jak můj výraz měkne; nebyla jsem zvyklá vídat ho ve své přítomnosti zranitelného, ani trochu. „Tak mě nepodrážejte.”

Po dlouhé pauze přikývl.

Zatímco výtah plnily zvuky pronikající zvenčí, my dva tam jen tak stáli a hleděli jeden na druhého. Začala ve mně narůstat bolestná touha po dotyku, napřed v pupíku a pak se šířila níž, mezi nohy.

Sklonil se ke mně, přejel mi jazykem po bradě a přitiskl své rty k mým. Z hrdla mi bezděčně vyrazil chrčivý sten, když se mi jeho ztvrdlé přirození přitisklo na břicho. Moje tělo začalo jednat instinktivně. Obemkla jsem svou nohou tu jeho, abych se přitiskla blíž k jeho erekci, moje ruce si našly cestu do jeho vlasů. Maličko se odtáhl, aby prsty dosáhl na sponu u mého pasu. Trhl za ni a šaty se před ním doširoka rozevřely.

„Takové vzteklé koťátko,” zašeptal. Položil mi ruce na ramena, zadíval se mi do očí a stáhl šaty na podlahu. Po těle mi naskákala husí kůže, když mě chytil za ruce, obrátil mě a přitlačil dlaněmi na zeď.

Zvedl ruku a vyndal mi z vlasů stříbrný hřeben, takže se mi rozlétly po nahých zádech. Vzal mé vlasy do dlaní a hrubě mi odtáhl hlavu stranou, aby se dostal ke krku. Na záda i ramena mi pršely žhavé, vlhké polibky. Jeho dotyky zanechávaly na každém centimetru kůže elektrické jiskry. Poklekl na kolena, popadl mě za zadek a zaryl mi zuby do masa, až mi uniklo ostré vyjeknutí. Pak se zase zvedl.

Do prdele práce, odkud ví, jak má na mě jít?

„Líbí se vám to?” Jeho prsty mi tiskly a hnětly ňadra. „Když vás někdo kouše do prdýlky?”

„Možná.”

„Vy jste taková všivá malá coura.”

Překvapeně jsem vyjekla, když jsem ucítila, jak jeho ruka tvrdě dopadla na místo, kde měl ještě před chvílí zuby, a mojí jedinou reakcí bylo slastné zaúpění. Opět jsem se ostře zajíkavě nadechla, když jeho ruce sevřely jemné stužky mých kalhotek a trhly za ně.

„Očekávejte další účtenku, pitomče.”

Temně se uchechtnul a znovu se ke mně přitiskl. Chladná stěna pod ňadry mi vysílala celým tělem mrazivé vlny a vytáhla z paměti vzpomínku na to okno tenkrát poprvé.

Vybavilo se mi, jak příjemný mi tehdy ten kontrast - chlad versus teplo, tvrdý povrch

versus on - připadal. „Tohle je za všechny prachy.” Jeho ruka mi sklouzla kolem pasu dolů po břichu, klouzala níž a níž, až jeho prst spočinul na mém poštěváčku. „Víte co, mám pocit, že tyhle věcičky nosíte jen proto, abyste mě dráždila.”

Měl pravdu? Klamala jsem sama sebe, když jsem se domnívala, že to dělám kvůli sobě?

Jeho dotyky mi působily sladkou bolest, střídavě zesilující a povolující tlak jeho prstů ve mně probouzel touhu. Posunul se níž a zastavil se těsně před vstupem do mé jeskyňky.

„Jste tak vlhká. Bože, musela jste na to myslet celé dopoledne.”

„Jděte k čertu,” zasténala jsem a vzápětí vyjekla, když jeho prst konečně pronikl dovnitř a mé tělo mu vyšlo vstříc.

„Řekněte to. Řekněte to a já vám dám, co chcete.” K prvnímu prstu se připojil druhý a byl to takový pocit, až jsem vykřikla.

Zavrtěla jsem hlavou, ale tělo mne opět zradilo. Z jeho hlasu zněla taková vášeň: jeho slova byla provokující a přikazující, ale měla jsem z toho současně pocit, jako by prosil. Zavřela jsem oči a pokusila se ujasnit si myšlenky, ale bylo toho na mě zkrátka moc. Jeho oblečené tělo na mé nahé kůži, jeho chraplavý hlas a dotyk dlouhých prstů nořících se dovnitř a zase zpátky mě doháněly až na pokraj propasti. Zvedl druhou ruku, tvrdě mě štípl přes jemnou látku podprsenky do bradavky a já hlasitě zasténala. Byla jsem tak blízko.

„Řekněte to,” zachrčel mi do ucha, zatímco mi přejížděl palcem po klitorisu. „Nechci, abyste kolem mě zas celý den vztekle pobíhala.”

Konečně jsem to vzdala a zašeptala: „Chci vás mít v sobě.” Vydal tichý, přidušený sten a spočinul mi čelem na rameni. Jeho prsty, kroužící a pronikající, se začaly pohybovat rychleji. „Ach bože,” zasténala jsem. Uzel, který jsem cítila hluboko uvnitř, se stahoval, všechny mé myšlenky se soustředily na rozkoš, která žebronila o osvobození.

A pak naše rytmické hekání a sténání znenadání přerušilo pronikavé zazvonění telefonu.

Ztuhli jsme, když jsme si zděšeně uvědomili, kde to jsme. Pan Ryan ode mě se zaklením odstoupil a zvedl sluchátko nouzového telefonu ve výtahu.

Já se obrátila, sebrala svoje šaty, přetáhla si je přes ramena a začala je třesoucíma se rukama zapínat.

„Ano.” Zněl tak chladně, nebyl ani maličko zadýchaný. Naše pohledy se do sebe pevně zaklesly. „Aha Ne, jsme v pořádku ” Pomalu se sklonil a sebral z podlahy odhozené potrhané kalhotky. „Ne, jen se to zastavilo.” Zatímco naslouchal osobě na druhé straně, mnul hedvábnou látku mezi prsty. „To nevadí.” Skončil a zavěsil sluchátko.

Výtah sebou cukl a začal znovu stoupat. Sklouzl pohledem ke krajce, kterou držel v ruce, a pak zpátky k mně. A potom se usmál, odstoupil ode zdi a pokradmu ke mně přistoupil.

Opřel se jednou rukou vedle mé hlavy, naklonil se, přejel mi nosem po krku a zašeptal:

„Vonět k vám je stejně skvělé jako se vás dotýkat.” Uniklo mi drobné vyjeknutí.

„A tyhle,” řekl a ukázal na kalhotky, které držel v ruce, „jsou moje.”

Výtah zazvonil, protože jsme zastavili na našem podlaží. Dveře se otevřely a on, bez jediného pohledu mým směrem, strčil tu hebkou látku do kapsy saka a vyšel ven.

.

Čtyři

Panika. Ta emoce, která mě svírala, když jsem skoro sprintem uháněl do své kanceláře, se dala popsat jedině jako čirá panika. Nedokázal jsem uvěřit tomu, co se děje. Když jsem s ní zůstal docela sám v tom těsném ocelovém vězení - její vůně, její steny, její kůže - moje sebekontrola se dočista vypařila. Celý jsem se rozkládal. Tahle žena měla nade mnou moc, zcela nepodobnou ničemu, co jsem kdy zažil.

Jakmile jsem se konečně ocitl v relativním bezpečí své kanceláře, zhroutil jsem se na koženou pohovku. Předklonil jsem se, pevně se chytil za vlasy a silou vůle se snažil uklidnit a potlačit svoji erekci.

Všechno šlo od desíti k pěti.

Už od chvíle, kdy mi připomněla tu ranní schůzi, jsem věděl, že rozhodně není možné, abych dokázal zformulovat jedinou souvislou myšlenku, natož zvládl celou prezentaci v té zatracené konferenční místnosti nahoře. A vůbec nepřicházelo v úvahu, že bych se posadil k tamtomu stolu. Stačilo, když jsem tam vstoupil a našel ji, jak se opírá o sklo, hluboko ponořená v myšlenkách, a už mi znovu ztvrdl.

Vymyslel jsem si nějakou pitomou báchorku o tom, že se jednání přesouvá do jiného patra, a ona si na mě pochopitelně začala otvírat pusu. Proč mi musí vždycky odporovat? Pro pořádek jsem jí připomněl, kdo je tady šéf. Ale stejně jako při každé jiné hádce, co jsme spolu kdy vedli, mi to vrátila i s úroky.

Zlehka jsem nadskočil, když ve vedlejší kanceláři něco hlasitě bouchlo. Následovala další rána.

A ještě další. Co se to tam sakra děje? Zvedl jsem se, přešel ke dveřím, otevřel je a našel slečnu Millsovou, jak hlučně rozkládá složky na hromádky. Založil jsem ruce na hrudi, opřel se o zeď a chvíli ji pozoroval. Pohled na to, jak se vzteká, ani v nejmenším neumenšoval komplikaci v mých kalhotách.

„Nevadilo by vám říct mi, co máte za problém?”

Podívala se po mně, jako by mi vyrašila další hlava. „Vám přeskočilo?”

„Ani malinko.”

„Omluvte mě, pokud se cítím poněkud podrážděná,” zasyčela, popadla hromádku složek a hrubě je vrazila do šuplíku.

„Nejsem zrovna nadšený, když -”

„Bennette,” přerušil mne můj otec, který právě svižně nakráčel do mé kanceláře. „Máme před sebou důležitý úkol. Henry a já jsme právě mluvili s Dorothy a Troyem a oni -” Zarazil se a zadíval se na slečnu Millsovou, která svírala hranu stolu tak pevně, až jí zbělaly kotníky prstů.

„Chloe, drahoušku, jste v pořádku?”

Narovnala se, propnula prsty a přikývla. Obličej jí pokrýval nádherný ruměnec, vlasy měla trochu rozcuchané. Mojí zásluhou. Ztěžka jsem polkl, obrátil se a zadíval z okna.

„Nevypadáte dobře,” řekl táta, přistoupil k ní a položil jí ruku na čelo. „Jste rozpálená.”

Zaťal jsem zuby, zatímco jsem hleděl na jejich odraz ve skle, a ucítil, jak se mi páteří drápe takový zvláštní pocit. Odkud se to bere?

„No vlastně,” řekla, „opravdu se dneska necítím úplně ve své kůži.”

„Tak to byste měla jít domů. Při vašem pracovním vytížení a vzhledem k tomu, že vám právě skončil semestr, není žádný div, že jste -”

„Bohužel máme na dnešek plný diář,” prohlásil jsem a otočil se k nim. „Očekávám, že doděláte toho Beaumonta, slečno Millsová,” zavrčel jsem skrz zaťaté zuby.

Otec na mne upřel svůj ocelový zrak. „Určitě dokážeš všechno potřebné zvládnout sám, Bennette.” Pak se obrátil zpátky k ní. „Klidně jděte dřív.”

„Děkuji, Elliotte.” Podívala se po mně, dokonale vymodelované obočí zvednuté do oblouku. „Uvidíme se zítra ráno, pane Ryane.”

Když odešla a můj otec za ní zavřel dveře, obrátil se ke mně s plameny v očích.

„Co?” zeptal jsem se.

„Nezabilo by tě, kdyby ses choval trochu přívětivěji, Bennette.” Přistoupil blíž a posadil se na roh stolu. „Můžeš mluvit o štěstí, že ji máš, abys věděl.”

Zakoulel jsem očima a zavrtěl hlavou. „Kdyby dokázala vystupovat stejně příjemně, jako zvládá PowerPoint, neměli bychom spolu problém.”

Utnul mě vzteklým pohledem. „Volala tvoje máma. Chtěla, abych ti připomněl, že k nám máš dneska zaskočit na večeři. Henry a Mina dorazí i s malou.”

„Budu tam.”

Přešel ke dveřím, ale ještě se zastavil a obrátil se ke mně. „A přijď včas.”

„No jo. Prokrista!” Věděl stejně dobře jako všichni, že já nemívám zpoždění nikdy,

dokonce ani v případě tak všedních akcí, jako jsou rodinné večeře. Henry na druhou stranu by dokázal dorazit pozdě i na vlastní pohřeb.

Když jsem konečně osaměl, vrátil jsem se zpátky do své kanceláře a zhroutil se do židle. Tak fajn, možná jsem to trochu přehnal.

Sáhl jsem do kapsy, vytáhl pozůstatky jejích kalhotek a už jsem se je chystal odhodit do šuplíku k ostatním, když jsem si všiml značky. Agent Provocateur. Za tohle musela utratit pěkných pár drobných. To probudilo moji zvědavost. Otevřel jsem zásuvku, abych prozkoumal ty zbylé dvoje. La Perla. Sakra, tahle ženská bere spodní prádlo vážně. Možná bych měl někdy zaskočit do prodejny La Perly v centru a aspoň zjistit, na kolik ji ta moje malá sbírka přišla. Prohrábl jsem si volnou rukou vlasy, naházel všechno zpátky do zásuvky a prudce ji zabouchl.

Takže je to oficiální: přeskočilo mi.

Ať jsem se snažil, jak chtěl, stejně jsem se nedokázal celý den vůbec na nic soustředit. Ani intenzivní běh v obědové pauze mi nepomohl přenést se přes události z dnešního dopoledne. Ve tři už mi bylo jasné, že odsud musím vypadnout. Došel jsem až k výtahu, ale před ním jsem se zarazil se zavrčením a rozhodl se radši pro schody, jenže tam mi došlo, že to byla ještě větší chyba. Těch osmnáct pater jsem překonal takřka sprintem.

Když jsem o pár hodin později brzdil před domem svých rodičů, cítil jsem, že část toho napětí už ze mě spadla. Jakmile jsem vstoupil do kuchyně, okamžitě mě obklopila povědomá vůně mámina kulinářského umění a veselé žvatlání mých rodičů vycházející z jídelny.

„Bennette,” přivítala mě zpěvavě máma, když jsem vkročil do místnosti. Sklonil jsem se a políbil ji na tvář, čímž jsem jí poskytl krátkou příležitost, aby se mi pokusila srovnat

vzpurné vlasy. Když se mi konečně podařilo její ruce odehnat, sebral jsem jí z klína velkou mísu a postavil ji na stůl. Jako odměnu jsem si uzmul karotku. „Kde je Henry?” zeptal jsem se a ohlédl k obývacímu pokoji.

„Ještě nedorazili,” odpověděl otec, který právě vstoupil dovnitř. Henry byl sám o sobě dost nedochvilný, ale když se k tomu přidala ještě manželka a dcera, mohli považovat za štěstí, že se vůbec dostali z domu. Přistoupil jsem k baru, abych namíchal mamince suché martini.

O dvacet minut později k nám dolehly chaotické zvuky ze vstupní haly a já se tam šel s nimi přivítat. Na nejistých nohách se ke mně přikolébalo drobné stvoření se zubatým úsměvem a objalo mě kolem kolen. „Benny!” vypískla holčička.

Popadl jsem Sofii, zvedl ji do výšky a pokryl její tváře polibky.

„Bože, ty jsi ale směšný,” zavrčel Henry, když se protahoval kolem mne.

„Jako bys ty byl o něco lepší.”

„Měli byste zavřít zobák oba, pokud tady někoho zajímá můj názor,” přisadila si Mina a vyrazila za svým manželem do jídelny.

Sofia byla první vnouče mých rodičů a rodinná princeznička. Jako obvykle se mi u večeře uvelebila na klíně, takže jsem se jí musel při jídle vyhýbat a ještě se usilovně bránit její

„pomoci”. Bylo nad slunce jasné, že mě má totálně omotaného kolem malíčku.

„Bennette, chtěla jsem se tě zeptat,” začala máma, když mi podávala láhev vína. „Pozval bys příští týden Chloe na večeři a vynasnažil se ji přesvědčit, aby opravdu přišla?”

Namísto odpovědi jsem jen zasténal a vysloužil si od táty bleskový kopanec do holeně.

„Prokrista. Proč jste všichni tak posedlí tím ji sem dostat?” zeptal jsem se.

Máma se narovnala a nasadila svůj nejlepší výraz Neoblomné matky. „Je docela sama v cizím městě a -”

„Mami,” přerušil jsem ji, „žije tady, co nastoupila na vysokou. Je jí šestadvacet. Tohle už pro ni žádné cizí město není.”

„V podstatě máš pravdu Bennette,” odpověděla podrážděným tónem, který jsem od ní slýchal zřídkakdy. „Přišla sem na vysokou, absolvovala summa cum laude, pár let pracovala pro tvého otce, než se přesunula do tvého oddělení, a je to ten nejlepší zaměstnanec, jakého jsi kdy měl - a to přitom celou dobu navštěvuje večerní školu, aby získala MBA. Já myslím, že Chloe je naprosto úžasná, a mám někoho, s kým bych ji ráda seznámila.”

Ruka s vidličkou mi ztuhla v půlce cesty, když mi došlo, co tím myslí. Máma ji chce dát s někým dohromady? V duchu jsem se pokoušel probrat všechny svobodné muže, co jsme znali, a postupně je jednoho po druhém okamžitě vyškrtával. Brad: moc malý. Damian: ošuká všecko, co se hýbe. Kyle: gay. Scott: pitomec. Tedy, tohle bylo divné. Cítil jsem, jak mi něco svírá hruď, ale nebyl jsem si jistý, co to je. Kdybych to musel pojmenovat,

nazval bych to vztek?

Proč bych měl mít vztek, že jí chce máma někoho namluvit? Nejspíš proto, že s ní spíš, osle. No, striktně vzato s ní ani tak nespím, jako spíš šukám. Tak jo, ošukal jsem ji dvakrát. „Šukám ji” by implikovalo záměr v této činnosti pokračovat.

No, taky jsem ji osahával ve výtahu a křečkoval její roztrhané gaťky v zásuvce stolu. Úchyle.

Sevřel jsem obličej v dlaních. „Fajn. Promluvím s ní. Ale nedělejte si přehnané naděje. Vyznačuje se opravdu minimálním osobním kouzlem, takže dá dost práce ji někomu vnutit.”

„Víš, Bene,” vmísil se do hovoru můj bratr, „nejspíš se tady všichni shodneme, že ty jsi opravdu jediný, kdo má problém s ní vyjít.”

Rozhlédl jsem se kolem stolu a zamračil se při pohledu na ty hlavy souhlasně přikyvující mému pitomému bratrovi.

Zbytek večera nám zabrala diskuse na téma, že bych se měl snažit chovat ke slečně Millsové přívětivěji a jak skvělá všem ostatním připadá a jak moc by se jí líbil syn nejlepší kamarádky mé matky, Joel. Na Joela jsem docela zapomněl. Ten byl vážně docela přijatelný. Až na to, že si až do čtrnácti hrával s mladší sestrou s barbínami a brečel jako mimino, když v desáté třídě dostal baseballovým míčkem do holeně.

Millsová by ho sežrala zaživa.

Při té představě jsem se v duchu válel smíchy.

Taky jsme mluvili o schůzkách, které nás čekaly tenhle týden. Jedna důležitá, na kterou jsem měl otce a bratra doprovodit, byla naplánovaná na čtvrtek odpoledne. Věděl jsem, že slečna Millsová už má všechno zorganizované a připravené. I když jsem si to jen nerad přiznával, byla vždycky dva kroky napřed a dokázala předvídat každý potřebný detail.

Odcházel jsem od nich s příslibem, že se ji ze všech sil vynasnažím přesvědčit, aby přišla, i když popravdě řečeno jsem ani netušil, kdy ji v příštích pár dnech uvidím. Měl jsem před sebou řadu schůzek a jednání po celém městě a pochyboval jsem, že v těch krátkých okamžicích, kdy se budu fyzicky nacházet v kanceláři, budu mít chuť si s ní povídat.

Druhý den odpoledne jsem naštvaně koukal z okna vozu, zatímco jsme se plazili po South Michigan Avenue, a přemýšlel, jaká je šance, že se tenhle den ještě zlepší. Nesnášel jsem vysedávání v dopravních zácpách. Kancelář byla jen pár bloků odsud a já zcela vážně zvažoval, že bych prostě nechal řidiče, aby vůz odvezl zpátky, a sám vystoupil a došel tam pěšky. Už bylo po čtvrté, a nám se podařilo za dvacet minut překonat jenom tři bloky.

Úžasné. Zavřel jsem oči, opřel si hlavu o sedadlo a v duchu si vybavil schůzku, ze které jsem se právě vracel.

Nic zvláštního se nepokazilo; vlastně přesně naopak. Klienti byli naším návrhem nadšení a všechno běželo bez jediného zádrhelu. Jenom jsem ze sebe jednoduše nedokázal setřást mizernou náladu.

Henry si dával záležet, aby mi během posledních tří hodin nezapomněl každých patnáct minut sdělit, že se chovám jako protivný puberťák, a než jsme konečně podepsali ty smlouvy, měl jsem už sto chutí vymlátit z něho duši. Kdykoli se mu jen naskytla příležitost, vyptával se mě, co mám sakra za problém, a upřímně řečeno jsem mu to vlastně ani neměl právo vyčítat. I já jsem musel sám sobě přiznat, že jsem se posledních pár dní choval jako kretén. A u mě už taková slova něco znamenají. Když se Henry zvedl, že půjde domů, neopomněl pochopitelně prohlásit, že můj problém je, že si potřebuju pořádně zašoustat.

Kdyby tak jenom věděl.

Byl to jeden den. Jen jediný den uplynul od toho incidentu ve výtahu, a já ho měl tvrdého jako kámen a cítil svědivou touhu dotýkat se každičkého centimetru její kůže. Z toho, jak jsem se choval, byste mysleli, že jsem neměl sex šest měsíců. Ale ne, byly to jen necelé dva dny, kdy jsem se jí nedotkl, a už jsem z toho pomalu přicházel o rozum.

Auto znovu zastavilo a já měl pocit, že snad začnu ječet. Řidič spustil přepážku mezi předními a zadními sedadly a hodil po mně omluvným úsměvem. „Promiňte, pane Ryane. Určitě už z toho tam vzadu šílíte. Zbývají nám jen čtyři bloky; nechtěl byste jít raději pěšky?” Vyhlédl jsem přes kouřová skla ven a všiml si, že stojíme přímo naproti La Perly.

„Mohl bych s vozem zajet bokem -”

Byl jsem venku dřív, než měl šanci větu dokončit.

Jak jsem postával u obrubníku a čekal, až budu moci přejít, napadlo mě, že ani netuším, co to má za smysl chodit dovnitř. Co jsem měl vlastně v plánu udělat? Chtěl jsem tam něco koupit, nebo se jen mučit?

Vstoupil jsem do obchodu a zastavil se před dlouhým pultem zarovnaným luxusním spodním prádlem. Podlahy byly ze dřeva teplé medové barvy, stropy poseté dlouhými válcovitými osvětlovacími tělesy, seskupenými do shluků po celé rozlehlé místnosti.

Zalévaly vnitřní prostory měkkým intimním svitem a tlumeně osvětlovaly pulty a regály s drahým spodním prádlem. Ty něžné krajky a satén ve mně z jakéhosi důvodu vyvolávaly onu až příliš dobře známou touhu po jejím těle.

Jak jsem přejížděl prsty po pultu, který stál poblíž vchodu, uvědomil jsem si najednou, že budím značnou pozornost prodavaček. Přistoupila ke mně vysoká blondýna.

„Vítejte v La Perle,” řekla a přejela mě pohledem shora dolů jako lev lačně okukující flák masa. Uvědomil jsem si, že žena, která pracuje v tomhle oboru, bude určitě vědět, kolik jsem zaplatil za svůj oblek a že moje manžetové knoflíčky jsou z pravých diamantů. Její oči se prakticky proměnily v zářící značky dolaru. „Můžu vám nějak pomoci s výběrem?

Hledáte dárek pro manželku? Nebo snad přítelkyni?” dodala s náznakem flirtu v hlase.

„Ne, děkuji,” odpověděl jsem. Najednou jsem si připadal směšně, že jsem tam vůbec vlezl. „Jenom se rozhlížím.”

„No, pokud byste změnil názor, dejte mi vědět,” řekla s mrknutím a pak se obrátila a zamířila zpátky k prodejnímu pultu. Sledoval jsem ji, jak odchází, a najednou pocítil znechucení, že mě ani nenapadlo říct si jí o telefon. Do prdele. Nebyl jsem nějaký vyložený děvkař, ale právě se mnou flirtovala krásná žena, ke všemu ještě v obchodě se spodním prádlem, a mě ani nenapadlo se k tomu flirtování připojit. Prokrista. Co se to se mnou krucinál děje?

Zrovna jsem se chystal otočit a odejít, když cosi upoutalo mou pozornost. Mimovolně jsem přejel prsty po černém krajkovém podvazkovém pásu, který visel na stojanu. Nikdy dřív mě nenapadlo, že něco takového si ženy opravdu oblékají i mimo snímky z Playboye,

dokud jsem nezačal pracovat s ní. Vzpomněl jsem si na jednu schůzku hned první týden, co jsme spolu pracovali. Zkřížila pod stolem nohy a posunula je do té přesně správné polohy, aby jí sukně vyjela maličko nahoru a odhalila jemný bílý proužek přidržující punčochu. To bylo poprvé, co jsem zaregistroval důkaz její slabosti pro spodní prádlo, i když to nebylo poprvé, co jsem strávil hodinu vyhrazenou na oběd tím, že jsem si ho

honil u sebe v kanceláři a myslel přitom na ni.

„Zahlédl jste něco, co se vám líbí?”

Překvapeně jsem se obrátil, když jsem za sebou uslyšel povědomý hlas. Do prdele.

Slečna Millsová.

Takhle jsem ji vlastně ještě nikdy neviděl. Působila upraveně jako vždycky, ale naprosto ležérně. Měla na sobě tmavé vypasované džíny a krátký červený svetřík bez rukávů. Vlasy měla vyčesané do sexy koňského ohonu a bez nalíčení a brýlí, které občas nosila v kanceláři, nevypadala ani o malinko starší než na dvacet.

„Co tady sakra děláte?” zeptala se a z tváře jí zmizel ten předstíraný úsměv.

„A co je vám vůbec po tom?”

„Jenom zvědavost. Nemáte dost mého spodního prádla, že si začínáte pořizovat vlastní sbírku?” Zamračila se na mě a ukázala bradou k tomu podvazkovému pásu, který jsem stále svíral v ruce.

Rychle jsem ho pustil. „Ne, ne, já -”

„Co přesně s nimi vůbec děláte? Máte je někde zašité jako drobné suvenýry na svoje sexuální výboje?” Založila ruce na prsou, čímž stlačila ňadra k sobě. Oči mi sklouzly přímo do jejího výstřihu a pták v kalhotách se mi probral k životu.

„Ježíši,” řekl jsem a zavrtěl hlavou. „Proč se musíte pořád chovat jako kráva?” Úplně jsem cítil, jak mi v žilách pění adrenalin a jak se mi napínají svaly, protože jsem se doslova třásl žádostivostí a vztekem.

„Nejspíš se vám zřejmě daří probouzet ve mně to nejlepší,” prohlásila. Naklonila se ke mně, až se mne téměř dotkla hrudníkem. Rozhlédl jsem se kolem a všiml si, že přitahujeme pozornost ostatních lidí v obchodě.

„Tak hele,” řekl jsem, zatímco jsem se pokoušel trochu sebrat. „Co kdybyste se uklidnila a ztišila hlas.” Bylo mi jasné, že odsud musím co nejdřív vypadnout, jinak se něco přihodí. Z jakéhosi ujetého důvodu končily moje hádky s touhle ženou pravidelně jejíma kalhotkama v mojí kapse. „Co tady vůbec děláte? Proč nejste v práci?”

Zakoulela očima. „Pracuju pro vás už skoro rok, takže bych předpokládala, že si pamatujete, že chodím každý druhý týden za svým diplomovým vedoucím. Zrovna jsem skončila a chtěla jsem si koupit něco na sebe. Možná byste mi měl opatřit sledovací náramek, abyste za mnou mohl od rána do večera úchylácky slídit. I když vlastně, hele, vždyť vám se podařilo mě tady najít i bez toho.”

Mračil jsem se na ni a usilovně se snažil najít ta správná slova. „Proč vy jste na mě sakra pořád tak děsně nasraná?”

Hezky, Bene. Fakticky chytré.

„Pojďte se mnou,” řekla, popadla mě za ruku a vlekla do zadní části obchodu. Zatáhla mě za roh do převlékací kabinky. Očividně tady už nějakou dobu byla. Na židlích ležely hromádky spodního prádla a věšáky byly plné neidentifikovatelných kousků krajek. Z reproduktorů nad našimi hlavami se linula hudba a já byl rád, že se nemusím obtěžovat šeptáním, až ji budu škrtit.

Zavřela velké zrcadlové dveře naproti hedvábné čalouněné lenošce, postavila se přede mne a upřeně se mi zadívala do očí. „Vy jste mě sem sledoval?”

„Proč bych sakra něco takového dělal?”

„Takže jste prostě náhodou brouzdal po obchodě s ženským spodním prádlem. Jen taková drobná perverznost, co provádíte ve volném čase?”

„Uklidněte se, slečno Millsová.”

„Víte, je fajn, že máte tak velkého ptáka, aspoň to zčásti vykompenzuje tu vaši nevymáchanou hubu.”

Zčistajasna jsem si uvědomil, že se k ní nakláním a šeptám: „Já jsem si sakra jistý, že vy jste v extázi i z té mojí huby.”

Najednou mi všechno připadalo příliš intenzivní, příliš hlasité, příliš pronikavé. Hruď se jí vzdouvala a kousala se do spodního rtu, když mi pohledem sjela k ústům. Pomalu si obtočila moji kravatu kolem ruky a přitáhla si mě k sobě. Otevřel jsem ústa a ucítil, jak se její hebký jazyk tlačí dopředu.

Teď už jsem nemohl couvnout, a tak jsem jí vsunul jednu ruku pod bradu a druhou jí zabořil do vlasů. Sundal jsem sponu, která přidržovala ten koňský ohon, a na ruku se mi snesla záplava hebkých kadeří. Pevně jsem tu masu sevřel v dlani a stáhl jí hlavu do úhlu, který lépe vyhovoval našim polibkům. Potřeboval jsem víc. Potřeboval jsem ji mít celou. Zasténala a já si ji přitáhl blíž k sobě. „Vám se to líbí.”

„Bože,ano.”

V okamžiku, kdy jsem uslyšel ta slova, už mě nic jiného nezajímalo: kde jsme byli, kdo jsme byli nebo co jsme si jeden o druhém mysleli. Nikdy za celý svůj život jsem vůči nikomu necítil takovou syrovou chemii. Když jsme byli takhle pospolu, na ničem jiném nezáleželo.

Sjel jsem jí rukama k bokům, popadl lem jejího svetříku, zvedl ho a rychle, abych náš polibek nepřerušil na déle než na vteřinku, jí ho přetáhl přes hlavu. Jako by nechtěla zůstat pozadu, stáhla mi sako z ramen a pustila ho na podlahu.

Palci jsem jí kroužil po kůži, zatímco jsem posouval ruce k pasu džín. Rychle rozepnuté spadly na podlahu a ona je odkopla spolu se sandály stranou. Začal jsem ji líbat na krk a ramena.

„Kruci,” zavrčel jsem. Když jsem zvedl hlavu, viděl jsem, jak se její dokonalá postava odráží ve vysokém zrcadle. Fantazíroval jsem o jejím svlečeném těle víckrát, než bych si nejspíš vůbec dokázal připustit, ale realita v denním světle byla ještě lepší. O moc lepší.

Měla na sobě tenounké kalhotky, které jí zakrývaly jen půlku zadečku, a stejnou podprsenku, hedvábné vlasy jí splývaly po zádech. Svaly na dlouhých, dokonale tvarovaných nohách se napnuly, když si stoupla na špičky, aby mi dosáhla na krk. Když se ten pohled spojil s dotykem jejích rtů, začal se pták v mých kalhotách bolestivě vzpouzet svému vězení.

Tvrdě mě kousla do ucha a současně zajela rukama ke knoflíkům mé košile. „Myslím, že vy to máte taky rád drsně.”

Rozepnul jsem si kalhoty a opasek, shodil je spolu s boxerkami na podlahu a pak ji stáhl k sobě na lenošku.

Celým tělem mi vystřelovalo vzrušení, když jsem jí přejížděl rukama přes žebra ke sponě podprsenky. Její prsa se na mě tiskla, jako by mě pobízela, a já jí zasypával krk polibky, zatímco jsem prsty rozepínal podprsenku a stahoval ramínka. Trochu jsem se odtáhl,

abych nechal ten kousek prádla sklouznout, a poprvé před sebou spatřil její zcela obnažená ňadra. Sakramentsky dokonalá. Ve svých fantaziích už jsem s nimi dělal

všechno možné: dotýkal se jich, líbal je, přisával se k nim i se do nich udělal, ale to nebylo nic ve srovnání s realitou pouhého pohledu na ně.

Převalila se na mě a teď už nás nerozdělovalo nic než její prťavé kalhotky. Zabořil jsem jí obličej do hrudi a ona mi rukama zajela do vlasů a přitáhla si mne blíž.

„Chcete mě ochutnat?” zašeptala, a zatímco na mne svrchu hleděla, zatáhla mě za vlasy, aby mi odtrhla hlavu od svých ňader.

Nenapadla mě žádná chytrácká poznámka, nic kousavého, čím bych ji přinutil přestat mluvit a jen se mnou píchat. Toužil jsem ochutnat její kůži. Chtěl jsem to víc, než jsem si kdy myslel, že bych vůbec co mohl chtít. „Jo.”

„Tak hezky poproste.”

„Do prdele s hezkým prošením. Pusťte mě.”

Zavrněla a sklonila se, takže mi umožnila uchopit do úst její dokonalou bradavku.

Zatahala mě za vlasy ještě silněji. Byl to zatraceně dobrý pocit.

Hlavou se mi honilo tolik myšlenek. Na tomhle světě nebylo nic, co bych chtěl víc než proniknout do ní, ale věděl jsem, že až bude po všem, budu nás oba nenávidět. Ji za to, že mě tak oslabuje, a sebe, že jsem dovolil své žádostivosti, aby převážila zdravý rozum. Taky jsem ale věděl, že to nedokážu zastavit. Proměnil jsem se v závisláka, který přežívá jen kvůli další dávce. Můj dokonale zkonstruovaný život se kolem mne hroutil a mne přitom nezajímalo nic jiného, než abych se jí dotýkal.

Sklouzl jsem jí rukama k bokům a začal prsty přejíždět po lemu jejích kalhotek. Celou jí projelo zachvění a já pevně zavřel oči, zatímco jsem svíral látku v ruce a snažil se sám sebe přimět, abych toho nechal.

„Jen do toho, roztrhněte je vy víte, že to chcete,” zamumlala mi do ucha a pak mě do něj tvrdě kousla. O půl vteřiny později už z jejích kalhotek zbývala jen změť krajek v koutě místnosti. Hrubě jsem ji popadl za boky, zvedl ji, do druhé ruky popadl svého ptáka a posadil ji na něj.

Byl to tak intenzivní pocit, že jsem jí musel silou ustálit boky, abych neexplodoval.

Pokud bych to teď podělal, jenom by mi to později vmetla do tváře. A tu satisfakci jsem jí poskytnout nehodlal.

Jakmile jsem ucítil, že mám znovu všechno pod kontrolou, začal jsem pohybovat jejími boky. V téhle poloze jsme ještě nebyli - ona nahoře, tváří v tvář - a i když jsem si to připouštěl jen s krajní nechutí, naše těla byla pro sebe jako stvořená. Sklouzl jsem jí

rukama z boků na nohy, popadl jsem každou do jedné ruky a obtočil si je kolem pasu. Díky téhle změně pozice jsem do ní pronikl hlouběji, a musel jsem jí zabořit obličej do krku, abych zadusil hlasitý sten.

Vnímal jsem zvuky hlasů všude kolem nás, jak lidé vstupovali do ostatních převlékacích kabinek a zase z nich vycházeli. Pomyšlení, že nás můžou kdykoli přistihnout, tomu jen dodávalo říz.

Její záda se prohnula do oblouku, když tlumeně zasténala, a hlava jí přepadla dozadu. Ta klamavá nevinnost, s jakou se kousala do rtů, mě doháněla k šílenství. Znovu jsem se přistihl, že jí nakukuju přes rameno, abych nás mohl sledovat v zrcadle. Nikdy za celý svůj

život jsem neviděl nic tak erotického.

Opět mě zatahala za vlasy a nasměrovala má ústa zpátky ke svým. Naše jazyky po sobě klouzaly, jako by napodobovaly pohyby boků. „Je to hezký pohled, mít vás nad sebou,” zašeptal jsem jí do úst. „Otočte se, musíte něco vidět.” Zvedl jsem ji a obrátil tváří k zrcadlu. Znovu na mě dosedla, tentokrát zády k mé hrudi.

„Ach bože,” pronesla. Ztěžka oddechovala, její hlava mi přepadla na rameno a já si nebyl jistý, jestli je to kvůli tomu, že mě cítí v sobě, nebo kvůli tomu obrazu, co se odrážel v zrcadle. Možná kvůli obojímu.

Drapl jsem ji za vlasy a násilím jí hlavu znovu zvedl. „Ne, chci, abyste se dívala přímo tam,” zachrčel jsem jí do ucha a pohledem našel v zrcadle její oči. „A zítra, až se zas začnete kvůli něčemu vztekat, chci, abyste si vzpomněla, kdo vám to udělal.”

„Nechte toho žvanění,” odsekla, ale celá se chvěla a já věděl, že si vychutnává každé slovo. Rukama si přejela vzhůru po těle a za sebe, až se mi nakonec zabořily do vlasů.

Dotýkal jsem se každého centimetru jejího těla a pokrýval jí ramena zezadu drobnými kousavými polibky. V zrcadle jsem se viděl, jak vklouzávám do ní a zase zpátky; a jakkoli jsem si nepřál tyhle vzpomínky uchovat v paměti, věděl jsem, že na tenhle pohled nikdy nezapomenu. Přesunul jsem jednu ruku dolů k jejímu klitorisu.

„Ach, kruci,” zašeptala. „Prosím.”

„Takhle?” zeptal jsem se, zatímco moje prsty tiskly a hladily její poštěváček.

„Ano, prosím, ještě, prosím, prosím.”

Naše těla teď pokrývala tenká vrstvička potu, takže se jí vlasy maličko lepily na čelo.

Ani na moment neodtrhla oči od místa, kde se naše těla, vytrvale narážející o sebe, spojovala, a já cítil, že se oba blížíme k orgasmu. Zatoužil jsem se setkat s jejím pohledem v zrcadle - ale okamžitě mi došlo, že to by jí prozradilo příliš mnoho. Nechtěl jsem, aby tak zřetelně viděla, co se mnou dělá.

Kolem nás dál zaznívaly hlasy lidí, kteří neměli nejmenší tušení, co se děje v téhle drobné místnůstce. Pokud něco nepodniknu, naše malé tajemství nezůstane tajemstvím nadlouho. Protože její pohyby nabraly na horečnatosti a ruce svíraly mé vlasy stále

pevněji a pevněji, přitiskl jsem jí ruku na ústa a zadusil tak její výkřik, když s mým ptákem v sobě dosáhla vrcholu.

Vzápětí jsem musel sám ztlumit vlastní steny o její rameno, když jsem po několika dalších prudkých výpadech explodoval hluboko v jejím těle. Opřel jsem se zády o zeď a ona se mi zhroutila na hruď.

Potřeboval jsem se zvednout. Potřeboval jsem se zvednout a obléknout, jenže jsem měl pocit, že mě moje vratké nohy neunesou. A ty naděje, kterým jsem se předtím oddával, že

náš sex postupně ztratí na intenzitě a že se z téhle posedlosti dostanu, se rychle rozpadaly na prach.

Do vědomí se mi pomalu začal vracet zdravý rozum a spolu s ním zklamání, že jsem opět podlehl své slabosti. Sundal jsem si ji z klína a pak se shýbnul pro boxerky.

Když se otočila a podívala se na mě, čekal jsem nenávist nebo lhostejnost, ale v jejích očích jsem postřehl až jakousi zranitelnost, než je prudce zavřela a odvrátila hlavu. Oba jsme se oblékali mlčky; prostor zkušební kabinky mi najednou připadal příliš tichý a příliš malý a já si až příliš dobře uvědomoval každý její nádech.

Když jsem si narovnal kravatu, sebral jsem z podlahy potrhané kalhotky a vložil si je do kapsy. Došel jsem ke dveřím a chytil za kliku, ale pak jsem se zastavil. Natáhl jsem ruce a přejel jimi pomalu po krajkovém hadříku, který visel z jednoho háčku na zdi.

Pohlédl jsem jí do očí a řekl: „Vezměte i ten podvazkový pás.” A aniž bych se jedinkrát ohlédl, vyšel jsem z převlékací kabinky ven.

.

Pět

Na stropním větráku nad mou postelí bylo osmdesát tři průduchů, dvacet devět šroubků, pět lopatek a čtyři žárovky. Když jsem se překulila na bok, cítila jsem, jak mi jisté svaly v těle posměšně poskytují nepopiratelný důkaz toho, proč nejsem schopná usnout.

„Chci, abyste se dívala. A zítra, až se zas začnete kvůli něčemu vztekat, chci, abyste si vzpomněla, kdo vám to udělal.”

Nedělal si legraci.

Aniž bych si to uvědomila, doputovala má ruka k ňadrům a bezděčně zkroutila bradavku pod tričkem. Zavřela jsem oči a dotyk vlastní ruky se ve vzpomínkách proměnil v tu jeho. Duchové jeho dlouhých, něžných prstů mi bloudily pod ňadry, palce mi hladily bradavky, velké dlaně je svíraly do hajzlu s tím. Hlasitě jsem vydechla a odkopla polštář z postele. Přesně jsem věděla, kam mě tyhle myšlenkové pochody zavedou. Přesně to samé se mi dělo poslední tři noci po sobě, a s tím už teď musí být konec. Rozmrzele jsem se převalila na břicho, pevně stiskla víčka a snažila se silou vůle přivolat spánek. Jako kdyby to fungovalo.

Pořád se mi s dokonalou jasností vybavoval ten den před skoro rokem a půl, kdy si mě Elliott zavolal nahoru do své kanceláře na pohovor. V RMG jsem začínala ještě na vysoké, to jsem tam pracovala jako Elliottova mladší asistentka. Když mi zemřela máma, vzal si mě Elliott pod svá křídla; ani ne tak v nějaké otcovské roli, ale spíš jako starostlivý a srdečný mentor, který mě zval k nim domů na večeři a dával bedlivý pozor na můj citový stav. Trval na tom, že jeho dveře mi vždy zůstanou otevřené. Ovšem toho konkrétního rána, kdy mi zavolal do kanceláře, mluvil tak nezvykle formálně, až jsem z toho byla celá bez sebe strachy.

Ve své kanceláři mi vysvětlil, že jeho nejmladší syn žil posledních šest let v Paříži, kde pracoval jako marketingový ředitel pro L’Oréal. A tenhle syn, Bennett, se teď konečně vrací domů a za šest měsíců převezme v Ryan Media post šéfa operačního oddělení.

Elliott věděl, že mi zbývá už jen rok, než získám titul MBA, a že se poohlížím po nějaké praxi, která by mi poskytla nezbytně potřebnou interní zkušenost. Přesvědčil mě, abych si celou praxi odkroutila u RMG, a tvrdil, že nejmladší pan Ryan bude víc jak nadšený, když mě bude mít ve svém týmu.

Pak mi Elliott podal firemní oběžník oznamující nástup Bennetta Ryana, který hodlal rozeslat následující týden.

Páni. To byla má jediná myšlenka, když jsem si cestou zpátky do své kanceláře pročítala ten papír. Výkonný viceprezident oddělení marketingu pro L’Oréal v Paříži. Nejmladší kandidát na seznamu „Čtyřicet pod 40” v Crain’s, několikrát uvedený ve Wall Street Journalu. Dvojí MBA, z NYU-Stern School of Business a HEC Paris, kde se specializoval na korporátní finance a globální obchodování, absolvoval summa cum laude. To všechno ještě před třicátým rokem života. Prokrista.

Jak to říkal Elliott? Extrémně cílevědomý? To bylo tedy ještě hodně zdrženlivé vyjádření, pokud tomu aspoň trochu rozumím.

Henry mi naznačil, že jeho bratr se nevyznačuje až tak přívětivou povahou jako on, když jsem ale dala najevo obavy, rychle mě uklidnil. „Má tendenci chovat se trochu upjatě a občas z něho má jeden pocit, jako by mu trčela osina v zadku, ale s tím si nedělejte starosti, Chloe. To jeho štěkání už nějak zvládnete; bude z vás skvělý tým. Vždyť, no tak,” řekl a položil mi silnou paži kolem ramen. „Copak by vás vůbec mohl nezbožňovat?”

Teď si to jen nerada přiznávám, ale ještě než se vůbec ukázal, jsem se do Bennetta Ryana tak trochu zabouchla. Hrozně jsem se těšila, až s ním budu pracovat, ale taky na mě udělalo dojem, co všechno už za svůj poměrně krátký život dokázal. Navíc nebylo na škodu, že jsem si na internetu vyhledala fotku: ten chlap byl fakt kus. Před jeho příjezdem jsme spolu komunikovali prostřednictvím e-mailu, a i když působil docela mile, nikdy nebyl přehnaně přátelský.

Onoho velkého dne měl Bennett dorazit až odpoledne po schůzce vedení, kde se ho otec chystal oficiálně představit. Takže jsem měla celý den na to, abych se proměnila v uzlíček nervů. Sara jako skutečně dobrá kamarádka mě přišla nahoru rozptýlit. Posadila se na moji židli a celou hodinu jsme strávily diskusí o přednostech obou dílů Clerks.

Brzy už jsem se smála tak bouřlivě, až mi tekly slzy po tvářích. Nevšimla jsem si, jak Sara ztuhla, protože se vnější dveře kanceláře otevřely, a ani jsem si nevšimla, že za mnou někdo stojí. A když se mě Sara snažila varovat rychlým švihnutím ruky pod krkem - univerzálním signálem pro „drž sakra hubu” - nevšímala jsem si jí.

Protože jsem podle všeho pěkný idiot.

„A potom,” pokračovala jsem zvesela s rukama založenýma v bok, „ona řekne: ‚Do hajzlu, musela jsem vzít zasranou objednávku od chlapa, co jsem mu ho kdysi kouřila po školním plese.’ A on na to: ‚Jo, taky jsem obsluhoval tvýho bráchu.’”

Přepadl mě další záchvat smíchu, a jak jsem se zapotácela kousek dozadu, narazila jsem na něco tvrdého a teplého.

Obrátila jsem se a dočista zmrtvěla, když jsem zjistila, že jsem právě vrazila zadkem do stehna svého nového šéfa.

„Pane Ryane!” řekla jsem, protože jsem ho poznala podle fotek. „Moc se omlouvám!” Netvářil se zrovna pobaveně.

Sara se ve snaze zmírnit napětí zvedla a napřáhla k němu ruku. „Je mi potěšením se s vámi konečně seznámit. Jsem Sara Dillonová, Henryho asistentka.”

Můj nový šéf vrhl na její ruku jen letmý pohled, aniž by jí to gesto oplatil, a nadzdvedl jedno to svoje dokonalé obočí. „Nechtěla jste náhodou říct asistentka ‚pana Ryana’?”

Saře ruka pomalu klesla, a jak tak po něm koukala, byla na ní jasně patrná nervozita. Na jeho fyzické přítomnosti bylo něco natolik zastrašujícího, že se jí vůbec nedostávalo slov.

Když se konečně vzpamatovala, vykoktala: „No my jsme tady dost neformální. Všichni se oslovujeme křestním jménem. Tohle je vaše asistentka Chloe.”

Pokývl mi. „Slečno Millsová. Vy mne budete oslovovat pane Ryane. A za pět minut vás očekávám ve své kanceláři, abychom probrali náležité chování na pracovišti.” Jeho hlas zněl smrtelně vážně. „Slečno Dillonová,” pokývl stroze Saře.

Ještě si mě změřil nevlídným pohledem, otočil se na podpatku, vyrazil ke své nové

kanceláři a pak už jsem jen zděšeně sledovala první z jeho smutně proslulých prásknutí dveřmi.

„To je ale bastard!” zamumlala Sara přes sevřené rty.

„Božský bastard,” doplnila jsem.

V naději, že se mi ještě podaří celou záležitost urovnat, jsem zašla dolů do kavárny, abych mu přinesla šálek kávy. Dokonce jsem se zeptala Henryho, jak ji má rád - černou. Když jsem pak nervózně přistoupila ke dveřím jeho kanceláře a po mém zaklepání následovalo strohé „vstupte”, snažila jsem se veškerou silou vůle přimět ruce, aby se přestaly třást. Zkřivila jsem rty do přátelského úsměvu, odhodlaná udělat tentokrát lepší dojem, a otevřela dveře. Zrovna telefonoval a cosi si zuřivě čmáral do notesu před sebou. Úplně mi vyrazilo dech, když jsem ho slyšela tím sametovým hlubokým hlasem hovořit bezchybnou francouzštinou.

„Ce sera parfait. Non. Non, ce n’est pas nécessaire. Seulement quatre. Oui. Quatre.

Merci, Ivan.”

Ukončil hovor, ale ani nezvedl oči od papírů, aby mě pozdravil. Když jsem se zastavila před jeho stolem, oslovil mě stejně nevlídným tónem jako předtím: „V budoucnu, slečno Millsová, si budete veškeré hovory, nevztahující se bezprostředně k pracovišti, vyřizovat mimo tuto kancelář. Platíme vám za práci, ne za drbání. Vyjádřil jsem se jasně?”

Chvíli jsem tam stála naprosto neschopná slova, dokud nezvedl hlavu a s vysoko zdviženým obočím se mi nezadíval do očí. Setřásla jsem ze sebe tu strnulost a najednou si uvědomila pravdu o Bennettu Ryanovi: i když vypadal naživo ještě skvěleji než na fotkách, nebyl vůbec takový, jak jsem si představovala. A absolutně v ničem nepřipomínal své rodiče a bratra.

„Naprosto jasně, pane,” řekla jsem, když jsem obcházela jeho stůl, abych před něj postavila kávu.

Jenže zrovna když jsem se natahovala ke stolu, zachytila jsem podpatkem o koberec, klopýtla a přepadla dopředu. Uslyšela jsem, jak mu ze rtů uniklo hlasité „Do prdele!” - a z horké kávy najednou zbyl jen tmavý flek na jeho drahém obleku.

„Ach můj bože, pane Ryane, strašně mě to mrzí!”

Odspěchala jsem k umyvadlu na toaletě, popadla ručník, přiběhla zpátky, padla před ním na kolena a pokusila se tu skvrnu vyčistit. Při tom spěchu a pocitu pokoření, o kterém jsem si myslela, že už snad ani nemůže být větší, mi chvíli trvalo, než mi došlo, že mu tím ručníkem zuřivě přejíždím po rozkroku. Odvrátila jsem pohled, a když jsem zaregistrovala vpředu na jeho kalhotách patrnou vybouleninu, rychle jsem odtáhla ruku. Ucítila jsem, jak se mi přes obličej až na krk rozlévá horký ruměnec.

„Teď už můžete jít, slečno Millsová.”

