Christina Lauren

Božský bastard 02. Božský cizinec

Prolog

Můj starý život se jen tak sám od sebe nevypařil. Naopak, spíš explodoval jako granát.

Ale abych byla upřímná — to já sama jsem vytrhla pojistku. Během jedinýho týdne jsem pronajala svůj dům, prodala auto a opustila toho nevěrnýho hajzla. A přestože jsem svým přehnaně starostlivým rodičům slíbila, že budu opatrná, své nejlepší kamarádce jsem zavolala, že se chystám odstěhovat jejím směrem, teprve z letiště.

Až v ten moment mi to všechno došlo. Jsem připravená začít znova.

„Chloe? To jsem já,” vyhrkla jsem roztržitě, zatímco jsem se rozhlížela po terminále