Přikývla jsem a vyběhla z kanceláře, naprosto otřesená tím, jak příšerný první dojem jsem udělala.

Díky bohu jsem si po tomhle vcelku rychle reputaci zase napravila tím, jak skvěle jsem pracovala. Občas jsem dokonce měla pocit, že mě uznává, i když se pořád choval stroze a podrážděně. Připisovala jsem to skutečnosti, že je to kardinální hňup, ale v duchu jsem pořád přemýšlela, co je na mně tak mimořádného, že ho dokážu takhle nadzvednout.

Kromě toho ručníku, pochopitelně.

Když jsem dorazila do práce, hned cestou k výtahu jsem potkala Saru. Domluvily jsme si oběd na příští týden a na jejím poschodí se rozloučily. Když výtah vyjel do osmnáctého podlaží, všimla jsem si, že dveře kanceláře pana Ryana jsou jako obvykle zavřené, takže jsem nemohla vědět, jestli už je tady. Obrátila jsem se k počítači a snažila se psychicky připravit na všechno, co mne toho dne čeká. V poslední době mě pokaždé, kdy jsem usedla do téhle židle, přepadala úzkost.

Věděla jsem, že ho dneska ráno uvidím; každý pátek jsme spolu procházeli rozvrh na příští týden. Nikdy jsem ale netušila, v jakém se dostaví rozpoložení.

I když míval v poslední době ještě horší náladu než dřív, jeho poslední slova včera zněla:

„Vezměte i ten podvazkový pás.” A já to opravdu udělala. Vlastně jsem ho měla na sobě právě teď. Proč? Neměla jsem tušení. Co tím chtěl doprčic říct? To si myslel, že ho uvidí? To sakra ani náhodou. Tak proč jsem si ho potom navlékla? Přísahám bohu, jestli mi ho roztrhne Zarazila jsem se, ještě než jsem tu myšlenku stačila dokončit.

Samozřejmě mi ho v žádném případě roztrhnout nemůže. Rozhodně mu k tomu nehodlám poskytnout příležitost.

Klidně si to opakuj dál, Millsová.

Odpověděla jsem na několik e-mailů, zrevidovala Papadakisovu smlouvu ohledně ochrany duševního vlastnictví a zjistila si informace o pár hotelech, což trochu odvedlo mé myšlenky od momentální situace. Asi o hodinu později se dveře jeho kanceláře otevřely.

Když jsem zvedla hlavu, spatřila jsem před sebou pana Ryana vyhlížejícího velice profesionálně. Ve tmavém dvouřadém obleku byl jako ze škatulky, k naprosté dokonalosti to dovedla barevná tečka v podobě červené hedvábné kravaty. Vypadal klidně a v naprosté pohodě. Ani náznakem nepřipomínal toho zdivočelého chlapa, co mě přibližně před osmnácti hodinami a třiceti šesti minutami opíchal v převlékací kabince La Perly. Ne že bych to počítala.

„Jste připravená začít?”

„Ano, pane.”

Stroze přikývl a vrátil se zpátky do své kanceláře.

No dobře, takže to budeme hrát takhle. Mně to tedy rozhodně nevadí. Nebyla jsem si jistá, co přesně jsem očekávala, ale trochu se mi ulevilo, že se vlastně nic nezměnilo.

Pokud by ta záležitost mezi námi dál nabírala na intenzitě stále stejným tempem, znamenalo by to pro mne o to tvrdší ránu, až všechno skončí a mně nezbude než posbírat zbytky zničené kariéry. Doufala jsem, že tím dokážeme proplout bez další katastrofy, dokud nezískám diplom.

Šla jsem do kanceláře za ním a posadila se. Procházela jsem seznam úkolů a schůzek, které vyžadovaly jeho pozornost. Vyslechl mě bez přerušování, jen si tu a tam pár věcí poznamenal na papír nebo naťukal do svého počítače.

„Je tady dnešní jednání s Red Hawk Publishing naplánované na třetí. Váš otec a bratr tam dorazí taky. Nejspíš vám to zabere zbytek odpoledne, takže jsem nechala diář jinak prázdný ” A tak to šlo dál, dokud jsme nakonec nedospěli k bodu, kterého jsem se celou dobu děsila.

„A konečně, příští měsíc se v San Diegu koná marketingová konference J. T. Millera,”

oznámila jsem, najednou plně zaujatá klikyháky, co jsem si čmárala do diáře. Pauza, která následovala, se táhla snad celou věčnost, takže jsem zvedla oči, abych zjistila, co mu tak dlouho trvá. Upřeně na mě hleděl, poklepával zlatým perem o stůl a jeho tvář zcela postrádala jakýkoli výraz.

„Pojedete tam se mnou?” zeptal se.

„Ano.” To jediné mé slovo stačilo, aby v místnosti zavládlo tíživé ticho. Neměla jsem tušení, co mu běží hlavou, zatímco jsme tam na sebe tak hleděli. „Je to v podmínkách stipendia, které jsem získala. A taky, hm, si myslím, že by bylo dobré mě tam mít, abych vám, no, pomohla vyřizovat různé záležitosti.”

„Zařiďte všechno potřebné,” prohlásil s nádechem definitivnosti a začal znovu ťukat do počítače. Protože jsem z toho usoudila, že mě propouští, zvedla jsem se a vyrazila směrem ke dveřím.

„Slečno Millsová.”

Obrátila jsem se k němu. I když se mi nepodíval do očí, vypadal skoro nervózně. No, tohle byla změna.

„Máma mě požádala, abych vám vyřídil pozvání na večeři na příští týden.”

„Aha.” Cítila jsem, jak mi na tvářích vykvétá ruměnec. „No, řekněte jí, prosím, že se kouknu do svého programu.” Znovu jsem se obrátila k odchodu.

„Prý na vás mám důrazně naléhat, abyste určitě dorazila.”

Pomalu jsem se znovu obrátila a zjistila, že teď už se na mě opravdu dívá a opravdu působí rozpačitě. „A proč přesně byste to měl dělat?”

„No,” řekl a odkašlal si, „podle všeho má někoho, s kým by vás ráda seznámila.”

Tak tohle byla novinka. Znala jsem Ryanovy celé roky, a i když Susan možná občas mezi

řečí zmínila nějaké to jméno, nikdy se aktivně nesnažila mi někoho namlouvat.

„Vaše matka se mě snaží dát s někým dohromady?” zeptala jsem se, došla zpátky ke stolu a složila ruce na hrudi.

„Vypadá to tak.” Něco v jeho obličeji mi k té jeho nenucené odpovědi tak docela nesedělo.

„Proč?” zeptala jsem se a tázavě pozvedla obočí.

S očividně rozmrzelým výrazem nakrčil čelo. „Jak to mám sakra vědět? To si snad myslíte, že celé dny vysedáváme a rozebíráme vaše problémy?” zavrčel. „Třeba se bojí, že s tou vaší oslnivou osobností skončíte jako stará panna, co nosí zástěru a žije v baráku plném koček.”

Opřela jsem se dlaněmi o stůl, naklonila dopředu a zamračila se na něj. „No, možná by si měla spíš dělat starosti, aby se z jejího synáčka nestal oplzlý staroch, co tráví čas křečkováním kalhotek a šmírováním holek v obchodě se spodním prádlem.”

Vyskočil ze židle a přiblížil ke mně navztekaný obličej. „Abyste věděla, jste ta nej -” Přerušilo ho zazvonění telefonu. Vrhali jsme po sobě přes stůl rozlícené pohledy a oba ztěžka oddechovali. Na moment jsem měla pocit, že si mě na ten stůl hodí. A v dalším okamžiku jsem zatoužila, aby to udělal. Stále s tím zakaboněným výrazem natáhl ruku po telefonu.

„Ano,” vyštěkl ostře do sluchátka, aniž by ze mě na okamžik spustil oči. „Georgi! Ahoj.

Ano, mám minutku.”

Usadil se zpátky do židle, a zatímco mluvil s panem Papadakisem, já se ještě na moment zdržela, abych zjistila, jestli ode mě něco nepotřebuje. Zvednutým ukazováčkem mi naznačil, abych počkala, a pak jím sklouzl na svoje pero a začal ho převalovat po stole, zatímco naslouchal hlasu na druhé straně.

„Mám zůstat?” zeptala jsem se.

Stroze přikývl a pak znovu promluvil do telefonu: „Nemyslím, že bys musel být v tomhle stadiu tak konkrétní, Georgi.” Hluboký tenor jeho hlasu mi úplně rozvibroval páteř.

„Všeobecný nástin bude docela stačit. Potřebujeme mít o tom návrhu rámcovou představu, než se pustíme do koncipování smlouvy.”

Netrpělivě jsem přešlápla na místě. Je to takový egomaniak, že mě tady klidně nechá stát, jako bych držela tác s hrozny a ovívala ho vějířem, zatímco on se vybavuje s kolegou.

Zvedl hlavu, zlehka mě přejel pohledem a sklouzl očima k mé sukni. Když pak zase vzhlédl, maličko pootevřel rty, jako by mě chtěl o něco požádat, kdyby mohl. A pak ke mně natáhl ruku, ve které držel mezi palcem a ukazováčkem pero, a jeho špičkou mi vytáhl sukni po stehně.

Oči se mu rozšířily, když uviděl ten podvazkový pás.

„Rozumím,” zamumlal do telefonu a nechal sukni znova spadnout. „Nejspíš se shodneme, že jsme dosáhli značného pokroku.”

Jeho oči mi putovaly vzhůru po těle a přitom postupně temněly. Srdce se mi rozbušilo. Když se na mě takhle podíval, chtělo se mi vklouznout mu na klín a přivázat ho jeho vlastní kravatou k židli.

„Ne, ne. V tomhle stadiu nic tak zeširoka. Jak jsem říkal, tohle je jen předběžný nástin.”

Protáhla jsem se kolem stolu a posadila se na židli naproti němu. Se zájmem nadzdvihl obočí a pak si strčil špičku pera mezi zuby a zakousl se do něj.

Mezi nohama se mi rozlilo horko. Natáhla jsem ruce k lemu sukně a začala vykasávat látku nahoru po stehnech a odhalovat kůži chladivému vzduchu jeho kanceláře i hladovým očím, které na mě hleděly zpoza stolu.

„Ano, já vím,” řekl, ale jeho hlas byl teď o něco hlubší, chraplavější.

Konečky prstů jsem přejížděla podél podvazkového pásu po kůži až k saténu mých kalhotek. Kvůli ničemu - a nikomu - jsem se jaktěživo necítila tak sexy jako právě teď. Bylo to, jako by mi sebral veškeré představy o mé práci, mém životě i mých cílech a prohlásil:

„To je všechno moc pěkné, ale podívejte na tuhle druhou věc, kterou vám nabízím. Bude to

šílené a velice nebezpečné, ale vy se toho nebudete schopná nabažit. Nebudete schopná nabažit se mě.”

A kdyby to pronesl nahlas, měl by pravdu.

„Ano,” řekl znovu. „Myslím, že to je ideální způsob, jak pokročit dál.”

Takže vy taky, jo? Usmála jsem se na něj, skousla si ret a on mi na oplátku věnoval ďábelský úšklebek. Prsty jedné ruky se přesunuly výš, sevřely mé ňadro a stiskly. Druhou rukou jsem odsunula kalhotky stranou a začala si dvěma prsty přejíždět po vlhké kůži.

Pan Ryan se rozkašlal a zašmátral po sklenici s vodou. „To je v pořádku, Georgi.

Převezmeme to, jakmile nám to pošleš. Ten termín stihneme.”

Začala jsem pohybovat rukou a myslela přitom na jeho dlouhé prsty, které si teď

pohrávaly s perem, na to, jak mě ty samé ruce chytaly za boky a za pas a za stehna, když mě píchal v tom obchodě s prádlem.

Zrychlila jsem, zavřela oči a zaklonila hlavu tak prudce, až padla dozadu na židli. Snažila jsem se zůstat zticha, kousala se do rtů pokaždé, když mi unikl drobný sten.

Představovala jsem si jeho ruce a pevná předloktí, napínající se svaly pod kůží, když do mě pronikal svými prsty. Představovala jsem si jeho nohy před mým obličejem tenkrát večer v konferenční místnosti, pevné a jako vysoustruhované, když se snažil ovládnout své boky.

Ty oči, co na mě upíral, temné a žadonící.

A když jsem se na něj podívala, uviděla jsem je přesně takové, jaké jsem si je představovala. Nesledovaly moji ruku, ale upíraly se s tím svým lačným výrazem přímo na můj obličej, zatímco jsem sklouzávala stále hloub a hloub a hloub. Moje vyvrcholení bylo stejnou měrou naplňující i neuspokojivé; chtěla jsem, aby to byl jeho dotyk, který mě k němu dovedl, a ne můj vlastní.

Mezitím přestal telefonovat, a můj dech teď zazníval v ztichlé místnosti až příliš hlasitě. Seděl tam naproti mně, na čele se mu perlil pot a rukama svíral opěrky židle, jako by ho unášel vítr.

„Co mi to děláte?” zeptal se tiše.

Usmála jsem se a odfoukla si ofinu z očí. „Jsem si vcelku jistá, že jsem to dělala sobě.” Jeho obočí se nadzvedlo. „To je pravda.”

Zvedla jsem se a znovu si uhladila sukni na stehnech. „Pokud to bude všechno, pane Ryane, ráda bych se vrátila ke své práci.”

Než jsem se vrátila z toalety, kde jsem se byla trochu opláchnout, dostala jsem od pana Ryana textovku, ve které mě informoval, že se před cestou do centra sejdeme v parkovací garáži. Díky bohu pojedou na jednání s Red Hawkem i ostatní členové vedení a jejich asistenti. Z toho, jak se naše vztahy vyvíjely v minulosti, jsem věděla, že pokud bych měla s tímhle chlapem strávit dvacet minut o samotě v limuzíně - obzvlášť po tom, co jsem právě provedla - mohlo by to mít jen dva možné výsledky. A pouze v jednom případě by z toho vyšly jeho koule bez úhony.

Limuzína čekala hned před východem, a když jsem k ní zamířila, náš řidič se na mě zeširoka usmál a otevřel dveře. „Nazdar, Chloe, jak se daří v práci?”

„Samá dřina, žádná zábava, pořád dokola. Jak jde škola?” Oplatila jsem mu úsměv.

Stuart byl můj oblíbený řidič, a i když měl sklon trochu flirtovat, vždycky mi dokázal zvednout náladu.

„Kdybych tak mohl vypustit fyziku a absolvovat jenom z biologie, to by bylo. Velká

škoda, že nejste přebornice na přírodní vědy, a nemůžete mi dávat soukromé hodiny,” řekl a zamrkal.

„Pokud už jste vy dva skončili, máme před sebou opravdu důležité jednání, kam se potřebujeme dostat. Možná byste mohl se slečnou Millsovou flirtovat ve svém volném čase.” Pan Ryan, který už zjevně seděl uvnitř a čekal na mě, se na nás zamračil a stáhl hlavu zpátky do auta. Usmála jsem se a zakoulela na Stuarta očima, než jsem nastoupila dovnitř.

Kromě pana Ryana bylo ve voze prázdno. „Kde jsou ostatní?” zeptala jsem se, když jsme vyrazili.

„Později večer mají pracovní večeři, a rozhodli se jet zvlášť.” Měl očividně plno práce s nějakými dokumenty. Nemohla jsem si nevšimnout toho, jak nervózně poklepává luxusními italskými polobotkami.

Chvíli jsem ho podezíravě pozorovala. Vyhlížel úplně stejně jako jindy. Snad jen že vypadal ďábelsky sexy. Na hlavě měl zas to svoje obvyklé dokonalé vrabčí hnízdo. Když nepřítomně zvedl zlaté pero ke rtům, přesně jako předtím ve své kanceláři, musela jsem si vážně poposednout, abych zmírnila vlastní nervozitu.

Když zvedl hlavu, poznala jsem z úsměšku v jeho obličeji, že mě přistihl, jak po něm pošilhávám. „Vidíte něco, co se vám líbí?” zeptal se.

„Tady vzadu ne,” odpověděla jsem a oplatila mu jeho úšklebek. A protože jsem věděla, jak ho to vyvádí z míry, schválně jsem přehodila nohu přes nohu a dala si záležet, aby mi sukně vyjela o kousek výš, než by bylo vhodné. Zřejmě potřebuje připomenout, že v téhle hře nemusí vyhrát on. Okamžitě se mu vrátil ten nasupený výraz. Mise splněna.

Těch osmnáct a půl minuty, které zbývaly z naší dvacetiminutové jízdy, jsme strávili tím, že jsme si vyměňovali ošklivé pohledy a já se snažila předstírat, že nefantazíruju o tom, jak mám jeho hezkou hlavu mezi nohama.

Ani není třeba dodávat, že než jsme dorazili na místo, měla jsem dost mizernou náladu.

Následující tři hodiny se vlekly přímo hlemýždím tempem. Dorazili ostatní hlavouni

a všichni se navzájem představili. Jakási pozoruhodně krásná žena jménem Lila okamžitě projevila o mého šéfa nepokrytý zájem. Bylo jí něco přes třicet a měla husté rudé vlasy,

zářivé temné oči a tělo, pro jaké se vraždí. A ten jeho úsměv padajících kalhotek byl pochopitelně nastavený naplno, když ji celé odpoledne okouzloval až téměř do bezvědomí.

Debil.

Když jsme na sklonku dne, po zpáteční jízdě, která proběhla v ještě dusnější atmosféře, kráčeli zpátky do jeho kanceláře, pořád jsem měla pocit, jako by chtěl pan Ryan něco říct. A jestli to brzo neudělá, nejspíš exploduju. Když jsem chtěla, aby byl zticha, nedokázal na moment zavřít zobák. Jakmile jsem ale potřebovala, aby něco řekl, zčistajasna oněměl.

Naplnil mne pocit déj? vu a děsu, když jsme mířili napůl opuštěnou budovou k výtahu. Ve vteřině, kdy se ty zlaté dveře zavřely, jsem si přála, abych byla kdekoli jinde, jen tam nestála vedle něj. že by tady najednou bylo míň kyslíku? Když jsem zalétla pohledem k jeho odrazu v nablýskaných dveřích, dalo se jen stěží poznat, co asi cítí. Uvolnil si kravatu a sako obleku si přehodil přes ruku. Během schůzky si vyhrnul rukávy košile na předloktích a já se teď snažila nezírat na linie svalů rýsujících se pod kůží. Kromě toho, že neustále svíral ostře řezanou čelist a oči upíral do země, vypadal naprosto klidně. Sotva jsme dorazili na osmnácté podlaží, obrovsky jsem si vydechla. Tohle bylo těch nejdelších dvaačtyřicet vteřin mého života. Následovala jsem ho ke dveřím a snažila se za ním nedívat, když rychle vstoupil do své kanceláře. K mému překvapení však za sebou nezavřel dveře. Vždycky ty dveře zavíral.

V rychlosti jsem ještě zkontrolovala došlé vzkazy a dotáhla pár posledních drobností, než mi začne víkend. Nemyslím, že bych kdy dřív tolik pospíchala, abych odsud vypadla.

No, to nebyla tak docela pravda. Když jsme zůstali na poschodí sami dva posledně, ztratila jsem se zatraceně rychle. Kruci, pokud byla někdy vhodná chvíle na tohle nemyslet, bylo to právě teď, v téhle prázdné kanceláři. Jen on a já.

Vyšel ze své kanceláře zrovna když jsem sbírala svoje věci, položil mi na stůl slonovinově bílou obálku a bez zastavení pokračoval ke dveřím. Co má tohle sakra znamenat? Rychle jsem tu obálku otevřela a spatřila několik listů elegantního stejně bílého papíru se svým jménem. Byly to doklady k soukromému kreditnímu účtu v La Perle, jehož držitelem byl pan Bennett Ryan.

On mi otevřel kreditní účet?

„Co má tohle kruci být?” vyjekla jsem vzteky bez sebe. Vyskočila jsem ze židle a zeptala se: „Vy to na mě zkoušíte s kreditkou?”

Zastavil se v půlce kroku, zlehka zaváhal a obrátil se ke mně. „Po tom vašem dnešním malém představení jsem tam zavolal a zařídil, abyste si mohla nakoupit cokoli potřebujete. Na vašem účtu pochopitelně není žádný limit,” prohlásil bezvýrazně. Z jeho obličeje jako by někdo vymazal veškeré stopy rozpaků. Proto byl takový mistr ve všem, co dělal. Vyznačoval se tajemnou schopností dostat pod kontrolu jakoukoli situaci. Copak si ale doopravdy myslel, že může kontrolovat mě?

„Takže, aby bylo jasno,” prohlásila jsem a přitom potřásala hlavou, jak jsem se snažila zachovat alespoň zdání klidu, „vy jste to zařídil tak, že mi budete kupovat spodní prádlo.”

„No, jen abych nahradil ty věci, které jsem -” zarazil se, nejspíš promýšlel odpověď. „Ty zničené věci. Pokud to nechcete, tak to do prdele nemusíte využívat,” zasyčel a pak se znova obrátil k odchodu.

„Vy hajzle.” Udělala jsem pár kroků a postavila se před něj, v zaťaté pěsti ten šustivý kus papíru, ze kterého teď zbývala už jen zmačkaná papírová koule. „Vám to připadá zábavné? To si myslíte, že jsem nějaká hračka, kterou můžete jen tak oblíkat pro svoje pobavení?” Ani jsem nevěděla, na koho jsem vlastně naštvanější: na něj, že měl o mně takovouhle představu, nebo na sebe, že jsem vůbec dovolila, aby tohle všechno začalo.

Posměšně se usmál: „No jistě. Mně to přijde ohromně zábavné.”

„Tohle si vemte a nacpěte do prdele.” Hodila jsem mu ten slonovinový papír do ksichtu, popadla svoji kabelku, obrátila se na podpatku a doslova sprintem vyrazila k výtahu. Co je tohle za kreténského egoistického děvkaře?

Rozum mi napovídal, že mě tím nechtěl urazit, aspoň jsem doufala že ne. Ale tohle? Tohle je přesně ten důvod, proč člověk nemá šukat se svým šéfem a proč rozhodně není dobré se spustit a předvést mu malé představení v jeho kanceláři.

Tuhle část jsem zřejmě při úvodu do studia zaspala.

„Slečno Millsová!” vykřikl za mnou, ale já ho ignorovala a nastoupila do výtahu. No tak, říkala jsem si pro sebe, když jsem opakovaně mačkala tlačítko parkovací garáže. Jeho obličej jsem zahlédla těsně předtím, než se dveře zavřely, a já se pro sebe usmála, když jsem ho posílala někam vztyčeným ukazovákem. Skutečně dospělé, Chloe.

„Do prdele. Do prdele. Do prdele!” ječela jsem v prázdném výtahu a vztekle dupala nohama. Ten bastard už mi žádné další kalhotky neroztrhne.

Výtah zabzučením oznámil, že jsem dorazila do garáží a já s tichým mumláním zamířila ke svému autu. V garáži bylo jen tlumené osvětlení a můj vůz zbyl na tomhle patře jako

poslední, ale já byla příliš naštvaná, než abych tomu věnovala větší pozornost. Opravdu ráda bych viděla toho nebohého hlupáka, který by si v tuhle chvíli troufl se mnou něco začít. Zrovna když mi ta představa bleskla hlavou, dveře na schodiště se zprudka rozlétly a za zády jsem uslyšela hlas pana Ryana.

„Prokrista! To nemůžete, do prdele, chvíli počkat?” vykřikl. Mé pozornosti neuniklo, že jen ztěžka popadal dech. Takhle člověk nejspíš dopadne, když seběhne sprintem osmnáct poschodí.

Odemkla jsem auto, trhnutím otevřela dveře a hodila kabelku na sedadlo spolujezdce.

„Co sakra chcete, Ryane?”

„Bože, to se nemůžete na dvě vteřiny přestat chovat jako kráva a vyslechnout mě?”

Zostra jsem se obrátila a postavila se mu čelem. „To si myslíte, že jsem nějaká štětka?” V jeho tváři se bleskově vystřídaly stovky různých emocí: vztek, šok, zmatek, nenávist,

a jestli se teda zatraceně nepletu, tak na moment i potěšený výraz. Límeček košile měl rozepnutý, na hlavě zas to svoje totálně rozcuchané vrabčí hnízdo a ta kapička potu, která mu stékala ze strany po bradě, celé situaci rozhodně nepomáhala. Pevně jsem se rozhodla, že zůstanu naštvaná.

Zastavil se v bezpečné vzdálenosti a zavrtěl hlavou. „Ježíši,” řekl a rozhlédl se po garáži.

„Vy myslíte, že ve vás vidím štětku? Ne! To bylo jen pro případ -” Zarazil se a pokoušel si uspořádat myšlenky. S tou svojí zaťatou čelistí skoro vypadal, že už to konečně vzdává. Vztek mnou cloumal takovou silou, že jsem se nedokázala ovládnout, udělala krok dopředu a tvrdě ho udeřila do tváře. Ten zvuk se v prázdné garáži rozezněl jako rána

bičem. S šokovaným a rozhořčeným výrazem v obličeji zvedl ruku a dotkl se místa, kam jsem ho praštila.

„Možná jste můj šéf, ale o tom, co je mezi námi, rozhodovat nebudete.”

Obklopilo nás ticho tak tíživé, že moje vědomí stěží registrovalo zvuky dopravy

a vnějšího světa. „Víte,” začal s temným pohledem a o krok ke mně přistoupil, „zatím jsem neslyšel, že byste si stěžovala.”

Bože, ten slizký parchant.

„U toho okna.” Další krok. „Ve výtahu a na schodišti. V převlékací kabince, když jste koukala, jak vás píchám.” A další. „Když jste přede mnou dneska ráno roztahovala nohy u mě v kanceláři, neslyšel jsem z té vaší pitomé pusy jediné slůvko protestu.”

Hruď se mi ztěžka zvedala a skrz tenkou látku šatů jsem cítila chladivý kov svého vozu. I když jsem měla vysoké podpatky, tyčil se pořád o celou hlavu nade mnou, a když se ke mně naklonil, cítila jsem jeho teplý dech ve vlasech. Stačilo mi jen zvednout hlavu a naše ústa by se setkala.

„No, já už to překonala,” pronesla jsem skrz zaťaté zuby, ale každý pracný nádech mi přinášel krátký okamžik úlevy, protože se moje hruď otřela o tu jeho.

„No samozřejmě,” zašeptal, potřásl hlavou a přisunul se ještě blíž, takže se mi jeho erekce přitiskla na břicho. Zapřel se rukama o auto a uvěznil mě mezi nimi. „Úplně

překonala.”

„Ledaže možná ” začala jsem, nejistá, jestli mám opravdu v úmyslu pronést to nahlas.

„Možná ještě jednou?” Jeho rty se sotva nepatrně otřely o moje.

Bylo to příliš něžné, příliš skutečné.

Zvedla jsem k němu obličej a zašeptala mu do úst: „Nechci to chtít. Nic dobrého z toho pro mě nepojde.”

Nozdry se mu lehce rozšířily, a zrovna když už jsem si myslela, že se z toho zblázním, sevřel můj spodní ret hrubě mezi svými rty a přitáhl si mě k sobě. Cosi zavrčel, pronikl jazykem hloub a tvrdě mě přitlačil na auto. Stejně jako posledně zvedl ruku a vytahal mi z vlasů vlásenky.

Naše polibky, zprvu dráždivé, postupně zdrsněly, naše ústa se střetávala a zase odtahovala, ruce pevně svíraly vlasy, jazyky klouzaly po sobě. Vyjekla jsem, když trochu poklesl v kolenou a začal si o mě třít svého ptáka.

„Bože,” zasténala jsem, obtočila mu nohu kolem pasu a zaryla podpatek do stehna.

„Já vím,” vydechl mi ztěžka do úst. Sjel pohledem dolů na moji nohu, sevřel mi zadek v dlani, hrubě ho zmáčknul a zamumlal: „Už jsem vám říkal, jak zatraceně rajcovní jsou ty vaše boty? Co se mi to vůbec snažíte provádět s těma podělanýma mašličkama?”

„No, mám na sobě ještě další mašličky, ale abyste je našel, budete potřebovat trochu

štěstí.”

Odtáhl se. „Nastupte do toho pitomého auta,” prohlásil a hlas mu rachotil hluboko v hrdle, když trhnutím otevřel dveře.

Zamračila jsem se na něj a silou vůle se snažila protlačit racionální uvažování skrz ty mraky na svém mozku. Co bych měla dělat? Co vlastně opravdu chci? Copak mu můžu jednoduše dovolit, aby si znovu vzal takovýmhle způsobem moje tělo? Byla jsem tak rozpolcená, že jsem se úplně třásla. Veškeré racionální myšlenky mě ale rychle opustily, když jsem ucítila, jak mi rukou přejíždí po krku a zajíždí do vlasů.

Pevně je popadl, přitáhl si moji hlavu ke své a zadíval se mi do očí. „Hned.”

Bylo rozhodnuto, a tak jsem si znovu omotala jeho kravatu kolem zápěstí a stáhla ho na zadní sedadlo. Sotva se za ním zavřely dvířka, nemarnil čas a hned se vrhl na šněrování na předním díle mých šatů. Zasténala jsem, když jsem ucítila, jak je roztáhnul a přejel mi rukama po nahém těle. Položil mě na chladivou kůži, poklekl mezi mýma nohama, položil dlaň mezi ňadra a pomalu ji přesouval dolů k bříšku a ke krajkovému podvazkovému pásu. Prsty mi přejížděl po jemných stužkách k punčochám a zase zpátky nahoru, až doputoval k lemu mých kalhotek. Svaly na bříšku se mi s každým jeho pohybem zatínaly, a já měla co dělat, abych udržela dýchání pod kontrolou. Když jeho prsty narazily na drobné bílé mašličky, zvedl ke mně hlavu a prohlásil: „S tímhle nemá štěstí nic

společného.”

Přitáhla jsem si ho za košili k sobě a vklouzla mu jazykem do úst. Zasténala jsem, když se na mne přitiskla jeho dlaň. Naše rty pátraly; polibky byly stále delší a hlubší, s každým centimetrem odhalené kůže získávaly na naléhavosti. Vytahala jsem mu košili z kalhot a prozkoumávala hladkou kůži na žebrech, ostré ohraničení svalů na bocích a měkký proužek chloupků, který jako by mě vybízel, abych pokračovala dál k pupku a ještě níž.

Ve snaze rozdráždit ho stejně, jako to on dělal mně, jsem mu přejela prsty po opasku až k tvrdé vyboulenině pod kalhoty.

Zasténal mi do úst. „Vy nemáte ani tušení, co se mnou provádíte.”

„Řekněte mi to,” zašeptala jsem v odpověď. Jen vědomí, že pro tuhle chvíli mám navrch

já, mě pohánělo, abych proti němu použila jeho vlastní slova. „Řekněte mi to a já vám dám, co chcete.”

Zasténal, kousl se do rtu a přitiskl čelo na moje, jak se celý třásl. „Chci, abyste mě ošukala.”

Ruce se mu chvěly, když sevřel v pěsti moje nové kalhotky, a ačkoli to bylo naprosto šílené, já si přála, aby je roztrhl. Ta syrová vášeň mezi námi se nepodobala ničemu, co jsem do té chvíle zažila; nechtěla jsem mu v ničem bránit. Beze slova je ze mě strhl, a ta bolest, když se mi látka zařízla do kůže, jen zvyšovala moji rozkoš.

Přitáhla jsem nohu k tělu a odstrčila ho ze sebe pryč. Zatlačila jsem ho do zadního sedadla a posadila se mu obkročmo na klín. Popadla jsem ho za košili a škubla s ní, až se knoflíky rozlétly po sedadle.

Všechno kromě něj a toho, co jsme spolu dělali, pro mě přestalo existovat. Chlad volně proudícího vzduchu na mé kůži, zvuky našeho přerývaného dechu, žár jeho polibků a představa toho, co mě čeká. Horečnatýma rukama jsem mu rozepnula opasek a kalhoty a s jeho pomocí se mi je podařilo stáhnout. Špička jeho ptáka se mi otřela o štěrbinu a já zavřela oči a pomalu po něm sklouzla.

„Ach bože,” zasténala jsem. Ten pocit, že ho mám v sobě, jen zintenzívnil tu hořkosladkou bolest. Nadzvedla jsem boky a začala se po něm vozit; každý další pohyb jsem prožívala s větší intenzitou než ten předchozí. Bolest, kterou mi působily drsné doteky jeho prstů na bocích, jen přikrmovala mou žádostivost. Oči měl zavřené a své steny tlumil o má ňadra. Přejel mi rty po krajkové podprsence, stáhl jeden košíček a uchopil ztuhlou bradavku mezi zuby. Pevně jsem ho popadla za vlasy a vyloudila z něho zasténání, jeho pootevřená ústa se mi otírala o kůži.

„Kousněte mě,” zašeptala jsem.

A on opravdu kousl, tvrdě, až jsem vykřikla a zatahala ho za vlasy ještě silněji.

Mé tělo bylo tak dokonale sladěné s tím jeho, reagovalo na každý pohled, dotyk a zvuk.

Současně jsem nenáviděla i milovala ten pocit, který ve mně probouzel. Nikdy jsem nepatřila k lidem, kteří snadno ztrácejí sebekontrolu, ale když se mě takhle dotýkal, celá šťastná jsem ji poslala k čertu.

„Líbí se vám, když na sobě cítíte moje zuby?” zeptal se. Dýchal krátce a přerývavě.

„Představujete si, kam všude bych vás ještě mohl kousnout?”

Opřela jsem se mu rukama o hruď a zadívala se na něj. „Vy prostě nevíte, kdy máte držet zobák, co?”

Zvedl mě a hrubě mnou smýkl na sedadlo. Roztáhl mi nohy a zase ho do mě vrazil. Moje auto bylo na podobné věci moc malé, ale teď už neexistovalo nic, co by nás mohlo zastavit. I když měl nohy nešikovně směstnané pod sebou a já se musela zapírat rukama, abych si neotloukala hlavu o dvířka, divže jsem z toho nezešílela.

Vytáhl se na kolena do pohodlnější pozice, vzal jednu moji nohu a položil si ji na rameno, aby mohl svého ptáka zarazit hlouběji do mého těla.

„Ach, bože, ano.”

„Jo?” Zvedl mi i druhou nohu a položil si ji na druhé rameno. Natáhl ruce před sebe, zapřel se o rám dveří a s jeho pomocí ještě prohloubil své výpady. „Takhle se vám to líbí?” Z té změny polohy jsem až zalapala po dechu a celým tělem se mi rozlévaly vlny

rozkoše.

„Ne.” Rukama jsem se odstrčila od dveří a nadzvedla boky ze sedadla, abych mohla reagovat na každý pohyb jeho boků. „Mám to ráda ještě tvrdší.”

„Do prdele,” zamumlal, když lehce natočil hlavu a otevřenými ústy zasypával mé nohy vlhkými polibky. Teď už se naše těla leskla potem, okýnka byla celá zamlžená a ztichlý interiér vozu plnily naše steny. Matná záře garážových světel zdůrazňovala každou prohlubeň a sval toho mistrovského díla přírody nade mnou. V tichém zbožňování jsem sledovala, jak se jeho tělo napíná úsilím, rozcuchané vlasy přilepené k vlhkému čelu, šlachy na krku pevně našponované.

Svěsil hlavu mezi roztaženýma rukama, pevně stiskl víčka a zavrtěl hlavou. „Ach, bože,” hekal. „Já prostě nemůžu přestat.”

Propnula jsem záda do oblouku ve snaze najít způsob, jak ho do sebe vtáhnout ještě hlouběji, ještě úplněji. Nikdy jsem nechtěla ničí tělo pohltit s takovou zarputilostí, jako když jsem ho měla v sobě, ale stejně jako bych se vůbec nemohla dostat dost blízko k těm jeho částem, které jsem toužila cítit. A právě když se mi v hlavě zrodila tahle myšlenka, vykrystalizovalo to božské, postupně narůstající pnutí na mé kůži a v mém žaludku v bolest tak silnou, že jsem mu sklouzla nohama z ramen, přitáhla si ho plnou vahou na sebe a začala žadonit: „Prosím, prosím, prosím,” pořád a pořád dokola.

Byla jsem tak blízko. Tak blízko.

Kroužila jsem boky a ty jeho odpovídaly drsně a vytrvale, jeho tělo nade mnou se zmítalo stejně divošsky jako to moje dole. „Už jsem tak zatraceně blízko, prosím.”

„Cokoli chcete,” zachrčel v odpověď, načež se sklonil, aby mě kousl do rtu, a zamumlal.

„Vezměte si sakra, co chcete.”

Vykřikla jsem, když jsem dosáhla orgasmu, moje nehty se mu zaryly do zad a na rtech jsem ucítila chuť jeho potu.

Zaklel hlubokým a chraplavým hlasem a s posledním mocným přiražením boků se nade mnou prudce vzepjal.

Vyčerpaný a rozechvělý se na mne zhroutil a tvář mi zabořil do krku. Nedokázala jsem odolat nutkání přejet mu třesoucíma se rukama po vlhkých vlasech, zatímco jsme tam leželi, ztěžka oddechovali a jeho srdce mi prudce bušilo na hrudi. Jak minuty míjely, v hlavě mi rejdily miliony myšlenek.

Náš dech se pozvolna uklidňoval a já už si skoro myslela, že usnul, když najednou odtáhl hlavu.

Po zpoceném těle mě okamžitě zamrazilo, když se začal oblékat. Chvíli jsem ho jen tak pozorovala, než jsem se taky posadila a se silně rozpolcenými pocity si natáhla šaty. Sex s ním přinášel víc než jen fyzické uspokojení, byla to taky jedna z nejzábavnějších věcí, co jsem za dlouhou dobu zažila.

Jenže když on je takový debil.

„Předpokládám, že ten účet budete ignorovat. A je mi jasné, že k tomuhle už nikdy nesmí dojít,” řekl a vytrhl mě tím z mých vlastních myšlenek. Obrátila jsem se k němu. S očima upřenýma přímo před sebe si natahoval potrhanou košili.

Uplynulo pár chvil, než se otočil i on ke mně. „Řekněte něco, abych věděl, že jste mě slyšela.”

„Povězte Susan, že na tu večeři přijdu, pane Ryane. A vypadněte sakra z mého auta.”

.

Šest

Pálení v hrudi bylo tak silné, že skoro stačilo odvést mou pozornost od toho mišmaše, co jsem měl v hlavě. Skoro.

Zvýšil jsem náklon běžeckého trenažéru a donutil se do toho pořádně opřít. Těžce dusající nohy, svaly v jednom ohni, tohle vždycky zabralo. Takhle jsem žil svůj život. Neexistovalo nic, čeho bych nemohl dosáhnout, pokud jsem se do toho pořádně opřel: škola, kariéra, rodina, ženy.

Do hajzlu. ženské.

Znechuceně jsem potřásl hlavou a zesílil zvuk na svém iPodu v naději, že mě to rozptýlí na dost dlouho, abych kruci došel trochy klidu.

Měl jsem vědět, že to nebude fungovat. Je jedno, jak moc jsem se snažil, ona tam byla pořád. Zavřel jsem oči a všechno se to vrátilo: skláním se nad ní, cítím, jak mě celého obtáčí, zpocený, rozbolavělý, chci s tím přestat, ale nedokážu to. Proniknout do ní bylo to nejdokonalejší mučení. Zasytilo to ten hlad, který jsem v daném okamžiku cítil, ale jakmile bylo po všem, uvědomil jsem si, že mě jako závisláka pohlcuje potřeba další dávky. Bylo to děsivé, protože v těch chvílích, kdy jsem byl s ní, bych udělal cokoli, o co by mne požádala. A tenhle pocit začínal prosakovat i do okamžiků, jako byl tenhle, kdy jsem ani nebyl s ní, a přesto jsem toužil být vším, co potřebuje. Absurdní.

Někdo mi vytrhl sluchátko z ucha a já se obrátil za zdrojem toho nepříjemného vyrušení.

„Co je?” vyštěkl jsem a zamračil se na svého bratra.

„Pokud trochu nepřibrzdíš, budem tě muset seškrabávat z podlahy, Bene,” odpověděl.

„Tak co provedla tentokrát, že tě tak vytočila?”

„Kdo?”

Zakoulel očima. „Chloe.”

Ucítil jsem, jak se mi při zaznění jejího jména stahuje žaludek, a zaměřil pozornost zpátky na trenažér. „Proč si myslíš, že s tím má ona něco společného?”

„Protože nejsem zasraný idiot.”

„Já žádný problém nemám. A i kdyby se nějaký nakrásně vyskytl, proč by to proboha mělo mít něco společného s ní?”

Rozesmál se a zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nepotkal nikoho, na koho bys reagoval takhle. A ty přece víš proč, ne?” Vypnul svůj stroj a zaměřil teď veškerou pozornost na mne. Lhal bych, kdybych tvrdil, že jsem nebyl ani trochu nervózní. Můj bratr byl vnímavý; občas až příliš vnímavý. A pokud někdy nastala doba, kdy bych se od něj raději držel dál, pak to bylo právě teď.

Pokračoval jsem v běhu, upřeně zíral před sebe a snažil se vyhýbat jeho pohledu. „Pouč

mě.”

„Protože vy dva jste si až příliš podobní,” prohlásil samolibě.

„Cože?”

Několik lidí se obrátilo, aby zjistilo, kdo to tam uprostřed přeplněné posilovny tak řve.

Praštil jsem rukou do vypínače a obrátil se k němu. „Jak tě tohle vůbec napadlo? Nejsme si ani trochu podobní.” Po uběhnutí deseti mil jsem byl zpocený, zadýchaný a rozhicovaný.

Jenže v tuhle chvíli neměl můj zvýšený krevní tlak nic společného s cvičením.

Henry se dlouze napil ze své láhve s vodou a pokračoval v pošklebování. „S kým si myslíš, že mluvíš? Nikdy jsem nepotkal dva lidi, kteří by si byli podobnější. Tak předně ” Odmlčel se, odkašlal si, zvedl ruku a začal dramaticky odpočítávat na prstech. „Jste oba inteligentní, cílevědomí, neskutečně pracovití a loajální. A navíc,” dodal a ukázal na mě,

„ona je pěkná dračice. Vlastně je to první ženská za celý tvůj život, která se ti dokáže postavit a neběhá za tebou jako ztracené štěně. Tobě nejde pod nos, jak moc něco takového potřebuješ, co?”

To se snad všichni pomátli? Jasně, něco z toho možná byla pravda; ani já jsem nemohl popřít, že byla neuvěřitelně inteligentní. Uměla tvrdě dřít; často mě překvapovalo, jak dobře dokáže všechno zvládat. Rozhodně byla cílevědomá, ačkoli já bych to popsal spíš termínem paličatá nebo zatvrzelá. A o její loajalitě nebylo pochyb. Mohla mě zaprodat už stokrát od té chvíle, co jsme spolu začali hrát tu úchylnou hru.

Stál jsem tam a mračil se na něj, zatímco jsem se v duchu pokoušel dát dohromady odpověď. „Jo, ale taky je to děsná kráva.” Hezké. Velice vybraná mluva, Bennette.

Slezl jsem ze stroje, rychle ho otřel a zamířil na druhou stranu posilovny ve snaze bratrovi uniknout.

Vesele se mi rozesmál za zády. „Vidíš? Věděl jsem, že se ti dostala na kobylku.”

„Jdi do prdele, Henry.”

Posadil jsem se, že udělám pár sedů-lehů, jenže on si stoupl nade mne a šklebil se jako kocour, který právě spolkl kanára. „No, já už jsem tady skončil,” řekl a oprášil si ruce.

Vypadal ohromně spokojený sám se sebou. „Nejspíš teď vyrazím domů.”

„Fajn. Vypadni.”

Se smíchem se obrátil k odchodu. „Jo, ještě než zapomenu, Mina chtěla, abych se tě zeptal, jestli se ti podařilo Chloe přesvědčit, aby přišla na večeři.”

Přikývl jsem, posadil se a začal se zabývat tkaničkami u bot. „Říkala, že dorazí.”

„To jsem jediný, komu to přijde směšné, že se ji máma snaží sčuchnout zrovna s Joelem Cignolim?” V hrudi mi znovu vyvstal ten pocit. Henry i já jsme s Joelem vyrůstali a byl to docela slušný kluk, ale představa těch dvou pohromadě ve mně z jakéhosi důvodu budila nutkání do něčeho praštit. „Víš, Joel je skvělej chlap,” pokračoval. „Ale Chloe je trochu mimo jeho ligu, nemyslíš?” Měl jsem pocit, že se tentokrát na mě zahleděl o vteřinku

déle. „Ale co, jestli si myslí, že má šanci, tím líp pro něj.”

Znovu jsem se položil a začal dělat sedy-lehy o malinko rychleji, než bylo nezbytné.

„Uvidíme se později, Benny.” „Jo, později,” zamumlal jsem.

Když jsem v neděli večer ležel v posteli, přehrával jsem si v hlavě svůj plán. Uvažoval jsem o ní až příliš, a jinak než dřív. Musím být k sobě tvrdý a vydržet celý týden, aniž bych se jí dotkl, bude to jako detox. Sedm dní, to zvládnu. Sedm dní se jí nedotknout a jednou provždy dostat celou tu záležitost z hlavy! Konečně se budu moct se svým životem znova

pohnout dál. Jenom bude třeba provést pár bezpečnostních opatření.

Předně, nesmím se od ní nechat zatáhnout do hádky. Z jakéhosi důvodu byly hádky mezi námi dvěma jako nějaká úchylná forma předehry. Za druhé: už žádné fantazírování, nikdy.

To znamenalo už žádné uvolňující sexuální hrátky, žádné snění o nových a žádné malování si jí nahé nebo toho, jak jisté části mého těla přicházejí do kontaktu s jejím.

A ono to v podstatě vypadalo, že jdou věci podle plánu. Nacházel jsem se v permanentně rozmrzelém stavu a týden se hrozně vlekl, ale kromě spousty oplzlých fantazií se mi dařilo vše držet pod kontrolou. Snažil jsem se, co to šlo, zaměstnávat mimo kancelář, ovšem během těch intervalů, které jsme byli nuceni trávit spolu, jsem si udržoval neustálý odstup a většinou jsme se k sobě chovali se stejnou zdvořilou averzí jako předtím.

Přísahal bych ale, že se mě snažila zlomit. Každý den jako by slečna Millsová vypadala ještě víc sexy než ten předešlý. Každý den si oblékla nebo udělala něco, čím stahovala moji mysl zpátky do kanálu plného bahna. Uzavřel jsem sám se sebou dohodu, že už nebudou žádná „posezení” o obědové pauze. Potřeboval jsem s tím skoncovat, a představovat si ji při masturbaci - sakra, představovat si ji, jak masturbuje - tomu rozhodně nepomáhalo.

V pondělí přišla s rozpuštěnými vlasy. Když seděla během schůzky naproti mně, nedokázal jsem myslet na nic jiného, než jak si je omotávám kolem ruky, když se nade mnou sklání.

V úterý měla na sobě přiléhavou sukni po kolena a ty punčochy vzadu se švy. Vypadala jako sexy sekretářka z plakátu.

Ve středu dorazila v kalhotovém kostýmu. To bylo kupodivu ještě horší, protože jsem nedokázal dostat z hlavy představu, jaké by to bylo stahovat ty kalhoty po jejích dlouhých nohách.

Ve čtvrtek přišla oblečená v naprosto obyčejné halence s výstřihem do véčka, ale když se sklonila, aby zvedla moje pero, naskytl se mi velice slušný výhled pod blůzu. Schválně jsem to pero upustil jen jedenkrát.

V pátek už jsem myslel, že exploduju. Za celý týden jsem si ho nevyhonil ani jednou, a chodil jsem po světě s těmi největšími exempláři naběhlých koulí, jaké kdy lidstvo pamatuje.

Když jsem v pátek ráno kráčel do své kanceláře, modlil jsem se, aby se třeba hodila marod. Tak nějak jsem ale věděl, že tolik štěstí mít nebudu. Byl jsem nadržený a v obzvlášť mizerné náladě, a když jsem otevřel dveře kanceláře, málem jsem dostal infarkt.

Zalévala zrovna kytky v květináčích a skláněla se nad nimi v tmavošedých úpletových šatech a kozačkách, které jí sahaly až po kolena. Každičká křivka jejího těla byla vystavena na odiv. Někdo tam nahoře mě fakticky nenávidí.

„Dobré ráno, pane Ryane,” pozdravila mě sladce, když jsem procházel kolem ní, takže jsem se zastavil. Něco nebylo v pořádku. Nikdy na mě nemluvila takhle mile. Podezíravě jsem po ní zašilhal.

„Dobré ráno, slečno Millsová. Zřejmě jste dnes v mimořádně srdečné náladě. Někdo umřel?”

Nadzvedla koutek úst v ďábelském úšklebku. „Ach, to ne. Jenom se nemůžu dočkat té

zítřejší večeře a setkání s vaším kamarádem Joelem. Henry mi o něm všechno řekl. Myslím, že toho máme opravdu hodně společného.”

Ten sráč. „Aha, jistě. Večeře. Docela jsem zapomněl. Ano, vy a Joel No, jelikož je to maminčin mazánek a vy panovačná semetrika, mohl by z vás dvou být vážně roztomilý páreček. Dal bych si šálek kávy, pokud si budete chystat pro sebe.” Otočil jsem se a zamířil do své kanceláře.

Pak mě ale napadlo, že možná není v mém nejlepším zájmu nechat ji, aby mi chystala kávu. V tyhle dny bylo pravděpodobné, že mi do ní něco přidá. Třeba arsenik.

Než jsem se vůbec stihl posadit, zaklepala na dveře.

„Vstupte.”

Postavila kafe tak zprudka, že ho trocha vyšplíchla na stůl, o kterém sakra dobře věděla,

že je to zakázkově vyrobený kousek za patnáct tisíc dolarů, a obrátila se ke mně.

„Půjdete dneska dopoledne na to plánované jednání?” Stála vedle stolu v oblaku slunečního světla. Stíny se jí řasily na šatech a podtrhovaly křivku jejích ňader. Krucinál, jak já jsem toužil vtáhnout tu její pevnou bradavku do úst. že by tady bylo chladno? Jak jí může být zima, když já se potil jako čuně?

Potřeboval jsem odsud zatraceně rychle vypadnout.

„Ne. Zapomněl jsem na schůzku, co mám odpoledne ve středu města. Takže asi za deset minut odcházím a dneska už se nevrátím. Jenom mi odmailujte všechny detaily,” odpověděl jsem rychle a zamířil k bezpečnému útočišti svojí židle.

„O nějaké dnešní schůzce mimo kancelář jsem neměla ani tušení,” poznamenala skepticky.

„Ne, to neměla,” odsekl jsem. „Je to soukromé.”

Když neodpověděla, risknul jsem zvednout hlavu a spatřil na její tváři podivný výraz. Co to bylo za pohled? Vypadala jednoznačně naštvaně, ale bylo v tom i něco jiného. že by snad že by žárlila?

„Aha,” řekla konečně a kousla se do spodního rtu. „Jde o někoho, koho znám?” Nikdy se mě neptala, kam jdu. „Totiž, jen pro případ, že by se s vámi potřeboval spojit váš otec

nebo bratr.”

„No ” odmlčel jsem se, abych ji trochu potrápil. „V tomhle století, když se někdo potřebuje se mnou spojit, může mi zavolat na mobil. Ještě něco, slečno Millsová?”

Na moment zaváhala a pak zvedla bradu a vypnula ramena. „Vzhledem k tomu, že tady nebudete, napadlo mě, že bych zahájila víkend o něco dřív. Třeba bych si mohla koupit něco na zítřejší večer.”

„žádný problém. Takže se uvidíme zítra.” Naše pohledy se do sebe nad stolem pevně zaklesly a elektřina ve vzduchu byla tak hmatatelná, že jsem úplně cítil, jak se mi zrychluje srdeční tep.

„Pěkně si užijte tu schůzku,” pronesla skrz zaťaté zuby, otočila se a zavřela za sebou dveře.

Ulevilo se mi, když jsem ji o patnáct minut později slyšel odcházet. Jelikož jsem usoudil, že teď už můžu bezpečně projít, posbíral jsem svoje věci a vyrazil ven. Zastavil mě nějaký chlap, který nesl obrovskou naaranžovanou kytici.

„Mohu vám s něčím pomoct?” zeptal jsem se ho.

Vzhlédl od psací podložky, do které nakukoval, a odpověděl. „Mám tady zásilku pro slečnu Chloe Millsovou.”

Co to - ? Kdo by jí sakra posílal květiny? To se jako s někým scházela, zatímco jsme ?

Ani jsem tu myšlenku nebyl schopný dokončit.

„Slečna Millsová odešla na oběd. Vrátí se asi za hodinu,” zalhal jsem. Nutně jsem potřeboval vidět vizitku. „Podepíšu vám to a postarám se, aby je dostala.” Postavil kytici na její stůl.

Rychle jsem se podškrábl na psací desku, dal mu spropitné a zamumlal sbohem, když

odcházel. Tři dlouhé minuty jsem tam jen tak stál, zíral na ty květiny a veškerou silou vůle se přesvědčoval, abych se přestal chovat jako pitomá husička a rozhodně se nepodíval na tu kartičku.

Růže. Ona růže nesnášela. Ušklíbl jsem se, protože ať už jí tohle poslal kdokoli, nic o ní netušil. Dokonce i já jsem věděl, že nemá ráda růže. Zaslechl jsem ji jednou říkat Saře, jak jí jeden nápadník poslal kytku. Okamžitě ji vyhodila, protože jí vadila ta pronikavá vůně.

Nakonec ve mně zvítězila zvědavost a já tu vizitku z kytice vytrhl.

Už se těším na večeři. Joel Cignoli

Když jsem drtil kartičku v pěsti, hrudí se mi zase pomalu začal rozlévat ten cizí pocit.

Sebral jsem květiny z jejího stolu, vyšel ze dveří, zamkl za sebou a vyrazil chodbou k výtahu.

Zrovna když se dveře otevřely, míjel jsem široký chromovaný odpadkový koš a bez velkého přemýšlení hodil vázu i se vším, co obsahovala, dovnitř.

Nechápal jsem, co se to se mnou krucinál děje. Zato jsem ale sakra dobře věděl, že s Joelem Cignolim si na rande v žádném případě nevyrazí.

.

Sedm

Větší část soboty jsem strávil tím, že jsem si zaběhl k jezeru. Pokoušel jsem se dostat trochu vzduchu do plic, získat odstup, trochu si pročistit hlavu. I tak mi hodinová jízda k domu mých rodičů skýtala spoustu času vracet se k té změti frustrujících myšlenek v mé hlavě: slečna Millsová, jak ji nenávidím, jak moc po ní toužím, ty květiny, co poslal Joel. Zapřel jsem se hlouběji do sedadla a snažil se nechat ukonejšit uklidňujícím zvukem motoru mého vozu. Nezabralo to.

Takže takhle vypadají fakta: cítil jsem vůči ní majetnický nárok. Ne v romantickém slova smyslu, ale spíš ve smyslu „vzít ji kyjem přes hlavu, odtáhnout za vlasy do jeskyně a ošukat”. Jako by byla moje hračka a já ji schovával před ostatními kluky na pískovišti, aby si s ní nemohli hrát. Bylo to moc ujeté? Pokud bych to snad před ní někdy přiznal, ufikla by mi koule a nacpala mi je do chřtánu.

Teď vyvstávala otázka co dál. Joel měl očividně zájem. Jak by taky ne? Měl jenom informace z druhé ruky, od mé rodiny, která ji bezezbytku zbožňovala, a určitě mu ukázali přinejmenším jednu fotografii. Kdyby to bylo všechno, co jsem o ní věděl, měl bych zájem taky. Rozhodně ale nebylo možné, aby ji dál považoval za přitažlivou, pokud by si s ní třeba jen jedinkrát osobně popovídal.

Ledaže by ji chtěl jenom opíchat

Skřípění kůže na volantu, která se napínala pod stiskem mých prstů, mi napovědělo, že na tohle bych radši myslet neměl.

Určitě by přece nesouhlasil, že se s ní sejde v domě mých rodičů, pokud by mu nešlo o nic jiného než o sex, ne? Chvíli jsem nad tím uvažoval. Možná ji opravdu toužil lépe poznat.

Sakra, i já musel přiznat, že mě trochu okouzlila, než jsme si promluvili z očí do očí. Pochopitelně netrvalo dlouho, než jsem zjistil, že je to snad ten nejprotivnější člověk, s jakým jsem se kdy setkal. Naneštěstí pro mě jsem s ní ale taky zažíval ten nejlepší sex ve s vé mži vo tě.

Do prdele, nejspíš by bylo lepší, kdyby se on tak daleko nikdy nedostal. Nebyl jsem si jistý, kde tady v okolí schovat mrtvolu.

Pořád se mi vybavoval ten první okamžik, kdy jsem ji spatřil. Moji rodiče mě jednou na Vánoce, to jsem žil ještě v cizině, přijeli navštívit a mezi dárky jsem našel i digitální fotorámeček. Když jsme si s mámou procházeli snímky, zastavil jsem se u fotografie, na které stáli mí rodiče ve společnosti krásné hnědovlasé dívky.

„Kdo je to tam s tebou a tátou?” zeptal jsem se. Máma mi vysvětlila, že se jmenuje Chloe Millsová, že pracuje jako asistentka mého táty a že je ve všech ohledech úžasná. Na té fotce jí mohlo být jen kolem dvacítky, ale její nevyumělkovaná krása působila podmanivě.

V průběhu následujících let na mě její tvář často vyskakovala z fotek, které mi máma

posílala; firemní oslavy, vánoční večírky, dokonce i party u nás doma. Její jméno se občas mezi řečí vynořilo, když mi příbuzní vyprávěli o tom, co se děje v práci nebo doma.

Takže když padlo rozhodnutí, že se vrátím domů a převezmu funkci šéfa operačního oddělení, vysvětlil mi otec, že Chloe si dělá MBA na Severozápadní a její stipendium vyžaduje, aby získala praktické zkušenosti, a že by pro ni bylo výbornou příležitostí, pokud by mi mohla být následující rok k ruce. Moje rodina ji zbožňovala a důvěřovala jí a skutečnost, že můj otec a bratr v nejmenším nepochybovali, že je schopná tu práci zvládnout, mluvila sama za sebe. Okamžitě jsem souhlasil. Trochu jsem se bál, aby můj obdiv k jejím fyzickým přednostem nebyl na překážku mé schopnosti jí šéfovat, ale rychle jsem se uklidnil vědomím, že tenhle svět je plný krásných žen, a pro mne nebude žádný problém tyhle dvě věci oddělit.

Bože, jaký jsem to byl hlupák.

Teď už ovšem zřetelně vidím všechny chyby, kterých jsem se za posledních pár měsíců dopustil, teď už vím, že od toho prvního dne to všechno vedlo právě k tomuhle.

Jako by situace nebyla už tak dost zlá, začalo to navíc vypadat, že v poslední době nejsem schopný si s nikým začít, aniž bych myslel na ni. Jen při vzpomínce na to, jak jsem to zkoušel naposledy, jsem se celý zkroutil.

Stalo se to pár dní před tím Okenním incidentem - jak jsem tomu teď říkal - kdy jsem se měl zúčastnit nějaké charitativní akce. Když jsem vešel do kanceláře, celý ohromený jsem tam našel slečnu Millsovou v neuvěřitelně rajcovních modrých šatičkách, které jsem na ní nikdy dřív neviděl. Sotva jsem ji spatřil, zachtělo se mi ji hodit na stůl a ošukat ji do bezvědomí.

Celý večer, který jsem trávil s jakousi nádhernou blondýnou, co jsem tam sbalil, jsem se pak nedokázal soustředit. Bylo mi jasné, že už se blížím ke konci provazu a nakonec se prostě budu muset chytit. Kdybych tak jen tušil, jak brzo to přijde.

Pokusil jsem se sám sobě dokázat, že se mi slečna Millsová nedostala pod kůži, a šel jsem k té blondýně domů. Vklopýtali jsme do jejího bytu, líbali se a rychle se svlékali, ale celé mi to připadalo tak nějak prázdné. Nešlo o to, že by nebyla dost sexy a zajímavá, ale když jsem ji položil na postel, byly to tmavé vlasy, které jsem si v duchu představoval rozprostřené po polštáři. Když jsem líbal její ňadra, byla to měkká a plná - ne tahle silikonová - kterých jsem se chtěl dotýkat. A i když jsem si natáhl kondom a pronikl do ní, věděl jsem, že je to jen tělo bez tváře, které využívám pro vlastní sobecké potřeby.

Snažil jsem se dostat Chloe z hlavy, ale nedokázal jsem zapudit tu zapovězenou představu, jaké by to bylo mít ji pod sebou. Teprve v tu chvíli jsem se pořádně udělal, rychle se svalil ze své partnerky a okamžitě k sobě pocítil nenávist. Teď jsem byl tou vzpomínkou ještě znechucenější, než když k tomu tehdy došlo, protože jsem jí dovolil proniknout do svých myšlenek a pevně se tam usadit.

Kdybych to tak jen dokázal vydržet ještě dnešní večer, všechno by pak bylo snazší. Zaparkoval jsem auto a začal si v duchu prozpěvovat. Tohle zvládneš. Tohle zvládneš.

„Mami?” zavolal jsem a nakukoval postupně do všech místností, kolem nichž jsem procházel.

„Tady, Bennette,” zaslechl jsem její odpověď z verandy za domem.

Otevřel jsem francouzské dveře a maminka, která právě prováděla poslední úpravy na

venkovním stole, mě přivítala úsměvem.

Sklonil jsem se k ní, aby mě mohla políbit. „Pročpak dneska jíme venku?”

„Je tak nádherný večer a mě napadlo, že to tady všem bude příjemnější, než sedět v té nudné jídelně. Nemyslíš, že by to někomu vadilo, že ne?”

„Jistě že ne,” řekl jsem. „Je tady krásně. Neboj se.”

A bylo tam opravdu krásně. Nad verandou se klenula mohutná bílá pergola, jejíž trámy halila hustá zeleň. Ve středu stál velký obdélníkový stůl pro osm osob, který pokrýval jemný ubrus v barvě slonoviny a matčin oblíbený porcelán. Celou délku stolu lemovaly svíčky a malé stříbrné vázičky přetékající modrými kvítky a nad hlavou nám plápolaly mnohoramenné svícny z tepaného kovu.

„Uvědomuješ si ale, že ani já nedokážu Sofii zabránit, aby tohle všechno strhla ze stolu, že jo?” Strčil jsem si do pusy bobuli hroznového vína.

„Aha, ta je dneska večer u Mininých rodičů. A to je jedině dobře,” dodala. „Kdyby byla Sofie tady, všechna pozornost by patřila jenom jí.”

Do hajzlu. Kdyby tady byla Sofie, která by na mě dělala přes stůl ksichtíky, měl bych aspoň něco, co by mi umožňovalo nemyslet pořád na Joela.

„Dneska večer stojí na prvním místě Chloe. A já upřímně doufám, že si budou s Joelem skvěle rozumět.” Dál pobíhala vesele po verandě, rozsvěcela svíčky a dělala ještě poslední úpravy, aniž by měla sebemenší tušení o mých mukách.

Připadal jsem si naprosto rozhozený. Zrovna jsem uvažoval, že prásknu do bot, když jsem uslyšel Henryho - výjimečně dorazil včas. „Kde jste všichni?” vykřikl a jeho hluboký hlas se ozvěnou rozléhal prázdným domem. Otevřel jsem mámě dveře, oba jsme vešli dovnitř a mého bratra našli v kuchyni.

„Tááák, Bene,” spustil a opřel své vytáhlé tělo o linku. „Těšíš se na večer?”

Počkal jsem, dokud máma z kuchyně zase neodejde, a pak jsem na něj upřel skeptický pohled. „Rozhodně,” odpověděl jsem a snažil se, aby to znělo nezaujatě. „Myslím, že máma připravila citronové řezy. Moje oblíbené.”

„Ty jsi takový lhář. Já se těším, až uvidím Cignoliho, jak to přede všema zkouší na Chloe.

Mohl by z toho být docela zábavný večer, nemyslíš?” Zrovna se chystal vytáhnout krajíc chleba z jednoho velkého nakrájeného bochníku na lince, když vešla dovnitř Mina a plácla ho po ruce.

„To chceš, aby tvoje máma dostala záchvat, že jí kazíš večeři, kterou tak dlouho plánovala? Dneska večer se chovej slušně, Henry. žádné jízlivosti ani žertování s Chloe. Víš, že je z toho všeho nejspíš už tak dost nervózní. Bůh ví, že musí snášet dost blbých pindů tady od tohohle,” ukázala bradou na mě.

„O čem to mluvíš?” zavrčel jsem. Tenhle bezmezně oddaný fanklub Chloe Millsové kolem už mě začínal unavovat. „Já jí nic neprovedl.”

„Bennette.” Ve dveřích se objevil můj otec a pokynul mi, abych šel za ním. Následoval jsem ho z kuchyně do jeho pracovny. „Buď té lásky a dnes večer se snaž pokud možno ovládat. Uvědomuju si, že ty a Chloe spolu nevycházíte, ale tohle je náš dům, ne tvoje kancelář, a já očekávám, že se k ní budeš chovat s úctou.”

Pevně jsem sevřel čelist a souhlasně přikývl, přičemž jsem si v duchu vybavoval všechny ty incidenty z posledních pár týdnů, kdy jsem se k ní rozhodně s úctou nechoval.

Když jsem si odskočil na toaletu v přízemí, dorazil Joel, který se vytasil s lahví vína

a bohatou paletou nadšených pozdravů: „Vypadáte fantasticky!” pro mámu a „Jak se má maličké?” pro Minu a kombinací pevného potřesení ruky a mužného objetí pro Henryho a tátu.

Loudal jsem se chodbou a v duchu se připravoval na nadcházející večer.

V dětství a na škole jsme byli s Joelem dobří kamarádi, ale od svého návratu jsem se s ním vlastně neviděl. Moc se nezměnil. Byl o něco menší než já, měl štíhlou postavu, uhlově černé vlasy a modré oči. Některé ženy by ho nejspíš považovaly za přitažlivého.

„Bennette!” Potřesení ruky, mužné objetí. „Bože, člověče. Jak už je to dlouho?”

„Pořádně dlouho, Joeli. Tuším jsme se naposledy viděli těsně po škole,” odpověděl jsem a pevně mu potřásl rukou. „Jak se máš?”

„Skvěle. Všechno jde přímo skvěle. A co ty? Viděl jsem tvoje fotky v časopisech, takže se ti nejspíš daří přímo báječně.” Přátelsky mě poklepal po rameni.

Takový blbec.

Zlehka jsem přikývl a vymáčkl ze sebe úsměv na oplátku. Protože jsem usoudil, že potřebuju ještě pár minut přemýšlet, omluvil jsem se a zamířil po schodech nahoru do svého starého pokoje.

Sotva jsem prošel dveřmi, hned jsem se cítil klidněji. Pokoj se od mých osmnácti skoro nezměnil. I když jsem pobýval v zahraničí, udržovali ho moji rodiče v zásadě stejný, jako vypadal toho dne, kdy jsem odešel na vysokou. Posadil jsem se na svoji starou postel a přemýšlel, jak bych se cítil, kdyby se slečna Millsová opravdu dala dohromady s Joelem. Byl to vážně hezký chlap, a i když jsem si to jen nerad přiznával, rozhodně existovala jistá šance, že si padnou do oka. Jenže z pomyšlení na to, že se jí bude dotýkat jiný muž, se mi svíral každý sval v těle. Vrátil jsem se ve vzpomínkách zpátky k tomu okamžiku v autě, kdy jsem jí řekl, že s tím nedokážu přestat. A ani teď jsem i přes všechno to své předstírané siláctví nevěděl, jestli to dokážu.

Když jsem uslyšel z přízemí další várku pozdravů a Joelův hlas, usoudil jsem, že je načase se vzmužit a sníst, co jsem si nadrobil.

Spatřil jsem ji, sotva jsem překonal poslední odpočívadlo. Stála ke mně zády a mně jako by najednou někdo vyrazil z plic všechen vzduch.

Byla oblečená v bílém.

Proč to musela být zrovna bílá?

Navlékla si takové ty dívčí letní šatičky, které končily těsně nad koleny a odhalovaly její dlouhé nohy. Svrchní díl byl vyrobený ze stejného materiálu a na ramenou svázaný drobnými šňůrkami. Nedokázal jsem myslet na nic jiného, než jak moc rád bych jí ty šňůrky rozvázal a sledoval, jak se jí to celé sveze k pasu. Nebo třeba spadne na podlahu.

Naše oči se přes celou halu setkaly a v její tváři se objevil takový upřímný, šťastný úsměv, že jsem mu na vteřinku uvěřil i já. „Zdravím, pane Ryane.”

Pobaveně jsem zkřivil rty, když jsem viděl, jak se snaží hrát svou úlohu před mojí rodinou. „Slečno Millsová,” odpověděl jsem a pokývl jí. Ani na moment jsme ze sebe nespustili oči, i když moje máma začala všechny svolávat na verandu na drink před jídlem.

Když procházela kolem, otočil jsem hlavu a pronesl tak tiše, aby to mohla slyšet jen

ona. „Nakoupila jste včera dobře?”

Pohlédla mi do očí, ve tváři stále stejný andělský úsměv. „To byste rád věděl.” Otřela se o mě a já ucítil, jak mi celé tělo tuhne. „A mimochodem, na trh přišla nová řada podvazkových pásů,” zašeptala, než vyrazila za ostatními ven.

Zůstal jsem tam se spadlou čelistí, zatímco v myšlenkách se mi bleskově vrátily ty naše hrátky v převlékací kabince La Perly.

Kus přede mnou se Joel naklonil až těsně k ní. „Pevně doufám, že vám nevadily ty květiny, co jsem včera poslal do kanceláře. Nejspíš jsem to přece jen trochu přehnal, ale hrozně jsem se těšil, až se s vámi seznámím.” Pocítil jsem, jak se mi v žaludku stahuje uzel, když mě Joelova slova prudce probrala z toho necudného zasnění.

Obrátila se a podívala na mě. „Květiny? Doručili mi květiny?”

Pokrčil jsem rameny a zavrtěl hlavou. „Odcházel jsem brzy, vzpomínáte?” Protáhl jsem se kolem ní a vyšel ven, abych si připravil gimlet Belvedere.

Večer se hrozně vlekl a já se nedokázal ubránit, abych ji pořád poočku nesledoval. Když konečně začala večeře, bylo jasné, že se to mezi ní a Joelem vyvíjí vcelku hladce.

Dokonce s ním flirtovala.

„Takže, Chloe, pan a paní Ryanovi mi říkali, že jste ze Severní Dakoty?” Joelův hlas přerušil další mou fantazii - tentokrát o tom, jak moje pěst naráží do jeho čelisti. Když jsem zvedl hlavu, viděl jsem ho, jak se na ni přátelsky usmívá.

„Přesně tak. Můj táta pracuje jako zubař v Bismarcku. Nikdy jsem nebyla zrovna velkoměstská holka. Dokonce i Fargo mi připadalo obrovské.” Ze rtů mi uniklo drobné uchichtnutí a ona po mně střelila očima. „Bavíte se, pane Ryane?”

Ušklíbl jsem se a usrkl z drinku, přičemž jsem ji sledoval přes okraj skleničky.

„Omlouvám se, slečno Millsová. Jenom mi přišlo fascinující, že nemáte ráda velká města, a přesto jste si vybrala pro studium a všecko ostatní třetí největší město ve Spojených

státech.”

Z výrazu v jejích očích jsem poznal, že za jiných okolností už bych byl buďto nahý a měl ji na sobě, nebo ležel na koberci v kaluži své vlastní krve.

„Vlastně je to tak, pane Ryane,” začala a do tváře se jí vrátil úsměv, „že můj otec se znovu oženil, a protože máma se narodila tady, na nějakou dobu jsem se za ní sem přestěhovala, než zemřela.” Chvíli na mě hleděla a já si musel přiznat, že mi v hrudi zaškubal náznak špatného svědomí. Ten ale rychle zmizel, když se obrátila zpátky k Joelovi a skousla si ret s natolik nevinným výrazem, že jedině ona přitom mohla vypadat tak zatraceně sexy.

Přestaň s ním flirtovat.

Celou dobu, co si spolu ti dva povídali, jsem svíral pěsti. Po několika minutách jsem ale ztuhl. Je tohle možné? Rychle jsem schoval úšklebek v koktejlu. Ano, tohle byla bez nejmenších pochybností její noha, která se mi kradla vzhůru po nohavici kalhot. Ta zatracená potměšilá koketa, osahává mě, zatímco si povídá s chlapem, o kterém jsme oba věděli, že by ji nikdy nedokázal uspokojit. Sledoval jsem, jak se její rty sevřely kolem vidličky, a pták mi ztvrdl, když si je pomalu olízla, aby odstranila stopy marinády, které tam zanechal kousek ryby.

„Páni, horních pět procent ročníku na Severozápadní. Hezké!” řekl Joel a pak se podíval

po mně. „Vsadím se, že jsi rád, že pod tebou pracuje někdo tak úžasný, co?”

Chloe se maličko zakuckala a zvedla z klína ubrousek, aby si jím zakryla ústa. Usmál jsem se, zatímco jsem rychle zajel pohledem k ní a pak k Joelovi. „Ano, je to naprosto úžasné, mít slečnu Millsovou pod sebou. Dokonale zvládne každý úkol.”

„Ach, Bennette. To je od tebe tak milé,” rozplývala se moje matka a já si všiml, že slečně Millsové maličko rudne obličej. Úsměv se mi ale z tváře vytratil, když jsem ucítil její chodidlo v rozkroku. A pak je stejně tak jemně přitiskla na moji erekci. Kurva drát. Teď jsem se pro změnu zakuckal zase já a pokusil se to zakrýt gimletem.

„Není vám nic, pane Ryane?” zeptala se s předstíraným zájmem a já zavrtěl hlavou, zatímco mé oči po ní metaly blesky. Pokrčila rameny a pak se obrátila zpátky k Joelovi.

„Takže co vy? Jste z Chicaga?”

Dál se o mě jemně otírala špičkou boty a já měl co dělat, abych udržel rychlost nádechů pod kontrolou a neutrální výraz ve tváři. Zatímco jí Joel vykládal o svém dětství a jak s námi chodil do školy, až nakonec dospěl ke své úspěšné kariéře v oboru účetnictví, pozoroval jsem její výraz, který pozvolna přecházel od počátečního předstíraného zájmu k upřímnému zaujetí.

Tak to sakra ne.

Sklouzl jsem levou rukou pod ubrus, nahmatal její kotník a sledoval, jak při tom dotyku mírně nadskočila. Začal jsem zvolna kroužit konečky prstů po kůži, přejížděl palcem po oblouku jejího chodidla. Cítil jsem, jak ve mně narůstá sebevědomí, když musela Joela požádat, aby něco zopakoval.

Jenže pak se zmínil, že by se s ní někdy během týdne rád sešel na oběd. Pevně jsem sevřel v ruce její nožku a přitiskl si ji na ptáka.

Usmála se.

„Můžeš ji přece postrádat během obědové pauzy, ne, Bennette?” zeptal se Joel s veselým úsměvem, ruku položenou na opěradle její židle. Stálo mě to veškeré přemáhání, abych se nenatáhl přes stůl a neoderval mu tu ruku od těla.

„No, když už je řeč o pozvání na oběd,” vmísila se do hovoru Mina a poklepala mi dlaní na ruku. „Pamatuješ se na moji kamarádku Megan? Setkali jste se u nás minulý měsíc. Asi pětadvacet, moje výška, blond vlasy, modré oči. Každopádně, poprosila mě o tvoje číslo.

Máš zájem?”

Když jsem ucítil, jak se jí šlachy na noze napjaly, vrhl jsem na ni znova rychlý pohled a všiml si, že pomalu polkla, zatímco čekala na moji odpověď. „Jasně. Víš, že dávám přednost blondýnkám. Mohla by to být příjemná změna scenérie.”

Měl jsem co dělat, abych nezařval, když zatlačila na podpatek a přišpendlila mi koule na

židli. Chvíli je tak držela a pak zvedla z klína ubrousek a decentně si otřela ústa.

„Omluvte mě, budu muset na dámy.”

Sotva zmizela v domě, celá rodina se ke mně nasupeně obrátila.

„Bennette,” sykl táta. „Myslel jsem, že tohle jsme spolu probrali.” Popadl jsem sklenici a zvedl ji ke rtům. „Nevím, co tím myslíš.”

„Myslím, že by ses měl omluvit, Bennette,” připojila se máma. „Za co?” zeptal jsem se a trochu zprudka sklenici zase odložil.

„Bene!” pronesl otec ostrým tónem, který neponechával žádný prostor pro argumentaci.

Mrsknul jsem ubrouskem na talíř a odstrčil židli od stolu. Vřítil jsem se do domu a prohledal toalety v přízemí a prvním patře, než jsem nakonec vyběhl do druhého poschodí, kde byly dveře koupelny zavřené.

Zůstal jsem stát před nimi s rukou položenou na kouli kliky a v duchu diskutoval sám se sebou. Pokud vejdu dovnitř, co se stane? Existovala jen jediná věc, o kterou jsem měl zájem, a omluva to teda rozhodně nebyla. Napadlo mě zaklepat, ale věděl jsem najisto, že by mě nepozvala dál. Pozorně jsem nastražil uši a čekal na nějaký zvuk nebo známku pohybu zevnitř. Nic. Nakonec jsem otočil klikou a ke svému překvapení zjistil, že není zamčeno.

V téhle koupelně jsem byl od doby, kdy ji moje máma nechala předělat, jen párkrát. Byla to krásná, moderně zařízená místnost s na zakázku vyrobeným mramorovým pultem a širokým zrcadlem, které pokrývalo celou jednu zeď. Nad toaletním stolkem se nacházelo malé okno s výhledem na verandu a okolní pozemek. Chloe seděla na čalouněné lavici před stolkem a hleděla na oblohu.

„Přišel jste se pokorně omluvit?” zeptala se. Sundala vršek ze rtěnky a začala si pečlivě přetírat rty.

„Poslali mě zkontrolovat, jestli váš jemnocit nedošel úhony.” Natáhl jsem ruku za sebe a zajistil dveře koupelny. Zřetelné cvaknutí se hlasitě rozlehlo ztichlou místností.

Rozesmála se a setkala s mýma očima v zrcadle. Vypadala naprosto klidně, ale viděl jsem, jak se jí zvedá a klesá hruď; byla stejně vzrušená jako já.

„Můžu vás ujistit, že jsem v pořádku.” Zase rtěnku zavřela a strčila do kabelky. Postavila se a vykročila kolem mne ke dveřím. „Jsem zvyklá, že se chováte jako pitomec. Zato Joel vypadá mile. Měla bych se vrátit dolů.”

Položil jsem ruku na dveře a současně se naklonil blíž k jejímu obličeji. „To si nemyslím.” Jemně jsem jí přejel rty pod uchem a ona se při tom dotyku zachvěla. „Víte, on chce něco, co patří mně, a to dostat nemůže.”

Zamračila se na mne. „Co je tohle za rok? Raz dva? Nechte mě jít. Já vám nepatřím.”

„Možná si to myslíte,” zašeptal jsem a moje rty zlehounka přejely po vznosném sloupu jejího krku. „Ale vaše tělo,” řekl jsem, zajel jí rukama pod sukni a přitiskl ruku na vlhkou krajku mezi jejíma nohama, „to vidí jinak.”

Zavřela oči a z úst jí vyšel tichý sten, když moje prsty začaly pomalu kroužit kolem jejího klitorisu. „Strčte si ho někam.”

„Tak mě nechte,” zašeptal jsem s ústy přitisknutými na její krk.

Přerývaně se zasmála a já ji přitiskl na dveře koupelny. Popadl jsem ji za obě ruce, zvedl jí je nad hlavu a sevřel tak, aby se nemohla vymanit. Pak jsem se sklonil a políbil ji. Ucítil jsem, jak se mému sevření zlehka vzpírá, zavrtěl hlavou a svůj stisk ještě zesílil.

„Tak mě nechte,” zopakoval jsem a přitiskl k ní svého ztvrdlého ptáka.

„Ach bože,” vyjekla a naklonila hlavu na stranu, abych se snáz dostal k jejímu krku.

„Tady to dělat nemůžeme.”

Přejel jsem jí rty přes klíční kost až k rameni. Přendal jsem si obě její zápěstí do jedné ruky, druhou sáhl níž, pomalu uvolnil jednu z těch šňůrek, které jí držely pohromadě vršek, a začal líbat čerstvě odhalenou kůži. Pak jsem se přesunul na druhou stranu, zopakoval stejnou proceduru a dočkal se odměny, když živůtek sklouzl a odhalil bílou

krajkovou podprsenku bez ramínek. Do prdele. Vlastní tahle ženská taky nějaký kousek prádla, ze kterého se skoro neudělám do kalhot? Sklouzl jsem ústy k ňadrům a volnou rukou zatím rozepínal sponu na podprsence. Tentokrát se v žádném případě nehodlám připravit o pohled na její nahá prsa. Krajkový hadřík bez problémů povolil, svezl se na zem a odhalil obraz, který dokonale naplňoval veškeré mé necudné fantazie. Když jsem

uchopil jednu její růžovou bradavku ústy, zasténala a kolena se jí maličko podlomila.

„Šššš,” zašeptal jsem se rty zabořenými do jejího těla.

„Ještě,” řekla. „Znovu.”

Zvedl jsem ji a ona mi obtočila nohy kolem pasu, takže se k sobě naše těla přimkla pevněji. Uvolnil jsem jí ruce a ona mi jimi okamžitě zajela do vlasů a hrubě si mě přitáhla k sobě. Kruci, jak já miloval, když mi tohle dělala. Přitlačil jsem ji na dveře, jenže pak jsem si uvědomil, že nám stojí v cestě příliš mnoho oblečení; toužil jsem cítit žár její kůže na těle, toužil jsem zabořit koule hluboko do ní a přišpendlit ji na zeď na tak dlouho, dokud všichni nebudou dávno v posteli.

Jako by mi četla myšlenky, protože mi její prsty sjely podél boků a začaly zuřivě tahat košili z kalhot, až ji konečně zvedla a přetáhla mi ji přes hlavu.

Otevřeným oknem sem zvenčí zalétl hlasitý smích a já ucítil, jak strnula. Minula dlouhá chvíle, než mi opět pohlédla do očí, a bylo jasné, že bojuje s tím, co chce říct.

„Tohle bychom dělat neměli,” prohlásila konečně a potřásla hlavou. „Čeká na mě.” Poněkud polovičatě se mě pokusila odstrčit, ale já se nedal.

„Vy o něho máte opravdu zájem?” zeptal jsem se a pocítil, jak se mi v nitru vzedmula vlna žárlivosti. Vydržela můj pohled, ale neodpověděla.

Postavil jsem ji na zem, odtáhl k toaletnímu stolku a tam si stoupl hned za ni. Z místa, kde jsme stáli, jsme měli dokonalý výhled na verandu pod sebou.

Přitáhl jsem si její nahá záda k hrudi a přitiskl ústa na její ucho. „Vidíte ho?” zeptal jsem se, zatímco jsem jí dlaněmi přejížděl po ňadrech. „Koukněte na něj.” Sklouzl jsem k jejímu břichu a pak po sukni až ke stehnům. „Dokázal by vám udělat tohle?” Prsty jsem jí zlehka vyjel po stehnech pod kalhotky. Tiše jsem zasykl, když jsem tam ucítil vlhkost

a vmáčkl se dovnitř. „Dokázala byste kvůli němu někdy takhle zvlhnout?” Zasténala a přitiskla se ke mně boky. „Ne “

„Řekněte mi, co chcete,” zašeptal jsem jí do ramene.

„Já - já nevím.”

„Koukněte na něj,” pokračoval jsem, zatímco jsem prsty pronikal dovnitř a zase ven. „Vy víte, co chcete.”

„Chci vás cítit v sobě.” Nemusela říkat dvakrát. Rychle jsem si rozepnul kalhoty, stáhl je na boky, až se jí můj pták zavrtal do zadku, a pak jsem jí zvedl sukni a chytil do rukou kalhotky. „Roztrhněte je,” zašeptala.

Nikdy dřív jsem se s nikým jiným nedokázal chovat takhle primitivně a divošsky, jenže s ní mi to připadalo tak kurevsky správné. Hrubě jsem trhl a tenounké kalhotky se roztrhly jako nic. Odhodil jsem je na podlahu, přejel jí rukama po kůži, sklouzl prsty po rukách a přitiskl její dlaně na stolek před námi.

Byl to zatraceně nádherný pohled: zlomená v pase, sukni vykasanou přes boky, dokonalou prdelku vystavenou na odiv. Oba jsme zasténali, když jsem si stoupl za ni

a vklouzl hluboko dovnitř. Naklonil jsem se nad ní a umístil jí na záda další polibek a tiché

„ššš”.

Zvenčí sem znovu dolehl smích. Joel byl tam dole. Joel, který byl v podstatě dobrý chlap, ale který mi ji chtěl vzít. Pouhá ta představa stačila, abych se do ní vtiskl ještě energičtěji.

Její přidušené vzdechy mi vyvolaly úsměv ve tváři a já ji za to odměnil zrychlením tempa.

Cosi zvráceného ve mně to vnímalo jako jakési ospravedlnění, když jsem viděl Chloe oněmělou tím, co jsem jí tady prováděl.

Lapala po dechu a prsty pátrala po něčem, čeho by se zachytila. Můj pták v ní byl tak tvrdý; jako by ještě tvrdnul pokaždé, když se nemohoucně pokusila vydat nějaký zvuk.

Sklonil jsem se k jejímu uchu a tiše se zeptal, jestli chce opíchat. Vyptával jsem se jí, jestli se jí líbí, když mluvím sprostě, jestli se jí líbí, když se chovám sprostě, když si ji beru tak drsně, až jí dělám modřiny.

Vykoktala ano, a když jsem začal přirážet rychleji a tvrději, ještě prosila, abych přitlačil.

Lahvičky a kelímky na stolku rachotily a přepadávaly pod nárazy našich těl, ale já se nedokázal přimět, abych se o to sebemíň zajímal. Popadl jsem ji za vlasy a přitáhl si její záda k hrudi. „Myslíte, že on by vám to dokázal udělat takhle?”

Pokračoval jsem v přirážení a nutil ji, aby se přitom dívala z okna.

Věděl jsem, že se mi to vymyká z rukou. Ochranné bariéry kolem mne se hroutily, ale mně to bylo jedno. Potřeboval jsem, aby dnes večer, až bude ležet v posteli, myslela na mne. Chtěl jsem, aby mě cítila, až zavře oči, dotkne se svého těla a bude vzpomínat na to, jak jsem ji opíchal. Volnou rukou jsem jí přejel podél boku k ňadru, sevřel ho a zakroutil bradavkou.

„Ne,” zasténala. „Takhle nikdy.” Znovu jsem jí sklouzl rukou po boku, chytil ji za koleno a zahákl je o stůl, abych ji otevřel víc do šířky, a mohl tak proniknout hlouběji.

„Cítíte, jak dokonale do sebe naše těla zapadají?” zasténal jsem jí s ústy na krku. „Je to tak zatraceně skvělý pocit být ve vás. Až půjdete dolů, chci, abyste si tohle pamatovala.

Pamatovala, co mi děláte.”

Už mi to začínalo trochu přerůstat přes hlavu a já věděl, že se každou chvíli udělám. Tohle překračovalo veškeré meze zoufalství. Bažil jsem po ní jako po droze a tahle touha pohlcovala každou moji bdělou myšlenku. Vzal jsem její ruku do své, propletl naše prsty, sjel s nimi po jejím těle k poštěváčku a obě naše ruce jej začaly hladit a dráždit. Hekal jsem rozkoší, když jsem cítil, jak kloužu dovnitř a zase ven.

„Cítíte to?” zašeptal jsem jí do ucha a roztáhl její prsty, takže sklouzly z obou stran po mém přirození.

Otočila hlavu a zakňourala mi do kůže na krku. To ji ale neztlumilo dost a já nutně potřeboval, aby zůstala zticha. Sundal jsem ruku z jejích vlasů, jemně jí zakryl ústa a políbil ji na zarudlou tvář. Tlumeně cosi vykřikla, snad mé jméno, když se její tělo napřed vzepjalo a pak sevřelo kolem mého ptáka.

Když zavřela oči a její rty se uvolnily ve spokojeném úsměvu, začal jsem si zase já brát, co jsem potřeboval: teď o něco rychleji a s pohledem upřeným do zrcadla, abych viděl, jak se jí při mém přirážení pohybují ňadra.

Orgasmus jako by se mi chystal rozervat tělo. Tentokrát zas její ruka vyklouzla z mých

vlasů, zakryla má vlastní ústa a já zavřel oči a poddal se té vlně, která mě zaplavovala. Ještě pár posledních hlubokých a tvrdých výpadů a pak jsem se do ní vystříkal.

Otevřel jsem oči, políbil ji na dlaň, kterou jsem si pak sundal z úst, a položil jí čelo na rameno. Zezdola k nám zaznívaly nic netušící hlasy. Opřela se o mě zády a chvíli jsme ta mjentakti še st áli.

Pak se začala pomalu odtahovat a ve mně ta ztráta kontaktu vzbudila nevoli. Pozoroval jsem ji, jak si urovnává sukni, sbírá podprsenku a pokouší se znovu uvázat šňůrky u blůzky. Když jsem se sklonil, abych si natáhl kalhoty, sebral jsem roztrhané krajkové kalhotky a strčil si je do kapsy. Pořád ještě zápolila se šaty, a tak jsem k ní přistoupil, odstrčil její ruce, a aniž bych jí pohlédl do očí, ty šňůrky znovu svázal.

Místnost nám byla najednou příliš malá, když jsme si v trapném tichu vyměnili krátký pohled. Jak jsem sahal po klice, chtěl jsem něco říct, cokoli, co by tohle dalo do pořádku. Jak jsem od ní mohl žádat, aby si to rozdávala se mnou a jedině se mnou, a přitom neočekávala, že se celý náš vztah nějak změní? I já věděl, že podobná žádost by mi nejspíš vysloužila tak akorát rychlý kopanec do koulí. Jenže slova, která by vyjádřila, co jsem cítil, když jsem ji viděl s Joelem, nekrystalizovala dost rychle. V hlavě jsem měl prázdno.

Znechuceně jsem otevřel dveře a oba jsme se zprudka zarazili při pohledu, který se nám naskytl.

Ve dveřích, s rukama založenýma a obočím významně zvednutým, stála Mina.

.

Osm

V okamžiku, kdy otevřel dveře a my se ocitli tváří v tvář Mině, jsem celá ztuhla.

„Co přesně jste tam vy dva prováděli?” zeptala se a očima přejížděla z jednoho na druhého. V duchu jsem si v rychlosti rekapitulovala všechno, co mohla zaslechnout, a ucítila jsem, jak se mi po kůži šíří nával horka.

Riskla jsem krátký pohled na pana Ryana a on udělal to samé. Potom jsem se obrátila zpátky k Mině a zavrtěla hlavou. „Nic, potřebovali jsme si jenom promluvit. To je všechno.” Snažila jsem se to nějak uhrát, ale věděla jsem, že mě zrazuje chvění v hlase.

„No, něco jsem odtamtud slyšela, ale rozhodně to nebylo mluvení,” řekla a ušklíbla se.

„Nebuď směšná, Mino. Prodiskutovávali jsme jednu pracovní záležitost,” řekl a pokusil se protáhnout kolem ní.

„V koupelně?” zeptala se.

„Jo. Poslali jste mě ji hledat. A já ji našel tady.” Mina se přesunula před něj a zatarasila mu cestu. „Ty myslíš, že jsem pitomá? Není žádné tajemství, že vy dva o ničem nediskutujete; vy na sebe řvete. Takže co? To spolu teď jako randíte?”

„Ne!” vykřikli jsme oba současně. Naše pohledy se na krátký okamžik setkaly, a zase rychle uhnuly bokem.

„Takže to vy spolu potom jenom souložíte,” řekla a najednou to vypadalo, že ani jeden z nás nedokáže najít slova, kterými by jí odpověděl. Napjatá atmosféra na chodbě byla tak tíživá, že jsem na moment zauvažovala, jak moc bych si asi ublížila, kdybych

vyskočila z okna ve druhém patře. „Jak dlouho už?”

„Mino ” začal, potřásl hlavou a já výjimečně opravdu neměla z jeho rozpaků dobrý pocit. Nikdy dřív jsem ho takhle neviděla. Vypadalo to, jako by ho za celou tu dobu nenapadlo, že by tahle záležitost mohla mít i nějaké jiné následky kromě našeho vlastního zmatku.

„Jak dlouho, Bennette? Chloe?” zeptala se s pohledem upřeným mezi nás.

„Já - my jenom -” začala jsem, jenže jenom co? Jak jsem jí mohla cokoli z toho vysvětlit? „My -”

„Udělali jsme chybu. Byla to chyba,” přetnul moje myšlenky jeho hlas a já se po něm v šoku ohlédla. Proč mě tolik ranilo, že to řekl? Byla to chyba, ale stejně, když jsem ho to slyšela pronést nahlas, tak to bolelo.

Nedokázala jsem od něj odtrhnout oči, ani když znovu promluvila Mina. „Chyba nebo ne, musí to okamžitě přestat. Co kdyby tady místo mě stála Susan? A Bennette, vždyť jsi její šéf! Na to jsi zapomněl?” Zhluboka vydechla. „Podívejte, vy dva jste dospělí a já nevím,

co se to tady děje, ale ať už provádíte cokoli, Elliott se to nesmí dozvědět.”

Zasáhla mě vlna nevolnosti při představě, že by se o tomhle Elliott někdy dozvěděl a jak by byl zklamaný. Tohle bych nesnesla. „S tím nebude problém,” řekla jsem a záměrně se

vyhnula Bennettovu pohledu. „Mám v úmyslu se ze svojí chyby poučit. Omluvte mne.”

Protáhla jsem se kolem nich ke schodům, vztek a pocit ublíženosti usazené hluboko

v žaludku jako olověné závaží. Síla mé pracovní morálky a motivace mě vždycky dokázala udržet nad vodou i v obtížnějších obdobích mého života: rozchody, maminčina smrt, hrubé neshody s kamarády. Jenže moji cenu jakožto zaměstnance RMG teď kalily pochybnosti o sobě samé. Díval se snad na mě jinak, protože jsem s ním píchala? Teď když mu zřejmě došlo - konečně - že pokud se o nás dozvědí ostatní, mohlo by to pro něj mít

ošklivé následky, začne zpochybňovat můj úsudek ještě víc?

Jenže na tohle jsem přece jen byla až moc chytrá. Je načase začít se podle toho chovat. Než jsem vyšla ven a znovu se posadila na židli vedle Joela, už jsem se uklidnila. „Všechno v pořádku?” zeptal se.

Otočila jsem se k němu a chvíli si ho prohlížela. Byl vážně docela hezký: pečlivě učesané tmavé vlasy, příjemný obličej a ty nejkrásnější modré oči, co jsem kdy viděla. Měl všechno, co bych měla u muže hledat. Když se o chvíli později vrátil ke stolu pan Ryan s Minou, střelila jsem po něm pohledem, ale rychle ho zase odvrátila.

„No, necítím se zrovna ve své kůži,” řekla jsem, když jsem se obrátila zpátky k Joelovi.

„Myslím, že bych to pro dnešní večer měla radši zabalit.”

„Jistě,” řekl a zvedl se, aby mi pomohl od stolu. „Doprovodím vás k autu.”

Rozloučila jsem se a s dotykem Joelovy dlaně, který mi nebyl nijak povědomý, na kříži odkráčela do domu. Když jsme se ocitli na příjezdové cestě, věnoval mi nesmělý úsměv a vzal mě za ruku. „Bylo to opravdu milé vás poznat, Chloe. Rád bych vám někdy zavolal

a třeba vás pozval na oběd.”

„Půjčte mi svůj telefon,” řekla jsem. Jedna moje část měla provinilý pocit z toho, že jsem ještě před ani ne dvaceti minutami byla s jedním mužem nahoře a teď dávám svoje číslo druhému. Bylo ale načase, abych se přes to přenesla, a pozvání na oběd od hezkého chlapa mi připadalo jako slušná startovní pozice.

Zeširoka se usmál, když jsem mu vrátila jeho telefon, a na oplátku mi věnoval svoji vizitku. Pak vzal moji ruku do své a zvedl ji ke rtům. „Takže vám zavolám v pondělí. Doufám, že ty květiny ještě úplně nezvadly.”

„Podstatný je úmysl,” řekla jsem a usmála se. „Děkuji.”

Ve tváři se mu zračila tak upřímná radost při pouhé vyhlídce, že mě znova uvidí, že mě napadlo, že bych měla cítit závrať nebo by se mi měla podlomit kolena. Ve skutečnosti se mi chtělo jen zvracet.

„Už bych měla jet.”

Joel přikývl a otevřel galantně dvířka mého vozu. „Samozřejmě. Doufám, že už se cítíte lépe. Jeďte opatrně a dobrou noc, Chloe.”

„Dobrou noc, Joeli.”

Zaklapl za mnou dvířka a já nastartovala. Když jsem vyjížděla z rodinného domu svého

šéfa, upírala jsem pohled přímo před sebe.

Druhý den ráno na józe jsem uvažovala, jestli si nemám vylít srdce Julii. Původně jsem si byla vcelku jistá, že ten problém dokážu zvládnout sama, ale poté, co jsem celou noc zírala do stropu a měla nervy úplně v háji, jsem si uvědomila, že se potřebuju někomu svěřit.

Byla tady Sara a právě ona by spíš než kdo jiný dokázala pochopit, jak můj sexy šéf dokáže člověka zblbnout. Jenže ona taky pracovala pro Henryho, a já ji nechtěla dostat do trapné situace tím, že bych po ní žádala, aby tak obrovské tajemství zachovala v tajnosti. Tušila jsem, že Mina by si se mnou promluvila velice ráda, pokud bych ji o to požádala, jenže jelikož byla Ryanová, a navíc jsem věděla, co asi tak mohla zaslechnout, byla mi ta představa krajně nepříjemná.

Občas nastávaly chvíle, kdy jsem si opravdu zoufale přála, aby máma ještě žila. Už pouhá vzpomínka na ni vyvolávala drásavou bolest u srdce a vháněla mi slzy do očí. že jsem se sem přestěhovala, abych s ní strávila poslední roky jejího života, bylo to nejlepší rozhodnutí, co jsem kdy udělala. A i když žít tak daleko od táty a kamarádů bývalo občas kruté, věděla jsem, že se to všechno děje z nějakého důvodu. Jenom jsem si přála, aby si ten důvod pospíšil a dal o sobě vědět.

Mohla bych to povědět Julii? Musela jsem si přiznat, že jsem se děsila, co by si o mně pomyslela. Ale ještě víc jsem se děsila, že bych měla ta slova vůbec vyslovit nahlas.

„Tak fajn, pořád po mně koukáš,” řekla. „Buď máš něco na srdci, nebo jsem trapně a neomluvitelně zpocená.”

Snažila jsem se udržet to v sobě, chtěla jsem ji nějak odbýt a nechat ji při tom, že plácá nesmysly. Jenže jsem to nedokázala. Tíha a tlak těch posledních pár týdnů na mě dopadly drtivou silou, a než jsem se stihla zarazit, rozechvěla se mi brada a já se rozbrečela jako mimino.

„To jsem si myslela. Tak ven s tím.” Natáhla ke mně ruku, pomohla mi se zvednout, ještě cestou posbírala naše věci, a pak mě odvedla ke dveřím.

O dvacet minut, dvě mimózy a jedno nervové zhroucení později jsem měla před očima Juliin šokovaný výraz nad stolem v naší oblíbené restauraci. Řekla jsem jí všechno: o těch roztrhaných kalhotkách, jak se mi to trhání kalhotek líbí, o nejrůznějších místech těch našich úletů, jak nás Mina přistihla, o mém pocitu viny, že mi připadá, jako bych zradila Elliotta a Susan, o Joelovi, o těch pračlověčích výrocích pana Ryana a konečně o svém strachu, že jsem se zapletla do nejnezdravějšího vztahu v dějinách světa a nemám to

vůbec ve své moci.

Když jsem zvedla hlavu a setkala se s jejím pohledem, škubla jsem sebou; vypadala, jako by se právě stala svědkem autohavárie.

„Tak fajn, zeptám se jen pro jistotu, že jsem to pochopila správně.” Přikývla jsem a čekala, až bude pokračovat.

„Ty spíš se svým šéfem.”

Maličko jsem se přikrčila. „No, technicky ne -”

Prudce máchla rukou, aby mi zabránila to dokončit. „Jo, jo. Rozumím. A je to ten samý

šéf, kterého s takovými vřelými city nazýváš ‚Božský bastard’?” Ztěžka jsem si povzdychla a znovu přikývla.

„Ale vždyť ty ho nenávidíš.”

„Správně,” zamumlala jsem a uhnula očima. „Nenávidím. Z celého srdce nenávidím.”

„Ty s ním nechceš být, ale nedokážeš toho nechat.”

„Bože, zní to ještě hůř, když to řekne někdo jiný,” zasténala jsem a zabořila obličej do dlaní. „Naprosto absurdně.”

„Ale šukačky jo? A je to dobré?” zeptala se s nádechem smíchu v hlase.

„Termín dobré se ani zdaleka neblíží tomu, jak bych to popsala, Julie. Fenomenální, intenzivní, omamující, multiorgasmicky úžasné, to všechno ani zdaleka nevystihuje pravou podstatu.”

„Je ‚orgasmicky’ vůbec nějaké slovo?”

Promnula jsem si tvář rukama a znovu povzdechla. „Sklapni.”

„No,” odvětila zamyšleně a odkašlala si. „Malý penis nejspíš jeho problém nakonec přece jenom nebude “

Hlava mi sklouzla na ruce složené na stole. „Ne. Ne, to rozhodně ne.” Maličko jsem ji zase zvedla, když jsem uslyšela její tlumený smích. „Julie! Tohle není legrační!”

„Dovoluji si nesouhlasit. I ty přece musíš vidět, jak je to šílené. Vždyť ze všech lidí, co jsem kdy poznala, jsi ty ta poslední, kterou bych si dovedla představit, že skončí v takovéhle situaci. Vždycky jsi byla tak seriózní, měla jsi tak dokonale naplánovaný úplně každý krok svého života. Vždyť ty jsi doopravdy chodila jenom s pár kluky a pokaždé ti trvalo až nesmyslně dlouho, než jsi s nimi vlezla do postele. Tenhle chlap musí být fakticky dílo.”

„Já vím, že na tom není nic špatného mít s někým čistě sexuální vztah - s tím se dokážu srovnat. A vím, že se občas možná přehnaně kontroluju, ale pravda je taková, že když jsem s ním, cítím, že nemám nad sebou žádnou kontrolu. Myslím, že ho ani nemám ráda,

ale stejně dělám to pořád dokola.”

Julia si usrkla mimózy a já úplně viděla, jak se jí v hlavě protáčejí kolečka, když uvažuje nad vším, co jsem řekla. „Co je pro tebe důležité?”

Dobře jsem chápala, co tím myslí. „Moje práce. Můj život, až tohle skončí. Jakou mám hodnotu coby zaměstnanec. Vědomí, že můj přínos je důležitý.”

„A můžeš mít dobrý pocit ze všech těchhle věcí, a přitom s ním pořád souložit?”

Pokrčila jsem rameny, neschopná pořádně rozklíčovat svoje myšlenky a odpověď na tuhle otázku. „Já nevím. Kdybych si myslela, že to dokážu oddělit, tak možná. Ale jediné místo, kde se setkáváme, je práce. Nevyskytl se jediný případ, kdy by nešlo o práci

i o sex.”

„Potom musíš najít nějaký způsob, jak s tímhle skoncovat. Potřebuješ si udržet odstup.” „To není tak jednoduché,” odsekla jsem, zavrtěla hlavou a začala blábolit. „Pracuju pro

něho. Není to ten případ, že bych se mohla snadno vyhnout všem situacím, kdy spolu skončíme o samotě. Je to až komické, kolikrát jsem se zapřísáhla, že už s ním nebudu mít sex, a pak jsme si to spolu o pár hodin později zase rozdali. A navrch toho všeho spolu za dva týdny jedeme na konferenci. Celou dobu stejný hotel, celou dobu jen kousek od sebe. I v postelích!”

„Co to do tebe vjelo, Chloe?” zeptala se Julia užaslým tónem. „To v tom chceš pokračovat?”

„Ne! Jasně že ne!”

Skepticky se na mě zadívala.

„No já to jenom, že s ním si připadám jiná. Tak třeba chci dělat věci, o které jsem

nikdy dřív nestála a o které bych si nejspíš ani neměla dovolit stát. Jenom bych si přála, aby to byl někdo jiný, kvůli komu bych je chtěla, někdo milý jako třeba Joel. Můj šéf

zrovna moc milý není.”

„A šéfík v tobě jako budí potřebu chtít co? Třeba naplácat na zadek a takové věci?” odpověděla Julia se zahihňáním, ale když jsem zvedla hlavu, uslyšela jsem ji vyjeknout.

„Ach můj bože, ty si od něho necháváš naplácat na zadek?”

Střelila jsem po ní rozšířenými zornicemi. „Trochu hlasitěji, Julie, myslím, že ten chlápek vzadu tě neslyšel.” Jakmile jsem si byla jistá, že se nikdo nedívá, odhrnula jsem si z čela uvolněné pramínky vlasů. „Podívej, já vím, že s tímhle musím přestat, jenže já -”

Zarazila jsem se, protože jsem najednou ucítila, jak mi po těle naskakuje husí kůže. Dech se mi zarazil v hrdle a já se pomalu otočila ke dveřím. A byl to opravdu on, jen tentokrát neupravený a nedbale oblečený v černém triku a džínách, na nohách tenisky a na hlavě ještě rajcovnější vrabčí hnízdo než obvykle. Obrátila jsem se zpátky k Julii a cítila, jak mi z tváře vyprchává všechna krev.

„Co se děje Chloe? Vypadáš, jako bys právě zahlídla ducha,” řekla Julia, natáhla se přes stůl a dotkla se mé paže.

Ztěžka jsem polkla ve snaze znovu najít hlas a pak se na ni podívala. „Vidíš tamtoho chlapa u dveří? Vysoký, dobře vypadá?” Maličko zvedla hlavu, aby líp viděla, a já ji pod stolem nakopla. „Nedělej to tak okatě! To je můj šéf.”

Julia vyvalila oči a spadla jí čelist. „Do prdele,” zalapala po dechu a potřásala hlavou, zatímco ho přejížděla pohledem. „Fakt sis nedělala srandu, Chloe. Tohle je doopravdicky božský bastard. Toho bych teda z postele nevykopala. Ani z auta. Ani z převlíkací kabinky. Ani z výtahu nebo -”

„Julie! Tímhle mi fakticky nepomáháš!”

„Kdo je ta blondýna?” zeptala se a pokývla bradou směrem k nim. Když jsem se obrátila, viděla jsem, že pan Ryan vede ke stolu vysokou, nohatou bloncku, ruku má položenou na jejích zádech. Ostré bodnutí žárlivosti mi zajelo do hrudi.

„To je ale hajzl,” zasykla jsem. „Po tom, jak se choval včera večer? On si ze mě snad dělá srandu.” Zrovna když jsem se chystala odpovědět, zazvonil Julii telefon a ona pro něj sáhla do kabelky. Pozdrav „Ahoj, miláčku!” mi napověděl, že volá její snoubenec a že to bude chvíli trvat.

Znovu jsem zalétla pohledem k panu Ryanovi, který se smál a povídal si s tou blondýnou. Nedokázala jsem od nich odtrhnout oči. V tomhle ležérním ohozu vypadal dokonce ještě přitažlivěji: úsměv ve tváři, oči mu tančily, když se zasmál. Kokot! Jako by slyšel moje myšlenky, zvedl hlavu a naše pohledy se setkaly. Sevřela jsem čelist, odvrátila se a hodila ubrousek na stůl. Potřebovala jsem odtamtud vypadnout. „Hned

budu zpátky, Julie.”

Přikývla a nepřítomně zamávala rukou, aniž by třeba jen na chvíli přerušila hovor. Zvedla jsem se a rychle se protáhla kolem jejich stolu, přičemž jsem si dávala pozor, abych se vyhnula jeho pohledu. Zrovna jsem zahýbala za roh do chodbičky a bezpečí dámských toalet jsem už měla na dohled, když jsem ucítila na svém předloktí silnou ruku.

„Počkejte.”

Při zvuku toho hlasu jsem sebou škubla.

Tak fajn, Chloe, tohle zvládneš. Prostě se k němu otoč, podívej se mu do očí a řekni mu, aby kurva odprejskl. Je to sráč, který tě včera večer označil za chybu a dneska se tu

ukázal s nějakou blonďatou cuchtou.

Vypnula jsem ramena a otočila se k němu. Do prdele. Zblízka vypadal ještě líp. Nikdy jsem ho neviděla jinak než dokonale vyfiknutého, ale dneska ráno se očividně neholil a já zoufale toužila cítit škrábání jeho strniště na svých tvářích.

Nebo na stehnech.

„Co sakra chcete?” vyštěkla jsem na něj a vymanila ruku z jeho sevření. Bez podpory vysokých podpatků jsem měla pocit, že nade mnou ční jako mrakodrap. Když jsem vzhlédla k jeho obličeji, rozeznala jsem mu pod očima slabé kruhy. Vypadal unaveně. Fajn, proč ne. Pokud byly jeho noci způlky tak příšerné jako moje, dobře mu tak.

Přejel si rukama po vlasech a rozpačitě se rozhlédl kolem „Chtěl jsem s vámi mluvit.

Vysvětlit ten včerejší večer.”

„Co je tady k vysvětlování?” zeptala jsem se a pokývla hlavou k jídelně a té blondýně, která zůstala sedět u stolu. V hrudi se mi něco krutě, bolestně zkroutilo. „Změna scenérie.

Rozumím. Jsem vážně ráda, že vás tu takhle vidím - aspoň mi to pomůže nezapomenout, proč je celá tahle záležitost mezi námi děsný nápad. Nechci zprostředkovaně píchat se všema vašima ostatníma ženskýma.”

„O čem to sakra mluvíte?” zeptal se s pohledem upřeným do mých očí. „To myslíte Emily?”

„Tak se jmenuje? No, přeju vám s Emily dobrou chuť, pane Ryane.” Obrátila jsem se k odchodu, ale on mě znovu popadl za ruku a zastavil. „Nechte. Mě. Jít.”

„Proč vám to vůbec vadí?”

Naše hádka začala přitahovat pozornost personálu, který tudy procházel do kuchyně.

Rychle se rozhlédl kolem a pak mě zatáhl na dámskou toaletu a zamknul dveře.

Fantastické, další toaleta.

Odstrčila jsem ho, když se pokusil přistoupit blíž. „Co si myslíte, že děláte? A co myslíte

tím ‚proč vám to vůbec vadí’? Když jste se mnou včera večer píchal, měl jste spoustu keců, že přece nemůžu jít na rande s Joelem, a teď jste tady sám s někým jiným! Úplně jsem zapomněla, jaký jste děvkař. Vaše chování se dalo naprosto očekávat - já jsem

naštvaná na sebe!” Byla jsem tak vzteklá, že jsem si prakticky zarývala nehty do dlaní.

„Vy si myslíte, že jsem tady na rande?” Ztěžka vydechl a zakroutil hlavou. „Tohle je do prdele přímo neuvěřitelné. Emily je kamarádka. Spravuje charitativní organizaci, kterou Ryan Media podporují. To je všechno. Měl jsem se s ní sejít v pondělí, abychom podepsali nějaké papíry, jenže jí na poslední chvíli změnili let a dneska odpoledne odjíždí ze země. Nebyl jsem s nikým jiným od toho oken -” Odmlčel se a snažil se promyslet další slova.

„Od toho, co jsme prvně vždyť víte.” Zakončil to vágním posunkem ruky.

Cože?

Jen jsme tam tak stáli a hleděli na sebe a já se zatím snažila nějak si ta jeho slova přebrat. On s nikým jiným nespal! Bylo to vůbec možné? Věděla jsem najisto, že byl děvkař. Osobně jsem byla svědkem toho, jak se sbírka jeho trofejí průběžně rozšiřovala při firemních akcích, a to ani nemluvím o historkách, co se nesly budovou. A i kdyby bylo to, co říkal, pravda, nic to neměnilo na faktu, že je pořád můj šéf, a tudíž je celá ta záležitost skrznaskrz špatná.

„Takže se po vás vrhaly mraky ženských, a vy jste ani jednu nepřefikl? Páni, jsem

dojatá.” Obrátila jsem se ke dveřím.

„Není zas tak těžké tomu uvěřit,” zavrčel a já cítila, jak se mi jeho oči propalují do zad.

„Víte co, mně je to fuk. Byla to přece jenom chyba, ne?”

„Koukněte, právě o tomhle jsem si chtěl s vámi promluvit.” Přistoupil blíž a mě celou zahltila jeho vůně - med a šalvěj. Najednou jsem si připadala jako v pasti, jako by v té malinké místnosti nebylo dost kyslíku. Potřebovala jsem odtamtud vypadnout, a to hned. Co to Julia říkala ani ne před pěti minutami? Nezůstávej s ním o samotě? Dobrá rada. Ty kalhotky, co jsem si oblíkla dneska, mám náhodou ráda, a rozhodně je nechci vidět rozcupované v jeho kapse.

No tak dobře, tohle byla lež.

„Uvidíte se znovu s Joelem?” ozval se jeho hlas za mými zády. Ruku už jsem držela na klice. Stačilo jí jen otočit a byla jsem v bezpečí. Jenže já ztuhla a snad celé minuty zírala na ty zatracené dveře.

„Záleží na tom?”

„Myslel jsem, že tohle jsme probrali už včera večer.” Přejel mi konečky prstů po ruce až k rameni a stáhl tenké ramínko trička.

„Neměl jsem v úmyslu říct, že to byla chyba,” zašeptal mi do kůže. „Prostě jsem zpanikařil.”

„To neznamená, že to nebyla pravda.” Mé tělo se instinktivně opřelo o to jeho a maličko jsem naklonila hlavu, abych mu usnadnila přístup ke krku. „To víme oba.”

„Stejně jsem to neměl říkat.” Vzal do ruky můj culík, zašimral mě jím na rameni a měkkými rty mi začal přejíždět po zádech. „Obraťte se.”

Dvě slova. Jak bylo možné, že mě ta dvě prostá slova dokázala přinutit, abych začala o všem pochybovat? Jedna věc byla, když mě přimáčkl na zeď nebo si mě nadrsno vzal, ale teď mi kladl všechno k nohám. Tvrdě jsem se kousla do rtu a snažila se přimět, abych otočila tou klikou. Ruka sebou skutečně zacukala, ale vzápětí mi poraženecky sklouzla k boku.

Obrátila jsem a zvedla hlavu, abych mu pohlédla do očí.

Jeho ruka mi spočinula na tváři, palec přejel po spodním rtu. Naše pohledy se do sebe zaklesly, a zrovna když jsem myslela, že už nevydržím čekat ani jedinou vteřinu, přitáhl si mě k sobě a přitiskl svá ústa na moje.

V okamžiku, kdy jsme se políbili, vzdala jsem se veškerého odporu a najednou jako bych se k němu nemohla dostat dost blízko. Kabelka přistála na kachlíkové podlaze u mých

nohou a já mu zabořila ruce do vlasů a přitáhla si ho k sobě. Přitiskl mě zády ke zdi, sklouzl mi dlaněmi dolů po těle a zlehka mě nadzvedl. Zajel mi rukama pod legíny a sevřel můj zadeček.

„Do prdele. Co to zas máte na sobě?” zasténal mi do krku, zatímco jeho dlaně klouzaly tam a zpátky po růžovém saténu. Zvedl mě, tentokrát pořádně, obtočil si mé nohy kolem pasu a přitiskl mě pevněji na zeď. Zasténal, když jsem stiskla jeho ušní lalůček mezi zuby.

Stáhl mi napůl tričko a sevřel v ústech moji bradavku. Hlava mi přepadla dozadu a narazila do zdi, když jsem na hrudi ucítila škrábání jeho neoholené brady. A pak ten mlžný opar v mé hlavě protrhl pronikavý zvuk a já uslyšela, jak zaklel. Můj telefon. Postavil mě na nohy, poodstoupil a do tváře se mu znova vrátil obvyklý nakvašený výraz.

Rychle jsem si upravila šaty a natáhla se po kabelce. Tvář mi zkřivila grimasa, když jsem uviděla fotku, která se ukázala na displeji.

„Ano, Julie,” zvedla jsem to celá bez dechu.

„Chloe, že ty jsi na záchodku a pícháš tam s tím hezkým kusem chlapa?”

„Budu tam za vteřinku, ano?” ukončila jsem hovor a strčila telefon zpátky do tašky. Když jsem k němu zvedla hlavu, uvědomila jsem si, že se mi po tom malém výpadku zase vrátila moje racionální stránka. „Měla bych jít.”

„Podívejte, já -” Přerušilo ho další zazvonění mého telefonu.

Zvedla jsem to, aniž bych se obtěžovala podívat na displej. „Bože, Julie! Já tady s žádným kusem chlapa nepíchám!”

„Chloe?” ozval se v telefonu Joelův zmatený hlas.

„Ach ahoj.” Do prdele. Tohle snad ani není možné.

„Rád slyším, že nepícháte s žádným kusem chlapa?” řekl Joel a nervózně se zasmál. „Kdo je to?” zavrčel Bennett.

Přitiskla jsem mu ruku na rty a vrhla po něm ten nejošklivější pohled, na jaký jsem se zmohla. „Víte, teď opravdu nemůžu mluvit.”

„Jo, omlouvám se, že ruším v neděli, ale nedokázal jsem na vás přestat myslet. A nechci dostat nikoho do problémů nebo tak něco, ale hned po tom, co jste odešla, jsem si zkontroloval e-mail a našel tam potvrzení o doručení těch květin pro vás.”

„Vážně?” zeptala jsem se s předstíraným zájmem. Pohled jsem zabodávala do Bennetta.

„No, podle všeho to podepsal Bennett Ryan.”

.

Devět

Viděl jsem, jak se jí ve tváři vystřídalo rychle po sobě hned několik emocí: rozpaky, rozmrzelost a pak zvědavost? Z druhé strany linky se mi podařilo nejasně rozeznat mužský hlas a ucítil jsem, jak se ve mně začíná probouzet pračlověk. Kdo jí to sakra volá?

Najednou se jí zúžily oči a tichý hlásek v mém nitru mi napověděl, že bych měl nejspíš trochu znervóznět. „No, mockrát děkuju, že jste mi o tom dal vědět. Ano. Ano, jistě.

Dobře. Ano. Zavolám vám, až se rozhodnu. Díky za zavolání, Joeli.” Joel? Zasraný Cignoli.

Ukončila hovor a pomalu vrátila telefon zpátky do kabelky. S pohledem upřeným k zemi zavrtěla hlavou a uniklo jí tiché zachichotání, než jí ústa ozdobil zlomyslný úsměšek.

„Nechcete mi náhodou něco vysvětlit, pane Ryane?” zeptala se sladce, a ve mně to z jakéhosi důvodu vzbudilo ještě větší obavy. Lámal jsem si hlavu, ale nedokázal na nic přijít. O čem to mluví?

„Tohle byl zřejmě ten nejpodivnější rozhovor, co jsem kdy vedla. Vypadá to, že když si Joel včera večer zkontroloval e-mail, našel tam potvrzení o doručení mojí kytice. Nikdy byste neuhodl, co mi řekl.”

Přistoupila ke mně o krok blíž, a já instinktivně o krok ucouvl. Nelíbilo se mi, kam tohle směřuje. „Ukázalo se, že jejich převzetí někdo podepsal.”

Ale do prdele.

„A podle jména na té stvrzence to byl jistý Bennett Ryan.”

Áá do hajzlu. Proč jsem se sakra podepsal vlastním jménem? Snažil jsem se přijít na nějakou odpověď, ale v hlavě jsem měl najednou prázdno. Moje mlčení jí ovšem zřejmě řeklo všechno, co potřebovala vědět.

„Vy zmetku! Vy jste je převzal a pak jste mi lhal?” Tvrdě mě šťouchla do hrudi a já najednou pocítil instinktivní nutkání chránit si koule. „Proč jste to udělal?” Teď jsem byl zády nalepený na zdi já a horečně jsem hledal únikovou cestu.

„Já cože?” vybrebtal jsem. Srdce jako by se mi chtělo vydrápat z hrudi ven.

„Vážně! Co to má sakra znamenat?”

Potřeboval jsem nějakou odpověď, a potřeboval jsem ji sakra rychle. Už snad posté za posledních pět minut jsem si prohrábl rukama vlasy a nakonec usoudil, že bude nejspíš nejlepší vyjít s pravdou ven.

„Já nevím, jasný?” vykřikl jsem na ni. „Já prostě do prdele!”

Vytáhla znovu svůj telefon a zdálo se, že se chystá někomu poslat textovku.

„Co to děláte?” zeptal jsem se.

„Ne že by vám do toho něco bylo, ale chci dát vědět Julii, aby šla napřed beze mě.

Neodejdu odsud, dokud mi neřeknete pravdu.” Zamračila se na mne a já úplně cítil, jak z ní ve vlnách vyzařuje vztek. Na moment mi projelo hlavou, že bych měl říct Emily, co se děje, ale ona mě stejně viděla, když jsem šel za Chloe, takže jsem si byl vcelku jistý, že

už si to mezitím spočítala.

„Takže?”

Podíval jsem se jí do očí a zhluboka si povzdechl. Neexistoval absolutně žádný způsob, jak bych tohle mohl vysvětlit a nevypadal přitom jako totální idiot. „Tak jo, ano, podepsal jsem to.”

Upřeně na mě hleděla, hruď se jí zdvihala a pěsti měla zaťaté tak pevně, až jí zbělely kotníky na prstech. „A?”

„A pak jsem je vyhodil.” Jak jsem tam proti ní stál, došlo mi, že si ten její vztek zasluhuju do poslední mrtě. Choval jsem se k ní nečestně. Nic jsem jí nenabízel, ale stejně jsem jí stál v cestě k někomu, kdo by ji třeba mohl udělat šťastnou.

„Vy jste kruci naprosto neuvěřitelný,” zavrčela skrz zaťaté zuby. Věděl jsem, že se ze všech sil přemáhá, aby se po mně přes celou místnost nevrhla a nezmlátila mě.

„Vysvětlete mi, proč jste to udělal.”

Tohle byla ta část, na kterou jsem neuměl pořádně odpovědět. „Protože ” Poškrábal jsem se na hlavě. Štvalo mě, že jsem se nechal zahnat do kouta. „Protože nechci, abyste

chodila s Joelem.”

„Ze všech stupidních, šovinistických - kdo si sakra myslíte, že jste? To, že jsme spolu šukali, ještě neznamená, že máte právo rozhodovat o mém životě. Nejsme pár, nechodíme spolu. Sakra, ani se nemáme rádi!” vykřikla.

„Vy si myslíte, že to nevím? Nedává to žádný smysl, jasné? Jenže když jsem uviděl ty květiny no tak, byly to přece blbé růže!”

Vypadala, jako by se chystala poslat mě někam do ústavu. „Vy berete nějaké prášky?

Co má s tímhle společného fakt, že to byly růže?”

„Vy růže nesnášíte!” Jakmile jsem ta slova vypustil z úst, napjatý výraz v obličeji jí povolil, oči změkly a potemněly. Blekotal jsem dál: „Zkrátka jsem je tam uviděl a zareagoval automaticky. Nedal jsem si pauzu a nenechal si to projít hlavou. Jenom ta představa, že se vás dotýká ” Pěsti u boků se mi zatínaly a hlas se vytrácel, jak jsem se urputně snažil znovu najít klid. Každou vteřinou jsem cítil větší zlost: na sebe, že jsem takový slaboch a dovolím, aby se mi emoce vymkly z rukou, znova, a na ni, že nade mnou má takovou kurevsky nevysvětlitelnou moc.

„Tak fajn, podívejte,” řekla a nadechla se, aby se trochu srovnala. „Neříkám, že souhlasím s tím, co jste provedl, ale chápu to do jisté míry.”

Šokovaně jsem po ní střelil očima.

„Lhala bych, kdybych tvrdila, že k vám necítím něco podobně majetnického,” dodala váhavě.

Nedokázal jsem uvěřit tomu, co slyším. To mi opravdu právě přiznala, že to vnímá úplně stejně?

„Jenže to nic nemění na skutečnosti, že jste mi lhal. Lhal jste mi přímo do obličeje. Možná vás považuju v podstatě za arogantního blbce, ale vždycky jste pro mne byl člověk,

který se ke mně choval čestně.” Trhnul jsem sebou. Měla pravdu.

„Mrzí mě to.” Moje omluva zůstala viset ve vzduchu a já si nebyl jistý, koho z nás dvou to překvapilo víc.

„Dokažte to.” Dívala se na mě tak klidně, v jejích rysech nebyla patrná ani špetka emocí. Co tím myslela? A pak mi to došlo. Dokažte to. Nebyli jsme schopní komunikovat prostřednictvím slov, protože slova nás přiváděla jedině do maléru. Ale tamto? Tamto bylo něčím, v čem jsme spolu vycházeli, a jestli mi chtěla poskytnout ještě tuhle jednu šanci, abych napravil, co jsem provedl, využiju jí.

Tolik jsem ji v tom okamžiku nenáviděl. Nenáviděl jsem ji za to, že má pravdu a já že se mýlím, a nenáviděl ji, že mě nutí si vybrat. A víc než co jiného jsem nenáviděl to, jak moc po ní toužím.

Rychle jsem překonal vzdálenost, která nás dělila, a položil jí zezadu ruku kolem krku.

Přitiskl jsem ji k sobě, zadíval se jí do očí a přitáhl si její ústa ke svým. Ve vzduchu se vznášela jakási nevyslovená výzva. Ani jeden z nás nebyl ochoten couvnout nebo připustit, že to - ať už ono to bylo cokoli - je mimo naši kontrolu.

Anebo jsme možná oba dělali přesně tohle.

V okamžiku, kdy se naše rty setkaly, jsem pocítil povědomé vzrušení, které mi proudilo celým tělem.

Ruce jsem jí zabořil hluboko do vlasů a zvrátil jí hlavu nazad, aby mohla pojmout všechno, co jsem do ní tlačil. Tentokrát šlo možná o ni, ale stejně jsem si byl sakra jistý, že to budu mít pod kontrolou já. Přitiskl jsem se na ni celým tělem a zasténal, když jsem cítil, jak do sebe naše křivky dokonale zapadají. Chtěl jsem, aby tahle nutkavá potřeba zmizela, abych dosáhl uspokojení a šel dál; jenže pokaždé, když jsem se jí dotkl, bylo to ještě lepší, než jsem si pamatoval.

Svezl jsem se na kolena, popadl ji za boky, přitáhl blíž a začal jí přejíždět rty nad pasem legín. Vykasal jsem jí triko, líbal každičký centimetr odhalené kůže a vychutnával si napnuté svaly, které jsem zkoumal. Pak jsem k ní zvedl hlavu a zahákl prsty za pás. Oči měla zavřené a kousala se do spodního rtu. Cítil jsem, jak mi péro tvrdne v očekávání toho, co jsem se chystal udělat.

Stáhl jsem jí legíny na stehna. Po těle jí naskakovala husí kůže, když jsem přejížděl prsty dolů po nohách. Zabořila mi ruce do vlasů, drsně za ně zatahala a já k ní se zasténáním zvedl hlavu. Přejel jsem po lemu jemného saténu jejích kalhotek a zastavil se u tenkých proužků na bocích. „Je to skoro až moc hezké, než aby to člověk zničil,” řekl jsem, když jsem si omotával jeden proužek kolem každé ruky.

„Skoro.” Stačilo jediné rychlé škubnutí, aby povolily, a já mohl ten růžový hadřík sebrat a nacpat si ho do kapsy.

V tu chvíli se mě zmocnila naléhavá touha a já rychle vyprostil její nohu, položil si ji na rameno a začal zasypávat polibky měkkou kůži na vnitřní straně stehna.

„Ach, do prčic,” vydechla a zajela mi rukama do vlasů. „Ano, kruci, prosím.”

Když jsem se jí napřed otřel nosem o poštěváček a pak ho pomalu přejížděl jazykem, drsně mě drapla za vlasy a začala pohybovat boky proti mým ústům. Z jejích rtů se řinula chraplavým šepotem nesrozumitelná slova, a když jsem ji tam viděl, jak se tomu celá kompletně poddává, uvědomil jsem si, že ona je vůči tomuhle stejně bezmocná jako já. Byla na mě naštvaná, tak naštvaná, že někde v koutku duše nejspíš toužila zaháknout mi nohu kolem krku a uškrtit mě, ale aspoň mi dovolila poskytnout jí něco, co bylo v řadě ohledů o tolik intimnější než prosté šukání. To já klečel na kolenou, ale ona byla ta

zranitelná a nahá.

Taky byla na dotyk teplá a vlhká a chutnala přesně tak zatraceně sladce, jako vypadala.

„Dokázal bych vás kurva celou spolknout,” zašeptal jsem a odtáhl se natolik, abych jí mohl pohlédnout do tváře. Políbil jsem ji na bok a zamumlal. „Tohle by bylo o tolik lepší, kdybych vám mohl někde pořádně roztáhnout nohy. Třeba na stole v konferenční místnosti.”

Zatahala mě za vlasy a s úsměvem si mě přitáhla zpátky k sobě. „Mně to takhle docela stačí. Neopovažujte se přestat.”

Málem jsem nahlas přiznal, že bych nemohl, ani kdybych chtěl, a že jsem se pomalu hrozil představy, že bych to třeba jen zkusil, ale brzy jsem se opět ztratil v jejím těle. Toužil jsem si uložit do paměti každou sprosťárnu a prosbu, která jí unikla z úst, s vědomím, že to já jsem toho všeho příčinou. S ústy přisátými k ní jsem znovu zasténal, až vykřikla a přitiskla své tělo blíž. Vklouzl jsem do ní dvěma prsty a druhou rukou ji tahal za bok, abych ji přiměl najít se mnou stejný rytmus. Tiskla se na mne a začala kroutit boky, zpočátku pomalu a postupně stále rychleji. Cítil jsem, jak se její tělo křečovitě svírá: její nohy, břicho, její ruce v mých vlasech.

„Už skoro jsem,” oddechovala ztěžka. Pohyby jejích boků poněkud ochably, staly se trhanějšími a divočejšími, ale mě to sakra samotného taky trochu rozdivočelo. Toužil jsem kousat a sát, zabořit do ní prsty a úplně ji připravit o rozum. Bál jsem se, že začínám být až moc drsný, ale její oddechování se proměnilo v drobné hekání následované táhlými prosbami. A pak jsem zkroutil zápěstí, protlačil se hloub a ona vykřikla a roztřásly se jí nohy, když ji zahltil orgasmus.

Zatímco jsem ji hladil po boku, pomalu jsem sundal její nohu a přitom dával pozor na chodidlo, pro případ, že by se mě nakonec přece jen rozhodla nakopnout. Přejel jsem si prstem po rtu a pozoroval, jak se jí postupně znovu zaostřuje pohled.

Odstrčila mě a s pohledem upřeným na mne, jak tam před ní klečím, si rychle urovnala oblečení. Pozvolna jsme se znovu vraceli do reality a do našeho těžkého oddechování se postupně mísily různé zvuky lidí, kteří stolovali na opačné straně dveří.

„Neodpustila jsem vám,” řekla, natáhla se k zemi po své kabelce, odemkla dveře a bez jediného dalšího slova vyšla z místnosti.

Pomalu jsem se zvedl na nohy, a zatímco jsem sledoval, jak se za ní zavírají dveře, snažil jsem se pochopit, co se to právě stalo. Měl bych cítit vztek. Ale místo toho jsem si uvědomil, že se mi koutek úst zvedá v úsměvu, a skoro jsem se rozesmál absurditě toho všeho.

K čertu, ona to udělala zas. Porazila mě v mé vlastní hře.

V noci jsem prožíval peklo. Od chvíle, kdy jsem odešel z té restaurace, jsem skoro nespal ani nejedl a trpěl v podstatě permanentní erekcí. Když jsem mířil do práce, věděl jsem přesně, co mě čeká. Udělá všecko, co bude v jejích silách, aby mě mučila a potrestala za to, že jsem jí lhal; úchylné ale bylo že jsem se na to svým způsobem těšil.

Překvapilo mě, když jsem po svém příchodu našel její stůl prázdný. Zvláštní, pomyslel jsem

si, zřídkakdy přicházela pozdě. Pokračoval jsem do své kanceláře a začal se připravovat na další pracovní den. O patnáct minut později mě od telefonátu vytrhlo

prásknutí předních dveří. No, rozhodně nezklamala; slyšel jsem bouchat zásuvky a fascikly a bylo mi jasné, že z dneška se vyklube zajímavý den.

V deset patnáct mě vyrušil interkom. „Pane Ryane.” Její chladný hlas naplnil celou místnost a já se navzdory její očividné rozmrzelosti přistihl, jak se spokojeně šklíbím, když jsem stisknutím tlačítka hovor přijímal.

„Ano, slečno Millsová?” ozval jsem se a slyšel, jak se ten úšklebek odráží v tónu mého hlasu.

„Za patnáct minut máme být v konferenční místnosti. V poledne budete muset odejít na pracovní oběd s prezidentem Kelly Industries, který začíná o půl jedné. Stuart na vás bude čekat v garáži.”

„Vy mě nedoprovodíte?” Trochu mi vrtalo hlavou, jestli se náhodou nevyhýbá situacím, kdy by se mnou zůstala o samotě. Nebyl jsem si jistý, co si o tom mám myslet.

„Ne, pane. Jen pro vedení.” Zatímco mluvila dál, slyšel jsem šustění papíru. „Kromě toho musím dneska zařídit to San Diego.”

„Za moment budu venku,” spustil jsem prst z tlačítka a postavil se, abych si upravil kravatu a sako.

Když jsem vyšel z kanceláře, pohled mi okamžitě padl na ni. Pokud jsem snad měl nějaké pochyby, že mě přinutí trpět, teď byly pryč. Skláněla se nad stolem v modrých hedvábných šatech, které dokonale podtrhovaly její dlouhé štíhlé nohy. Vlasy měla vyčesané nahoru, a když se ke mně obrátila, všiml jsem si, že jí na nose sedí brýle. Jak

jsem měl být schopný mluvit souvisle, když ona bude sedět vedle mne?

„Jste připravený, pane Ryane?” Aniž by čekala na odpověď, posbírala si věci a vyrazila na chodbu. Měl jsem pocit, že dneska pohupuje boky ještě víc než obvykle. Ta drzá mrcha mě provokuje.

Stáli jsme v přeplněném výtahu, kde se naše těla nedobrovolně tiskla na sebe, a já měl co dělat, abych potlačil sten. Možná to byla jen moje představivost, ale měl jsem takový pocit, že jsem zahlédl náznak úsměšku, když se „náhodou” otřela o mého zpola ztopořeného ptáka. Dvakrát.

Další dvě hodiny jsem strávil ve vlastním soukromém pekle. Pokaždé když jsem se na ni podíval, provedla něco, čím mě srážela na kolena: potutelné pohledy, olizování spodního rtu, přehazování nohou sem a tam nebo nepřítomné obtáčení pramínku vlasů kolem prstu. V jednom okamžiku jí spadlo pero, a když se shýbala pod stůl, aby ho sebrala, jakoby nechtěně mi položila ruku na stehno.

Při pracovním obědě, který následoval, jsem cítil stejnou měrou vděčnost za to dočasné osvobození od jejího mučení a zoufalou touhu vrátit se k němu zpátky. Přikyvoval jsem a promlouval v těch správných okamžicích, ale popravdě jsem tam byl duchem prakticky nepřítomen. Můj otec si byl pochopitelně celou dobu dobře vědom mé rozmrzelosti a zamlklosti. Cestou zpátky do kanceláře se do mě pustil.

„Máte s Chloe společně strávit tři dny v San Diegu bez nárazníku kancelářských dveří a nebude tam nikdo, kdo by vám dělal rozhodčího. Očekávám, že se k ní budeš chovat s maximálním respektem. A než přejdeš do ofenzívy,” dodal a zvedl ruku, protože vycítil, že se mu chystám rychle odseknout, „s Chloe už jsem o tom mluvil.”

Vykulil jsem oči a rychle jimi po něm blýskl. On mluvil se slečnou Millsovou o mém

profesionálním chování?

„Ano, uvědomuju si, že tady nejde jen o tebe,” řekl, když kráčel v čele k prázdnému výtahu. „Ujistila mě, že nabízí do puntíku přesně to, co dostává. Proč si myslíš, že jsem tě vůbec navrhl jako jejího programového mentora? V nejmenším jsem nepochyboval, že ona s tebou dokáže držet krok.”

Henrymu, který stál mlčky vedle něj, se tváří rozléval samolibý úsměv. Kretén.

Trochu jsem se zamračil, když mi to najednou došlo: ona mě bránila. Snadno se mohla postarat, abych z toho vyšel jako tyran, ale namísto toho přijala část viny.

„Tati, já přiznávám, že můj vztah s ní je poněkud nekonvenční,” začal jsem a modlil se, aby nikdo nepochopil, nakolik pravdivé tohle tvrzení ve skutečnosti je. „Ale ujišťuju tě, že to v žádném případě nenaruší naši schopnost postarat se o obchod. Nemusíš se ničeho

bát.”

„Dobře,” řekl táta. To už jsme dorazili do patra, kde se nacházela moje kancelář.

Když jsme vstoupili dovnitř, slečna Millsová telefonovala. Mluvila sotva slyšitelným hlasem. „No, už budu muset končit, tati. Potřebuju vyřídit pár věcí, ale dám ti vědět, jak to jen bude možné. Měl by ses trochu prospat, ano?” dodala tiše. Po krátké pauze se zasmála, ale pak chvíli jen mlčela. Ani já, ani žádný z těch dvou mužů vedle mě jsme se

neodvážili říct jediné slovo. „Já tě taky miluju, tati.”

žaludek se mi při těch slovech sevřel z toho, jak se jí zachvěl hlas, když je pronášela.

Obrátila se v židli a překvapeně sebou trhla, když nás tam uviděla stát. Rychle začala pořádat papíry na stole.

„Jak proběhlo jednání?”

„Běželo to hladce jako vždycky,” řekl otec. „Vy i Sara jste opravdu odvedly skvělou práci.

Nevím, co by si mí synové bez vás dvou počali.”

Lehce nadzvedla obočí a já si všiml, jak se urputně snaží potlačit škodolibý pohled mým směrem. Jenže pak se zatvářila zmateně a já si uvědomil, že se na ni zeširoka usmívám, protože doufám, že zase předvede něco z té své příznačné drzosti. Když jsem procházel do své kanceláře, mračil jsem se, jak nejlíp jsem uměl. Teprve při zavírání dveří mi došlo,

že od chvíle, kdy jsme se vrátili zpátky a vyslechli její telefonát, se ani jednou neusmála.

.

Deset

Hlava mi odmítala zabrat. Chtěla jsem panu Ryanovi ukázat pár věcí, než dneska odejde domů, měla jsem zanést nějaké dokumenty na právní pro podpisy, ale připadalo mi, jako bych se brodila mokrým pískem. V myšlenkách jsem si v nekonečné smyčce přehrávala telefonát s mým tátou. Když jsem kráčela do kanceláře pana Ryana, zadívala jsem se na papíry v náručí a uvědomila si, kolik věcí potřebuju dneska zařídit: letenky, někoho, kdo mi bude vyzvedávat poštu, možná i záskok na tu dobu, co budu pryč. Jak dlouho to ale

bude?

Zaregistrovala jsem, že pan Ryan něco říká - dost hlasitě - mým směrem. Co to povídal?

Stoupl si do mého zorného pole a já zaslechla konec jeho kázání: „ skoro nedáváte pozor. Ježíši, slečno Millsová, to vám to musím napsat?”

„Můžeme pro dnešek tyhle blbiny přeskočit?” zeptala jsem se unaveně.

„Tyhle cože?”

„Tuhle vaši oblíbenou hru na šéfa kreténa.” Vyvalil oči a svraštil obočí. „Promiňte?”

„Uvědomuju si, že vám z toho nabíhají koule, když se ke mně chováte jako kolosální debil, a připouštím, že občas je to opravdu docela sexy, ale mám dneska příšerný, děsný den a opravdu bych ocenila, kdybyste prostě neříkal nic. Aspoň ne mně.” Měla jsem slzy

na krajíčku a hruď se mi bolestivě svírala. „Prosím.”

Párkrát rychle zamrkal, vypadalo to, jako bych právě odhalila jeho slabinu. Nakonec vybrebtal: „Co se vlastně stalo?”

Ztěžka jsem polkla; už jsem litovala, že jsem tak vylítla. S ním se dalo vždycky vyjít snáz, pokud jsem si dokázala zachovat chladnou hlavu. „Reagovala jsem přehnaně, když

jste na mě křičel. Omlouvám se.”

Zvedl se a vykročil směrem ke mně, ale na poslední chvíli se zastavil, posadil na roh stolu a začal si nešikovně pohrávat s křišťálovým těžítkem. „Ne, já myslím, proč máte tak příšerný den? Co se děje?” Jeho hlas byl tišší, než jak jsem ho kdy slyšela kromě při sexu. Až na to, že tentokrát ho netlumil kvůli uchování tajemství, mluvil potichu, protože se zdálo, že ho to upřímně zajímá.

Nechtěla jsem se s ním o tom bavit, protože jedna moje část očekávala, že se mi vysměje. Jenže ta druhá, ještě větší část začínala tušit, že to neudělá. „Můj táta absolvoval nějaké lékařské testy. Má problémy při jídle.”

Tvář pana Ryana změkla. „Při jídle? Je to vřed?”

Vyložila jsem mu, co jsem věděla, že to začalo najednou a první ultrazvuk odhalil drobný shluk na jícnu.

„Můžete odjet domů?”

Zůstala jsem na něj koukat. „Nevím. Mohla bych?”

Škubl sebou a překvapeně zamrkal. „To se vážně chovám až tak moc jako hňup?”

„Občas.” Okamžitě jsem toho zalitovala, protože ne, nikdy neudělal nic, čím by ve mně vyvolal dojem, že by mě nepustil za nemocným otcem.

Přikývl, ztěžka polkl a zadíval se z okna. „Pochopitelně si můžete vzít tolik volna, kolik potřebujete.”

„Díky.”

Upřela jsem pohled na podlahu a čekala, že bude pokračovat seznamem úkolů pro dnešní den. Jenže namísto toho se místnost ponořila do ticha. Periferním viděním jsem zaregistrovala, že se znova otočil a teď mě pozoruje.

„Jste v pořádku?” Řekl to tak tiše, že jsem si ani nebyla jistá, jestli jsem mu správně rozuměla.

Napadlo mě, že bych zalhala a ukončila tak tuhle krajně nepříjemnou konverzaci.

Namísto toho jsem řekla: „Vlastně ne.”

Zvedl ruku a zabořil ji do vlasů. „Zavřete dveře do kanceláře,” řekl.

Přikývla jsem, kupodivu zklamaná, že mě propustil v takovém klidu. „Přinesu ty poznámky z právního pro -”

„Myslel jsem zavřete dveře, ale zůstaňte.” Aha. Aha.

Obrátila jsem se a v naprostém tichu přešla po plyšovém koberci. Dveře jeho kanceláře se zavřely s hlasitým cvaknutím.

„Zamkněte.”

Otočila jsem zámkem a vnímala, jak se blíží, až mi jeho horký dech ovanul šíji.

„Dovolte mi se vás dotknout. Dovolte mi něco udělat.”

Chápal to. Věděl, co mi může poskytnout - rozptýlení, úlevu, rozkoš tváří v tvář vzdouvající se panice. Neodpověděla jsem, protože jsem věděla, že nemusím. Nakonec jsem přece zavřela a zamkla dveře.

Jenže pak jsem ucítila jeho měkké rty, které se přitiskly na mé rameno a posouvaly vzhůru po krku. „Voníte úžasně,” řekl, zatímco rozvazoval mašli, na kterou byly šaty zavázané za krkem. „Vždycky na sobě ještě několik hodin cítím vaši vůni.”

Nedodal, jestli je to dobře nebo špatně, a já si uvědomila, že je mi to jedno. Líbilo se mi,

že mě cítí, i když už jsem pryč.

Sklouzl mi rukama k bokům, obrátil si mě tváří k sobě a jediným plynulým pohybem se sklonil, aby mne políbil. Tentokrát to bylo jiné. Jeho ústa byla něžná, skoro prosebná. Na tom polibku nebylo nic váhavého - na něm nikdy nebylo nic váhavého - ale z tohohle jsem měla spíš dojem zbožňování než pocit prohrané bitvy.

Stáhl šaty z ramen, a když sklouzly na hromádku u mých nohou, o krok ustoupil, čímž uvolnil právě tak dost prostoru, aby dovolil chladnému vzduchu v kanceláři smýt jeho žár z mé kůže.

„Jste nádherná.”

Než jsem stihla zpracovat něžné poselství těch nezvyklých slov, usmál se na mne, sklonil se k polibku a současně popadl moje kalhotky, sevřel je v dlani a roztrhl.

Tohle už jsme znali.

Natáhla jsem se po jeho kalhotách, ale on se stáhl a zavrtěl hlavou. Přesunul ruku mezi

moje nohy a našel hladkou vlhkou kůži. Na tváři jsem cítila, jak se mu zrychluje dech, jeho prsty byly tak nějak laskající i tvrdé, jeho hlas hluboký a smyslný, když mi říkal, že jsem tak krásná, že jsem tak nemravná. Říkal mi, že jsem provokatérka a jak úžasné pocity v něm probouzím.

Říkal mi, jak moc touží znova slyšet, jak se udělám.

A když jsem se opravdu udělala a s hekáním svírala přes oblek jeho ramena, nedokázala jsem myslet na nic jiného, než že ho chci taky cítit v sobě. že i já chci slyšet, jak se ve mně ztrácí úplně stejným způsobem. A to mě děsilo.

Vytáhl prsty, a když mi přitom přejel přes rozcitlivělý klitoris, bezděčně jsem se zachvěla.

„Omlouvám se, omlouvám,” zašeptal spěšně a zasypával polibky mou tvář, mou bradu, má -

„Ne,” řekla jsem a odtáhla od něj svá ústa. Ta náhlá intimnost, kterou nabízel, už pro mne po tom všem, co se toho dne přihodilo, byla až příliš matoucí, příliš ochromující.

Jeho čelo spočinulo na několik vteřin na mém a pak krátce přikývl. Najednou na mě drtivou silou dolehlo vědomí, že i když jsem vždycky předpokládala, že on má v rukou veškerou moc, a já žádnou, v tomhle okamžiku bylo nad slunce jasnější, že bych nad ním mohla mít tolik moci, kolik bych si jen přála. Jenom bych musela být dost odvážná, abych se jí chopila.

„Tenhle víkend odjedu z města. Nevím, jak dlouho budu pryč.”

„No, to se tedy vraťte ke své práci, dokud jste tady, slečno Millsová.”

.

Jedenáct

Když vysvitlo čtvrteční ráno, uvědomil jsem si, že si budeme muset trochu promluvit. Celý pátek budu mimo kancelář, takže dnešek je náš poslední společný den, než odjede z města. Dopoledne strávila na schůzce s vedoucím diplomové práce a já cítil, jak stále víc a víc dychtím po po všem. Byl jsem si v podstatě jistý, že to, co se mezi námi přihodilo předešlého dne v mojí kanceláři, nám oběma odhalilo, že nade mnou pozvolna získává stále větší nadvládu. Chtěl jsem s ní být skoro pořád a nejen nahý a zdivočelý touhou. Prostě jsem toužil být v její blízkosti a celý týden mne mučila potřeba vlastní sebezáchovy.

Co to řekla? Nechci to chtít. Nic dobrého z toho pro mě nepojde. Teprve když nás Mina odhalila, jsem plně pochopil, co tím Chloe vlastně myslela. Nenáviděl jsem tu svoji touhu po ní, protože to bylo poprvé za celý můj život, co jsem něco nedokázal vytěsnit z hlavy a soustředit se na práci, ale přitom by mi nikdo - dokonce ani z mých nejbližších - rozhodně nevyčítal, že mě Chloe přitahuje. Oproti tomu ona už by byla jednou provždy poskvrněna pověstí ženy, která se dostala nahoru přes postel. Pro někoho tak chytrého a cílevědomého jako ona by tohle spojení představovalo trvalou - a bolestnou - překážku.

Měla pravdu, když se mezi námi snažila udržovat odstup. Ta vzájemná přitažlivost, kterou jsme cítili, když jsme byli spolu, byla totálně nezdravá. Nemohlo z toho pojít nic dobrého, a já se znova rozhodl, že naplno využiju tu dobu, kdy budeme od sebe, abych se zase vzpamatoval. Když jsem po obědě vstoupil do své kanceláře, s překvapením jsem ji našel sedět u jejího stolu, jak horlivě pracuje na počítači.

„Nevěděl jsem, že tu dneska odpoledne budete,” řekl jsem a snažil se, aby do mého hlasu nepronikla žádná emoce.

„No, potřebovala jsem ještě zařídit pár posledních věcí kvůli tomu San Diegu a stejně jsem s vámi chtěla probrat svoji absenci,” řekla, aniž by na moment zvedla oči od monitoru.

„Tak nechcete zajít ke mně do kanceláře?”

„Ne,” prohlásila rychle. „Myslím, že to můžeme klidně vyřešit tady.” Vrhla po mně kradmý vychytralý pohled a ukázala na židli naproti sobě. „Nechtěl byste se posadit, pane Ryane?”

Ááá, výhoda domácího hřiště. Posadil jsem se naproti ní.

„Vím, že zítra budete mimo kancelář, takže není žádný důvod, abych tady zůstávala. Je mi jasné, že nesnášíte asistenty, ale zařídila jsem pro vás na ty dva týdny, co budu pryč, dočasnou výpomoc a už jsem dala Saře váš podrobný rozpis i seznam věcí, které budete potřebovat. Pochybuji, že nastanou nějaké problémy, ale pro jistotu jsem z ní vymámila slib, že na vás bude dohlížet.” Vyzývavě zvedla obočí a já na oplátku zakoulel očima.

„Telefony na mě máte,” pokračovala, „včetně čísla do domu mého otce v Bismarcku,

pokud byste cokoli potřeboval.” Začala procházet seznam, který měla před sebou, a já si všiml, jak je věcná a výkonná. Ne že bych si tyhle věci neuvědomoval už dřív, ale z jakéhosi důvodu mi to v tuhle chvíli připadalo zřejmější. Naše oči se setkaly a ona pokračovala: „Do Kalifornie dorazím pár hodin před vámi, takže vás vyzvednu rovnou na letišti.”

Ještě chvíli jsme na sebe upřeně hleděli a já si byl skoro jistý, že myslíme na jedno a totéž. San Diego bude jeden velký test.

Atmosféra v místnosti se začala pomalu měnit, ticho toho vypovídalo víc, než by slova vůbec kdy mohla. Pevně jsem sevřel čelist, když jsem si všiml, že se jí zrychluje dech.

Vyžadovalo to ode mne veškeré vypětí vůle, abych neobešel stůl a nepolíbil ji.

„Přeju příjemnou cestu, slečno Millsová,” řekl jsem a udělalo mi radost, že můj hlas neprozrazuje nic z toho vnitřního zmatku. Zvedl jsem se a ještě chvíli otálel, než jsem dodal: „Takže se tedy sejdeme v San Diegu.”

„Ano.”

Přikývl jsem, zašel do své kanceláře a zavřel za sebou dveře. Po zbytek dne už jsem ji neviděl a naše úsečné nashledanou mi protentokrát přišlo naprosto nepřiměřené.

Celý víkend jsem myslel na to, jaké to bude, když mi na dva týdny zmizí. Na jednu stranu může být hezké užít si celý den v práci bez rozptylování. Na druhou jsem si ale říkal, jestli mi to nebude připadat zvláštní, když ji tam nebudu mít. Už téměř rok představovala stálou veličinu mého života a bez ohledu na naše rozpory na mě její přítomnost začínala mít uklidňující účinek.

V pondělí přesně v devět hodin vstoupila do mé kanceláře Sara se zářivým úsměvem ve tváři. Následovala ji atraktivní brunetka něco přes dvacet, kterou mi představila jako Kelsey, moji novou dočasnou asistentku. Dívka ke mně vzhlédla s poněkud ostýchavým úsměvem a já si všiml, že se ji Sara snaží zklidnit rukou položenou na rameni.

Rozhodl jsem se, že se téhle příležitosti chopím, abych všem dokázal, že moje pověst je jednoduše jen důsledkem toho, že pracuju s někým tak tvrdohlavým, jako je slečna Millsová.

„Rád vás poznávám, Kelsey,” řekl jsem se širokým úsměvem a podal jí ruku k pozdravu.

Dívala se na mě zvláštně, v očích měla jakýsi až nepřítomný výraz.

„I já vás ráda poznávám, pane,” řekla a vrhla kradmý pohled po Saře. Sara se tázavě podívala na moji ruku a pak znova na mě, než se obrátila ke Kelsey.

„Výborně. No, už jsme spolu prošly všechno, co nám tu Chloe nechala. Tady je tvůj stůl.” Odvedla zaskakující asistentku k židli slečny Millsové.

Plíživě mě zaplavoval zvláštní pocit, když jsem na tom místě viděl sedět někoho jiného. Uvědomoval jsem si, jak můj úsměv pohasíná, a tak jsem se obrátil k Saře. „Pokud bude cokoli potřebovat, dá vám vědět. Já budu ve své kanceláři.”

Kelsey odešla ještě před obědem. Očividně jsem se jí jevil „maličko nerudný”, když se jí podařilo rozpoutat menší požár v mikrovlnce v odpočívárně. Když jsem ji viděl naposledy, vybíhala v slzách ze dveří a plačtivě vykřikovala něco o nepřátelském pracovním prostředí.

Druhý záskok, mladík jménem Isaac, dorazil kolem druhé hodiny. Isaac působil velice

inteligentně a já se těšil, že budu konečně pracovat s někým jiným než s přecitlivělou ženskou. Uvědomil jsem si, jak se při tom náhlém zvratu událostí usmívám. Bohužel jsem chválil dne před večerem.

Pokaždé, když jsem procházel kolem Isaaka u počítače, byl na internetu a prohlížel si fotky neoděných slečen nebo sledoval videoklipy. Vždycky okno rychle minimalizoval, ale naneštěstí pro něj jsem nebyl naprostý idiot. Diplomaticky jsem ho požádal, aby se nazítří neobtěžoval vracet.

Ta třetí nebyla o nic lepší. Jmenovala se Jill; moc mluvila, nosila příliš upnuté oblečení a tím, jak pořád ožužlávala vršek pera, připomínala zvíře, které se snaží vysvobodit z pasti. Bylo to něco docela jiného, než když slečna Millsová v zamyšlení nepřítomně svírala konec pera mezi zuby. Tamto působilo nevtíravě a přitažlivě, tohle krajně obscénně. Nepřijatelné. Odešla v úterý odpoledne.

Týden pokračoval v podstatě ve stejném duchu. Vystřídal jsem postupně pět různých asistentů. Nejednou jsem z chodby před svou kanceláří zaslechl bratrův dunivý smích. Kretén. Ani na tomhle poschodí nepracoval. Začínal jsem mít pocit, že si lidi moje trápení vychutnávají snad až příliš a možná v tom dokonce vidí důkaz toho, že člověk sklidí, co za seje.

Ačkoli jsem neměl ani tu nejmenší pochybnost, že slečna Millsová už byla o té mé noční můře se svými náhradníky informovaná od Sary, dostal jsem od ní během prvního týdne

několik textovek, ve kterých se mě vyptávala, jak to jde. Začal jsem se na ně těšit, dokonce jsem v pravidelných intervalech kontroloval svůj telefon, abych zjistil, jestli jsem náhodou nepromeškal pípnutí. Nerad jsem si to přiznával, ale v tomhle okamžiku bych vyhandloval svoje auto, jen abych ji měl i s tou její harpyjí letorou zpátky.

Kromě toho, že mi chybělo její tělo, a to až zoufale, mi scházel i ten oheň mezi námi.

Věděla, že jsem parchant, a dokázala to překousnout. Uvědomil jsem si, že můj respekt vůči její profesionalitě během toho prvního týdne, kdy byla pryč, značně vzrostl.

Když minul druhý týden, aniž bych od ní dostal jedinou zprávu, přistihl jsem se při úvahách, co asi dělá a s kým to dělá. Krátce mě napadlo, jestli si pořád telefonuje s Joelem. Byl jsem si v podstatě jistý, že se už nesetkali a že se nám dvěma podařilo dosáhnout nejistého příměří, pokud šlo o ten incident s květinami. Přesto by mě zajímalo, jestli jí ještě někdy potom zavolal a jestli na ni bude zas něco zkoušet, až se vrátí domů.

Domů. Nebyla náhodou doma právě teď u svého otce? Nebo už považovala za svůj domov Chicago? Poprvé mě napadlo, že jestli je její otec vážně nemocný, možná se rozhodne přestěhovat zpátky do Severní Dakoty, aby byla s ním.

Do prdele.

Zrovna když jsem se v neděli večer začal před odletem balit, uslyšel jsem zapípání telefonu, který ležel na posteli vedle mého kufru. Pocítil jsem drobné zamrazení, když jsem si přečetl jméno na displeji.

Vyzvednu vás zítra v 11:30. Terminál B u tabulí s přílety. Pošlete textovku, až přistanete.

Na moment jsem se zarazil, když mi došlo, že zítra budeme spolu. Pošlu. Díky.

Není zač. Všechno v pořádku?

Trochu mě překvapilo, že se mě ptala na to, jak se mi daří. Tady jsme se pohybovali na

příliš nezmapovaném území. Když jsme spolu pracovali, často jsme si posílali textovky a e-maily, ale ty se obvykle omezovaly na prosté odpovědi ano a ne. Nikdy nic osobního.

Bylo možné, že by za sebou měla podobně frustrující týden?

Skvělé. A vy? Jak se daří otci?

Rozesmál jsem se, když jsem zprávu odeslal; tahle situace začínala být čím dál tím podivnější. Ani ne o minutu později jsem dostal odpověď.

Vede se mu dobře. Bude mi chybět, ale už se těším, až se vrátím domů.

Domů. Ztěžka jsem polkl, když jsem si všiml té volby slova; hruď jsem měl najednou až příliš sevřenou.

Uvidíme se zítra.

Nastavil jsem si buzení na mobilu, položil ho na noční stolek a posadil se vedle svého zavazadla na postel. Uvidíme se za necelých dvanáct hodin.

A já si nebyl tak docela jistý, jaký z toho mám vlastně pocit.

.

Dvanáct

Let do San Diega mi, přesně jak jsem doufala, poskytl čas k přemýšlení. Po návštěvě u táty jsem se zase cítila milovaná a odpočatá. Poté, co nás jeho gastroenterolog oba uklidnil, že je tumor benigní, trávili jsme spolu hodně času povídáním a vzpomínáním na mámu, dokonce jsme naplánovali jeho výlet do Chicaga.

Když mě líbal na rozloučenou, připadala jsem si vzhledem k situaci maximálně připravená. Byla jsem sice hromsky nervózní, že se zase budu muset osobně setkat s panem Ryanem, ale trochu jsem si promluvila do duše. Koupila jsem si pár věcí po internetu a měla kufr plný nových kalhotkových „zdrojů síly”. Dlouho a těžce jsem zvažovala možnosti, a teď už jsem si byla vcelku jistá, že mám plán.

Prvním krokem bylo přiznat si, že tenhle problém je něco víc než jen pokušení vyvolané

jeho blízkostí. Ani fakt, že jsme se nacházeli tisíc mil od sebe, nedokázal v nejmenším utišit moji potřebu. Snila jsem o něm skoro každou noc, každé ráno se probouzela frustrovaná

a osamělá. Příliš mnoho času jsem trávila úvahami o tom, co dělá, přemítáním, jestli je stejně zmatený jako já, a pokusy vydolovat ze Sary sebenepatrnější ždibec informací, co se děje tam doma.

Docela zajímavě jsme si popovídaly, když mi zavolala, aby mě poinformovala o tom, jak si stojí mí náhradníci. Hystericky jsem se rozesmála, když jsem slyšela, jak si tam záskoky podávají dveře. Samozřejmě že má Bennett velký problém, aby s ním někdo vydržel. Je to debil.

Byla jsem zvyklá na jeho změny nálad a permanentní rozmrzelost; po profesionální stránce běžel náš vztah jako dobře promazaný stroj. To ta osobní stránka byla jedna velká noční můra. Věděli to skoro všichni; jen neznali plný rozsah celé situace.

Často jsem vzpomínala na náš poslední společně strávený den. Něco se na našem vztahu změnilo a já si nebyla jistá, co si o tom mám myslet. Bez ohledu na to, kolikrát jsme říkali, že už se to víckrát nestane, dělo se to zas. Děsilo mě, že tenhle muž, který se ke mně naprosto nehodil, měl nad mým tělem větší kontrolu než já, jedno jak moc jsem se snažila sama sebe přesvědčit, že to není pravda.

Nechtěla jsem se stát ženou, která obětuje svoje ambice kvůli chlapovi.

Zatímco jsem postávala v příletové zóně, pokoušela jsem se ještě naposledy si dodat kuráž. Tohle zvládneš. Ach, bože, doufám, že to zvládnu. Motýlci, co mi poletovali v břiše, už pracovali přesčas a mě na moment přepadl strach, že se ještě pozvracím.

Jeho letadlo odstartovalo z Chicaga se zpožděním a v San Diegu nakonec dosedlo až po půl sedmé. Zatímco doba, kterou jsem strávila předtím v letadle, se mi hodila na přemýšlení, těch dalších sedm hodin čekání navrch mi jenom znovu podráždilo nervy.

Stoupla jsem si na špičky, abych měla skrz nakupený dav lepší výhled, ale nikde jsem ho neviděla. Koukla jsem se na mobil ve své ruce a znovu si přečetla jeho textovku.

Právě jsme přistáli - uvidíme se za chvilku.

Na té zprávě nebylo nic sentimentálního, ale stejně mi z ní poskočil žaludek. S těmi našimi vzkazy ze včerejší noci to bylo stejné. Nešlo o to, že bychom si řekli něco zvláštního: jednoduše jsem se ho zeptala, jak se mu daří. V jakémkoli jiném vztahu by to nikdo nepovažoval za nic mimořádného, ale pro nás to představovalo něco naprosto nového. Existuje snad nějaká šance, že by se nám mohlo podařit opravdu překonat tu neustálou animozitu a stát se skutečnými, čím - přáteli?

S žaludkem zkrouceným na uzel jsem přecházela sem a tam a snažila se přinutit hlavu, aby přeřadila na nižší rychlost, a srdeční tep, aby se zklidnil. Bezděčně jsem se uprostřed chůze najednou zastavila, obrátila se k příchozímu zástupu a pátrala v tom moři neznámých tváří. Dech se mi zarazil v hrdle, když se objevila hlava s povědomým účesem.

Vzchop se, Chloe. Prokrista!

Znovu jsem se pokusila dostat své tělo pod kontrolu a zvedla hlavu. Kurva. Jsem tak nadržená. Opravdu to byl on a připadal mi ještě hezčí, než jak jsem ho kdy viděla. Jak je sakra možné, že někdo může vypadat líp za devět dní a ještě navíc, když zrovna vystoupil z letadla?

Tyčil se skoro o hlavu výš než všichni ostatní kolem, byl to ten druh výšky, který člověka vyčleňuje z davu, a já za ni teď vzdávala vesmíru dík. Jeho tmavé vlasy byly stejně příšerně rozcuchané jako obvykle; nepochybně si je za poslední hodinu prohrábl rukama aspoň stokrát. Měl na sobě tmavé kalhoty, tmavošedé sako a bílou košili, kterou nechal u krku rozepnutou. Vypadal unaveně a na tváři měl lehké strniště, to ale nebyl ten pravý důvod, proč mi srdce bilo jako zvon. Hleděl do země, ale v okamžiku, kdy se naše oči setkaly, vysvitl mu v obličeji ten nejupřímnější šťastný úsměv, co jsem kdy viděla. Než jsem se stihla zarazit, uvědomila jsem si, že i já se najednou usmívám, zeširoka a zpitoměle.

Zastavil se přede mnou a v jeho tváři se rozhostil poněkud křečovitější výraz, zatímco jsme oba čekali, až ten druhý promluví.

„Ahoj,” řekla jsem rozpačitě a snažila se trochu uvolnit to napětí mezi námi. Každou částí svého těla jsem ho toužila odtáhnout na dámské toalety, ale měla jsem jisté pochybnosti, zda je to odpovídající způsob, jak uvítat šéfa. Ne že by mi na tom kdy dřív záleželo.

„Hm, ahoj,” odpověděl a malinko nakrčil obočí.

Do prčic, setřes to ze sebe, Chloe! Oba jsme se obrátili a zamířili k výdeji zavazadel a já cítila, jak mi naskakuje husí kůže jen z toho, že ho mám poblíž.

„Jaký jste měl let?” zeptala jsem se, ačkoli jsem dobře věděla, jak nerad létá

komerčními aerolinkami, i když jde o první třídu. Tohle bylo tak absurdní. Přála jsem si, aby jednoduše řekl něco stupidního, abych na něj mohla zase začít řvát.

Chvíli nad tím uvažoval, než odpověděl: „Bylo to kupodivu docela příjemné, když jsme se konečně odlepili od země. Nesnáším, jak jsou ta letadla přecpaná.” Zastavili jsme se a čekali uprostřed kvaltujícího davu, ale jediná věc, kterou jsem si uvědomovala, bylo narůstající napětí mezi námi a každý centimetr prostoru mezi našimi těly. „Váš otec je v pořádku?” zeptal se po chvilce.

Přikývla jsem. „Je to nezhoubné. Díky za zeptání.”

„Jistě.”

Minuty míjely v trapném tichu a mně se dost podstatně ulevilo, když jsem viděla, jak po dopravním pásu klouže jeho zavazadlo. Oba jsme se po něm natáhli současně a naše ruce se krátce setkaly na držadle. Stáhla jsem se, a když jsem zvedla hlavu, zjistila jsem, že si mě prohlíží.

žaludek se mi stáhl, když jsem v jeho očích zachytila ten dobře známý hladový výraz. Oba jsme zamumlali omluvu a já odvrátila hlavu, ale ještě předtím jsem si stihla na jeho tváři povšimnout lehkého úsměvu. Naštěstí už byl nejvyšší čas vyzvednout pronajaté auto, a tak jsme zamířili k parkovací garáži.

Zatvářil se potěšeně, když jsme se přiblížili k luxusnímu pronajatému vozu Benz SLS AMG. Miloval řízení - přesněji miloval rychlou jízdu - a já si vždycky dávala záležet, abych pro něj objednala něco zábavného, když potřeboval auto.

„Moc pěkné,” slečno Millsová,” řekl, když přejížděl rukou po kapotě. „Připomeňte mi, abych zauvažoval, jestli vám nemám zvýšit plat.”

Vnímala jsem, jak se mi tělem šíří povědomá touha dát mu pěstí, a to mě uklidňovalo.

Všechno bylo o tolik jednodušší, když se choval jako vyložený kretén.

Když jsem stisknutím tlačítka otevřela kufr, vrhla jsem po něm vyčítavý pohled a pak ustoupila stranou, aby si mohl schovat věci. Sundal si sako a podal mi ho. Mrskla jsem s ním do kufru.

„Opatrně,” napomenul mě.

„Nejsem hotelový posluha. Uložte si to svoje pitomé sako sám.”

Se smíchem se sehnul, aby zvedl zavazadlo. „Prokrista. Jen jsem chtěl, abyste mi ho na moment podržela.”

„Aha.” S tvářemi zrudlými kvůli té přehnané reakci jsem sáhla dovnitř, sebrala sako a uhladila si ho na ruce. „Omlouvám se.”

„Proč neustále předpokládáte, že se budu chovat jako debil?”

„Protože to tak obvykle je?”

S dalším zasmáním zvedl zavazadlo a uložil ho do kufru. „Musel jsem vám hrozně chybět.”

Už jsem se mu chystala odpovědět, jenže jsem se nedokázala soustředit, protože moji pozornost upoutalo, jak mu svaly na zádech napínají košili, když ukládal své zavazadlo do kufru vedle mého. Takhle zblízka jsem si všimla, že má košile jemný šedivý potisk a je ušitá tak, aby mu dokonale seděla na širokých ramenou a úzkém pasu, aniž by přebytečná látka někde vytvářela varhánky. Kalhoty byly tmavě šedé a dokonale nažehlené. Věděla jsem s naprostou jistotou, že se o své oblečení nestará sám - a k čertu, kdo by mu to vyčítal, když v těch na zakázku vyrobených a v čistírně ošetřovaných šatech vypadal tak dokonale šukedelicky.

Přestaň. Přestaň!

S bouchnutím zavřel kufr, čímž mě vyrval z mého vytržení, a já mu vložila klíčky do vyčkávající ruky. Obešel vůz, otevřel mi dvířka a počkal, dokud jsem nebyla usazená, než je za mnou zase zavřel. Jo, jste skutečný gentleman, pomyslela jsem si.

Ujížděli jsme mlčky, v tichu bylo slyšet jen vrnění motoru a pokyny GPS navádějící nás k hotelu. Zaměstnávala jsem se procházením našeho programu a pokoušela se muže

vedle sebe ignorovat.

Toužila jsem se na něj dívat, studovat jeho obličej. Toužila jsem natáhnout ruku a dotknout se jemného strniště na bradě, říct mu, aby zajel ke krajnici a dotkl se mne.

Všechny tyhle myšlenky mi běžely hlavou a znemožňovaly mi soustředit se na papíry před sebou. Ani ta dlouhá doba, kdy jsme byli od sebe, nijak neumenšila moc, kterou nade mnou měl. Pokud něco, tak ji jedině ještě zesílila. Chtěla jsem se ho zeptat, jaké byly ty poslední dva týdny. Opravdu jsem chtěla vědět, jak se měl.

S povzdechem jsem zavřela složku ležící mi na klíně, otočila se a zadívala z okna.

Nejspíš jsme míjeli oceán a námořní lodě a lidi na ulicích, ale já z toho neviděla vůbec nic. To jediné, co mě zajímalo, se nacházelo uvnitř vozu. Vnímala jsem každý jeho pohyb, každý nádech. Jeho prsty poklepávající na volant. Vrzání kůže, když si poposedl na sedadle. Jeho vůni, která naplnila ten uzavřený prostor a znemožňovala mi vzpomenout si, proč musím odolávat. Dokonale mě obklíčil ze všech stran.

Potřebovala jsem být silná a zůstat sama sebou, abych si dokázala, že mám svoji životní dráhu pod kontrolou, jenže jsem každičkým kouskem svého těla toužila, aby se mě dotýkal. Potřebovala jsem se v hotelu před tou konferencí dát trochu do kupy, ale když jsem ho měla tak blízko, veškerá dobrá předsevzetí mi dávala vale.

„Není vám něco, slečno Millsová?” Zvuk jeho hlasu mě prudce vytrhl ze zamyšlení, a když jsem se k němu obrátila a setkala se s jeho oříškovýma očima, žaludek se mi zachvěl pod intenzitou toho, co se skrývalo za nimi. Jak jsem mohla zapomenout, jak

dlouhé má řasy?

„Jsme tady.” Ukázal na hotel a mě upřímně překvapilo, že jsem si toho vůbec nevšimla.

„Je všechno v pořádku?”

„Jo,” odpověděla jsem rychle. „Jenom mám za sebou dlouhý den.”

„Hmm,” zamumlal a dál na mě koukal. Viděla jsem, jak jeho pohled zalétl k mým

ústům, a bože, zatoužila jsem, aby mě políbil. Scházel mi ten pánovitý dotyk jeho úst, jako by na světě nebylo nic, co by chtěl víc, než ochutnat mé rty. Občas jsem měla podezření, že je to snad vážně pravda.

Jako by mě něco k němu přitahovalo, předklonila jsem se na sedadle. Mezi námi to přímo hučelo elektrickým napětím, když jeho pohled opět zalétl k mým očím. Sklonil se, aby mne políbil, a já ucítila na svých ústech jeho horký dech.

Najednou se dvířka na mé straně otevřela a já se skokem vrátila do sedadla a s úlekem zjistila, že vedle nich vyčkávavě postává hotelový poslíček s nataženou rukou. Vystoupila jsem z vozu a nadechla se vzduchu, který jeho opojnou vůní prosycený nebyl. Poslíček vzal naše zavazadla a pan Ryan se omluvil, že musí vyřídit jeden telefonát, než nás zaregistrují na recepci.

Hotel byl napěchovaný dalšími účastníky konference a já zahlédla pár známých tváří. Někdy během pobytu jsem měla v plánu dát si sraz se skupinou dalších studentů z našeho programu. Zamávala jsem na ženu, kterou jsem poznala; bude to skvělé vyrazit si s několika kamarády, když už jsme tady. Poslední, co jsem potřebovala, bylo vysedávat o samotě v hotelovém pokoji a fantazírovat o chlapovi, který bydlí na stejné chodbě o kus dál.

Když jsem vyzvedla naše klíče a dohlédla, aby poslíček odnesl zavazadla do pokojů,

zamířila jsem do sálu najít pana Ryana. Uvítací recepce byla v plném proudu, a když jsem přejela pohledem velkou místnost, našla jsem ho vedle nějaké vysoké brunety. Stáli těsně u sebe, on s hlavou lehce nakloněnou, jak jí naslouchal.

Jeho hlava mi blokovala výhled na tvář té ženy, ale zpozorněla jsem, když jsem si všimla,

že zvedla ruku a sevřela mu předloktí. Zasmála se něčemu, co řekl, a on se trochu odtáhl, takže jsem si ji konečně mohla prohlédnout.

Byla to krasavice s po ramena dlouhými, rovnými tmavými vlasy. Zatímco jsem je sledovala, vložila mu něco do dlaně a sevřela mu kolem toho prsty. Jeho obličejem se mihl podivný výraz, když sklonil hlavu, aby si ten předmět ve své ruce prohlédl.

No to si snad ze mě někdo dělá srandu! Snad mu - že by mu právě dala klíč od svého pokoje?

Ještě chvíli jsem je pozorovala, a pak najednou něco v mém nitru prasklo, když jsem si uvědomila, že pořád hledí na ten klíč, jako by uvažoval, že si ho strčí do kapsy. Z pomyšlení na to, že by se díval na někoho jiného se stejným zaujetím, z pomyšlení, že by vůbec chtěl někoho jiného, se mi žaludek zkroutil vzteky. Než jsem se stačila zarazit, pustila jsem se rychlým krokem přes celou místnost, až jsem se zastavila vedle nich.

Položila jsem mu ruku na předloktí a on ke mně zvedl oči, ve tváři překvapený, tázavý výraz. „Bennette, můžeš už jít nahoru?” zeptala jsem se klidně.

Vykulil oči a šokovaně pootevřel ústa. Nikdy jsem ho takhle neviděla, jako by naprosto nebyl schopen slova.

A pak mi to došlo: nikdy dřív jsem mu netykala.

„Bennette?” zopakoval a cosi se mu mihlo tváří. Pomalu zvedl koutek úst v úsměvu a naše pohledy se do sebe na moment zaklesly.

Pak se obrátil zpátky k ní, přívětivě se na ni usmál a promluvil hlasem tak sladkým, až se mi rozechvěla kolena. „Omluv mne,” řekl a diskrétně jí vložil klíč zpátky do dlaně. „Jak

vidíš, nepřijel jsem sám.”

Radostný záchvěv vítězství v mé hrudi zcela zastínil tu hrůzu, kterou bych správně měla cítit. Přitiskl mi svou teplou dlaň na kříž a vedl mne ze sálu ven na chodbu. Čím víc jsme se ale blížili k výtahům, tím rychleji nahrazovalo mou euforii cosi jiného. Začala se mne zmocňovat panika, když jsem si uvědomila, jak pošetile jsem se chovala.

Tahle připomínka naší neustálé hry na kočku a myš mě vyčerpávala. Kolikrát za rok někam vycestoval? A jak často mu asi někdo tiskl hotelový klíč do dlaně? Copak bych tam mohla být pokaždé, abych ho odvlekla pryč? A pokud ne, vyhopkal by vesele po schodech nahoru s někým jiným?

A co si kurva vlastně myslím, že pro něho znamenám? Neměla bych si to vůbec připouštět!

Srdce mi uhánělo jako splašené, v uších mi hučelo, jak se mi zvedl tlak. Ve výtahu se k nám připojily tři další páry a já se modlila, abych to stihla do svého pokoje dřív, než exploduju. Nedokázala jsem uvěřit tomu, co jsem právě provedla. Když jsem zvedla hlavu, všimla jsem si, že mu ve tváři září triumfální úsměv.

Zhluboka jsem se nadechla a pokoušela si připomenout, že tohle je přesně ten důvod, proč bych se mu měla vyhýbat. To, co se přihodilo dole, naprosto neodpovídalo mé povaze, a bylo to navíc od nás obou na tak veřejné pracovní akci zcela neprofesionální.

Chtělo se mi na něj ječet, zranit ho a rozzuřit stejně, jako to udělal on mně, ale bylo stále těžší a těžší najít dost silné vůle.

Nahoru jsme jeli v napjatém tichu, dokud nevystoupil i poslední pár a my tam nezůstali sami. Zavřela jsem oči a jen se snažila klidně dýchat, ale samozřejmě jsem nedokázala vnímat nic než jeho. Nechtěla jsem, aby si začal s někým jiným, a ten pocit na mě doléhal s tak drtivou silou, že mi to úplně bralo dech. A bylo to děsivé, protože pokud jsem si měla přiznat pravdu, nejspíš mi zlomil srdce.

Možná zlomil i mne. Výtah zastavil a dveře se s tichým cinknutím otevřely na našem podlaží.

„Chloe?” pobídl mne s rukou přitištěnou na mých zádech. Obrátila jsem se a vyběhla z výtahu.

„Kam jdeš?” vykřikl za mnou. Slyšela jsem jeho kroky a věděla, že mám zaděláno na slušný problém. „Chloe, počkej!”

Nemohla jsem před ním prchat donekonečna. A už jsem si ani nebyla jistá, jestli chci.

.

Třináct

Hlavou se mi v tu vteřinu prohnal milion myšlenek. Takhle už to dál vést nemůžeme. Buď se náš vztah někam posune, nebo to musí přestat. Okamžitě. Poznamenávalo to moji práci, můj spánek, moji schopnost jasně uvažovat - celý můj zasraný život.

Ale bez ohledu na to, jak moc jsem se snažil lhát si do kapsy, jsem věděl, co chci.

Nemohl jsem ji nechat jen tak zmizet.

Běžela tou chodbou prakticky sprintem, ale já ji stejně doháněl. „Nemůžeš na mě vytáhnout něco takového a pak čekat, že tě prostě nechám odejít!”

„Já sakra nemůžu!” vykřikla přes rameno. Dorazila ke svému pokoji a chvíli zápolila s klíčem, než se trefila do škvíry.

Doběhl jsem k těm dveřím, zrovna když je otevřela, a krátce se setkal s jejíma očima, než vběhla dovnitř a pokusila se je rychle zabouchnout. Moje ruka vystřelila a zatlačila do nich tak prudce, až narazily do zdi.

„Co si do prdele myslíš, že děláš?” zařvala. Vešla do koupelny naproti dveřím a obrátila se tváří ke mně.

„Mohla bys přede mnou přestat utíkat?” Jak jsem šel za ní, můj hlas se ozvěnou v tom malém prostoru rozléhal. „Jestli jde o tu ženu dole -”

Postoupila o krok dopředu a vypadala, jako by ji moje slova rozběsnila snad ještě neskutečně víc. „Neopovažuj se mluvit dál. Nikdy jsem se nechovala jako žárlivá přítelkyně.” Znechuceně zavrtěla hlavou a pak se obrátila k toaletnímu stolku a začala se hrabat v kabelce.

Zatímco jsem ji pozoroval, připadala mi stále zoufalejší. O co dalšího tady mohlo jít? Byl jsem naprosto zmatený. Na její výbuchy vzteku jsem obvykle reagoval tím, že jsem do něčeho praštil a touhle dobou už byl polonahý. Tentokrát se ale zdála opravdu rozčílená.

„Ty si myslíš, že se zajímám o kdejakou ženskou, co mi strká do ruky klíč od svého hotelového pokoje? Za jakého chlapa mě to sakra máš?”

Práskla kartáčem o pultík a vztekle ke mně zvedla hlavu. „To teď jako mluvíš vážně? Vím, že jsi to tak dělával už dřív. Jenom sex bez dalších závazků - určitě takhle dostáváš klíče každou chvíli.”

Chystal jsem se odpovědět, protože pokud jsem měl být naprosto upřímný, opravdu jsem zažil vztahy, ve kterých šlo výhradně o sex, ale tahle záležitost s Chloe už nějakou dobu nebyla jen o sexu.

Ona mě ale přerušila. „Nikdy v životě jsem neudělala nic, co by se tomuhle třeba jen blížilo, a nevím, jak tím dál proplouvat,” řekla a její hlas zazníval s každým slovem hlasitěji.

„Ale když jsem s tebou, připadá mi, jako by na ničem jiném nezáleželo. Tohle tahle záležitost,” pokračovala a ukázala rukou na nás dva, „tohle nejsem já! Je to, jako bych se proměnila v docela jiného člověka, když jsem s tebou, a já to nenávidím. Já tohle dělat

nemůžu, Bennette. Nelíbí se mi, kým se stávám. Tvrdě pracuju. Záleží mi na mojí

práci. Jsem chytrá. To všechno by šlo ale k čertu, pokud by se lidi dozvěděli, co se mezi námi děje. Najdi si někoho jiného.”

„Už jsem ti to říkal, co tohle začalo, jsem s nikým jiným nebyl.”

„To neznamená, že si nevezmeš klíč od pokoje, když ti ho někdo strčí do ruky. Co bys udělal, kdybych tam nebyla?”

„Vrátil bych ho zpátky,” odpověděl jsem bez zaváhání.

Jenže ona se jen rozesmála, očividně mi nevěřila. „Koukni. Celá tahle věc už mě dost vyčerpává. Chci se jenom osprchovat a zalézt do postele.”

Připadalo mi skoro nemožné představit si, že bych od ní teď měl odejít a nechat tuhle záležitost nedořešenou, jenže ona už se obrátila a spouštěla sprchu. Když jsem dospěl ke dveřím na chodbu, ještě jsem se ohlédl k místu, kde stála, obklopená párou, a sledovala, jak odcházím. A ať mě čert vezme, jestli nevypadala stejně rozpolcená, jako já se cítil.

Bez uvažování jsem přešel chodbičku, sevřel její obličej v dlaních a přitáhl si ji k sobě. Když se naše rty setkaly, vydala přidušený vzdech na znamení kapitulace a okamžitě mi zajela rukama do vlasů. Políbil jsem ji tvrději, jako bych si chtěl přivlastnit její vzdechy, přivlastnit si její rty, přivlastnit její chuť.

„Co kdybychom vyhlásili na jednu noc příměří,” řekl jsem a vtiskl jí na ústa tři drobné polibky, dva po obou stranách a jeden delší doprostřed, do samotného srdce jejích úst.

„Odevzdej se mi na jednu noc celá, ničemu se nebraň. Prosím, Chloe, potom už tě nechám na pokoji, ale skoro dva týdny jsem tě neviděl a prostě tě dneska večer potřebuju.”

Několik bolestných vteřin na mě upřeně hleděla a očividně bojovala sama se sebou. A pak s tichým, prosebným povzdechem zvedla ruce, postavila se na špičky, aby se

dostala co nejblíž, a přitáhla si mě k sobě

Mé rty byly hrubé a neoblomné, ale ona se neodtáhla, pevně ke mně tiskla svoje křivky.

Všechno kromě ní pro mne přestalo existovat. Naráželi jsme do zdí, do pultíku, do sprchových dveří, v našem zoufalství jsme neustále měnili směr a vzájemně se přetahovali. Místnost teď už byla úplně plná páry a všechno vypadalo neskutečně. Mohl jsem cítit její vůni, chutnat její kůži, dotýkat se jejího těla, ale nic z toho mi nestačilo.

Naše polibky byly stále hlubší, naše doteky vášnivější. Chytal jsem ji za zadek, za stehna, klouzal jí rukama nahoru dolů po ňadrech, potřeboval jsem svírat v dlaních všechny kousky jejího těla současně. Zatlačila mě zpátky ke zdi a po ramenou a po hrudi se mi kaskádovitě rozlil jakýsi teplý příval, který mě vytrhl z toho oblouznění. Pořád ještě v šatech jsme zacouvali do sprchy. Byli jsme skrznaskrz promáčení.

A bylo nám to jedno.

Její dlaně mi horečně přejely po těle a začaly škubat košili z kalhot. Třesoucíma se rukama ji rozepnula a ve spěchu utrhala několik knoflíků, než stáhla ten mokrý kus oděvu z mých ramen a vyhodila ho ven před sprchový kout.

Vlhké hedvábí šatů se jí přilepilo na tělo a zdůrazňovalo každičkou křivku. Přejížděl jsem rukou po látce na jejích ňadrech a cítil naběhlé bradavky pod ní. Zasténala, zakryla mi ruku svou dlaní a korigovala její pohyby.

„Řekni mi, co by sis přála.” Hlas mi zdrsněl touhou. „Řekni mi, co bys chtěla, abych ti dělal.”

„Já nevím,” zašeptala mi do úst. „Jenom chci vidět, jak se tomu poddáváš.”

Chtěl jsem jí říct, že toho může být svědkem právě v tuto chvíli, a upřímně řečeno to mohla pozorovat už celé týdny, ale nedostávala se mi slova, když jsem jí klouzal rukama po bocích a vzhůru pod šaty. Dráždili jsme se jazyky a kousali se navzájem do úst, zvuky ze sprchy utápěly naše vzdechy. Zajel jsem jí rukama do kalhotek a pocítil na prstech její teplo.

Potřeboval jsem toho z ní vidět víc, a tak jsem prsty zase vytáhl a zajel jimi k lemu jejích

šatů. Jediným pohybem jsem jí je přetáhl přes hlavu a v ten moment ustrnul při pohledu na to, co se skrývalo pod nimi. Dobrotivý Ježíši. Ona se mě snad snaží zabít.

O krok jsem ustoupil a opřel se o stěnu sprchového koutu, protože jsem potřeboval oporu. Stála tam přede mnou celá promáčená, v bílých krajkových kalhotkách svázaných na boku saténovou mašlí. Ztuhlé bradavky zřetelně vystupovaly pod podprsenkou ze stejné soupravy a já se nedokázal ovládnout, abych nenatáhl ruku a nedotknul se jich.

„Do prdele, ty jsi ale krásná,” řekl jsem a přejel konečky prstů po vypnutých ňadrech.

Projelo jí viditelně zachvění, zatímco moje ruka putovala výš, přes klíční kost podél krku až k její bradě.

Mohli jsme si to rozdat přímo tam na těch kachličkách, mokří a kluzcí, a možná to později i uděláme, ale já si chtěl dát tentokrát na čas. Srdce se mi rozbušilo prudčeji při pomyšlení, že máme před sebou celou noc. žádný spěch ani skrývání. žádné urputné potyčky ani pocity viny. Měli jsme jednu celou noc jen pro sebe a já měl v plánu strávit všechen ten čas s ní v posteli.

Sáhl jsem za ni a vypnul sprchu. Přitiskla se ke mně, jako by se mi chtěla zatlačit do těla.

Sevřel jsem její tvář v dlaních a dal jí francouzský polibek, můj jazyk hladce klouzal po jejím. Zhoupla se v bocích a já odsunul dveře sprchy a přidržoval je, než jsme se vypotáceli ven.

Jako bych se nedokázal přestat dotýkat její kůže: přejížděl jsem jí rukama po zádech, po

něžné křivce její prdýlky a zase zpátky podél boků až k ňadrům. Potřeboval jsem ohmatat, ochutnat každičký centimetr jejího těla.

Ani na moment jsme se nepřestali líbat, zatímco jsme se potáceli ven z koupelny, nemotorně klopýtali a současně ze sebe horečně strhávali zbytky oblečení. Když jsem ji zatlačil do ložnice, skopl jsem z nohou promáčené boty, zatímco mi její ruce šmátraly po břiše ve snaze najít opasek. Pomohl jsem jí a rychle jsem se vysvobodil z kalhot a boxerek. Ve spěchu jsem je odkopl stranou, kde přistály na mokré hromádce.

Přejel jsem jí kotníky prstů po žebrech a pak sklouzl ke sponě její podprsenky, rozepnul ji a prakticky strhl z jejího těla. Přitáhl jsem si ji blíž a zasténal jí do úst, když se mi ztuhlé bradavky otřely o hrudník. Konečky jejích mokrých vlasů mě šimraly na rukou, zatímco jsem jimi šátral po jejích nahých zádech, na kůži jsem cítil elektrické jiskření.

V pokoji byla tma, jediné osvětlení představoval tenký proužek světla, který se vykradl ze dveří koupelny, a měsíc na noční obloze. Když narazila nohama zezadu na postel, moje ruce sjely k poslednímu kousku oblečení, které stálo mezi námi. Má ústa se posouvala od jejích rtů dolů ke krku, přes prsa a trup. Umístil jsem několik něžných kousavých polibků na její břicho a konečně dospěl k bílé krajce, která halila to poslední, co jsem z ní ještě neviděl.

Svezl jsem se před ní na kolena, zvedl hlavu a setkal se s jejím pohledem. Ruce mi zabořila do vlasů, její prsty se probíraly skrz zašmodrchané vlhké pramínky.

Natáhl jsem ruku, sevřel mezi prsty jednu něžnou saténovou stuhu, zatáhl a sledoval, jak jí sklouzává z boku. Obličejem se jí kmitl zmatený výraz, když jsem zvolna přesunul prsty podél krajkového lemu na opačnou stranu a ještě jednou to zopakoval. Kalhotky jí nepoškozené sklouzly z těla a ona přede mnou zůstala stát docela nahá. Možná jsem je nezničil, ale mohla si být sakra jistá, že jsem měl v plánu si je odnést s sebou.

Zasmála se, jako by mi četla myšlenky.

Navigoval jsem ji tak, aby se posadila na krajíček postele, a já, stále na kolenou, jsem jí roztáhl nohy. Přejížděl jsem rukama po hedvábné pleti jejích lýtek, sázel jí polibky na stehna a mezi nohy. Chuť jejího těla mi pronikala přes ústa až do hlavy a vymazávala všechno ostatní. Bylo to kurva neskutečné, co se mnou tahle žena dokázala provádět.

Zatlačil jsem ji dozadu, položil na prostěradla a konečně se přesunul na ni, abych se k ní připojil. Zatímco jsem jí přejížděl rty a jazykem po těle, její ruce si stále pohrávaly s mými vlasy a naznačovaly, kde mě chce nejvíc. Vsunul jsem jí palec do úst, protože jsem potřeboval, aby v sobě měla alespoň část ze mne, potřeboval jsem svá ústa na jejích prsou, jejích žebrech, její bradě.

Celý pokoj plnily její vzdechy a steny a mísily se s mými vlastními. Měl jsem ho tvrdšího, než co jsem kdy pamatoval, a toužil jsem se do ní nořit stále znovu a znovu. Dospěl jsem až k jejím ústům a přejel jí vlhkým palcem po tváři, když si mě přitáhla a naše nahá těla se každičkým centimetrem kůže přilepila na sebe.

Horečně jsme se líbali, naše ruce pátraly a mačkaly, jak jsme se pokoušeli dostat k sobě co nejblíž. Naše boky se pohupovaly ve stejném rytmu, můj pták klouzal po její vlhké, horké štěrbince. Pokaždé, když se jí otřel o poštěváček, vymámil z ní sten. Stačil jediný nepatrný pohyb a mohl jsem být hluboko uvnitř.

A chtěl jsem to víc než cokoli jiného, jenže jsem od ní napřed potřeboval něco slyšet. Když dole v přízemí vyslovila mé křestní jméno, spustilo to v mém nitru jakousi reakci. Zatím jsem to ještě nechápal, netušil jsem, jestli jsem plně připraven probádat, co to vůbec znamená, ale věděl jsem, že potřebuju, aby to řekla, abych slyšel, že jsem to já, koho chce. Potřeboval jsem vědět, že pro dnešní večer patří mně.

„Já do prdele přímo umírám touhou být teď v tobě,” zašeptal jsem jí do ucha. Na moment se jí zarazil dech v hrdle a ze rtů vyrazil hluboký sten. „Ty to chceš taky?”

„Ano,” zakňourala prosebným hlasem a nadzvedla boky z postele, jako by mě hledala.

Špička mého penisu se jí otřela o štěrbinku a já musel zatnout čelist, protože jsem to chtěl prodloužit. Přejížděla mi patami nahoru dolů po nohách, až se mi nakonec usadily

kolem pasu. Vzal jsem obě její ruce do svých, zvedl jí je nad hlavu a propletl naše prsty.

„Prosím, Bennette,” žebronila. „Už z toho začínám šílet.”

Sklonil jsem hlavu, takže se naše čela dotkla, a konečně pronikl hluboko do ní.

„Ach, šukej mě,” zasténala.

„Řekni to znovu.” Pomalu jsem začínal ztrácet dech, jak jsem klouzal do ní a zase ven.

„Bennette - šukej mě.”

Chtěl jsem to slyšet znovu a znovu. Vytáhl jsem se na kolena, zatímco naše ruce zůstávaly dál propletené, a začal do ní pronikat urputněji.

„Tohohle nebudu mít nikdy dost.” Už jsem se blížil k orgasmu, ale potřeboval jsem ještě vydržet. Byli jsme od sebe příliš dlouho, a nic z těch mých fantazií o ní za tu dobu se s tímhle nedalo srovnat.

„Chci tě takhle mít každý den,” zachrčel jsem jí do zvlhlé kůže. „Takhle a taky opřenou o stůl. Když jsi na kolenou a kouříš mi ptáka.”

„Proč?” zasyčela skrz sevřené zuby. „Proč to tak miluju, když se mnou takhle mluvíš? Jsi takový šmejd.”

Znovu jsem se k ní sklonil a zasmál se jí do krku.

Naše pohyby byly zcela nenásilně koordinované, potem kluzká kůže klouzala po kůži. Při každém dalším přiražení zvedala boky, aby mi vyšla vstříc, nohama obemknutýma kolem mého pasu si mě vtahovala hloub. Pohltila mě natolik, že jsem měl pocit, jako by se čas zastavil. Propletené ruce jsme dál svírali nad její hlavou, ale ona mě teď začala tisknout pevněji. Už skoro byla, její výkřiky zaznívaly stále hlasitěji a moje jméno vycházelo z jejích rtů pořád dokola a dokola a tlačilo mě blíž a blíž k orgasmu.

„Vzdej to.” Hlas jsem měl rozervaný zoufalou touhou, kterou jsem cítil. Byl jsem už tak blízko, ale chtěl jsem počkat na ni. „No tak, Chloe, odevzdej se mi celá.”

„Ach, bože, Bennette,” zasténala. „Řekni něco jiného.” A sakra. Takže moji holku dostávají do extáze sprosťárny. „Prosím.”

„Jsi tak kurevsky kluzká a horká. Když už jsi blízko,” supěl jsem, „tak ti kůže úplně zrudne a hlas ochraptí. A nic není tak šukézně dokonalého jako tvůj obličej, když se uděláš.”

Sevřela mě nohama ještě pevněji a já cítil, jak se jí zadrhnul dech v hrdle, cítil, jak se kolem mne stáhla.

„Ty tvoje kurevsky jedovaté rty docela změknou a otevřou se, když po mně toužíš, tvoje oči mě prosí, abych ti udělal dobře, a do prdele, nic se nevyrovná těm zvukům, co

vydáváš, když se konečně uděláš.”

Víc toho ani třeba nebylo. Prohloubil jsem svoje výpady a s každým dalším pohybem ji zvedal z postele. Teď už jsem vrávoral na okraji propasti, a když vykřikla moje jméno, nedokázal jsem to dál zadržovat.

Zabořila mi obličej do krku, aby ztlumila své výkřiky, a já cítil, jak se přestává ovládat, jak se pode mnou divoce svírá - nic na světě se nemohlo vyrovnat tomu, když v nás postupně narůstal ten příval a my se jím pak společně nechali zaplavit - a já se tomu poddal taky.

Když bylo po všem, sklonil jsem obličej těsně k jejímu, naše nosy se dotýkaly, ztěžka a rychle jsme oddechovali. V ústech jsem měl sucho, svaly mě bolely a byl jsem vyčerpaný. Vymanil jsem se ze sevření jejích rukou, něžně jí třel prsty a snažil se v nich znovu trochu rozproudit krev.

„Do hajzlu,” řekl jsem. Všechno mi připadalo tak nějak jiné, ale naprosto jsem netušil v

čem. Svalil jsem se z ní, zavřel oči a pokusil se vytěsnit ty zmatené myšlenky.

Ležela po mém boku a celá se chvěla. „Je ti chladno?” zeptal jsem se.

„Ne,” odpověděla a zavrtěla hlavou. „Jenom si připadám úplně zničená.”

Přitiskl jsem si ji k sobě a přetáhl přes nás deku. Nechtělo se mi odejít, ale taky jsem si

nebyl jistý, jestli chce, abych tam zůstal. „Já taky.”

Ticho, které nás obklopovalo, se táhlo snad celé minuty a já už si říkal, jestli třeba neusnula. Lehce jsem se pohnul a ke svému překvapení uslyšel její hlas. „Nechoď,” řekla do tmy. Sklonil jsem se, políbil ji na temeno hlavy a vdechl její sladkou, tak dobře známou vůni.

„Nikam neodejdu.”

Kurva, to je ale skvělý pocit.

Mého ptáka znovu obklopilo něco teplého a vlhkého a já hlasitě zasténal. Nejlepší. Sen.

Všech. Dob. Chloe v tom snu sténala a její tělo vysílalo vibrace přes mého ptáka až někam hluboko do mne.

„Chloe.” Uslyšel jsem vlastní hlas a lehce sebou škubl. Už se mi o ní zdálo stokrát, ale tohle působilo tak opravdově. To teplo zmizelo a já se zamračil. Neprobouzej se, Bene. Z tohohle se kurva rozhodně neprobouzej.

„Řekni to znovu.” Do mého podvědomí pronikl tichý, chraplavý hlas a já se přinutil otevřít oči. V místnosti byla tma a já ležel v neznámé posteli. Pak se to teplo znova vrátilo a já zalétl očima do svého klína, kde se mezi mýma roztaženýma nohama pohybovala nádherná tmavovlasá hlava. V ústech svírala moje péro.

Celá noc se mi vybavila v jediném mocném návalu, mlžný opar spánku rychle zmizel.

„Chloe?” Nebylo přece možné, abych měl takové štěstí, aby tohle byla pravda.

Nejspíš se někdy v průběhu noci vzbudila a zhasla světlo v koupelně; v pokoji byla taková tma, že jsem ji sotva rozeznával. Zatápal jsem rukama, abych ji našel, a přejel jsem jí prsty po rtech sevřených kolem mého přirození.

Její ústa klouzala nahoru a dolů, jazyk vířil a zuby s každým pohybem zlehka drhly o mého ptáka. Rukou mě hladila po koulích a já hlasitě sténal, když je jemně převalovala v dlani.

Ten pocit, když se mé sny a realita sloučily v jedno, byl tak intenzivní, že jsem nevěděl, jak dlouho to ještě dokážu vydržet. Maličko se pohnula, začala mi prstem zlehka třít místečko těsně pod ptákem a mně uniklo ze zaťatých zubů dlouhé zasyknutí. Nikdo mi nikdy nic takového nedělal. Skoro jsem ji chtěl zastavit, ale připadalo mi to tak neuvěřitelné, že jsem neměl sílu se pohnout.

Zatímco se mé oči přizpůsobovaly světlu, přejížděl jsem jí prsty po vlasech, po tváři a bradě. Zavřela víčka, začala sát urputněji a tlačila mě tím stále blíž a blíž k okraji propasti. Spojení jejích úst na mém klacku a toho prstu, který se na mne tiskl, bylo až neskutečné, jenže já ji chtěl mít nahoře u sebe, ta ústa na mých ústech, aby svírala mé rty, zatímco já bych se nořil do ní.

Posadil jsem se, přitáhl si ji na klín a obtočil si její nohy kolem boků. Přitiskli jsme se na sebe nahými hrudníky, já vzal její obličej do dlaní a zadíval se jí do očí. Tohle byl ten nejlepší budíček, jaký jsem kdy zažil.

Zlehka se zasmála a olízla si rty, až se jí úchvatně zaleskly. Sáhl jsem rukou dolů, nasměroval svoje péro před její dírku a maličko ji nadzdvihl. Jediným hladkým pohybem jsem pronikl hluboko dovnitř.

Klesla mi čelem na rameno a já si posunul její boky trochu dopředu, abych mohl proniknout ještě hloub.

Šukat s ní v posteli bylo neskutečné. Loudavě se po mně vozila, drtila mne drobnými pohyby. Zasypávala mi polibky každý centimetr pravé strany krku, sála a tahala mě za kůži. Krátkými větičkami podtrhovala každé zhoupnutí svých boků.

„ jako být na tobě,” špitala. „Cítíš, jak jsi hluboko? Cítíš to?”

„Jo.”

„Chceš, abych zrychlila?”

Zavrtěl jsem hlavou, připadal jsem si absolutně ztracený. „Ne. Bože, ne.”

Ještě chvíli pokračovala v tom pomalém, drobném kroužení, zatímco mi její zuby zanechávaly stopy po celém krku. Ale pak se přisunula blíž a zašeptala: „Už budu, Bennette,” a já namísto abych dal průchod přívalu sprostých slov, abych popsal, co se mnou dělá, když to slyším, zakousl jsem se jí do ramene, až jsem jí do kůže vysál cucflek.

Tentokrát se do mne opřela tvrději a začala mluvit. Pronášela slova, která jsem dokázal stěží zpracovat. Slova o mém těle uvnitř ní, o tom, jak mne potřebuje. Slova o tom, jak chutnám a jak je vlhká. Slova o tom, jak chce, abych se udělal, jak potřebuje, abych se udělal.

S každým krouživým pohybem jejích boků ve mně postupně narůstal tlak. Stiskl jsem ji pevněji, na moment jsem až pocítil strach, že jí nadělám další modřinu pokaždé, když pohnu rukama, a zrychlil přirážení. Sténala a zmítala se nade mnou, a právě když jsem si myslel, že už to déle nevydržím, vykřikla znovu moje jméno a já cítil, jak se kolem mne začíná křečovitě svírat. Intenzita jejího orgasmu k němu přivedla i mne a já přitiskl obličej k jejímu krku a hlasitě zasténal do její kůže.

Zhroutila se na mne a oba jsme klesli do prostěradel. Byli jsme zpocení, zadýchaní a naprosto vyčerpaní, ale ona vypadala fakticky dokonale.

Přitáhl jsem si ji k sobě, zády opřel o svou hruď, objal ji rukama a propletl svoje nohy s jejíma. Zamumlala něco, čemu jsem nerozuměl, ale usnula dřív, než jsem se jí na to stačil zeptat.

Dnes v noci se něco změnilo a mou poslední myšlenkou, než se mi zavřely oči, bylo, že zítra bude spousta času si promluvit. Protože se ale začaly dovnitř vkrádat první ranní sluneční paprsky, znepokojeně jsem si uvědomil, že zítřek už je tady.

.

Čtrnáct

Realita se zachvívala kdesi na pokraji mé spánkem obluzené mysli a já se pokoušela ji vytěsnit. Nechtěla jsem se probudit. Bylo mi teplo a cítila jsem se příjemně a spokojeně.

Za sevřenými víčky se mi míhaly nejasné vidiny, když jsem se zachumlala do té nejteplejší, nejvoňavější deky, pod kterou jsem kdy spala. Ona se ale odtáhla zpátky.

Tisklo se ke mně něco teplého, a když jsem nejistě otevřela oči, uviděla jsem jen pár centimetrů před svým obličejem kštici povědomě rozcuchaných vlasů. Během jediné vteřiny mi hlavou probleskly stovky obrazů, když na můj zmatený mozek drtivě dolehla pravda o včerejší noci.

Do prdele.

Opravdu se to stalo.

Srdce se mi rozbušilo rychleji a já maličko nadzvedla hlavu, abych si mohla toho krásného chlapa, který mne svíral v objetí, prohlédnout. Jeho hlava mi spočívala na hrudi, dokonale tvarovaná ústa se lehce pootevírala a vydechovala poryvy teplého vzduchu na má nahá ňadra. Jeho dlouhé tělo leželo těsně přimknuté k mému, nohy jsme měli propletené dohromady a jeho silné paže pevně obemykaly můj trup.

On zůstal.

Intimnost naší pozice na mne dolehla s drtivou silou, která mi přímo brala dech. Nejenže zůstal, on mne objímal.

Zoufale jsem se snažila popadnout dech a nezpanikařit. Pronikavě jsem si uvědomovala každý centimetr, na kterém se naše kůže dotýkala. Cítila jsem mocné bušení jeho srdce na své hrudi. Jeho pták, ve spánku napůl ztopořený, se mi tiskl na stehno. Prsty mě pálily touhou se ho dotknout. Rty toužily zabořit se mu do vlasů. Bylo toho příliš. Bylo toho zkrátka příliš.

Něco se včera v noci změnilo a já si nebyla jistá, jestli jsem připravená se s tím vyrovnat.

Nevěděla jsem, co s sebou ta změna nese, ale bylo to tam. V každém pohybu, každém slově a každém polibku jsme byli pospolu. Nikdo ve mně nikdy nedokázal vyvolat takovýhle pocit, jako by moje tělo bylo stvořené k tomu, aby doplňovalo to jeho.

V minulosti jsem spala i s jinými muži, ale s ním jsem měla pocit, jako by mne unášel skrytý spodní proud a já nebyla naprosto schopná změnit jeho směr. Zavřela jsem oči a pokusila se potlačit paniku, která se ve mně vzmáhala. Nelitovala jsem toho, co se stalo. Byl to - jako pokaždé - intenzivní a s přehledem ten nejlepší sex, co jsem kdy zažila.

Jenom jsem potřebovala pár minut o samotě, než mu budu moct znova pohlédnout do očí.

Když jsem mu položila jednu ruku do vlasů a druhou na záda, podařilo se mi ho ze sebe svalit. Trochu se zavrtěl, a tak jsem ho pevně objala a tiše se ho snažila silou vůle přimět, aby znovu klidně usnul. Zamumlal mé jméno, ale pak se jeho dech znovu srovnal a já zpod něj vyklouzla.

Chvíli jsem pozorovala, jak spí, panika poněkud ustoupila a mě zase jednou napadlo, jak úžasně vypadá. Jeho obličej, zklidněný spánkem, působil pokojně a mírumilovně a tak dokonale se lišil od těch obvyklých výrazů, které v mé přítomnosti nasazoval. Hustý pramen vlasů mu spadl do čela a mě úplně svrběly prsty, jak jsem ho toužila odhrnout.

Dlouhé řasy, dokonalé lícní kosti, plné našpulené rty a brada porostlá strništěm.

Pro Kristovy rány, ten je tak hezký!

Vyrazila jsem do koupelny, ale zachytila jsem svůj odraz v zrcadle nad toaletním stolkem v ložnici.

Páni. Čerstvě ošukaná. Tak přesně takhle jsem teď vypadala.

Naklonila jsem se blíž a prozkoumala drobné červené škrábance, které jsem měla roztroušené po krku, ramenou, prsou a břiše. Na spodní straně levého ňadra jsem zahlédla stopu po kousnutí, na rameně cucflek. Sklouzla jsem pohledem dolů a přejela prsty po zarudlých flíčcích na vnitřní straně stehna. Bradavky mi ztuhly, když jsem si vybavila, jaké to bylo, když se mi svou neoholenou tváří otíral o kůži.

Moje vlasy se proměnily v divokou zcuchanou změť a já se kousla do rtu, když jsem si vzpomněla, jak mi v nich hrabal rukama. Jak si mě přitáhl napřed k polibku a pak na ptáka

Není mi pomoci.

Z myšlenek mě vytrhl hlas ztěžklý spánkem. „Sotva vzhůru a už nadržená?”

Obrátila jsem se a zahlédla jeho nahé tělo, než se zavrtěl v prostěradlech, posadil se a přitáhl si je přes boky. Trup nechal nahý. Pochybuju, že by mě někdy mohlo omrzet okukovat - a osahávat - jeho širokou, svalnatou hruď, valchu na břiše a mučivě svůdný

proužek chloupků vedoucí k té nejskvělejší mužné ozdobě, jakou kdy svět spatřil. Když mé oči

- konečně - doputovaly k jeho obličeji, zamračila jsem se při pohledu na jeho křivý úšklebek.

„Přistižena při očumování,” zamumlal a přejel si rukou po bradě.

Nebyla jsem si jistá, jestli se mám usmát nebo zakoulet očima. Vidět ho pomuchlaného a zranitelného v tom polobdělém stavu bylo dost matoucí. Včera večer jsme se vůbec neobtěžovali zatáhnout těžké závěsy, takže teď dovnitř proudilo sluneční světlo, zářivě

oslepující oproti bělostné změti prostěradel. Vypadal tak odlišně - pořád to byl můj protivný šéf, ale teď taky někdo jiný: muž ležící v mé posteli, který vypadal, že je připravený na další číslo čtvrté? Páté? Nedokázala jsem se dopočítat.

A zatímco jeho oči pátravě prozkoumávaly každý centimetr mého těla, uvědomila jsem si, že i já jsem docela nahá. V tomhle okamžiku byl jeho výraz stejně intenzivní jako jeho dotyk. Krátce mi projelo hlavou, že kdyby na mne takhle zíral delší dobu, mohla by mi třeba nakonec vzplanout kůže. Cítila bych pak jeho dotyk na svém mase stejně, jako když

na mne položil ruce?

Nakrabatila jsem obličej do výrazu, který, jak jsem doufala, zamaskuje, že si v duchu sestavuju podrobný katalog každého centimetru jeho těla, a sehnula se, abych z podlahy zvedla jeho bílý nátělník. Celou noc ležel před klimatizací a byl trochu studený, ale díky bohu v podstatě suchý. Jak jsem si tu měkkou bavlnu přetahovala přes hlavu, vdechla jsem šalvějovou vůni jeho kůže, a když jsem jím prostrčila hlavu, zachytila jsem jeho temný pohled.

Jazyk mu vystřelil z úst, aby trochu navlhčil rty. „Pojď sem,” pronesl tichým chraplavým hlasem.

Přistoupila jsem k posteli s úmyslem posadit se vedle něj, ale on si mě přitáhl, posadil obkročmo na stehna a řekl: „Pověz mi, na co myslíš.”

Chtěl po mně, abych zhustila milion myšlenek do jediné věty? Ten chlap musí být šílený.

Takže jsem otevřela ústa a vyklopila ze sebe, co mne napadlo jako první: „Říkal jsi, že jsi s nikým nespal od té chvíle, co jsme spolu poprvé co jsme to dělali.” Upírala jsem pohled na jeho klíční kost, abych se mu nemusela dívat do očí. „Je to pravda?”

Teprve pak jsem zvedla hlavu.

Přikývl, vklouzl prsty pod nátělník a přejížděl mi rukama pomalu od boků k pasu.

„Proč?” zeptala jsem se.

Zavřel oči a krátce zavrtěl hlavou. „Nikoho jiného jsem nechtěl.”

Nebyla jsem si jistá, jak si tohle vyložit. Myslel tím, že nepotkal nikoho, kdo by ho přitahoval, ale nechával tuhle možnost otevřenou? „Ty jsi snad obvykle monogamní, když s někým spíš?”

Pokrčil rameny. „Pokud se to očekává.”

Bennett mě začal líbat na rameno i přes klíční kost a vzhůru po krku. Natáhla jsem se za něj, sebrala z nočního stolku láhev s vodou, trochu se napila a pak ji podala jemu. Dorazil ji několika dlouhými doušky.

„žízeň?”

„Pořádná. Taky mám teď trochu hlad.”

„žádný div, nejedli jsme nic už -” Zarazila jsem se, když zahýbal obočím a zašklebil se.

Zakoulela jsem očima, ale hned je zase zavřela, protože se sklonil a věnoval mi jediný sladký polibek na rty.

„V tomhle případě se monogamie očekává?” zeptala jsem se.

„Po tom, co se stalo včera v noci, myslím, že bys to měla říct ty mně.”

Nevěděla jsem, jak na to odpovědět. Nebyla jsem si ani jistá, jestli spolu vůbec můžeme takhle být, a což teprve monogamie? Z představy, že by to mohlo fungovat, mne jímala závrať. Mohli bychom se k sobě opravdu chovat přátelsky? Dokázal by říct „Dobré ráno” a myslet to vážně? Nebál by se kritizovat moji práci?

Rozprostřel mi prsty po kříži, přitiskl si mě k boku a vytrhl mě z těch roztěkaných úvah.

„Tohle už si nikdy nesundávej,” zašeptal.

„Dohodnuto.” Naklonila jsem se blíž, abych snadněji dosáhla ústy na jeho krk. „Vezmu si tohle a nic jiného, až půjdu dneska dopoledne na ty studentské prezentace.”

Zasmál se, tiše a rozverně. „Tak to je sakra vážně skvělý nápad.”

„Kolik je?” zeptala jsem se a pokusila se nakouknout na hodiny za jeho zády.

„Na to zvysoka kašlu.” Konečky jeho prstů našly má ňadra a klouzaly tam a zpátky po měkké kůži pod nimi.

Když jsem se od něj ale odtahovala, odkryla jsem kus kůže těsně nad jeho bokem. Co to sakra je?

Bylo to tetování?

„Co je -?” Nedokázala jsem pořádně poskládat větu. Lehce jsem ho od sebe odsunula, zvedla hlavu a než jsem se vrátila zpátky k tomu cejchu, pohlédla mu do očí. Přímo pod

kyčelní kostí se táhl řádek vyvedený černým inkoustem, několik slov napsaných, jestli jsem se nepletla, ve francouzštině. Jak jsem tohle mohla sakra přehlédnout? V rychlosti jsem si v duchu vybavila všechny ty příležitosti, kdy jsme byli spolu. Pokaždé jsme spěchali nebo byla tma nebo jsme to dělali jen zpola svlečení.

„Je to tetování,” řekl pobaveně, trochu se odtáhl a přejel mi prsty nad pupíkem.

„Já vím, že je to tetování, ale co to znamená?” Pan Seriózní byznysmen má kurva tetování. Vykoukl na mě další dílek toho člověka, o kterém jsem si myslela, že ho znám.

„Stojí tam: ‚Je ne regrette rien.’”

Pohled mi vylétl k jeho tváři. Když jsem slyšela, jak se jeho hlas rozplývá v perfektním francouzském přízvuku, úplně se mi vařila krev v žilách. „Co jsi to říkal?”

Znovu se usmál, tentokrát naplno. „Je ne regrette rien.” Vyslovoval jednotlivá slova pomalu, s důrazem na každé slabice. Byla to nejspíš ta sakra nejrajcovnější věc, co jsem kdy slyšela. A když se k tomu ještě přidalo to tetování a skutečnost, že ležel pode mnou dočista nahý, měla jsem najednou pocit, že se každou chvíli samovolně vznítím.

„To je nějaká písnička?”

Přikývl. „Je to písnička, ano.” A s tichým smíchem dodal: „Mohla by sis myslet, že budu litovat toho, jak jsem se jedné noci při flámu v Paříži, tisíce mil od domova, bez jediného přítele ve městě, rozhodl nechat se tetovat. Ale ne, ani tohohle nelituju.”

„Řekni to znovu,” zašeptala jsem.

Přisunul se blíž, přitiskl se na mne svými boky a v uchu jsem ucítila jeho horký dech. „Je ne regrette rien,” zašeptal ještě jednou. „Rozumíš?”

Přikývla jsem. „Řekni ještě něco.” Hruď mi těžkla každým dalším pracným nádechem, rozcitlivělé bradavky se mi dřely o jeho bavlněný nátělník.

Lehce se sklonil, políbil mě na ucho a řekl: „Je suis ? toi.” Hlas mu zněl napjatě a ochraptěle. Cítila jsem, jak se jeho pták pode mnou zvedá, a oba jsem nás vysvobodila z našeho utrpení, svezla se po něm a znovu si vychutnávala hloubku této pozice. Hleděl nahoru na mne a šeptal pořád dokola pár bezbožných slabik. Tentokrát ale namísto aby mne chytil za boky, sevřel ve svých rukách to triko.

Fungovalo to mezi námi tak snadno, tak přirozeně, že to svým způsobem ještě rozšiřovalo prostor pro jakousi stísněnost, kterou jako bych ze sebe nedokázala setřást. Abych se těch myšlenek zbavila, soustředila jsem se na tiché mumlání jeho úst přitištěných na moje rty. Soustředila jsem se na to, jak nás zprudka posadil a přisál se přes nátělník k mým ňadrům, až zpod něj prosvítala růžová. Připravovaly mne o rozum ty palčivé dotyky jeho prstů na mých bocích a stehnech, jeho čelo přitištěné na moji klíční kost, když se blížil k vyvrcholení. Připravovaly mne o rozum jeho stehna pode mnou, jeho boky, které se pohybovaly stále rychleji a naléhavěji, aby reagovaly na každý můj pohyb.

Převrátil mě na záda, přitiskl dlaň na mou hruď a zklidnil svoje boky. „Tvoje srdce přímo duní. Povídej, jak kurevsky dobrý je to pocit.”

Instinktivně jsem se uvolnila, když jsem k němu vzhlédla a spatřila jeho sebejistý úsměv.

Věděl snad, že potřebuju nějakou připomínku toho, kým jsme byli ještě před necelými čtyřiadvaceti hodinami? „Už zase moc žvaníš. Nech toho.”

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Ty to moje žvanění miluješ. A nejvíc miluješ, když takhle

žvaním a mám přitom svého ptáka v tobě.”

Protočila jsem panenky. „Co mě prozradilo? Orgasmus? To, jak tě o to prosím? Slušná detektivní práce.”

Mrkl na mě, vytáhl si mé chodidlo na rameno a políbil mě na vnitřní stranu kotníku.

„Byl jsi vždycky takový?” zeptala jsem se, zatímco jsem ho marně tahala za boky.

Nerada jsem si to přiznávala, ale chtěla jsem, aby se zase pohnul. Když zůstával v klidu, dráždilo mě to, bolelo, připadalo mi to nekompletní. Pokud se hýbal, toužila jsem jen po tom, aby se čas zastavil. „Chudáčkové ty ženské, jejichž odhozená pošlapaná ega lemují tvou životní pouť.”

Bennett zavrtěl hlavou, sklonil se nade mnou a vzepřel se na rukách. Bohudík se zase začal hýbat, posunul boky dopředu, trochu je zvedl a pronikl hluboko do mne. Blaženě jsem zavřela oči. Natrefil přesně na ten správný bod, a znovu a znovu a znovu.

„Dívej se na mě,” zašeptal.

Otevřela jsem oči a pozorovala kapku potu na jeho čele, jeho rty, které se rozevřely, zatímco mi hleděl do tváře. Svaly na ramenou mu při každém pohybu varhánkovatěly, celý trup se leskl tenkou vrstvičkou potu a já zajela pohledem k místu, kde pronikal do mne a zase ven. Nejsem si jistá, co jsem říkala, když ho vytáhl skoro celého ven a pak ho do mě zase tvrdě vrazil, ale bylo to tiché a obscénní a okamžitě zapomenuté pod dojmem jeho přirážení. „To kvůli tobě cítím takovou sebejistotu. Kvůli tomu, jak na mě reaguješ,

si připadám jako šukací bůh. Jak je možné, že to nechápeš?”

Neodpověděla jsem a on to ode mne nejspíš ani neočekával. Jeho upřený pohled a prsty jedné ruky mi putovaly po krku a po ňadrech. Pak narazil na obzvlášť citlivý bod a já prudce vyjekla.

„Tohle vypadá, jako by tě sem někdo kousl,” řekl, zatímco přejížděl palcem přes stopu po vlastních zubech. „Líbilo se ti to?”

Polkla jsem a přitiskla se k němu. „Ano.”

„Ty malá prohnaná couro.”

Rukama jsem mu sklouzla po ramenou a pokračovala dál po hrudi přes břicho až ke svalům na bocích, kde jsem mu začala palcem hladit to jeho tetování. „Tohle se mi líbí taky.”

Jeho pohyby byly stále trhanější a energičtější. „Ach, do prdele, Chloe Já nemůžu Už to dlouho nevydržím.” Slyšet jeho hlas tak zoufalý a nekontrolovaný jen zesílilo moji touhu po něm. Zavřela jsem oči a soustředila se na ten slastný pocit, který se mi začínal šířit tělem. Byla jsem tak blízko, potácela jsem se přímo na okraji propasti. Natáhla jsem ruku mezi nás, prsty našla poštěváček a začala si ho pomalu třít.

Natočil hlavu, zadíval se na moji ruku a zaklel. „Ale kurva.” Jeho hlas zněl tak zoufale, z jeho úst zaznívalo hluboké hekání. „Dotýkej se sama sebe, přesně takhle. Nech mě se kurva dívat.” Tahle jeho slova docela stačila, abych s posledním dotekem vlastních prstů pocítila, jak mé tělo zaplavuje orgasmus.

Docela jsem ztuhla a sevřela se kolem něj, nehty volné ruky jsem mu zarývala do zad.

Vykřikl, jeho tělo se vzepjalo a on se uvnitř mě udělal. Celé tělo se mi zachvívalo dozvuky orgasmu, drobný třas nepřestával, ani když bylo po všem. Přitiskla jsem se k němu, když se konečně uklidnil a jeho tělo se pohroužilo do mého. Zlíbal mi ramena a krk a pak mi vtiskl jediný polibek na rty. Než se ze mě svalil, naše oči se krátce setkaly.

„Prokrista, ženská,” vydechl ztěžka a nuceně se zasmál. „Ty mě zabiješ.”

Oba současně jsme se překulili na bok, hlavy opřené o polštáře, a když se naše oči setkaly, nedokázala jsem od něj odvrátit zrak. Už jsem ztratila veškerou naději, že to příště bude méně intenzivní nebo že se to spojení mezi námi nějak rozplyne, pokud se nám ho podaří vytěsnit z hlavy. Tahle noc s „příměřím” nic neutlumila. Už teď jsem toužila přisunout se blíž, líbat mu to strniště na bradě a přitáhnout si ho znova k sobě. Zatímco jsem na něj tak hleděla, začínalo mi být jasné, že až tohle skončí, bude to zatraceně bolet.

Srdce mi sevřel strach a panika ze včerejší noci se vrátila a přinesla s sebou nepříjemné ticho. Posadila jsem se a přitáhla si prostěradla až k bradě. „Ach, do prdele.”

Ruka mu prudce vylétla a sevřela se kolem mé paže. „Chloe, já nemůžu -”

„Nejspíš bychom se měli připravit,” přerušila jsem ho, než stihl dokončit větu. Mohl se z toho vyklubat začátek milionu podob duševních muk. „Za dvacet minut nás čekají ty prezentace.”

Na moment vypadal zmateně, než opět promluvil. „Nemám tady nic suchého na sebe.

Ani nevím, kde je můj pokoj.”

Potlačila jsem začervenání, když se mi vybavilo, v jaké rychlosti se včera večer všechno událo. „Ovšem. Vezmu si tvůj klíč a něco ti přinesu.”

Ve spěchu jsem se osprchovala a zahalila se do tlustého ručníku. Najednou jsem si přála, abych měla dost rozumu a vzala si sem s sebou jeden z hotelových županů. S hlubokým nádechem jsem otevřela dveře a vyšla ven.

Seděl na posteli, a když jsem vstoupila do místnosti, zvedl oči a upřel je na mne.

„Jenom potřebuju ” hlas se mi vytratil a já jen ukázala na svoji tašku. Přikývl, ale k řeči

se neměl. Obvykle jsem se za své tělo nikdy nestyděla. Ale jak jsem tam tak postávala jen v ručníku a s vědomím, že mě sleduje, cítila jsem nezvyklý ostych.

Popadla jsem pár věcí a proběhla kolem něj. Ani jsem se nezastavila, dokud jsem se neocitla znovu v bezpečí za dveřmi koupelny. Oblékla jsem se rychleji, než bych vůbec považovala za možné, a rozhodla se, že si jen stáhnu vlasy dozadu a zbytek dokončím později. Popadla jsem z pultíku kartové klíče a vrátila se do ložnice.

Vůbec se nepohnul. Seděl na krajíčku postele s lokty zapřenými o stehna a vypadal zamyšleně. O čem asi uvažuje? Já byla celé ráno neurotická troska, moje emoce divoce přeskakovaly z jednoho extrému do druhého, ale on se zdál tak klidný. Tak jistý. Ale čím si byl jistý? K čemu se rozhodl?

„Chceš, abych ti přinesla něco konkrétního?”

Zvedl hlavu a zatvářil se trochu překvapeně, jako by ho ta myšlenka vůbec nenapadla.

„No mám dneska naplánováno jenom pár schůzek na odpoledne, že?” Přikývla jsem.

„Vyber co chceš, je mi to jedno.”

Najít jeho pokoj mi trvalo pouhou vteřinku; byl hned vedle. Skvělé. Teď jsem si ho mohla představovat v posteli hned za zdí. Jeho zavazadla už tam ležela a já se na moment zarazila, když jsem si uvědomila, že se mu budu muset hrabat v kufrech.

Zvedla jsem ten největší, položila ho na postel a otevřela. Jeho vůně mě přímo praštila do nosu a mne zaplavila těžká svíravá bolestná touha. Začala jsem prohledávat úhledně zabalené věci.

Všechno v jeho okolí bylo tak úpravné a uspořádané, až jsem si říkala, jak to asi vypadá

u něj doma. Nikdy dřív jsem o tom nijak zvlášť nepřemýšlela, ale najednou mě napadlo, jestli to tam někdy uvidím, jestli někdy uvidím jeho postel.

Zarazila jsem se, když jsem si uvědomila, že to chci. Chtěl by on, abych to viděla?

Najednou mi došlo, že ho nechávám čekat, a tak jsem rychle pokračovala

v prohledávání jeho oblečení, až jsem se nakonec rozhodla pro tmavošedý oblek Helmut Lang, bílou košili, černou hedvábnou kravatu, boxerky, ponožky a boty.

Když jsem všechno naskládala zpátky tam, kam to patřilo, posbírala jsem vybrané oblečení a zamířila do svého pokoje. Nedokázala jsem potlačit nervózní smích, když jsem vyšla na chodbu a potřásla hlavou nad naprostou absurditou téhle situace. Naštěstí se mi podařilo uklidnit dřív, než jsem dorazila k vlastním dveřím. Udělala jsem dva kroky dovnitř, a v tu chvíli jsem ztuhla.

Stál tam před otevřeným oknem, zalitý ranními slunečními paprsky. Každá nádherná linie jeho dokonale vysoustruhovaného těla byla zdůrazněná do nejmenších detailů stíny, které na ně dopadaly. Ručník mu visel až nevhodně nízko na bocích a přímo nad ním vykukovalo to tetování.

„Vidíš něco, co se ti líbí?”

Váhavě jsem obrátila pozornost k jeho obličeji. „Já -”

Oči mi znova zajely k jeho boku jakoby přitahovány magnetem.

„Ptal jsem se, jestli vidíš něco, co se ti líbí?” Přešel pokoj a zastavil se těsně přede mnou.

„Slyšela jsem tě,” odvětila jsem zamračeně. „A ne, jen jsem se zamyslela.”

„A o čem konkrétně jsi přemýšlela?” Natáhl ke mně ruku a zastrčil mi pramínek mokrých vlasů za ucho. Jen ten prostý dotyk stačil, aby mi poskočil žaludek.

„že máme taky nějaký harmonogram, kterého bychom se měli držet.” Přistoupil o krok blíž. „Proč ti nevěřím?”

„Protože se soustředíš akorát sám na sebe?” nadhodila jsem a pohlédla mu do očí.

Zakroutil obočím, chvíli mě pozoroval a pak mi vzal z náručí svoje oblečení a položil ho na postel. Než jsem se stačila pohnout, stáhl si ručník z boků a odhodil ho stranou. Sladká matko boží. Jestli existuje na zemi hezčí exemplář mužského, zaplatila bych pořádný balík, abych si ho mohla prohlídnout.

Sebral boxerky a začal si je navlékat, ale najednou se zarazil a podíval se na mě.

„Neřekla jsi právě, že musíme dodržovat nějaký harmonogram?” zeptal se a pobaveně mě pozoroval. „Tedy pokud samozřejmě nevidíš něco, co se ti líbí.”

Ten kret -

Zamračila jsem se, rychle se obrátila a vrátila do koupelny, abych dokončila přípravu.

Zatímco jsem si sušila vlasy, nedokázala jsem se zbavit znepokojivého pocitu, že se snažil

říct něco důležitějšího než jen „Tak si to moje tělo pořádně prohlídni”.

Než jsem vůbec mohla rozklíčovat vlastní emoce, potřebovala jsem napřed odhadnout ty jeho. Bála jsem se toho, že chce odejít, nebo že chce zůstat?

Když jsem se vrátila do ložnice, už byl oblečený, vyhlížel z velkého okna a čekal. Obrátil se, přistoupil ke mně, sevřel můj obličej ve svých teplých dlaních a zkoumavě se na mne zadíval. „Potřebuju, abys mě teď poslouchala.”

Ztěžka jsem polkla. „Dobře.”

„Nechci vyjít z tamtěch dveří a ztratit všechno, co jsme v tomhle pokoji našli.”

Ta jeho prostá slova mnou otřásla. Nebylo to žádné vyznání, žádný slib, ale řekl přesně to, co jsem potřebovala slyšet. Možná jsme nechápali, co se to děje, ale nenecháme to nedotažené.

Přerývaně jsem vydechla a položila mu ruce na hruď. „Ani já ne, ale taky nechci, aby tvoje kariéra spolkla tu moji.”

„To nechci ani já.”

Přikývla jsem. Měla jsem pocit, jako by mi ta slova úplně zašmodrchala myšlenky a já nebyla schopná vymyslet nic smysluplného, co bych k tomu dodala.

„Tak fajn,” řekl a přejel mě pohledem odshora dolů. „Jdeme.”

.

Patnáct

Tématem letošní konference bylo Budoucí generace marketingové strategie a pro seznámení s touto novou generací naplánovali organizátoři plakátové prezentace studentů, kteří pracovali na získání MBA. Byla tady většina účastníků Chloeina programu, kteří důležitě a dychtivě postávali vedle svých tabulí. Ve skutečnosti byla prezentace na této akci považována za nezbytnou podmínku jejího stipendia, ale já pro ni zažádal o výjimku kvůli rozsahu a důvěrné povaze Papadakisova účtu, na kterém se její projekt zakládal.

žádný jiný student tady neměl na starosti smlouvu za milion dolarů.

Stipendijní komise udělila tuto výjimku s velkou radostí, její členové málem slintali blahem nad vyhlídkou, že zařadí článek o Chloeině úspěchu do propagační brožury svého programu, až bude projekt dokončen, podepsán a zveřejněn.

Přestože neměla na téhle akci vlastní prezentaci, trvala na tom, že si projde každou uličku a podívá se na každou tabuli. Vzhledem k tomu, že jsem očividně nebyl schopen vzdálit se od ní víc než na zatracené čtyři stopy a první schůzku jsem měl naplánovanou až na jednu, procházel jsem to tam celou dobu spolu s ní, počítal prezentace (576) a očumoval její zadek (vyzývavý, přímo vybízející k naplácání, momentálně zahalený do černé vlny).

Ve výtahu se zmínila, že většinu šatníku, který jsem střídavě miloval/nenáviděl, jí zajistila její nejlepší kamarádka Julia. Dnešního dopoledne zvolila přiléhavou úzkou sukni a tmavě modrou halenku, kterou jsem teď měl na seznamu taky. Párkrát jsem se pokusil Chloe přesvědčit, že bychom se měli kvůli něčemu vrátit zpátky do pokoje, ale ona

vždycky jen zvedla obočí a zeptala se: „Kvůli něčemu? Nebo kvůli někomu?”

Její otázku jsem ignoroval, ale teď už jsem litoval, že jsem nepřiznal, že si před jednáním potřebuju střihnout ještě jedno číslo. Zajímalo by mě, jestli by do toho šla.

„Co takhle vrátit se do pokoje?” zašeptal jsem jí do ucha, zatímco pozorně pročítala prezentaci nějakého vysokoškoláka s nápadem na změnu obchodní značky pro jakousi malou společnost prodávající mobily. Grafy byly na tabuli připevněné lepicí páskou, propánakrále!

„Ššš.”

„Chloe, z téhle prezentace se nic nenaučíš. Pojďme si dát šálek kávy a třeba bys mi ho mohla vykouřit na záchodcích.”

„Tvůj otec mi říkal, že člověk nikdy neví, kde natrefí na nejlepší nápady, a že mám číst všechno, na co narazím. Kromě toho jsou tohle mí spolužáci.”

Čekal jsem a pohrával si s manžetovým knoflíčkem, ale ona se k druhé půlce mé věty evidentně vyjadřovat nehodlala. „Můj táta neví, o čem mluví.”

Rozesmála se, a to zcela oprávněně. Táta byl na každém seznamu pětadvaceti nejúspěšnějších byznysmenů prakticky od chvíle, kdy jsem se narodil.

„Nemusí to být zrovna kouření. Mohl bych tě opřít o zeď a opíchat,” zašeptal jsem,

odkašlal si a rozhlédl se kolem, abych se ujistil, že nikdo není dost blízko, aby to slyšel.

„Nebo bych tě mohl položit na podlahu, roztáhnout ti nohy a udělat ti to jazykem.”

Zachvěla se, usmála se na studenta vedle další tabule a přistoupila blíž, aby si ji pročetla. Muž ke mně natáhl ruku. „Promiňte, nejste vy Bennett Ryan?”

Přikývl jsem a roztržitě mu potřásl rukou, zatímco jsem sledoval, jak se Chloe přesouvá dál.

Ulička, ve které jsme se nacházeli, byla prakticky opuštěná až na ty studenty postávající u svých tabulí. I ti se ale začínali vytrácet do zajímavějších prostor, kde větší společnosti - většinou sponzoři konference - připravili nablýskané prezentace plné názvů známých firem, aby co nejúspěšněji rozjeli úvodní studentský program. Chloe se sklonila a zapsala

si něco do notesu: Změnit obchodní značku Jenkins Financial?

Pozoroval jsem její ruku a pak zvedl pohled ke tváři, na které se jí usadil zamyšlený výraz. Účet Jenkins Financial do jejího resortu nepatřil. Vlastně ani nepatřil k těm, které jsem spravoval já. Byl to malý účet, na kterém občas bez většího zájmu zapracoval některý z našich mladších kolegů. Copak si vážně neuvědomovala, jaký je to obrovský kontrast oproti té dinosauří marketingové kampani, na které děláme?

Než jsem se stihl zeptat, otočila se a přesunula k další prezentaci. Fascinoval mě pohled na Chloe v plné práci. Nikdy dřív jsem si nedovolil prohlížet si ji tak otevřeně - pokradmé sledování, ke kterému jsem se uchyloval, mi řeklo jen tolik, že je velice inteligentní a ambiciózní, do téhle chvíle jsem si ale neuvědomoval šíři jejích znalostí o naší společnosti.

Chtěl jsem jí složit nějaký kompliment, jenže slova se mi v hlavě zašmodrchala a v hrudi se mi vzedmul podivný obranný reflex, jako by chválit její práci nějak nabourávalo

celkovou strategii. „Tvůj rukopis se zlepšil.”

Zvedla ke mně s úsměvem hlavu a zacvakala perem. „Trhni si nohou.” Pták v mých kalhotách sebou zacukal. „Plýtváš tady mým časem.”

„Tak proč si potom nejdeš potřásat rukama s velkými zvířaty támhle v sále s recepcí?

Podávají tam snídani. To chceš předstírat, že nemáš rád ty maličké čokoládové muffiny?”

„Jenže já teď nemám chuť na jídlo.”

Rty jí zkřivil drobný úsměšek. Zatímco pozorovala můj obličej, přišla se mi představit jiná studentka.

„Sleduji vaši kariéru, co si vůbec pamatuju,” vykládala dívka celá bez dechu. „Slyšela jsem, že jste tady měl loni projev.”

Usmál jsem se a potřesení ruky omezil, jak to jen bylo možné, aniž bych působil hrubě.

„Rád jsem vás poznal.”

Přesunuli jsme se na konec uličky a já sevřel v dlani Chloein loket. „Zbývá mi ještě hodina, než mi začne to jednání. Máš ty vůbec tušení, co se mnou provádíš?”

Konečně zvedla hlavu. Zorničky měla tak velké, že jí oči skoro zčernaly, a rty, po kterých si přejížděla jazykem, dekadentně našpulené. „Nejspíš mě budeš muset vzít nahoru

a předvést mi to.”

Chloe ještě pořád hledala nové kalhotky a já už měl pět minut zpoždění. V jednu jsem měl schůzku s Edem Gugliottim, marketingovým šéfem jedné menší minneapoliské firmy.

Využívali jsme Edovu firmu pro menší subdodavatelské zakázky, ale teď jsme uvažovali, že mu přihrajeme významnější projekt, abychom zjistili, jak to zvládnou. Když jsem si zatahoval zip na kalhotách, připomněl jsem si, že Ed je sám patologicky nedochvilný.

Až na to, že tentokrát dorazil včas. Už na mě čekal v jednom z hotelových jednacích salonků, po boku dva podřízené s nadšenými úsměvy ve tváři.

Nesnášel jsem chodit někam pozdě.

„Ede,” pozdravil jsem ho a potřásl mu rukou. Představil mě svému týmu, Danielu

a Samovi. Jeden po druhém mi také potřásli rukou, když jsem se ale dostal k Samovi, jeho pozornost už se upírala kamsi za mne, ke dveřím.

Dovnitř vešla Chloe, tentokrát s rozpuštěnými vlasy, a vypadala neskutečně krásně, ale současně profesionálně. Jakýmsi zázrakem se jí podařilo zakrýt fakt, že právě zažila bouřlivý orgasmus na stole ve svém hotelovém pokoji.

Gugliotti a jeho muži v nábožném tichu sledovali, jak přistoupila, odtáhla si židli, posadila se vedle mne a věnovala mi drobný úsměv. Rty měla červené a nateklé a na bradě jí vykvetla lehce zarudlá skvrna. Odřenina od vousů.

Ohromné.

Odkašlal jsem si, aby se všichni konečně otočili zpátky ke mně. „Začneme.”

Bylo to jednoduché jednání, jakým už jsem prošel snad tisíckrát. Jen velice všeobecně a bez důvěrných detailů jsem popsal účet a Gugliotti mě pochopitelně ujistil, že jeho tým dokáže bezpochyby přijít s nějakým skvělým nápadem. Po seznámení s muži, které na to vyčlenil, jsem s ním byl ochoten souhlasit. Naplánovali jsme si, že se znovu sejdeme hned zítra, kdy jim účet vylíčím do podrobností a oficiálně jim ho zadám. Ani ne za patnáct minut byla schůzka u konce, což mi poskytlo do druhé odpolední ještě trochu času. Ohlédl jsem se po Chloe a zvedl obočí v tiché otázce.

„Jídlo,” řekla se smíchem. „Pojďme se někam najíst.”

Zbytek odpoledne proběhl v produktivním duchu, ale já jel výhradně na autopilota,

a kdyby se mě někdo zeptal na něco konkrétního ohledně těch jednání, trvalo by mi pěkně dlouho, než bych si vybavil jakékoli podrobnosti. Díky bohu za Chloe a její obsesivní pořizování poznámek. Setkal jsem se s řadou kolegů, stiskl za to odpoledne snad stovky rukou, ale jediný dotyk, který jsem si pamatoval, byl ten její.

Neustále mě rozptylovala, ale hlavně mne znepokojoval fakt, že na tomhle místě mi to připadalo tak nějak jiné než obvykle. Zase šlo o práci, ale byl to docela nový svět, svět, kde jsme mohli předstírat, že okolnosti našeho vztahu jsou takové, jaké jsme si je přáli mít. To cukání držet se v její blízkosti bylo ještě silnější, než když jsem si musel udržovat odstup.

Jak jsem tak hleděl na hlavního řečníka večera na stupínku, snažil jsem se neúspěšně přesměrovat své myšlenky znova k něčemu produktivnímu. Seděl jsem vepředu, protože loni jsem na naprosto stejné konferenci přednášel ústřední projev já, a přesto jsem jaksi nedokázal najít způsob, jak se nechat vtáhnout do dění.

Periferním viděním jsem zaregistroval, jak si poposedla, a instinktivně se po ní přes stůl ohlédl. Když se naše oči setkaly, všechny ostatní zvuky splynuly dohromady, proplouvaly kolem mne, ale v nejmenším neprolamovaly zdi mého podvědomí. Bez uvažování jsem se naklonil k ní, ona se naklonila ke mně a přes ústa jí přeletěl drobný úsměv.

Myslel jsem na dnešní ráno a na to, jak byla ve své panice průhledná. Já naopak cítil

podivný klid, jako by všechno, co jsme dělali dřív, směřovalo neochvějně právě k tomu okamžiku, kdy jsme oba pochopili, jak snadné je prostě být.

Mobilní telefon, který zazvonil kdesi za mými zády, mě vytrhl z mého transu a přiměl se ohlédnout. Rychle jsem se znovu narovnal, protože jsem si šokovaně uvědomil, jak daleko dopředu jsem se vlastně nakláněl. Rozhlédl jsem se kolem sebe a s ustrnutím zaznamenal pár neznámých očí, které se na mne upíraly.

Tenhle cizí člověk neměl tušení, co je mezi námi nebo že pro mne Chloe pracuje; jenom o nás náhodou zavadil pohledem a zase se rychle odvrátil. Jenže v tom okamžiku na mne plnou silou dolehl pocit viny, který jsem dosud potlačoval. Všichni věděli, kdo jsem, ji tady nikdo neznal, ale pokud by někdy vyšlo najevo, že jsme spolu píchali, odsudek celé komunity by ji pronásledoval po zbytek její kariéry.

Krátké ohlédnutí zpátky k Chloe mi řeklo, že si všimla paniky, kterou jsem měl vepsánu po celém obličeji. Zbytek přednášky jsem jen upřeně zíral před sebe, a nevěnoval jí už jediný pohled.

„Jsi v pořádku?” zeptala se ve výtahu a prolomila tak tíživé ticho, které nás provázelo celých čtrnáct podlaží.

„Jo, jenom ” Poškrábal jsem se vzadu za krkem a vyhnul se jejímu pohledu. „Jenom

přemýšlím.”

„Dneska večer si vyrazím s pár kamarádkami.”

„To vypadá na dobrý nápad.”

„Ty máš v sedm večeři se Stevensonem a Newberrym. Myslím, že se máte sejít v tom suši podniku v Gaslampu, co máš tak rád.”

„Já vím,” řekl jsem a ulevilo se mi, že jsme zapadli do známých kolejí pracovních témat.

„Jak se vlastně jmenuje ta jejich asistentka? Vždycky chodí s nimi.”

„Andrew.”

Zmateně jsem se po ní podíval. „To je maličko chlapštější, než jsem čekal.”

„Mají nového asistenta.” Jak tohle ksakru ví?

Usmála se. „Seděl vedle mě při tom večerním projevu a ptal se, jestli půjdu na dnešní večeři taky.”

Napadlo mě, jestli ty neznámé oči, které mě přistihly, když jsem zíral na Chloe, patřily jemu, a jestli se nezeptal proto, jak jsem se na ni díval. Vykoktal jsem pár nesrozumitelných slov, než mě přerušila. „Řekla jsem mu, že mám jiné plány.”

Ten neklid se mi vrátil. Chtěl jsem ji mít dneska večer u sebe a brzo už stejně nebude moje stážistka. Mohl bych se potom stát jejím milencem? Mohl jsem teď ještě být pořád její šéf? „Nechceš se taky přidat?”

Zavrtěla hlavou a zvedla hlavu ke dveřím, když jsme dorazili na třicáté poschodí.

„Myslím, že bych si měla jít radši po svých.”

Krátká jízda zpátky z restaurace mi připadala tichá a osamělá, společnost mi dělaly jen zmateně přeskakující myšlenky. Prošel jsem rozlehlým vestibulem k výtahu a automaticky přistoupil k Chloeinu pokoji, než jsem si vzpomněl, že s ní ve skutečnosti nebydlím.

Nedokázal jsem si vybavit, který pokoj je můj, a vyzkoušel jsem na patře tři, než jsem

kapituloval a šel si to ověřit na recepci. Když jsem se vrátil, uvědomil jsem si, že můj pokoj leží hned vedle toho jejího.

Vypadal jako zrcadlový obraz jejího pokoje, ale jak hrozně se lišil ve všech směrech, které nebylo možné vidět. Tahle sprcha nesmývala včera večer naše předstírané pózy; tohle nebyla ta postel, kde jsme spali přitulení k sobě. Tyhle zdi neplnily její vzdechy, když se pode mnou udělala. Tenhle stůl se nerozlámal při té dopolední rychlovce.

Zkontroloval jsem si telefon a zjistil, že tam mám dvě zmeškaná volání od bratra. Skvělé.

Normálně už bych si za tu dobu s otcem a bratrem volal několikrát a vyprávěl jim o schůzkách s potenciálními klienty, které jsem tady potkal. Jenže zatím jsem nepromluvil s žádným z nich ani jednou. Bál jsem se, že by mě prokoukli a poznali, že moje hlava se tenhle týden nezapojila do hry.

Už bylo po jedenácté a mě napadlo, jestli je pořád s těmi svými kamarádkami. Nebo už se vrátila? Třeba tam leží a nemůže spát, protože se posedle zaobírá docela stejnými věcmi jako já. Bez uvažování jsem sáhnul po telefonu a vytočil číslo jejího pokoje. Zazvonilo to čtyřikrát, než se ozval umělý hlas záznamníku. Zavěsil jsem a vyzkoušel její mobil.

Zareagovala na první zazvonění. „Pane Ryane?”

Škubl jsem sebou. Byla s ostatními studentkami. Samozřejmě že mě teď nemohla oslovovat Bennette. „Ahoj, já no, jen jsem se chtěl ujistit, že máš jak se vrátit zpátky do hotelu.”

Po lince ke mně dolehl její smích, tlumený zvuky hlasů a duněním hlasité hudby všude kolem. „Venku čeká asi sedmdesát taxíků. Prostě si jeden z nich vezmu, až to tady zabalíme.”

„A to bude kdy?”

„Až Melissa dopije tenhle drink a nejspíš i ten další. A až Kim usoudí, že už má dost tancování s každým nechutným děvkařem, co tu pobíhá. Takže mě můžete čekat někdy mezi teď a osmou zítra ráno.”

„Připadáš si vtipná?” zeptal jsem se a cítil, jak se mi po tváři rozlévá úsměv.

„Ano.”

„Tak fajn,” řekl jsem a ztěžka vydechl. „Jenom mi pošli textovku, až se v pořádku vrátíš.”

Na zlomek vteřiny zůstala zticha a pak odpověděla: „Dobře.”

Zavěsil jsem a odhodil telefon na postel vedle sebe. Snad hodinu jsem zíral do stropu.

Vůbec jsem nevěděl, co mám se sebou dělat.

Nakonec jsem se zvedl a sešel dolů.

Pořád ještě jsem trčel ve vestibulu, když se ve dvě ráno vrátila, tváře rozzářené a na rtech pevně usazený úsměv, když házela telefon do kabelky. V ruce mi zapípal mobil a já se na něj podíval.

V pořádku jsem se vrátila.

Sledoval jsem ji, jak prochází kolem recepce přímo k místu poblíž řady výtahů, kde jsem seděl. Zastavila se, když mě tam uviděla s kalnýma očima a ve zmačkaném obleku. Byl jsem si jistý, že moje vlasy připomínají špatný vtip, protože jsem byl úplně na nervy.

Najednou jsem neměl nejmenší tušení, co to tam vyvádím, že na ni čekám jako nějaký neurotický manžel. S určitostí jsem věděl jen to, že já nemůžu být tím, kdo usoudí, že to mezi námi nebude fungovat, protože kdesi hluboko uvnitř jsem to chtěl nějak vyřešit.

„Bennette?” řekla a vrhla rychlý pohled po své kamarádce, která na ni mávala cestou k výtahu. Bylo mi totálně ukradené, co si ta kamarádka bude myslet, ale cítil jsem, jak po nás zvědavě pokukuje, dokud nenastoupila do výtahu.

Chloe na sobě měla malinké černé šaty a podpatky, které bych nejradši zavedl jako povinnou uniformu, dokud její stáž neskončí. Křižující se tenounké pásky jí obepínaly nohy od růžově nalakovaných palců až do půlky lýtek. Toužil jsem sloupnout jí ty šaty z těla a ošukat ji přímo na téhle pohovce zapřený o ty podpatky.

„Ahoj,” zamumlal jsem a fascinovaně upíral pohled na ty míle a míle nahých nohou před sebou.

Přistoupila blíž a zastavila se jen pár palců ode mne. „Co děláš tady dole?”

„Čekám.”

Zoufale jsem se snažil skrýt, jaký má na mě vliv, že v tuhle chvíli dokážu jen stěží odpoutat své myšlenky od představy, jak jí svírám v zaťatých rukou vlasy, od toho, jak jí dokážu svými palci úplně zakrýt drobné růžové bradavky, nebo že její poštěváček je ta

nejněžnější část jakéhokoli těla, kterého jsem se kdy dotkl. Toužil jsem ochutnávat její kůži od palců na nohách až po ušní lalůčky a přitom nahlas vyslovovat každou myšlenku, která mě cestou napadne.

„Jsi opilý?”

Zavrtěl jsem hlavou. Ne tak, jak myslí. „Předtím mě někdo zahlédl, jak po tobě koukám.”

„Já vím.” Natáhla ke mně ruku a prohrábla mi prsty vlasy. „Při tom večerním projevu.

Všimla jsem si tvého obličeje.”

„Zpanikařil jsem.”

Na to Chloe nijak neodpověděla; jenom se zasmála a byl to tichý, zastřený smích.

„Nebojím se, jak u toho budu vypadat já. Mám strach, jak budeš vypadat ty,” řekl jsem.

Slyšel jsem, jak se ostře nadechla, a ucítil, jak mi prsty pevněji sevřela vlasy. Když jsem vzhlédl k jejímu obličeji, zdála se být vyvedená z míry.

Jak je možné, že nevěděla, jak moc jsem se do ní zbláznil? Určitě si toho přece mohla všimnout pokaždé, když jsem se na ni podíval. Jako vždycky jsem toužil sevřít ji zezadu a plácnout ji pokaždé, když vydá nějaký zvuk. Tahat ji za vlasy, když se udělám. Znovu ji kousat do prsou. Drhnout zuby po jejích zádech. Štípat ji zezadu do stehna a pak to místo uhladit nejněžnějšími doteky.

Taky jsem ji ale chtěl pozorovat, když spí a pak když se probudí a spatří mě, a odhalit její city podle té první, nehlídané reakce.

Začínal jsem chápat, že tady nešlo jenom o sex a že to nebylo pouze o tom, jak ji rychle vytěsnit z hlavy. Sex byl zkrátka jen ta nejrychlejší cesta k hlubšímu vlastnictví, které jsem potřeboval. Zamilovával jsem se do ní a padal do toho příliš rychle a tvrdě, než abych bez problémů našel pevnou půdu pod nohama.

Bylo to děsivé až hrůza. Rozhodl jsem se svěřit jí pravdu.

„Potřebuju ještě jednu noc.”

Zatajila dech a chvíli na mne jen tak hleděla, a teprve tehdy mě napadlo, že možná cítí něco docela jiného než já.

„Klidně můžeš říct ne. Já jen ” Prohrábl jsem si rukou vlasy a zvedl k ní oči. „Já jen, že bych byl dneska v noci vážně rád zase s tebou.”

„Ty jsi tak trochu nenasytný, co?”

„Ani nemáš tušení.”

Nahoře v jejím pokoji, mezi jejími prostěradly a s jejím tělem, které mne nasávalo do sebe, pevně přivinutým a sladkým, všechno ostatní jako by zmizelo. Její vůně a zvuky, které vydávala, mi úplně zatemnily mozek, činily pohyby mých boků nevypočitatelné a tvrdé. Byla vlhká - úplně celá: kůže zvenčí i maso uvnitř, kluzké a vtahující mne hlouběji.

Její nohy se mi ovinuly kolem boků a ona mne se smíchem převrátila a začala se po mně vozit se zády prohnutými do oblouku a hlavou zakloněnou, prsty mi zarývala do břicha, jak se ve mně snažila zakotvit. Pleť se jí leskla a já se pod ní posadil, protože jsem potřeboval cítit, jak její hruď drhne o tu mou, když se po mně smekávala a klouzala. Znovu jsem ji položil na záda, ještě jednou se nad ní sklonil, tentokrát s jejíma nohama položenýma na ramenou, a jí se zachvívala ústa, jak se snažila nalézt slova.

Zaryla mi nehty do zad a já zasykl a říkal jí „ještě” a „ano” a chtěl, aby mě ocejchovala, aby mi zanechala něco, co vydrží i do zítřka.

Udělala se a pak znovu a ještě jednou a tahala mě za vlasy a vypadala přitom divoce a nezkrotně. Zhroutil jsem se na ni a při orgasmu nesouvisle řadil slova dohromady ve snaze povědět jí, co už jsme oba věděli: že cokoli se stalo mimo tenhle pokoj, bylo nepodstatné.

.

Šestnáct

Jen pomalu jsme se vraceli zpátky z oběžné dráhy a s končetinami zamotanými v prostěradlech jsme si celé hodiny vykládali o tom, co jsme toho dne prožili, o naší schůzce s Gugliottim, o jeho večeři a mém večírku s kamarádkami. Mluvili jsme o tom rozbitém stole a že jsem si zabalila dost spodního prádla jen na jeden týden, takže už mi žádné další zničit nesmí.

Mluvili jsme o všem možném kromě toho, jakou spoušť zanechal v mém srdci.

Přejela jsem mu prstem po hrudi a on ho zastavil, zvedl si ho ke rtům a řekl: „Je hezké si s tebou povídat.”

Zasmála jsem se a odhrnula mu vlasy z čela. „Ty se mnou přece mluvíš každý den.

A když říkám mluvíš, myslím tím ječíš. Řveš. Práskáš dveřmi. Trucuješ -”

Konečky prstů mi kreslil spirály na holém břiše a rozptyloval mě. „Ty víš, co myslím.”

Věděla jsem. Věděla jsem přesně, co tím myslí, a chtěla jsem najít nějaký způsob, jak tenhle okamžik, tady a teď, protáhnout na věčnost. „Tak mi něco pověz.”

Zvedl oči k mému obličeji a trochu nervózně se usmál. „Co bys chtěla vědět?”

„Upřímně? Myslím, že bych chtěla vědět všechno. Ale začněme něčím bezvýznamným.

Seznam mě s historií Bennettových žen.”

Přejel si dlouhým prstem po obočí a zopakoval se smíchem. „Začněme něčím bezvýznamným. Sprááávně.” Odkašlal si a pak se na mě podíval. „Pár na střední škole, několik na vysoké, několik na postgraduálu. Několik po postgraduálu. A pak jeden dlouhodobý vztah, když jsem žil ve Francii.”

„Detaily?” Omotala jsem si kolem prstu pramínek jeho vlasů a doufala, že na něj moc netlačím.

K mému překvapení ale odpověděl bez zaváhání. „Jmenovala se Sylvie. Pracovala jako právnička u jedné malé firmy v Paříži. Chodili jsme spolu tři roky a rozešli se pár měsíců před tím, než jsem se přestěhoval domů.”

„Proto ses vrátil?”

V koutku úst mu zacukal úšklebek. „Ne.”

„Zlomila ti srdce?”

Ten úšklebek se proměnil v plnohodnotný úsměv namířený na mne. „Ne, Chloe.”

„A ty jí?” Proč jsem se na tohle vůbec ptala? Chtěla jsem, aby řekl - ano? Věděla jsem, že dokáže lámat srdce. Vlastně jsem si byla docela jistá, že v mém případě se mu to podařilo.

Nato se ke mně sklonil, aby mne políbil, a chvíli svíral mezi zuby můj spodní ret, než zašeptal: „Ne. Prostě už jsme spolu nepracovali. Můj milostný život naprosto postrádá jakoukoli dramatičnost. Dokud jsem nepotkal tebe.”

Zasmála jsem se. „To mám radost, že měníš vzorce chování.”

Vycítila jsem jeho smích podle vibrací na kůži, když mě líbal na krku. „Ach ne, tos byla

ty.” Dlouhé prsty mi doputovaly na břicho, k bokům a konečně mezi nohy. „Teď je řada na tobě.”

„S orgasmem? Ano, prosím.”

Chvíli mi líně kroužil prstem kolem poštěváčku, než jím vklouzl do mne. Znal mé tělo líp než já sama. Kdy k tomu došlo?

„Ne,” zamumlal. „Je řada na tobě, abys vyklopila svoji minulost.”

„V žádném případě nedokážu o ničem uvažovat, když mi děláš tohle.”

Políbil mě na rameno, přesunul ruku zpátky na mé břicho a začal po něm znovu kreslit kroužky.

Nasadila jsem trucovitý obličej, ale on si toho nevšiml, protože namísto toho sledoval svoje prsty na mém těle. „Bože, bylo to tolik chlapů, kde mám začít?”

„Chloe,” pronesl varovně.

„Dva na střední škole, jeden na vysoké.”

„Tos měla sex jen se třemi muži?”

Odtáhla jsem se, abych mu viděla do tváře. „Hele, ty Einsteine. Měla jsem sex se čtyřmi muži.”

Po tváři se mu rozlil samolibý úsměv. „Správně. A jsem v tom trapně dlouhém zástupu ten nejlepší?”

„A já?”

Jeho úsměv zmizel a on překvapeně zamrkal. „Ano.”

Tohle bylo upřímné. Díky tomu slovu něco v mém nitru roztálo a tichounce, slastně zavrnělo. Natáhla jsem se a políbila ho na bradu, abych skryla, co se mnou ta informace udělala. „To je fajn.”

Líbala jsem ho na rameno a šťastně vzdychala. Milovala jsem chuť jeho kůže, milovala vdechování té jeho čisté šalvějové vůně. Zajela jsem mu prsty do vlasů a přitáhla si ho k sobě, abych se mohla ústy dotýkat jeho brady, zad, ramen. Zůstával naprosto klidný, jak se tam nade mnou tyčil zapřený o ruce, a zcela jednoznačně mi mé polibky neoplácel.

Co to má sakra znamenat?

Nadechl se, jako by chtěl promluvit, a pak ústa zase zavřel. Nějak se mi podařilo odtáhnout od něj rty na dost dlouho, abych se ho zeptala: „Co se děje?”

„Došlo mi, že mě považuješ jenom za hnusného děvkaře, ale mně na tom doopravdicky záleží.”

„Záleží na -?”

„Chci slyšet, jak to říkáš.”

Hleděla jsem na něho, a jak mi ten upřený pohled oplácel, jeho duhovky nabíraly povědomý zlostný hnědozelený odstín. V duchu jsem probrala těch pár posledních minut a snažila se pochopit, o čem to mluví.

Aha. „Aha. Ano.”

Jeho obočí se stáhlo k sobě. „Ano co, slečno Millsová?”

Projížděly mnou návaly horka. Jeho hlas byl jiný, když to říkal. Ostrý. Velitelský. žhavý jako peklo. „Ano, jsi nejlepší v tom trapně dlouhém zástupu.”

„Tak je to lepší.”

„Přinejmenším zatím.”

Překulil se na mě, popadl mě za zápěstí a sevřel mi je nad hlavou. „Neprovokuj mě.”

„Neprovokovat? Prosím tě,” řekla jsem celá bez dechu. Jeho přirození mě tlačilo do stehna. Chtěla jsem ho cítit výš. „Nic jiného ani neděláme.”

Jako by mi chtěl dokázat, že se pletu, sáhl dolů, chytil do ruky toho svého dlouhána, přitáhl si moji nohu kolem boku a zavedl ho do mě. Zůstával ale naprosto bez hnutí a jen na mě hleděl. Jeho horní ret sebou cukal.

„Pohni se, prosím,” zašeptala jsem.

„Líbí se ti to?”

„Ano.”

„A když to neudělám?”

Kousla jsem se do rtu a pokusila se na něj zamračit. Usmál se a zavrčel: „Tohle znamená provokovat.”

„Prosím?” Snažila jsem se pohnout boky, ale on reagoval na každé moje hnutí, takže jsem nedokázala dosáhnout sebemenšího tření.

„Chloe, já tě nikdy neprovokuju. Já ti tyhle představy vyšukám z hlavy.”

Zasmála jsem se, jeho oči se při tom zvuku zavřely a mé tělo ho sevřelo ještě silněji.

„Ne že by toho v té hlavě moc bylo,” dodal a kousl mne do krku. „Teď mi popiš, jak dobrý je to pocit.” Něco v jeho hlase, jakási zranitelnost nebo poklesnutí na konci věty, mi napovědělo, že tohle není z jeho strany žádná hra.

„Nikdo dřív mě nikdy nepřivedl k orgasmu. Ani rukama ani pusou ani ničím jiným.”

Už předtím zůstával bez hnutí, i když začínal jevit neklamné známky námahy; ramena se mu chvěla a dýchal mělce a ztěžka, jako by celé jeho tělo toužilo explodovat do divoké změti prostěradel. Když jsem ale řekla tohle, úplně ztuhl. „Nikdo?”

„Jenom ty.” Natáhla jsem se, abych ho zlehka políbila na bradu. „Řekla bych, že tím se dostáváš kousek před čelo pelotonu.”

Vydechl moje jméno a jeho boky se zlehka posunuly dozadu a pak dopředu. A znovu dozadu a dopředu. Rozhovor byl u konce; jeho ústa našla moje a pak mou bradu a mou tvář a moje uši. Jeho ruka se mi posouvala vzhůru po boku k ňadru, až nakonec dospěla k mému obličeji.

A když už jsem si myslela, že jsme se oba ztratili v tom rytmu, a já cítila svůj orgasmus těsně za obzorem, ale už tak blízko, a zaryla jsem mu obě paty do zadku, protože jsem potřebovala víc a rychleji a potřebovala jsem ho celého, zašeptal: „Přál bych si, abych to býval věděl.”

„Proč?” podařilo se mi ze sebe vyrazit dechem tak slabým, že stěží donesl ten zvuk přes mé rty. Rychleji, křičelo mé tělo. Víc. „Změnilo by se tím něco na tom, jak hrozně hnusně

ses ke mně choval?”

Sundal ze sebe moje nohy a přetočil si mě na kolena nad sebe. „Já nevím. Jen bych si zkrátka přál, abych to býval věděl,” zabručel a znovu do mě pronikl. „Ježíš. Být takhle kurevsky hluboko.”

Jeho pohyby byly tak plynulé, jako tanec, jako čeřící se voda; jako když sluneční světlo klouže přes pokoj. Pera matrace pod námi sténala a síla jeho výpadů mě vynášela vysoko nad postel.

„Už skoro jsem.” Křečovitě jsem zaryla prsty do prostěradel a prosila ho, aby

nepřestával. „Skoro. Přitlač.”

„Kurva. Jsem tak blízko. Udělej se.” Každý další pohyb synchronizoval s tím předešlým, protože dobře věděl, že dospěl do bodu, kdy už nemůžeme vůbec nic měnit. „Udělej se.”

Jeho obličej, jeho hlas, jeho vůně - každá jeho jednotlivost mi plnila mozek, když jsem se mu poslušně odevzdávala.

Drsně se do mě ponořil; a pak mu všechny svaly v těle ztuhly a on se na mě v orgasmu zhroutil. „Do prdele, do prdele, do prdele ” vydechoval mi do vlasů, než se zklidnil a zůstal na mě, těžký a nehybný, ležet.

Klimatizace se rachotivě zapnula a přešla do vytrvalého hukotu. Když Bennett znova popadl dech, svalil se ze mě a přitom mi přejel rukou přes zpocený bok. „Chloe?”

„Hmm?”

„Chci víc než jen tohle.” Jeho hlas byl tak zastřený a ztěžklý, že jsem si nebyla úplně jistá, jestli je vzhůru.

Ztuhla jsem, myšlenky mi vybuchly v chaotickou změť. „Cos to teď říkal?” S viditelným úsilím otevřel oči a zahleděl se na mě. „Chci s tebou být.”

Zvedla jsem se na lokti a jen na něj upřeně koukala, naprosto neschopná vydolovat z mozku jediné slovo.

„Jsem tak ospalý.” Pomalu zavřel oči, objal mě těžkou rukou a přitáhl si mě k sobě. „Pojď ke mně, miláčku.” Zabořil mi obličej do krku a mumlal: „Nevadí, jestli ty to takhle nechceš. Beru cokoli, co jsi ochotná mi dát. Jenom mi dovol tady zůstat až do rána,

dobře?”

Najednou jsem byla dokonale probuzená a jen zírala do tmavé zdi a naslouchala hučení klimatizace. Děsilo mě, že se tímhle všechno změnilo, ale ještě víc mě děsilo, že nemá nejmenší tušení, co říká, takže se nezměnilo nic.

„Dobře,” zašeptala jsem do tmy a naslouchala, jak se jeho dech zpomaluje a přechází do poklidného spánkového rytmu.

Překulila jsem se a přitáhla si polštář k tělu ve snaze udělat si trochu pohodlí. Ze spánku mě vytrhla jeho vůně, jenže studená prostěradla na opačné straně postele mi řekla, že jsem sama. Zadívala jsem se ke dveřím koupelny a soustředěně naslouchala, zda nezaslechnu zevnitř vycházet nějaký zvuk. Nic se neozvalo.

Jak jsem tam dál ležela a svírala jeho polštář, začala se mi pomalu zavírat víčka. Chtěla jsem na něj počkat. Potřebovala jsem ujištění v podobě jeho teplého těla vedle sebe a potřebovala jsem na sobě cítit objetí jeho silných paží. Představovala jsem si ho, jak mě drží, šeptá, že tohle všechno je skutečné a ráno se nic nezmění. Zanedlouho se mi oči pomaloučku zavřely a já znova sklouzla do neklidného spánku.

O něco později jsem se opět probudila, pořád sama. Rychle jsem se převalila a podívala na budík: 5.14.

Co to má znamenat? Zatápala jsem rukama ve tmě, navlíkla si první věc, kterou jsem našla, a došla ke koupelně.

„Bennette?” žádná odpověď. Zlehka jsem zaklepala. „Bennette?” Zpoza dveří se ozval sten a tiché šouravé zvuky.

„Prostě mě nech být.” Jeho hlas, odrážející se ozvěnou ode zdí koupelny, zněl chraplavě.

„Jsi v pořádku, Bennette?”

„Necítím se dobře. Budu v pohodě, vrať se zpátky do postele.”

„Můžu ti něco přinést?” zeptala jsem se.

„To je dobrý. Jenom se, prosím tě, vrať do postele.”

„Ale-”

„Chloe,” zavrčel, očividně naštvaný.

Vůbec jsem netušila, co dělat, a bojovala s podivným, znepokojivým pocitem. že by nakonec onemocněl? Za ten skoro rok jsem ho nikdy nezažila ani s ucpaným nosem. Bylo jasné, že nechce, abych okouněla za dveřmi, ale stejně tak nepřicházelo v úvahu, že bych teď dokázala znovu usnout.

Vrátila jsem se zpátky k posteli, srovnala prostěradla a zamířila k obývacímu pokoji svého apartmá. Vytáhla jsem z minibaru láhev vody a posadila se na gauč.

Pokud je nemocný, tím myslím opravdu nemocný, nebylo možné, aby za pár hodin absolvoval schůzku s Gugliottim.

Zapnula jsem televizi a začala přecvakávat kanály. Reklama. Mizerný film. Opakování nějakého sitkomu. Ááá, Waynův svět. Uvelebila jsem se na gauči, zasunula nohy pod sebe a rozhodla se čekat. Někdy v půlce filmu jsem uslyšela v koupelně téct vodu.

Posadila jsem se a nastražila uši, protože to byl první zvuk, který jsem zaznamenala za víc než hodinu. Dveře koupelny se otevřely a já vylítla z gauče, popadla další láhev vody a vstoupila do ložnice.

„Už je ti líp?” zeptala jsem se.

„Ano. Myslím, že se jenom potřebuju trochu prospat.” Doklopýtal k posteli a se zasténáním zabořil obličej do polštáře.

„Co co se děje?” Položila jsem láhev z vodou na noční stolek a posadila se na krajíček postele vedle něj.

„To byl jenom žaludek. Myslím, že za to může to suši k večeři.” Oči měl zavřené a i v tom matném světle, které vycházelo z vedlejší místnosti, jsem si všimla, že vypadá příšerně.

Maličko se ode mě odvrátil, ale já to ignorovala a položila mu jednu ruku do vlasů a druhou na tvář. Vlasy měl vlhké a obličej bledý a lepkavý. Navzdory své počáteční reakci se ochotně poddal mému doteku.

„Proč jsi mě nevzbudil?” zeptala jsem se a odsunula mu z čela pár vlhkých pramínků.

„Protože to poslední, po čem toužím, je, abys mě viděla zvracet,” odpověděl skoro podrážděně a já zakoulela očima a nabídla mu láhev s vodou.

„Mohla jsem něco udělat. Nemusíš se chovat jako děsný chlapák.”

„A ty se nesnaž chovat tak žensky. Co bys mohla udělat? Otrava z jídla je dost osamělá záležitost.”

„Tak co mám říct Gugliottimu?”

Zasténal a přejel si rukou po tváři. „Do prdele. Kolik je teď hodin?” Podívala jsem se na hodiny. „Těsně po sedmé.”

„V kolik máme tu schůzku?”

„Vosm.”

Začal se zvedat, ale bez většího odporu se nechal zatlačit zpátky do postele. „Tak to sakra ne, na tu schůzku v tomhle stavu v žádném případě nepůjdeš! Kdy jsi zvracel

naposledy?”

Zasténal. „Před pár minutami.”

„No skvěle. Děs. Zavolám mu a přesunu to na jindy.”

Popadl mě za ruku, než jsem se stihla zvednout a dojít ke stolu pro telefon. „Jdi tam ty, Chloe.”

Obočí mi vyskočilo až někam k linii vlasů. „Jít kam?” Vyčkával.

„Na to jednání?” Přikývl.

„Beztebe?” Znovu přikývl.

„To mě posíláš na jednání samotnou?”

„Slečno Millsová, vy jste bystrá jako liška.”

„Polib si,” zasmála jsem se a zlehka na něj přitlačila. „Ale bez tebe do toho nepůjdu.”

„Proč ne? Vsadím, se, že znáš ten účet, co jim nabízíme, stejně dobře jako já. Kromě toho, pokud to přesuneme, tak si akorát udělá luxusní výlet do Chicaga a nám pošle účet. Prosím, Chloe.”

Shlížela jsem na něj a čekala, že mu každou chvíli vyskočí ve tváři posměšný úšklebek nebo to vezme zpátky. Jenže nic takového se nestalo. A pravda byla, že jsem ten účet opravdu znala a taky jsem důvěrně znala podmínky smlouvy. Zvládla bych to.

„Tak dobře,” řekla jsem, usmála se na něj a pocítila příliv naděje, že bychom mohli tohle všechno - to, co bylo mezi námi - nakonec přeci jen nějak vyřešit. „Jdu do toho.”

Obličej mu ztvrdl a použil tón, který jsem v posledních dnech skoro neslyšela. Tělem se mi z něj rozběhly drobné vlnky touhy. „Vyložte mi plán, slečno Millsová.”

Přikývla jsem a spustila: „Musím se ujistit, že jsou mu jasné parametry projektu a časový harmonogram. Budu dávat pozor na přehnané sliby; vím, že Gugliotti je tímhle notoricky proslulý.” Když Bennett přikývl a maličko se usmál, pokračovala jsem. „Potvrdím datum zahájení a jednotlivé termíny.”

Když jsem postupně odpočítala všech pět bodů na prstech, jeho úsměv se rozšířil. „Ty to zvládneš.”

Sklonila jsem se a políbila ho na vlhké čelo. „Já vím.”

Kdybyste se mě o dvě hodiny později zeptali, jestli dokážu létat, odpověděla bych bez váhání ano.

Schůzka dopadla skvěle. Pan Gugliotti, který se zpočátku tvářil rozmrzele, když našel na místě předního manažera Ryan Media stážistku, změkl, když slyšel, co se přihodilo. A postupem času mi dokonce přišlo, že na něj udělalo dojem, do jaké míru jsem ho byla schopna zásobit detaily.

Vlastně mi nabídl práci. „Až skončíte u pana Ryana, pochopitelně,” řekl s mrknutím, ale já se omezila na opatrně zdrženlivou odpověď.

Nebyla jsem si jistá, jestli vůbec někdy chci u pana Ryana skončit.

Cestou zpátky ze schůzky jsem zavolala Susan, abych zjistila, co má Bennett rád, když je nemocný. Přesně jak jsem tušila, když ho naposledy rozmazlovala slepičím vývarem

a nanuky, nosil ještě rovnátka. Udělalo jí radost, že jsem zavolala, a já musela spolknout pocit viny, kterou jsem pocítila, když se mě zeptala, jestli se chová, jak se patří. Ujistila jsem ji, že je všechno v pořádku a že jenom trpí mírnou žaludeční nevolností a že ho pochopitelně dokopu k tomu, aby jí zavolal. S taškou plnou nakoupených dobrot v ruce jsem vešla do pokoje, zastavila se v malém kuchyňském koutku, abych uložila jídlo, a sundala si zakázkový vlněný kostým.

Jen v kombiné jsem se přesunula do ložnice, ale Bennett tam nebyl. Dveře koupelny zůstaly otevřené a nezahlédla jsem ho ani tam. Vypadalo to, že se tady zastavila pokojová služba; ložní prádlo bylo naškrobené a úhledně srovnané a hromádky poházeného oblečení z podlahy kdosi uklidil. Balkonové dveře byly otevřené a vpouštěly dovnitř chladný vánek. Našla jsem ho venku sedět na lehátku, lokty opřené o kolena, hlavu v dlaních. Podle všeho si dal sprchu a měl teď na sobě tmavé džíny a zelené triko s krátkým rukávem.

Úplně mě brněla kůže, celá rozehřátá z toho pohledu na něj. „Ahoj,” řekla jsem.

Zvedl hlavu a očima hltal každičkou moji křivku. „No do prdele. Doufám, že jsi v tomhle nebyla na té schůzce.”

„No, vlastně byla,” odvětila jsem se smíchem. „Akorát jsem si přes to navlékla velice korektní tmavomodrý kostým.”

„Fajn,” zavrčel. Přitáhl si mě těsně k sobě, pevně sepnul ruce kolem mého pasu a přitiskl mi čelo na břicho. „Chyběla jsi mi.”

Hruď se mi bolestně sevřela. Co to provádíme? Je tohle skutečné, nebo jenom na pár dní hrajeme nějaké divadlo, a pak se všechno vrátí zpátky do normálních kolejí? Nemyslela jsem si, že bych se po tomhle dokázala dál chovat stejně jako dřív, a vlastně jsem nebyla

schopná dohlédnout alespoň na pár kroků do naší budoucnosti, jak tohle všechno dopadne.

Zeptej se ho, Chloe!

Vzhlédl ke mně a jeho pohled se mi horce propaloval do tváře, jako by čekal, že něco

řeknu. „Už se cítíš líp?” zeptala jsem se.

Zbabělče.

Zklamaně protáhl obličej, ale rychle to zamaskoval. „O hodně,” řekl. „Jak proběhlo to jednání?”

I když jsem byla ze schůzky s Gugliottim ještě pořád v rauši a umírala touhou povyprávět mu každičký detail, když se na to teď zeptal, sundal mi ruce z pasu a znova se opřel do lehátka, pocítila jsem z něj najednou jakýsi chlad a prázdnotu. Nejradši bych zmáčkla tlačítko zpětného přehrávání a dostala nás o dvě minuty zpátky, kdy mi řekl, že jsem mu chyběla, a já mu nedokázala odpovědět: „Tys mi taky chyběl.” Políbila bych ho a rozptýlilo by nás to a já bych mu povyprávěla všechno o Gugliottim až o pár hodin později.

Namísto toho jsem mu ale do nejmenších detailů poreferovala o té schůzce, jak na mě Gugliotti zareagoval a jak se mi podařilo přesměrovat jeho pozornost zpátky k projednávanému projektu. Vylíčila jsem všechny aspekty našeho rokování do takových podrobností, že na konci mého vyprávění se už Bennett tiše smál.

„Páni, ty jsi ukecaná.”

„Myslím, že to šlo dobře,” řekla jsem a přistoupila blíž. Sevři mě zase v dlaních.

Jenže on to neudělal. Zaklonil se a věnoval mi škrobený úsměv ve stylu povzneseného Božského bastarda. „Byla jsi skvělá, Chloe. Ani v nejmenším mě to nepřekvapuje.”

Na takovéhle komplimenty jsem u něj nebyla zvyklá. Zlepšený rukopis, skvělá kuřba - tohle byly věci, kterých si dokázal všimnout. Překvapilo mě, jak moc mi záleží na jeho názoru. Vždycky mi na něm tolik záleželo? Začal by se ke mně chovat jinak, pokud bychom byli milenci namísto šukajících kamarádů? Vlastně jsem si nebyla jistá, jestli bych vůbec chtěla, aby byl jako šéf měkčí nebo aby se snažil směšovat roli milence a mentora. Spíš se mi líbil Božský bastard v práci i v posteli.

Jakmile mi ale tahle myšlenka projela hlavou, uvědomila jsem si, že ten způsob, jakým jsme se k sobě byli zvyklí chovat doposud, mi teď připadá jako nějaký zvláštní, cizí objekt kdesi v dálce, nebo pár bot, ze kterých už jsem dávno vyrostla. Připadala jsem si rozpolcená mezi přáním, aby řekl něco hnusného, čím by mě vrátil zpátky do reality, a touhou, aby si mě přitáhl blíž a líbal mi přes kombiné ňadra.

Takže znovu, Chloe. Důvod číslo sedm set padesát tisíc, proč nepíchat se svým šéfem.

Proměníš jasně definovaný vztah v jakýsi zmatek s rozmazaným ohraničením.

„Vypadáš tak unaveně,” zašeptala jsem, když jsem mu přejela prsty po chloupcích na šíji.

„Taky že jsem,” zamumlal. „Ještě že jsem tam nešel. Zvracel jsem. Hodně.”

„Díky, že ses o to se mnou podělil,” zasmála jsem se. Váhavě jsem se odtáhla a sevřela mu tvář v dlaních. „Přinesla jsem nanuky, zázvorové pivo, zázvorové keksy a slané suchary. Co z toho chceš jako první?”

Na zlomek vteřiny se na mě naprosto zmateně zadíval, než vyhrkl: „Tys volala mojí mámě?”

Odpoledne jsem šla na pár hodin dolů na konferenci, aby se mohl ještě trochu prospat. Kladl silný odpor, ale poznala jsem, že se mu udělalo nanic i z půlky limetkového nanuku, protože nabral docela stejný odstín zelené. Kromě toho konkrétně na téhle konferenci nemohl prakticky ujít deset kroků, aniž by ho někdo zastavil a začal mu pochlebovat nebo něco nabízet. Dokonce ani zdravý by se stejně nedostal dost daleko, aby viděl něco, co by mu stálo za tu ztrátu času.

Když jsem se vrátila do pokoje, rozvaloval se na gauči v poloze, jakou bych u Božského bastarda čekala snad ze všeho nejmíň, bez košile a s rukou zastrčenou do přední části trenek. Na tom, jak seděl a koukal na televizi bylo něco tak strašně obyčejného. Pocítila jsem vděčnost za tuhle připomínku, že v mnohých ohledech je tenhle muž prostě jenom chlap. Jenom další člověk, který se potlouká po planetě, potřebuje občas trochu klidu, nezasvěcuje každou vteřinu života tomu, aby osvětloval jeviště světa svým plamenem.

A někde v tom poznání, že Bennett je prostě jen Bennett, byl hluboko uvnitř pohřben záchvěv divoké touhy, protože tady přece jen byla jistá šance, že by se mohl stát mým prostě jen Bennettem a já to na jeden úder srdce chtěla víc, než jsem si myslela, že bych kdy mohla vůbec něco chtít.

Jakási žena s groteskně lesklými vlasy v televizi pohodila hlavou a usmála se na nás.

Svalila jsem se na gauč vedle něj. „Na co to koukáš?”

„Reklama na šampon,” odpověděl, vytáhl ruku z trenýrek a natáhl ji ke mně. Začala jsem si ho dobírat kvůli breberkám, ale zmlkla jsem, jakmile mi začal masírovat prsty.

„Běží tam ale Clerks.”

„To je jeden z mých oblíbených filmů,” řekla jsem.

„Já vím. Citovala jsi z něho ten první den, co jsme se seznámili.”

„Vlastně to byli Clerks II,” osvětlila jsem mu a pak se zarazila. „Počkej, ty si to pamatuješ?”

„Samozřejmě že si to pamatuju. Mluvila jsi jako pouliční gauner a vypadala jako nějaká zatracená modelka. Který chlap by na to kdy dokázal zapomenout?”

„Dala bych nevím co, abych věděla, co sis v tu chvíli myslel.”

„Říkal jsem si: ‚Vysoce opíchatelná stážistka na dvanácté hodině. Ústup, vojáku.

Opakuji, ústup.’”

Rozesmála jsem se a opřela se mu o rameno. „Bože, to první setkání bylo příšerné.”

Neřekl nic, ale pořád mi přejížděl palcem po prstech, tiskl je a uvolňoval. Nikdy dřív jsem takovou masáž ruky nezažila, a kdyby se pokusil přejít na orální sex, možná bych ho odmítla, jen aby dál pokračoval v tom, co dělal.

Páni, to je ale vyložená lež. Brala bych tu jeho pusu mezi nohama, kdykoli by -

„Jak chceš, aby to bylo, Chloe,” zeptal se a vytrhl mě z toho duševního rozjímání.

„Co?”

„Až se vrátíme do Chicaga.”

Upřela jsem na něj prázdný pohled, mocně pulsující krev mi v těžkých poryvech bubnovala v žilách.

„My dva,” objasnil s nucenou trpělivostí. „Ty a já. Chloe a Bennett. Chlap a štěkna.

Uvědomuju si, že to pro tebe není jednoduché.”

„No, jsem si vcelku jistá, že se s tebou nechci pořád hádat.” Škádlivě jsem ho bouchla do ramene. „I když se mi tahle část svým způsobem líbí.”

Bennett se rozesmál, ale neznělo to tak docela šťastně. „Za tím ‚pořád se nehádat’ se otevírá dost široký prostor. Kde se v něm chceš nacházet?”

Být s tebou. Stát se tvojí přítelkyní. Někým, kdo smí spatřit vnitřek tvého domu a občas tam zůstane s tebou. Už jsem se chystala odpovědět, jenže se mi ta slova zarazila v hrdle.

„Nejspíš to záleží na tom, jestli je realistické myslet si, že bychom si mohli vůbec něčím být.”

Pustil moji ruku a poškrábal se na obličeji. Znovu naskočil film a my upadli do dle mého soudu nejtrapnějšího ticha v dějinách světa.

Konečně moji ruku zase zvedl a políbil ji na dlaň. „Fajn, miláčku. To ‚pořád se nehádat’ zvládnout dokážu.”

Hleděla jsem na jeho prsty sevřené kolem mých. Po chvíli, která mi připadala jako věčnost, se mi podařilo ze sebe dostat: „Omlouvám se. Tohle všechno je pro mě trochu nové.”

„Pro mě taky,” připomněl mi.

Znovu jsme upadli do mlčení, během kterého jsme sledovali film, smáli se na stejných

místech a pomalu se posouvali k sobě, až jsem ležela prakticky na něm. Koutkem oka jsem zahlédla hodiny na zdi a v duchu si propočítala, kolik času nám ještě v San Diegu zbývá.

Čtrnáct hodin.

Ještě čtrnáct hodin téhle dokonalé reality, v níž ho můžu mít, kdykoli se mi zachce,

a přitom to nemusí být tajemství ani nemusí jít o nějakou špinavost, při které využíváme vlastní vztek jako jedinou formu předehry.

„Jaké filmy se ti ještě líbí?” zeptal se a překulil mě, takže se teď tyčil nade mnou. Jeho kůže byla na dotek horká a já si toužila sundat halenku, ale nechtěla jsem, aby se vzdálil ani o centimetr, ani na vteřinku.

„Já mám ráda komedie,” začala jsem. „Jsou to Clerks, ale taky Tommy Boy, Soumrak mrtvých, Jednotka příliš rychlého nasazení, Clue; takovéhle věci. Ale musím říct, že můj vůbec nejoblíbenější film všech dob je nejspíš Okno do dvora.”

„Kvůli Jimmymu Stewartovi nebo Grace Kellyové?” zeptal se, sklonil se a začal můj krk zasypávat ohnivými polibky.

„Oběma, ale nejspíš kvůli Grace Kellyové.”

„Věděl jsem to. Máš toho s Grace Kellyovou hodně společného.” Zvedl ruku a uhladil pramínek vlasů, které se mi uvolnily z ohonu. „Slyšel jsem, že Grace Kellyová taky mluvila sprostě,” dodal.

„Ty miluješ, když mám pusu plnou sprosťáren.”

„To je pravda. Ale ještě radši ji mám, když je plná něčeho jiného,” dodal s výmluvným úsměvem.

„Víš, že kdybys občas na chvíli zavřel zobák, byl bys skoro dokonalý?”

„Jenže to by se ze mě stal mlčenlivý trhač kalhotek, což mi přijde ještě o dost ujetější než vzteklý šéf trhající kalhotky.”

Vybuchla jsem smíchy a on mi zaryl prst mezi žebra a polechtal mě. „Já vím, že to miluješ,” zavrčel.

„Bennette,” řekla jsem a snažila se, aby to znělo nenuceně, „co s nimi vlastně děláš?” Obdařil mne temným, vyzývavým pohledem. „Schovávám je na bezpečném místě.”

„Můžu je vidět?”

„Ne.”

„Proč?” zeptala jsem se a podezíravě přivřela oči.

„Protože by ses je pokusila získat zpátky.”

„Proč bych je chtěla zpátky? Jsou všechny na cucky.” Usmál se na mě, ale neodpověděl.

„Proč to vůbec děláš?”

Chvíli si mě prohlížel a zřejmě rozvažoval nad odpovědí. Nakonec se nadzvedl na lokti a posunul se tak, že jsem měla jeho obličej jen pár centimetrů od sebe. „Ze stejného důvodu, proč se to tobě líbí.”

S těmi slovy se zvedl a odvlekl mě do ložnice.

.

Sedmnáct

Měl jsem zkušenosti s vyjednáváním, protahováním jednání, smlouváním. Tady jsem se ale ocitl ve zcela neznámém postavení, kdy jsem vyložil všechny karty na stůl. Jenže v případě Chloe mi to bylo jedno. Ochotně jsem do toho dával všechno.

„Těšíš se, až se vrátíš domů? Byla jsi pryč skoro tři týdny.”

Pokrčila rameny, bez dlouhých cirátů mi stáhla boxerky a sevřela mi svojí teplou dlaní ptáka. Bylo to tak povědomé, až mě z toho zabolelo touhou na zcela nových místech.

„Mně se tady líbilo, víš.”

Otálel jsem nad každým knoflíčkem její blůzky, zlíbal každý centimetr její kůže, která se mi vynořila před očima. „Kolik nám zbývá času na hraní, než nám to poletí?”

„Třináct hodin,” řekla, aniž by pohlédla na hodiny. Odpověděla až překvapivě rychle a z toho, jak působila na dotyk její kůže, když jsem jí vklouzl dvěma prsty pod kalhotky, jsem neměl dojem, že by se nemohla dočkat, aby co nejdřív vypadla z hotelu.

Lechtal jsem ji prsty na stehnech, dráždil její ústa jazykem a otíral se jí ptákem o nohu, dokud jsem neucítil, jak se její tělo vzepjalo směrem ke mně. Nohama mi sklouzla kolem pasu a rozprostřela mi dlaně na hrudi, když jsem natáhl ruku a vsunul ho do ní, odhodlaný přivést ji ještě před východem slunce k tolika orgasmům, kolik jen půjde.

Pro mne neexistovalo na světě nic než její hladká kůže a mělké výdechy jejích stenů na krku. Pohyboval jsem se na ní pořád dál a dál, oněmělý touhou. Úplně jsem se v ní ztrácel. Její boky kroužily v harmonii s mými, posouvala záda, aby se na mne mohla tisknout svými ňadry, a já jí toužil říct: „Nikdy jsem necítil nic tak úžasného, jako je tohle, co máme spolu. Cítíš to taky tak?”

Jenže mi scházela slova. Měl jsem jen instinkt a touhu a její chuť na jazyku a vzpomínku na její smích zvonící mi v uších. Chtěl jsem si ten zvuk uchovat a přehrávat si ho pořád znova a znova. Chtěl jsem jí být vším: milencem, sparing partnerem a přítelem. V posteli bych mohl být tím vším dohromady.

„Nevím, jak to udělat,” řekla v překvapivém okamžiku - na pokraji orgasmu, kdy mě

svírala tak pevně, až jsem si myslel, že mi nejspíš zůstanou modřiny. Věděl jsem, co těmi slovy myslí, protože to bolelo, být tak plný touhy, a nemít sakra ani ponětí, jak tohle skončí.

Toužil jsem po ní tak, až jsem měl pocit, že každou vteřinou dosahuju ukojení a současně hladovím - a můj mozek neměl tušení, co s tím. Takže namísto abych jí odpověděl nebo jí řekl, co bychom měli podle mého názoru podniknout, políbil jsem ji na krk, položil prsty na měkkou kůži jejího boku a řekl: „Ani já ne, ale ještě nejsem

připravený toho nechat.”

„Je to tak skvělý pocit ” Tohle mi zašeptala s ústy přitištěnými na krk a já zasténal v tiché agónii, naprosto neschopný zformulovat jediné smysluplné slovo odpovědi.

Bál jsem se, že začnu skučet. Políbil jsem ji.

Zatlačil jsem ji hlouběji do matrace.

Trvalo to věčnost, tahle tříštivá extáze. Její tělo se zvedalo, aby mi vyšlo vstříc, a její ústa byla vlhká a hladová, kousající a sladká.

Probudilo mne, když mi kdosi vytrhl polštář zpod hlavy. Chloe mumlala nějaké nesmysly o špenátu a párcích v rohlíku.

Tahle ženská nejenže mluví ze spaní, ale ještě je navíc nepokojný zloděj polštářů.

Přejel jsem jí lačnou rukou po zadku a pak se otočil, abych se podíval na hodiny. Bylo teprve něco málo po páté ráno, ale věděl jsem, že sebou musíme hnout zavčasu, pokud máme stihnout let v osm hodin. Kromě toho, že se mi příčilo opustit to naše sladké doupě hříchu, jsem si taky uvědomoval, že jsem tady nic neudělal, a začínal na mne doléhat stále silnější pocit viny, že jsem v podstatě totálně zasklil práci. Posledních deset let pro mne představovala kariéra celý můj život, a i když jsem se zásluhou toho zničujícího účinku, který měla Chloe na mou duševní rovnováhu, trochu uvolnil, potřeboval jsem získat svoje nasazení zpátky. Bylo načase vrátit se domů, nazout si šéfovské boty a začít čelit realitě.

Dovnitř pronikalo časné ranní slunce a zalévalo její bledou pleť šedomodrým světlem. Ležela stočená na boku, tváří ke mně, tmavé vlasy rozhozené v divoké změti za hlavou. Většinu obličeje měla zabořenou do polštáře.

Dokázal jsem pochopit, proč váhá s rozhodnutím, jak se bude náš vztah vyvíjet po návratu do reality. Ta sandiegská bublina byla něco úžasného taky proto, že postrádala všechno, co by náš vztah mohlo nějak komplikovat: její práci pro Ryan Media, moji roli v rodinném podniku, její stipendium, naše nezávislé prudké povahy. Zatímco já jsem nutkavě potřeboval tuhle věc mezi námi definovat, abych věděl, co očekávat, a mohl do toho skočit po hlavě, její přístup - daleko váhavější - byl nejspíš ten správný.

Když jsme včera v noci odkopali přikrývky na zem, už jsme se je neobtěžovali zase vytáhnout na postel, takže se mi naskýtala příležitost pokochat se pohledem na její tělo. Rozhodně bych si dokázal zvyknout probouzet se ve své posteli vedle téhle ženy.

Jenže jsme před sebou bohužel neměli volné dopoledne. Pokusil jsem se ji probudit, napřed rukou na jejím rameni, pak polibkem na krk a nakonec citelným štípancem do zadku.

Natáhla se a tvrdě mě plácla přes ruku, ještě než jsem ji stihl odtáhnout. A to jsem si ani nebyl jistý, jestli je vůbec vzhůru. „Pitomče.”

„Měli bychom vstát a začít se chystat. Za hodinu a něco musíme být na letišti.”

Chloe se překulila a zadívala se mi do obličeje, tvář celou zmačkanou od polštáře a oči rozostřené. Už se neobtěžovala zahalit si tělo jako to první ráno, ale taky nebyla samý úsměv. „Fajn,” řekla. Posadila se, napila se trochu vody, políbila mě na rameno a vylezla z postele.

Pozoroval jsem její nahé tělo, když procházela do koupelny, ale ona se na mě nepodívala ani jednou. Ne že bych zrovna nutně potřeboval ranní rychlovku, ale nevadilo by mi menší pomazlení nebo postelové něžnosti.

Možná jsem ji přece jen neměl štípnout do zadku.

Pořád se nevracela, a tak když jsem si posbíral věci, zaklepal jsem na dveře koupelny.

„Jdu se vedle osprchovat a sbalit.”

Na pár vteřin zůstala zticha. „Fajn.”

„Mohl bych od tebe slyšet i něco jiného než ‚fajn’?”

Zpoza dveří se přikradl její tichý smích. „Tuším, že před chvílí jsem řekla ‚pitomče’.” Usmál jsem se.

Jenže když jsem sahal po klice, že půjdu, otevřela dveře koupelny a vkročila mi přímo do náruče. Pevně se ke mně přimkla a přitiskla mi obličej na krk. Pořád byla nahá, a když zvedla hlavu, její oči byly zarudlé, jako by plakala.

„Promiň,” řekla, políbila mě na bradu a pak si mě přitáhla k delšímu, francouzskému polibku. „Jenom jsem trochu nervózní před letem.”

Obrátila se a zašla zpátky do koupelny, dřív než jsem jí stihl do těch očí pohlédnout a vyčíst z nich, zda mi říká pravdu.

Pokoj vedle se mi zdál až přízračně sterilní i na špičkový hotelový řetězec. Sbalený jsem byl vmžiku a stejně tak rychle i osprchovaný a oblečený. Něco mi ale bránilo, abych se vrátil do Chloeina pokoje tak brzy. Připadalo mi, jako by potřebovala trochu času o samotě, aby mohla vybojovat jakousi mlčenlivou bitvu, kterou tam vedla sama se sebou. Poznal jsem, že je citově rozpolcená, ale pro co se nakonec rozhodne? Bude to chtít se mnou zkusit? Nebo usoudí, že balancovat mezi prací a naším vztahem je

nemožné?

Když netrpělivost zvítězila nad galantností, vyvlekl jsem svoje zavazadla na chodbu a zaklepal na její dveře.

Otevřela je, oblečená jako sexy zlobivá podnikatelka z plakátu, a mně trvalo odhadem osm let, než jsem dokázal přejet pohledem od jejích nohou nahoru k ňadrům a nakonec k obličeji.

„Ahoj, krásko.”

Věnovala mi nejistý úsměv. „Ahoj.”

„Připravena?” zeptal jsem se a chystal se protáhnout kolem ní, abych jí vzal tašku.

Rukávem saka jsem se otřel o její nahou paži, a než jsem úplně pochopil, co se vlastně děje, měla moji kravatu omotanou kolem ruky, přimáčkla mě zády ke zdi a tiskla svá ústa na moje.

Zkoprněl jsem překvapením. „Hej, přibrzdi trochu,” zamumlal jsem jí do rtů.

Jednu ruku mi rozprostřela po hrudi a začala mi uvolňovat kravatu. Když ucítila, jak můj pták pod dotykem jejího těla tvrdne, vyrazil jí z hrdla sten. Hbitými prsty mi strhla kravatu a hodila ji na podlahu k mým nohám, jenže pak jsem si vzpomněl, že musíme stihnout let.

„Chloe,” pokusil jsem se vymanit jejím polibkům. „Miláčku, na tohle nemáme čas.”

„Mně je to jedno.” Její zuby a rty byly všude, líbala mě po celém krku, zatímco ze mě lačnýma rukama strhávala pásek a tiskla svou dlaň na mého ptáka.

Potichoučku jsem zaklel, naprosto neschopný odolat tomu, jak mě skrz kalhoty svírala, jak mi panovačně kroutila a tahala šaty. „Do prdele, Chloe, ty jsi zatracená divoška.”

Prudce jsem ji otočil, přitiskl zády ke zdi, vrazil jí ruku pod blůzku a drsně stáhl košíček podprsenky. Ta její nenasytnost byla nakažlivá, a moje prsty si poživačně vychutnávaly oblázky jejích bradavek a pevnou oblinu jejího ňadra, které se mi tisklo do dlaně. Sjel jsem rukou dolů, vykasal jí sukni nad boky a stáhl kalhotky. Odkopla je stranou a já ji

nadzdvihl z podlahy.

Potřeboval jsem do ní proniknout, teď hned.

„Řekni, že mě chceš,” pobídla mne, a ta slova nebyla o moc víc než vzdechy, pouhý vzduch. Chvěla se a oči měla pevně zavřené.

„Nemáš tušení jak. Chci všechno, co mi dáš.”

„Řekni, že to zvládneme.” Stáhla mi kalhoty a boxerky pod kolena, obtočila mi nohy kolem pasu a zaryla se mi podpatkem do zadku. Můj pták se otřel o její štěrbinku a vklouzl kousíček dovnitř. Zakryl jsem jí ústa, když vydala tichý naříkavý zvuk. Skoro sten.

Skoro vzlyk.

Odtáhl jsem se a pozorně zkoumal její obličej. Po tvářích jí stékaly slzy.

„Chloe?”

„Nepřestávej,” řekla zajíkavě, sklonila se a přisála se mi ke krku. Schovávala se. Jednou rukou se pokusila proniknout mezi nás a dosáhnout na moje péro. Byl to jakýsi podivný výraz zoufalství. Znali jsme bouřlivé šukání a znali jsme utajované rychlovky, ale tohle bylo něco docela jiného.

„Přestaň.” Přitiskl jsem se blíž, až jsem ji prakticky přišpendlil ke zdi. „Co to děláš, miláčku?”

Konečně otevřela oči a zaostřila pohled na můj límeček. Pomalu vytáhla z dírky jeden knoflíček a pak další. „Jenom tě potřebuju ještě jednou cítit v sobě.”

„Co má znamenat to tvoje ‚ještě jednou’?” Nepodívala se na mě, nic neřekla.

„Chloe, až vyjdeme z tohohle pokoje, můžeme všechno nechat tady. Nebo si můžeme všechno, co máme, vzít s sebou. Já věřím, že se nám to podaří nějak vyřešit ale co ty?”

Když přikývla, měla ret sevřený mezi zuby tak pevně, až jí růžová dáseň zbělela. Jakmile ho uvolnila, rozzářil se dekadentní, provokativní rudou. „Chci to.”

„Už jsem ti to říkal, já chci víc než tohle. Chci být s tebou. Chci být tvůj milenec.” Zaklel jsem a zajel si rukama do vlasů. „Já se do tebe zamiloval, Chloe.”

Smíchy se prohnula a celým tělem se jí rozlila úleva. Když se narovnala, znovu si mě přitáhla k sobě a přitiskla mi rty na tvář. „Mluvíš vážně?”

„Naprosto vážně. Chci být jediný chlap, který tě píchá opřenou o okno, a taky první, kdo tě ráno uvidí - jak tam ležíš na polštáři, cos mi ukradla. Taky bych rád byl tím, kdo tobě přinese nanuky, až si ty dáš někde špatné suši. Zbývá už jen pár měsíců, kdy to pro nás ještě může být trochu komplikované.”

Když jsem tiskl ústa na její rty a svíral v rukách její tvář, měl jsem najednou pocit, že konečně začíná chápat. „Slib mi, že mě vezmeš do postele, až se vrátíme,” řekla.

„Slibuju.”

„Do svojí postele.”

„To si kurva piš, že do mojí postele. Moje postel je obrovská, s pelestí, ke které tě můžu připoutat a naplácat ti, ty hlupáčku, že se chováš tak směšně.”

A v tom okamžiku jsme byli naprosto dokonalí.

V chodbě, když jsem ji ještě naposledy políbil do dlaně, jsem pustil její ruku a vyrazili jsme do vestibulu.

.

Osmnáct

Zatímco šel Bennett pro auto, já nás odhlásila na recepci. Ještě naposledy jsem se rozhlédla po vestibulu a snažila si uložit do paměti každičkou vzpomínku na tuhle cestu. Když jsem vyšla ven, zahlédla jsem Bennetta, jak stojí vedle poslíčka. Pod žebry jako bych místo srdce měla divoce vířící buben. Pořád se mi ještě točila hlava. Uvědomovala jsem si, že mi poskytl spoustu příležitostí, abych mu řekla, že ho chci, jenže já prostě cítila příliš velkou nejistotu, jestli by nám to spolu vůbec mohlo fungovat. Jeho páteř byla podle všeho rovnější než moje.

Já se do tebe zamiloval.

žaludek se mi blaženě zkroutil.

Pan Gugliotti, který přecházel po chodníku, Bennetta zahlédl a přistoupil k němu.

Potřásli si rukama, zřejmě si vyměňovali zdvořilosti. Chtěla jsem k nim přistoupit, zapojit se do diskuse jako rovný s rovnými, ale bála jsem se, že nedokážu zakrýt, co se právě odehrává v mém srdci, a můj obličej prozradí, co k Bennettovi cítím.

Pan Gugliotti ke mně zalétl pohledem, ale nezdálo se, že by mě takhle mimo kontext poznal. Obrátil hlavu zpátky k Bennettovi a přikývl něčemu, co říkal. Ten fakt, že mě zřejmě nepoznal, mne znejistil ještě víc. Zatím jsem nebyla někdo, kdo by stál za povšimnutí.

Byla jsem jen ta, která drží v rukou doklad o zaplacení hotelového účtu, seznam Bennettových povinností a jeho kufřík. Postávala jsem na okraji zájmu: stážistka.

A tak jsem se držela stranou a snažila se užít si těch posledních pár chvilek oceánského vánku. Bennettův zvučný hlas snadno překonal těch pár stop, které nás dělily.

„Jak tak koukám, sypete všichni skvělé nápady z rukávu. Jsem rád, že Chloe dostala

šanci projít to nanečisto.”

Pan Gugliotti přikývl a řekl: „Chloe je chytrá. Šlo to přímo skvěle.”

„Rozhodně uspořádáme co nejdřív telekonferenci, ať můžeme zahájit proces předání.” Nanečisto? Zahájit předání? Copak jsem se o tohle už nepostarala já? Předala jsem

Gugliottimu papíry z právního, aby je podepsal a poslal FedExem zpátky.

„To zní dobře. Řeknu Annie, aby zavolala a nějak to zorganizovala. Rád bych s vámi prošel podmínky. Zatím jsem se ještě nerozhodl, jestli podepíšu.”

„Jistěže ne.”

Tep se mi zrychloval v panické spirále a v žilách se mi vzedmula vlna pokoření. Vypadalo to, že ta schůzka, které jsem se účastnila, byla jen představení pro mne a skutečná práce proběhne mezi těmihle dvěma muži až po návratu do reálného světa.

že by celá ta konference byla jen jedna obrovská fantazie? Připadala jsem si směšná, když jsem si vybavovala detaily, které jsem líčila Bennettovi. Jak jsem byla pyšná, že jsem z jeho seznamu vyškrtla jednu položku, aby měl čas na zotavení.

„Henry se zmínil, že Chloe má Millerovo stipendium. To je fantastické. Zůstane u Ryan Media, až dokončí studium?” zeptal se Gugliotti.

„To ještě není jisté. Je to skvělá žába. Rozhodně ale potřebuje trochu posbírat zkušenosti.”

Jediným rázem jsem úplně ztratila dech, jako by ho vycuclo vakuum. To si snad Bennett dělá srandu. Aniž by mi musel Elliott něco říkat (a on mi to ve skutečnosti dokonce nespočetněkrát zopakoval), věděla jsem, že až skončím, budu si moct práci vybírat. Pro Ryan Media jsem dělala několik let, dřela jsem jako mezek, abych zvládla jak svoji práci, tak studium. Znala jsem některé účty líp než lidi, kteří je spravovali. A Bennett to dobře věděl.

Gugliotti se zachechtal. „Zkušená nebo ne, hned bych po ní chňapnul. Držela se skvěle, Bennette.”

„Samozřejmě že ano,” řekl Bennett. „Kdo si myslíte, že ji vycvičil? To jednání s vámi byla pro ni skvělá příležitost, jak se trochu otrkat, takže si toho cením. Nepochybně si

povede dobře, až skončí. Až bude připravená.”

Tohle neznělo vůbec jako ten Bennett Ryan, kterého jsem znala. Tohle nebyl ten milenec, se kterým jsem se rozloučila teprve před chvílí, vděčný a pyšný na to, jak zdatně jsem ho zastoupila. A nebyl to ani ten Božský bastard, jen neochotně pronášející slůvko pochvaly. Tohle byl někdo docela jiný. Někdo, kdo mi říkal „žába” a choval se, jako by mně prokazoval službu.

Cítila jsem, jak mi celý obličej plane vzteky, a odklopýtala jsem zpátky do hotelového vestibulu. Najednou jsem měla pocit, jako by nikde nebylo dost kyslíku.

Otrkat se? Povede si dobře? On že mě vycvičil? V jakém vesmíru?

Zírala jsem nepřítomně na boty míhající se mi před očima, jak lidé procházeli sem a tam otáčivými dveřmi vestibulu. Proč jsem měla pocit, jako by mi žaludek vypadl ven

a nenechal po sobě nic než díru vyplněnou kyselinou?

Už jsem se pohybovala ve světě byznysu dost dlouho, abych věděla, jak to funguje. Lidi na vrcholu se tam nedostali díky tomu, že by se s někým dělili o zásluhy. Dostali se tam díky velkým slibům, velkým prohlášením a ještě větším egům.

Za prvních šest měsíců u Ryan Media jsem zajistila marketingový účet za šedesát milionů dolarů.

Spravovala jsem kosmetické portfolio L’Orealu za sto milionů dolarů. Navrhla jsem poslední kampaň pro Nike.

Proměnila jsem venkovského křupana v podnikatelského žraloka.

Vždycky jsem měla pocit, jako by se mu příčilo mě pochválit, a cítila jsem jakési uspokojení, když jsem mu dokazovala, že se plete, překonávala jeho očekávání málem jemu natruc. Ale on chtěl teď, když jsme si přiznali, že naše city přerostly v něco víc, přepisovat historii. Nebyl mým mentorem; nepotřebovala jsem, aby jím byl. Nedotlačil mě k

úspěchu - pokud něco, tak mi před touhle výpravou spíš stál v cestě. Snažil se mě přimět, abych to vzdala, tím, že se choval jako parchant.

Zamilovala jsem se do něj navzdory tomuhle všemu a on mě teď postrčil pod autobus, jen aby si zachoval tvář, protože zmeškal nějakou schůzku.

Srdce se mi roztříštilo na tisíc kousků.

„Chloe?”

Když jsem zvedla hlavu, setkala jsem se s jeho zmateným pohledem. „Auto je

připravené. Myslel jsem, že se sejdeme venku?”

Zamrkala jsem a otřela si oko, jako by mi do něj něco spadlo, a ne jako bych se každou chvíli chystala zhroutit v hotelovém vestibulu.

„Jistě.” Zvedla jsem se, posbírala svoje věci a obrátila se k němu. „Zapomněla jsem.”

Ze všech lží, které jsem mu kdy řekla, tahle byla nejhorší, protože to poznal

a podle toho, jak se mu obočí stáhlo k sobě a jak přistoupil blíž, v očích znepokojený a pátravý výraz, neměl ani tušení, proč jsem cítila potřebu lhát mu v něčem takovém.

„Jsi v pořádku, miláčku?”

Zamrkala jsem. Byla jsem šťastná, když mě takhle oslovil ještě před dvaceti minutami, ale teď jsem z toho měla najednou hrozně mizerný pocit. „Jsem jenom unavená.”

Poznal, že mu zase lžu, ale tentokrát už na mě netlačil. Položil mi ruku na kříž a vedl mě k autu.

.

Devatenáct

Věděl jsem, že ženy dokážou zčistajasna obrátit o sto osmdesát stupňů. Poznal jsem pár takových, které se úplně ponořily do svých představ a scénářů, dokázaly se v duchu klidně přenést k nějakému „co kdyby” třicet tisíc let do budoucna, a pak se rozčílily kvůli něčemu, co podle jejich soudu provedu odteď za tři dny.

Jenže ta záležitost s Chloe mi připadala docela jiná, a ona navíc stejně nebyla ten typ ženy. Už jsem ji dřív viděl naštvanou. Sakra, zažil jsem u ní všechny odstíny naštvanosti: viděl jsem ji nahněvanou, vytočenou, plnou nenávisti, rozzuřenou do nepříčetnosti.

Nikdy jsem ji nezažil zraněnou.

Během krátké jízdy na letiště se ponořila do dokumentů. Když jsme čekali na odbavení, vymluvila se, že musí zavolat svému otci. V letadle usnula skoro okamžitě, jakmile jsme se usadili, a ignorovala veškeré moje rafinované přemlouvání, abychom se připojili do mílového klubu. Probrala se jen na tak dlouho, aby odmítla oběd, i když jsem věděl, že vynechala snídani. Když se probudila, letadlo už zahajovalo sestup, a ona raději vyhlížela z okýnka, než aby se dívala na mě.

„Hodláš mi říct, co se pokazilo?”

Neodpovídala mi snad celou věčnost a mně se srdce rozbušilo jako o závod. Snažil jsem se vybavit si všechny ty momenty, kdy jsem mohl něco zmršit. Sex s Chloe v posteli. Další sex s Chloe. Orgasmus pro Chloe. Vlastně měla spoustu orgasmů, pokud mám být upřímný. Nemyslel jsem, že by tady šlo o tohle. Probuzení, sprcha, prakticky jsem jí vyznal lásku. Hotelový vestibul, Gugliotti, letiště.

Zarazil jsem se. Ten rozhovor s Gugliottim ve mně zanechal trochu nepříjemný dojem.

Nebyl jsem si jistý, proč jsem se choval tak moc jako majetnický osel, ale nedalo se

popřít, že Chloe na mě zkrátka měla takovýhle vliv. Při tom jednání si vedla úžasně, to jsem věděl, ale rozhodně jsem nehodlal dopustit, aby takhle klesla a začala pracovat pro člověka jako Gugliotti, až dodělá svůj postgraduál. Nejspíš by s ní zacházel jako s kusem masa a celý den jí očumoval zadek.

„Slyšela jsem, co jsi říkal.” Její hlas zněl tak tiše, že mi chvíli trvalo, než jsem zaregistroval, že vůbec něco říká, a pak dalších pár vteřin, než jsem to zpracoval. Sevřel se mi žaludek.

„Co jsem říkal kdy?”

Usmála se, konečně se ke mně obrátila a do prdele: ona plakala. „Když jsi mluvil s Gugliottim.”

„Mluvila ze mě žárlivost. Omlouvám se.”

„Mluvila z tebe žárlivost ” zamumlala a obrátila se zpátky k oknu. „Znělo to pohrdavě -

a díky tobě jsem vypadala jako pitomec! Choval ses, jako by ta schůzka byla jenom nějaký nácvik. Připadám si směšně, když si vzpomenu, jak jsem ti to včera popisovala, když jsem si ještě myslela, že šlo o něco víc.”

Položil jsem jí ruku na paži a zlehka se zasmál. „Chlapi jako Gugliotti mají obrovské ego.

On zkrátka potřeboval mít pocit, že mu naslouchá někdo z velkých šéfů. Udělala jsi všechno, co bylo potřeba. On jenom chtěl, abych to byl já, kdo mu předloží oficiální smlouvu.”

„Ale to je absurdní. A tys ho v tom podporoval a ze mě jsi udělal obyčejného pěšáka.”

Zmateně jsem zamrkal. Udělal jsem přesně to, co říkala. Ale takhle se ta hra přece hraje, ne? „Jsi moje stážistka.”

Ze rtů jí unikl pronikavý smích, když se ke mně znovu obrátila. „Správně. Protože ty jsi přece celou dobu bedlivě dohlížel na to, aby moje kariéra zdárně pokračovala.”

„Samozřejmě že ano.”

„Jak bys vůbec mohl vědět, že se potřebuju otrkat? Do včerejška jsi se na moji práci sotva podíval.”

„Naprosto mylný dojem.” Zavrtěl jsem hlavou, teď už trochu podrážděně. „Vím to, protože jsem sledoval všechno, co děláš. Nechci na tebe moc tlačit, abys toho neměla víc, než v danou chvíli dokážeš zvládnout, a to je taky důvod, proč si ponechávám kontrolu nad Gugliottiho účtem. Ale ty jsi odvedla skvělou práci, a já jsem na tebe velice pyšný.”

Zavřela oči a zabořila hlavu zpátky do sedadla. „Tys mě nazval ‚žábou’.”

„Vážně?” Zapátral jsem v paměti a uvědomil si, že má pravdu. „Nejspíš jsem jenom nechtěl, aby v tobě viděl nějakou sexbombu, kterou může zaměstnat a pak na ni něco zkoušet.”

„Ježíši, Bennette. Ty jsi takový pitomec! Možná mě chtěl zaměstnat, protože bych na tu práci měla!”

„Omlouvám se. Choval jsem se jako žárlivý milenec.”

„žárlivý milenec není pro mě nic nového. Jde o to, že se ke mně chováš, jako bys mi prokazoval službu. Jde o to, jaký jsi povýšenec. Teď už si nejsem jistá, jestli není ta pravá doba exponovat se v typičtějším vztahu šéf-stážistka.”

„Říkal jsem ti, že podle mého názoru jsi v jeho případě odvedla skvělou práci.” Zamračila se na mě a obličej jí zrudl. „Tohle jsi mi nikdy dřív neřekl. Říkal jsi: ‚Dobře.

Zpátky do práce.’ Tak je to. A před Gugliottim jsi se choval, jako bys mě měl omotanou kolem malíčku. Předtím bys předstíral, že mě ani neznáš.”

„To tady vážně musíme diskutovat o tom, proč jsem se předtím choval jako idiot? Sama jsi nebyla zrovna Malá miss Sunshine. A proč je teď vhodný okamžik to vůbec vytahovat?”

„Tady nejde o to, že ses předtím choval jako idiot. Jde o to, jak se chováš teď. Snažíš se něco si vykompenzovat. Tohle je přesně ten důvod, proč člověk nemá píchat se svým šéfem. Předtím jsi byl fajn šéf - nechal jsi mě dělat svoje a ty sis dělal taky svoje. Teď se z tebe stal pečující mentor, který mi říká ‚žába’ před chlapem, co jsem ti u něho chránila prdel? Neuvěřitelné.”

„Chloe -”

„Dokážu s tebou vyjít, pokud se chováš jako kolosální kokot, Bennette. Jsem na to zvyklá. Očekávám to. Takhle to mezi námi funguje. Protože jsem věděla, že mě přes všechno to štěkání a práskání dveřma respektuješ. Ale to, jak ses zachoval dneska - jako by se tím narýsovala nějaká hranice, která tam dřív nebyla ” Zavrtěla hlavou a obrátila se zpátky k oknu.

„Myslím, že přeháníš.”

„Možná,” řekla a sklonila se, aby vylovila z kabelky telefon. „Ale dřela jsem jako mezek, abych se dostala tam, kde jsem - a mám to všechno riskovat?”

„Můžeme zvládnout obojí, Chloe. Dokážeme spolu těch pár příštích měsíců pracovat i milovat se. A tohle? To, co se děje dneska? Říká se tomu potíže růstu.”

„Nejsem si jistá,” řekla, párkrát zamrkala, aby potlačila slzy, a zadívala se někam mimo mne. „Jenom se snažím zachovat se moudře, Bennette. Nikdy dřív jsem nepochybovala o vlastní hodnotě, i když jsem měla pocit, že ty ano. A pak, když jsem uvěřila, že vidíš úplně přesně, kdo vlastně jsem, jsi mě takhle ponížil ” Když ke mně zvedla oči, byly plné bolesti. „Já teď nejspíš nechci začít pochybovat o sobě samé. Po tom všem, jak jsem se

snažila.”

Letadlo sebou při přistání škublo, ale i tak to se mnou neotřáslo zdaleka tolik jako její slova. V minulosti jsem jednal se šéfy řady největších finančních společností na světě. Postavil jsem se manažerům, kteří si mysleli, že mě dokážou rozmáčknout jako blechu. Dokázal jsem se s touhle ženou hádat až do skonání světa a s každým slovem si připadal jako ještě větší chlapák. Jenže v tuhle chvíli jsem ze sebe nedokázal vydolovat jediné rozumné slovo.

Říct, že jsem té noci nemohl spát, by ani zdaleka nevystihovalo skutečnost. Sotva jsem dokázal vydržet v lehu. Každý plochý povrch jako by nesl její otisk, a vůbec nezáleželo na tom, že tady nikdy nebyla. Pouhý fakt, že jsme o tom mluvili - a že jsem ji měl v plánu sem přivést hned tu první noc po návratu domů - stačil, aby se tu napevno usadil její duch.

Zkoušel jsem jí volat; nebrala to. Připouštím, byly tři ráno, ale tušil jsem, že ani ona nespí. Její mlčení bylo ještě o to horší, že jsem věděl, že cítí přesně to co já. Věděl jsem, že je v tom ponořená stejně hluboko. Jenže ona usoudila, že to není správné.

Zítřek ani nemohl přijít dost brzy.

Dorazil jsem v šest, abych tam byl určitě dřív, než chodí ona. Přinesl jsem nám oběma kávu a aktualizoval diář, abych jí ušetřil trochu času, který bude moci využít k tomu, aby dohnala, co zameškala, zatímco byla pryč. Odfaxoval jsem smlouvu Gugliottimu a sdělil

mu, že ta verze, kterou viděl v San Diegu, byla finální a vše, co mu Chloe předložila, platí. Dal jsem mu dva dny, aby poslal zpátky podepsané listiny.

A pak jsem čekal.

V osm vstoupil do mé kanceláře otec s Henrym v patách. Táta se mračil často, ale zřídkakdy na mě. Henry se netvářil naštvaně nikdy.

Jenže dneska oba vypadali, jako by mi nejradši zakroutili krkem.

„Cos to provedl?” Táta mi hodil na stůl list papíru. Do žil mi zvolna skapával led. „Co je to?”

„To je Chloeina výpověď. Nechala to dneska ráno u Sary.”

Uplynula celá minuta, než jsem dokázal promluvit. Během té doby nezaznělo v místnosti nic než bratrova slova: „Bene, ty pitomče! Co se stalo?”

„Já to zkurvil,” řekl jsem konečně a přitiskl si dlaně na oči.

Táta se posadil, ve tváři naprosto nepohnutý výraz. Byla to ta samá židle, na kterou se

ani ne před měsícem posadila Chloe, roztáhla nohy a začala se sama sebe dotýkat, zatímco já měl co dělat, abych dokončil telefonát.

Prokrista, jak jsem to mohl nechat dojít takhle daleko?

„Řekni mi, co se stalo.” Hlas mého otce zněl velice klidně: ticho před bouří. Musel jsem si trochu povolit kravatu, dusil jsem se pod tou tíhou na hrudi. Chloe mě opustila.

„Chodíme spolu. Ne, vlastně chodili jsme.”

„Já to věděl!” vykřikl Henry ve stejné chvíli, kdy otec zaječel: „Cože?”

„Teprve až v San Diegu,” ujistil jsem je rychle. „Před San Diegem jsme spolu jen -”

„Píchali?” přišel mi Henry ochotně na pomoc a vysloužil si přísný pohled od táty.

„Ano. My jsme jen ” Osten bolesti se mi zaryl do hrudi. Její výraz, když jsem se sklonil, abych ji políbil. Její plný spodní ret sevřený mezi mými zuby. Její smích, když mi tiskla rty na ústa. „A jak oba víte, choval jsem se jako pitomec. Ona mi to ale oplácela stejnou mincí,” ujistil jsem je. „A v San Diegu to přerostlo v něco víc. Do prdele.” Natáhl jsem se pro ten list papíru, ale hned jsem ruku zase stáhl. „Ona opravdu dala výpověď?”

Otec přikývl, ve tváři zcela nečitelný výraz. Touhle superschopností se vyznačoval po celý můj život: v okamžicích, kdy toho cítil nejvíc, dával najevo nejmíň.

„To je důvod, proč máme v kanceláři politiku sbratřování, Bene,” řekl a ta zdrobnělina trochu zmírnila jeho tón. „Myslel jsem, že máš aspoň trochu rozumu.”

„Já vím.” Přejel jsem si rukama po obličeji, pak pokynul Henrymu, aby se posadil, a do posledního detailu jsem jim povyprávěl, co se stalo: o té mé otravě z jídla, o schůzce s Gugliottim a jak to Chloe profesionálně zastala. Vysvětlil jsem jim,že jsme se v podstatě dohodli, že budeme spolu, když jsem v hotelu narazil na Eda.

„Ty jsi takový podělaný hňup,” přihodil si bratr. Ale mohl jsem s ním snad nesouhlasit?

Po přísném kázání a ujištění, že spolu v budoucnu ještě probereme, co všechno jsem podělal, odešel táta do své kanceláře, zavolal Chloe a požádal ji, aby se vrátila a po zbytek své praxe pracovala pro něj.

Neměl starost jen o Ryan Media, i když pokud by se rozhodla zůstat, až získá MBA, mohla by se snadno stát jedním z nejdůležitějších členů našeho strategického marketingového týmu. Tady šlo taky o to, že jí zbývaly už ani ne tři měsíce, aby si našla novou praxi, zaběhala se a rozjela jiný projekt, který by mohla předložit stipendijní komisi. Vzhledem k jejímu vlivu na samotnou obchodní školu by pak záleželo na komisi, jestli Chloe absolvuje s vyznamenáním a obdrží osobní doporučující dopis od generálního ředitele J. T. Millera.

Tohle by mohlo její kariéru rozjet, anebo taky zničit v zárodku.

Další hodinu jsme tam s Henrym seděli v ledovém tichu; on se na mě mračil a já zíral z okna. Skoro jsem cítil, jak moc mě chce nakopat do zadku. Pak se táta vrátil do mé kanceláře, sebral její výpověď a úhledně ji složil na třetiny. Pořád jsem se na ni

nedokázal podívat. Napsala ji na stroji a já poprvé od chvíle, kdy jsem ji potkal, netoužil po ničem víc, než vidět její absurdně ošklivý rukopis namísto neosobního černobílého Times New Roman.

„Řekl jsem jí, že tato společnost si jí vysoce cení, naše rodina ji miluje a že chceme, aby se vrátila.” Táta se odmlčel a zaměřil pohled na mne. „Prý je to jen o důvod víc, aby se

postavila na vlastní nohy.”

Chicago se proměnilo v jakýsi alternativní vesmír, kde Billy Sianis nikdy neproklel baseballový klub Cubs, kde Oprah nikdy neexistovala a kde už Chloe Millsová nepracovala pro Ryan Media. Dala výpověď. Odešla ode mne.

Vytáhl jsem ze stolu Papadakisovu složku; zatímco jsme byli v San Diegu, vyhotovilo právní návrh smlouvy, a teď už ji stačilo jen podepsat. Chloe mohla poslední dva měsíce svého studia strávit zdokonalováním slidové prezentace pro stipendijní komisi. Namísto toho začne úplně od začátku na něčem jiném.

Jak je možné, že dokázala spolknout to všechno, čím jsem ji zahrnoval předtím, a pak odešla kvůli tomuhle? Bylo pro ni opravdu tak důležité, abych s ní před Gugliottim zacházel jako se sobě rovnou, že kvůli tomu obětovala všechno, co bylo mezi námi?

S povzdechem jsem si uvědomil, že možná právě fakt, že se na tohle vůbec musím ptát, je tím důvodem, proč Chloe odešla. Myslel jsem si, že můžeme mít spolu vztah a současně kariéru, ale to bylo proto, že já už jsem v životě něco dokázal. Ona byla stážistka. Nechtěla nic víc než moje ujištění, že její kariéra naší lehkomyslností neutrpí, a přitom já byl nakonec tím, kdo se postaral, aby se to stalo.

Upřímně mě trochu překvapilo, že kancelář nebyla v jednom ohni šeptandou o tom, co jsem provedl, ale zdálo se, že to kromě táty a Henryho nikdo neví. Chloe vždycky dokázala udržet tajemství. Napadlo mě, jestli Sara ví o všem, co se stalo, a jestli je s Chloe v kontaktu.

A brzy jsem se dočkal odpovědi. Pár dní po tom chicagském zemětřesení vstoupila Sara bez zaklepání do mé kanceláře. „Celá tahle situace je totálně na palici.”

Zvedl jsem k ní hlavu a odložil složku, kterou jsem právě držel v ruce. Hleděl jsem na ni sdostatek dlouho, aby se začala nervózně ošívat, než jsem promluvil. „Rád bych vám připomněl, že po téhle situaci vám vůbec nic není.”

„Jako její kamarádce ano.”

„Jako zaměstnankyni Ryan Media a jako Henryho asistentce ne.”

Dlouhou chvíli na mě upřeně hleděla a pak přikývla. „Já vím. Nikdy bych to nikomu neřekla, jestli vám jde o tohle.”

„O to mi pochopitelně jde. Ale také mi jde o vaše chování. Nemůžete se přihrnout do mé kanceláře jen tak bez zaklepání.”

Zatvářila se kajícně, ale neucouvla před mým upřeným pohledem. Začínal jsem chápat, proč jsou si s Chloe tak blízké: obě byly obdařené silnou vůlí hraničící s opovážlivostí

a byly nesmírně loajální. „Rozumím.”

„Můžu se vás zeptat, proč jste vůbec tady? Viděla jste se s ní?”

„Ano.”

Vyčkával jsem. Nechtěl jsem pokoušet její věrnost kamarádce, ale, dobrotivý bože, nejradši bych z ní vytřásl každičký detail.

„Nabídli jí práci ve Studio Marketing.”

Nervózně jsem vydechl. Slušná firma, i když malá. Společnost na vzestupu s několika kvalitními mladšími manažery, ale s pár doopravdickými kretény na vrcholu. „Kdo je její nadřízený?”

„Nějaký chlap jménem Julian.”

Zavřel jsem oči, abych zakryl svoji reakci. Troy Julian byl v naší radě, egomaniak se slabostí pro ne příliš legální milostné avantýry. Chloe tohle přece věděla; co ji to napadlo?

Uvažuj, pitomče.

Nejspíš ji taky napadlo, že Julian má možnosti zadat jí projekt, který by mohla zpracovat dostatečně na to, aby ho za tři měsíce předložila komisi.

„Co má za projekt?”

Sara přešla ke dveřím a zavřela je, aby tu informaci nezaslechl nikdo cizí. „Sandersovo krmivo pro zvířátka.”

Prudce jsem se zvedl a praštil rukama do stolu. Dusil jsem se vzteky a musel jsem zavřít oči, abych ho potlačil dřív, než si ho vyliju na bratrovu asistentku. „To je přece prťavý účet.”

„Je jenom studentka MBA, pane Ryane. Samozřejmě, že je to prťavý účet. Jenom někdo, kdo ji miluje, by ji nechal pracovat na marketingovém kontraktu na deset let za milion dolarů.” A aniž by se po mně třeba jen jedinkrát ohlédla, obrátila se a vyšla z kanceláře.

Chloe nezvedala mobil, domácí telefon ani neodpovídala na žádný z e-mailů, které jsem jí poslal na osobní účet, co měla ve složce. Nezavolala, nezastavila se, ani nic nenasvědčovalo tomu, že by se mnou ještě někdy chtěla promluvit. Jenže když máte pocit, jako by vám někdo rozrazil hrudník krumpáčem, a nedokážete usnout, vyvádíte i takové věci, jako že si najdete adresu své stážistky, jedete tam v sobotu v pět hodin ráno a čekáte, až vyjde ven.

Když ale za celý den nevystrčila z budovy nos, přesvědčil jsem nakonec strážného, že jsem její bratranec a mám starost o její zdraví. Doprovodil mě nahoru a postával mi za zády, když jsem jí klepal na dveře.

Srdce mi bušilo tak, že mi div nevyletělo z hrudi. Slyšel jsem, jak se uvnitř někdo pohybuje, přechází ke dveřím. Skoro jsem cítil její tělo jen pár centimetrů od sebe, oddělené pouze kusem dřeva. Špehýrkou se mihl stín. A pak ticho.

„Chloe.”

Dveře neotevřela. Ale taky neodešla.

„Miláčku, otevři prosím. Musím si s tebou promluvit.”

Po době, která mi připadala jako celá hodina, řekla: „Já nemůžu, Bennette.”

Opřel jsem se čelem o dveře a přitiskl na ně roztažené dlaně. V tu chvíli by mi přišla vhod nějaká superschopnost. Ruce metající plameny nebo sublimace nebo třeba jen schopnost najít ta správná slova. V daném okamžiku mi to připadalo nemožné.

„Omlouvám se.” Ticho.

„Chloe prokrista. Já to pochopil, jasný? Klidně mi vynadej, že jsem neskutečný vůl.

Řekni mi, abych táhnul do hajzlu. Pověz to svými slovy - jenom mě neopouštěj.” Ticho. Pořád stála těsně za těmi dveřmi. Cítil jsem to.

„Chybíš mi. Do prdele, ty mi tak chybíš. Hrozně.”

„Bennette, já zkrátka teď ne, ano? Nemůžu to udělat.”

Ona pláče? Nedokázal jsem se srovnat s tím, že to nevím.

„Hele, kámo.” Strážný se teď s konečnou platností zatvářil, jako že tohle je to poslední

místo, kde by chtěl být, a bylo mi jasné, že je naštvaný, protože jsem mu lhal. „Mně jste tvrdil, že sem nahoru chcete z jinýho důvodu. Vypadá to, že je v pořádku. Jdeme.”

Odjel jsem domů a nalil do sebe spousty skotské. Dva týdny jsem hrál kulečník v jednom pochybném baru a totálně zasklíval svoji rodinu. Nahlásil jsem se marod a z postele vylézal jen proto, abych si tu a tam dal misku cereálií, dolil sklenku nebo použil toaletu, kde jsem pak dlouze zíral na svůj odraz v zrcadle a nadával si do hňupů. Stal se ze mě hotový uzlíček neštěstí, a protože jsem nikdy dřív nic podobného nezažil, neměl jsem tušení, jak se z toho vylízat.

Stavila se u mě máma s trochou jídla a položila mi ho přede dveře.

Táta mi každý den nechával na záznamníku vzkazy, co je nového v práci. Mina mi nosila další skotskou.

Nakonec dorazil Henry s jedinou známou sadou náhradních klíčů od mého domu, vyšplíchl na mě kastrol studené vody a pak mi vnutil donesenou čínu. Zatímco jsem jedl, vyhrožoval mi, že oblepí fotkami Chloe celý můj barák, pokud se sakra neseberu a nevrátím se do práce.

Sara si domyslela, že začínám přicházet o rozum, a v průběhu následujících týdnů mě pravidelně zásobovala čerstvými informacemi. Držela profesionální úroveň a vykládala mi jen o tom, jak si Chloe na svém novém místě u Juliana vede. Její projekt postupuje dobře. Lidi u Sanderse ji milují. Předložila návrh na kampaň vedení a dostala od nich zelenou. Nic z toho mě nepřekvapilo. Chloe byla o několik koňských délek lepší než kdokoli, s kým jsem dřív pracoval.

Občas Saře uklouzlo i něco jiného. „Zase chodí do posilovny”, „Vypadá líp”, „Nechala si trochu zastřihnout vlasy - vypadá vážně skvěle” nebo „V sobotu jsme si spolu vyrazily. Myslím, že si to užila, ale odešla brzy”.

Protože měla rande? napadlo mě. A pak jsem tu myšlenku zaplašil. Nedokázal jsem si představit, že by se vídala s někým jiným. Věděl jsem, jaké to bylo mezi námi dvěma, a byl jsem si skoro jistý, že Chloe s nikým nechodí.

Tyhle informativní schůzky mi ale zdaleka nestačily. To nemohla Sara vytáhnout mobil a pořídit potají pár snímků? Doufal jsem, že na Chloe narazím v tom obchodě nebo někde na ulici. Párkrát jsem zabloudil do La Perly. Neviděl jsem ji ale dva měsíce.

Takový měsíc vám uteče jako voda, pokud jste zamilovaný do ženy, se kterou si to rozdáváte. Dva jsou věčnost, když váš žena, kterou milujete, opustí.

Takže když konečně nastal předvečer její prezentace a já se od Sary doslechl, že je Chloe připravená a zvládá Juliana ohnivou pěstí, ale taky vypadá „menší a jakoby méně sama sebou”, konečně jsem sebral kuráž.

Posadil jsem se za stůl, otevřel PowerPoint a vytáhl Papadakisův plán. Vedle mě na stole zazvonil telefon. Uvažoval jsem, že ho ani nebudu zvedat, protože jsem se chtěl soustředit na tohle a jen na tohle.

Jenže šlo o neznámé místní číslo a značná část mého mozku doufala, že je to Chloe.

„Tady Bennett Ryan.”

Po drátě se ke mně donesl ženský smích. „Teda fešáku, ty jsi fakticky Pitomý bastard.”

.

Dvacet

Ředitel Cheng i ostatní členové stipendijní komise vešli postupně dovnitř, přátelsky mě pozdravili a usadili se. Zkontrolovala jsem si své poznámky, třikrát ověřila spojení mezi laptopem a projektorem a počkala, až si do konferenční místnosti najde cestu pár posledních opozdilců. Ve sklenicích zacinkal led, jak si lidi nalévali vodu. Kolegové spolu hovořili tlumenými hlasy, ticho rušil jen občasný hlasitější smích.

Kolegové.

Nikdy jsem si nepřipadala tak osamělá. Pan Julian se ani neobtěžoval na prezentaci ukázat, aby mě podpořil. Ohromné překvapení.

Tahle místnost se tolik podobala jiné zasedací síni v budově sedmnáct bloků odsud. Dneska ráno jsem stála před Ryan Media Tower a tiše děkovala všem uvnitř, že ze mě udělali toho, kým jsem. A pak jsem vyrazila dál, počítala bloky a snažila se ignorovat tu svíravou bolest v hrudi, vyvolanou vědomím, že on se mnou dneska v sále nebude, aby si nevzrušeně pohrával s manžetovými knoflíčky a pohledem se snažil prolomit moji klidnou masku.

Scházel mi můj projekt. Scházeli mi kolegové. Scházela mi Bennettova nemilosrdná, náročná měřítka. Ale nejvíc ze všeho mi scházel ten muž, jímž se pro mne stal. Příčilo se mi, že jsem cítila potřebu vybrat si ze dvou Bennettů jen jednoho, a nakonec nezískala žádného.

Na dveře zaklepala asistentka, strčila dovnitř hlavu a zachytila můj pohled. Obrátila se k panu Chengovi: „Právě jsem dostala pár formulářů, které musí Chloe napřed podepsat. Hned budeme zpátky.”

Bez ptaní jsem vyšla ze dveří, šla za ní, ruce svěšené podél boků se mi třásly a silou vůle jsem se snažila zaplašit svou nervozitu. Tohle zvládneš, Chloe. Dvacet mizerných slidů podrobně popisujících nevalnou marketingovou kampaň za pětimístnou cifru pro místní společnost prodávající krmivo pro zvířata. Zívačka.

Jenom musím ještě absolvovat tohle a pak můžu jako blesk vypadnout z Chicaga a začít znovu někde stovky mil odsud. Poprvé od chvíle, kdy jsem se sem přestěhovala, mi Chicago přišlo jako naprosto cizí město.

I tak jsem ale pořád čekala, až mi pomyšlení na odchod přijde jako správné rozhodnutí.

Jenže jsme se nezastavily v kanceláři asistentky, ale šly jsme chodbou dál do další konferenční místnosti. Otevřela dveře a pokynula mi, abych vstoupila jako první. Když jsem vkročila dovnitř, namísto aby mne následovala, zavřela za mnou dveře a nechala mne o samotě.

Ne tak docela o samotě. Nechala mne tam s Bennettem.

Připadalo mi, jako by se mi žaludek odpařil a hruď se propadla do uvolněného prázdného prostoru. Stál tam u prosklené zdi na opačném konci místnosti, na sobě

tmavomodrý oblek a sytě purpurovou kravatu, co jsem mu dala k Vánocům. V rukou držel tlustou složku. Oči měl temné a neproniknutelné.

„Ahoj.” Jeho hlas se zlomil i na těch pouhých dvou slabikách.

Ztěžka jsem polkla, odvrátila pohled ke zdi a úpěnlivě se snažila uprosit vlastní emoce, aby zůstaly pod pokličkou. Nevídat se s Bennettem bylo hotové peklo. Ani jsem nedokázala spočítat, kolikrát za den jsem snila o tom, že se vrátím zpátky do Ryan Media nebo že ho uvidím, jak vstupuje do mé nové kóje ve stylu důstojník a gentleman, nebo že se ukáže u mých dveří s taškou z La Perly zavěšenou na dlouhém, provokujícím prstu.

Jenže jsem nečekala, že na něj narazím tady, a po té dlouhé době, co jsem se s ním neviděla, mě i ty dvě lámané slabiky málem zdeptaly. Scházel mi jeho hlas, jeho štěkání, jeho rty a jeho ruce. Scházelo mi, jak mě okukoval, jak čekal, abych se udělala jako první, jak mi říkal, že se do mě zamiloval.

A teď byl Bennett tady. A vypadal příšerně.

Zhubl, a i když byl elegantně oblečený a hladce oholený, šaty na jeho vysoké postavě jen nemožně visely. Vypadal, jako by celé týdny nespal. Tenhle stav jsem dobře znala. Pod očima se mu rýsovaly temné kruhy a ten jeho charakteristický úsměšek byl pryč.

Nahradila jej ústa sevřená do pevné linky. Ten žár, o kterém jsem vždycky předpokládala, že ho má hluboko zakořeněný ve tváři, teď docela pohasl.

„Co tady děláš?” zeptala jsem se.

Zvedl ruku a prohrábl si vlasy, čímž totálně zrušil i ten žalostný pokus o styling, o který se jistě snažil, a mně se při pohledu na to důvěrně známé vrabčí hnízdo sevřelo srdce.

„Přišel jsem ti říct, že jsi naprostý pitomec, když jsi odešla z Ryan Media.”

Čelist mi poklesla, když jsem uslyšela ten tón, a žíly mi rozehřál důvěrně známý nával adrenalinu. „Já se zachovala jako pitomec ve spoustě věcí. Díky, žes přišel. Milé setkání.” Obrátila jsem se k odchodu.

„Počkej,” pronesl tichým a naléhavým hlasem. Naskočily staré instinkty a já se zastavila a obrátila se zpátky k němu. Přistoupil o pár kroků blíž. „Oba jsme se chovali jako pitomci, Chloe.”

„Na tomhle se shodnem. Měl jsi úplnou pravdu, když jsi říkal, jak tvrdě jsi pracoval na tom, abys mě něco naučil. Vlastní pitomosti jsem se naučila od toho největšího pitomce

ze všech. Všechny dobré věci jsem se naučila od tvého otce.”

Tohle zřejmě zasáhlo do černého, protože sebou škubl a ustoupil nazpátek. Za posledních pár měsíců jsem si prožila milion emocí: spoustu vzteku, trochu lítosti, častý pocit viny a vytrvalé popichování pokrytecké pýchy, i tak jsem si ale uvědomila, že to, co jsem právě řekla, nebylo fér, a okamžitě jsem toho zalitovala. To on mě tlačil kupředu, i když to ne pokaždé právě takhle zamýšlel, a za to jsem mu něco dlužila.

Jak jsem s ním ale stála v té prostorné místnosti, zatímco ticho narůstalo a šířilo se mezi námi jako mor, došlo mi, co mi celou tu dobu chybělo ze všeho nejvíc: to on mi dal šanci pracovat na těch nejdůležitějších projektech. To on mě s sebou tahal na všechna jednání. To on mě nutil sepisovat zásadní zprávy, vyřizovat obtížné telefonáty, zařizovat doručení nejcitlivějších obchodních dokumentů.

On pro mne byl opravdu mentorem - a mělo to pro něj obrovský význam. Ztěžka jsem polkla. „Nemyslela jsem to tak.”

„Já vím. Poznám ti to ve tváři.” Přejel si rukou přes ústa. „Zčásti máš ale pravdu. Nepatří mi zásluhy za to, jak moc jsi dobrá. Nejspíš jsem si jich ale chtěl část přisvojit, protože jsem egomaniak. Jenže taky proto, že tě považuju za opravdu úžasnou.”

Ta hrouda, která se mi začínala tvořit v hrdle, jako by se rozrůstala současně dolů a ven, znemožňovala mi dýchat, tlačila mi na žaludek. Natáhla jsem se po nejbližší židli

a znovu se zeptala: „Proč jsi tady, Bennette?”

„Protože jestli tohle zprasíš, osobně ti ručím za to, že už nikdy nebudeš pracovat pro nikoho z Fortune 500.”

Tohle nebylo zrovna to, co jsem očekávala, a v mém nitru se znovu rozhořel vztek,

čerstvý a pěkně žhavý. „Já to nezprasím, pitomče. Jsem připravená.”

„O tom nemluvím. Mám tady tvoje slidy k Papadakisovi a taky písemné materiály” - zvedl USB disk a složku - „a pokud s touhle prezentací před komisí nezazáříš, nakopu ti zadek.”

Nepřišel žádný samolibý úsměv, tohle nebyla žádná schválnost, žádná hra se slovy.

Jenže za tím jeho prohlášením zaznívalo ještě něco jiného.

My. Tohle jsme my.

„Nic z toho, co jsi přinesl, není moje práce.” Ukázal jsem na disk. „Já Papadakisovy slidy nepřipravovala. Dal jsi je dohromady až po tom, co jsem odešla.”

Přikyvoval, jako bych byla obzvlášť natvrdlá. „Smlouvy už byly připravené k podpisu, když jsi dala výpověď. Tyhle slidy jsem dal dohromady výhradně z tvojí práce. Tohle tady dneska odprezentuješ, ne marketingovou kampaň na nějaké zasrané žrádlo pro psy.”

Bylo pokořující, že mi tohle předhazoval, a já se o pár kroků stáhla. „Jdi k čertu, Bennette. Dřela jsem pro tebe jako mezek a dřu jako mezek i pro Juliana. Budu dřít jako mezek, kamkoli půjdu potom - ať už budu prodávat žrádlo pro zvířata nebo zprostředkovávat kampaně za miliony dolarů - a ať mě čert vezme, jestli si myslíš, že si sem můžeš s tímhle nakráčet a vykládat mi, co mám dělat se svojí kariérou. Nebudeš mě komandovat.”

Přistoupil blíž. „Já tě nechci komandovat.”

„Blbost.”

„Chci ti pomoct.”

„Já tvoji pomoc nepotřebuju.”

„Ale ano, Chloe, potřebuješ. Vem si to. Tohle je tvoje práce.” Stál dost blízko, aby mu stačilo natáhnout ruku, pokud by se mne chtěl dotknout, a teď přistoupil ještě o krok blíž. Už byl dost blízko, abych vnímala žár jeho těla, abych cítila tu povědomou kombinaci vůně mýdla a jeho kůže. „Prosím. Zasloužila sis to. Tohle udělá na komisi větší dojem.”

Ještě před měsícem jsem po ničem netoužila víc než prezentovat tenhle účet. žila jsem s ním celé měsíce. Byl můj. Cítila jsem, jak se mi v očích tvoří slzy, a rychle je mrkáním potlačila.

„Nechci ti být zavázaná.”

„Tohle není žádná laskavost. To já ti splácím dluh. To já přiznávám, že jsem to zvoral.

To já ti říkám, že máš jeden z nejbystřejších podnikatelských mozků, co jsem kdy poznal.” Oči mu změkly, ruka se natáhla a odhrnula mi pramínek vlasů z ramene. „Ty mi nebudeš zavázaná. Leda že bys o nějaký závazek stála ve zcela jiném smyslu.”

„Nemyslím, že bych pro tebe mohla ještě někdy pracovat,” řekla jsem a dalo mi práci protlačit ta slova přes hráz bolesti, která se mi nakupila v hrdle. Stálo mě to každičký drobet síly, kterou jsem dokázala dát dohromady, abych nenatáhla ruku a nedotkla se ho.

„Takhle jsem to nemyslel. Říkám ti, že jsem to zvoral jako šéf.” Nervózně polkl a zhluboka se nadechl. „A pořádně jsem to zvoral jako milenec. Potřebuju, aby sis vzala tyhle slidy,” řekl a natáhl ruku s USB diskem. „A potřebuju, abys vzala zpátky i mě.”

Upřela jsem na něj dlouhý pohled. „Musím se vrátit do té prezentační místnosti.”

„Ne, nemusíš. Je to odložené.” Podíval se na hodinky. „Zařídil jsem, aby Henry asi před minutou zavolal Chengovi a zaměstnal ho nějakou blbostí, abych si s tebou mohl promluvit o samotě a říct ti za A, že jsem idiot, a za B, že chci, abys mi dala ještě jednu šanci.”

V koutcích úst mi zacukal úsměv a musela jsem se kousnout do spodního rtu, abych ho dokázala ovládnout. Bennettovi vítězně zaplálo v očích.

„Cením si toho, co tady pro mě děláš,” řekla jsem opatrně. „Tvrdě jsem na tom účtu pracovala a opravdu mám pocit, že je to moje dílo. Pokud ti to nevadí, ráda bych ukázala komisi detaily Papadakise na těch tištěných přehledech, co jsi přinesl. Stejně ale odprezentuju tu reklamu na Sanderse.”

Chvíli o tom uvažoval a očima mi pátral v obličeji. Zachvěl se mu sval na čelisti, což byla neklamná známka jeho netrpělivosti. „Fajn. Tak to zkus na mě. Přesvědč mne, že tam nespácháš sebevraždu.”

Narovnala jsem se a spustila: „Ta kampaň je vlastně variace na Velkého šéfa. Akorát že každá epizoda nebo inzerát nabídne jinou ingredienci jejich krmiva a úkolem bude vytvořit nějakou vybranou pochoutku pro zvířátka.”

Bennettovy oči zůstávaly neproniknutelné, ale srdečně se usmíval. „To je chytré, Chloe.”

Rozzářila jsem se nad tou upřímnou pochvalou a vychutnávala si ten okamžik. „Vlastně

ani ne. Jde jenom o vtip. Základní ingredience Sandersova krmiva je prostá: dobré maso. Je to jednoduché. Psům je jedno, jestli jejich žvanec vypadá luxusně. Chtějí maso. Na kosti. To jim chutná. Táta dával psům špičkové krmivo každý den, s hnědou rýží a zeleninou. Nedělám si legraci. Ale jako speciální dárek k narozeninám od něj dostali lacinou kost s kusem masa. To majitele zajímá zelenina a hnědá rýže a všecky tyhle blbosti. Zvířata ne.”

Jeho úsměv se rozšířil.

„V podstatě jde o to, že si děláme legraci sami ze sebe a z toho, jak své mazlíčky rozmazlujeme. Kampaň útočí na tu naši stránku, která nás nutí zacházet s nimi jako s milovaným členem rodiny. Sandersovo krmivo je v podstatě jen kost, kterou je můžeme rozmazlovat každý den. Zvířecí ‚porotci ‘ si vždycky vyberou Sandersův recept.”

„To se ti povedlo.”

„Ta kampaň? To bych řekla.”

„Ano, ale já věděl, že tohle zvládneš. Myslel jsem ten způsob, jak jsi to prezentovala.

Dokázala jsi mě upoutat, získat si mou pozornost.”

Zasmála jsem se. Dokázala jsem ocenit Bennettův kompliment, když už se k němu dokopal. „Děkuji.”

„Vezmi mě zpátky, Chloe. Řekni mi hned teď, že to uděláš.”

Znovu jsem se zasmála, tentokrát hlasitěji, a přejela si rukama po obličeji. „Pořád stejný panovačný parchant.”

„Ty hodláš předstírat, že ti nechybím? Taky vypadáš děsně, abys věděla. Když jsem včera večer dával dohromady ty slidy, volala mi Julia -”

Zůstala jsem na něho zírat s otevřenou pusou. „Julia volala tobě?”

„- a řekla mi, že jsi úplně na dně a že se mám sakra vzchopit a najít tě. Řekl jsem jí, že už na tom pracuju. Stejně jsem se k tomu chystal, ale její telefonát mi to usnadnil, abych sem dneska přišel a poprosil tě o odpuštění.”

„A víš ty vůbec, jak se má prosit?” zeptala jsem se, teď už s nepokrytým úsměvem. Bennett si olízl rty a zajel očima k mým ústům. „Nejspíš ne. Nechceš mi to předvést?”

„Zkus to. Ukaž mi, jak se umíš plazit u nohou.”

„Při vší náležité úctě, slečno Millsová, mi ho můžete vyhulit.”

„Jenom když poprosíš.”

Oči se mu rozšířily, ale než stihl říct cokoli dalšího, sebrala jsem mu Papadakisovu složku z ruky a odkráčela.

Do prezentační místnosti jsem vstupovala s Bennettem v těsném závěsu. Tlumené hlasy utichly, když jsme se objevili.

Předala jsem řediteli Chengovi tu složku a on si prolistoval materiály ke slidům Papadakisova účtu. Usmál se. „Jak jste proboha dokázala zvládnout hned dva projekty?”

Jen jsem ze sebe vykoktala pár slabik, naprosto nepřipravená na jeho otázku.

„Je ohromně výkonná,” řekl Bennet, zatímco mne míjel cestou ke stolu. „Když dotáhla práci na Papadakisově účtu, navrhli jsme jí, aby si před dokončením studia ještě vzala krátkou praxi někde jinde. Konec konců doufáme, že v dohledné době u Ryan Media stejně zůstane.”

Měla jsem co dělat, abych nedala najevo, jak jsem v šoku. O čem to sakra mluví?

„Fantastické,” řekl starší muž na konci stolu. „Bude dělat na Papadakisovi?”

Bennett přikývl. „Bude pracovat pod mým otcem. Potřebuje někoho, kdo by si ten účet vzal pod svá křídla. Chloe nám připadla jako přirozená volba, pokud to přijme.”

Spolkla jsem asi pět tisíc nejrůznějších reakcí. Tou první byla zlost, protože se s tím vytasil před komisí. Ale s ní se proplétala i vděčnost, vzrušení, pýcha. Bennett ještě dostane kartáč, až tady skončím.

„No, tak tedy začněme,” řekl Cheng a opřel se do židle.

Zvedla jsem laserové ukazovátko a přešla do přední části místnosti. Měla jsem pocit, jako by podlaha byla z želatiny. Bennett, který seděl dvě místa od čela stolu, si odkašlal a zadíval se na mě.

Na to se ho budu taky ještě muset zeptat. Protože jsem si sakra jistá, že těsně předtím, než jsem začala mluvit, naznačil ústy slova „Miluji tě”.

Záludný bastard.

Říkali, že moji prezentaci zařadí do propagační brožury, na webovou stránku, do firemního zpravodaje.

Nechali mě podepsat nějaké papíry, musela jsem zapózovat pro fotografa a potřást si

rukou se spoustou lidí.

Dokonce mi nabídli místo u J. T. Millera.

„Už je zamluvená,” řekl Bennett a odtáhl mě stranou. Beze slova se na mě zadíval, zatímco ostatní postupně opouštěli místnost.

„Jo, ještě k tomu,” řekla jsem a snažila se, aby to znělo vztekle. Pořád jsem byla v šílené extázi z té prezentace, z následující diskuse, z celého dne. Mít Bennetta tak blízko, že bych ho mohla políbit, tomu jen dodávalo korunu.

„Prosím, neříkej ne. Tak trochu jsem vypálil tátovi rybník. Chystal se ti zavolat dneska večer.”

„On mi opravdu hodlá nabídnout práci?”

„Vezmešto?”

Pokrčila jsem rameny, trochu se mi z toho točila hlava. „Kdo ví? Právě teď nechci nic než oslavovat.”

„Byla jsi tam tom stupínku úžasná.” Sklonil se a políbil mě na tvář.

„Děkuju. Takhle jsem se nepobavila celé týdny.”

„Ty tištěné přehledy byly v pořádku, že ano?”

Zakoulela jsem očima. „Ano, ale dopustil ses jedné zásadní chyby.” Protáhl obličej. „Jaké?”

„Přiznal jsi, že víš, jak funguje PowerPoint.”

Se smíchem mi vzal tašku s laptopem, položil ji na židli za sebou a s tajuplným úsměvem se přikradl blíž. „Připravoval jsem slidy pro svého šéfa. Já byl kdysi samozřejmě taky stážista.”

Naskočila mi husí kůže. „A tvůj šéf na tebe křičel?”

„Občas.” Přejel mi ukazováčkem vzhůru po ruce.

„Kritizoval tvůj rukopis?”

„Bez přestání.” Sklonil se a políbil mě do koutku rtů.

„Líbal tě tvůj šéf?”

„Můj otec byl popravdě vždycky spíš na potřásání rukou.”

Zasmála jsem se a zajela mu rukama pod sako, abych ho mohla obejmout. „No, já už tvoje stážistka nejsem.”

„Ne, jsi moje kolegyně.”

Spokojeně jsem zapředla, líbilo se mi, jak to slovo zní.

„A moje milenka?”

„Ano.” Hlas se mi na těch dvou slabikách zachvěl a já v tu chvíli naprosto jasně pochopila význam slov ‚zaplavila ho úleva’. Byla jsem si jistá, že Bennett na svém těle cítí, jak mi bije srdce.

Zlehka mě kousl do ušního lalůčku. „Budu muset vymyslet nové výmluvy, abych tě dotáhl do té konferenční místnosti nahoře a mohl tě přitisknout nahou na okno.”

V žilách jako by mi najednou kolovala pára, hustá a teplá. „Na to, abys mě dotáhl domů, ale žádné výmluvy nepotřebuješ.”

Bennett mi zlíbal celou tvář a pak vtiskl jediný něžný polibek na ústa. „Chloe?”

„Ano, Bennette?”

„Tohle flirtování je vážně skvělé a úžasné, ale když říkám, že už tě nemůžu nechat

znovu odejít, myslím to vážně. Málem mě to zničilo.”

žebra jako by mi při tom pomyšlení vymáčkla všechen vzduch z plic. „Nemyslím, že bych to dokázala. Ani já už nechci být znovu bez tebe.”

„Budeš mi ale muset dát šanci, abych napravil všechny ty věci, co jsem podělal. Ty víš,

že se občas chovám jako hňup.”

„Občas?”

Zabručel a zašeptal: „A trhám kalhotky.”

Odhrnula jsem mu kadeř z čela. „A křečkuješ je. Nezapomeň na tu svoji úchylnou sbírku.”

„Ale já tě miluju,” řekl a upřel na mne rozšířené zornice. „A už si tykám s většinou prodavaček v La Perle. Za tu dobu, cos byla pryč, jsem si ten obchod důkladně nastudoval. Taky mám z dobrého zdroje, že jsi se mnou zažila ten vůbec nejlepší sex. Takže doufám, že tyhle věci převáží to špatné.”

„Dohoda uzavřena.” Přitáhla jsem si ho k sobě. „Pojď sem.” Přitiskla jsem ústa na jeho a sevřela v zubech jeho spodní ret. S rukama pevně svírajícíma klopy jsem ho obrátila, přimáčkla na okno a postavila se na špičky, abych se dostala blíž, tak blízko, jak to jenom bylo možné.

„Takže teď se od tebe vyžaduje, aby ses chovala naprosto profesionálně.”

„Sklapni a líbej mě,” zasmála jsem se mu do úst.

„Ano, šéfe.”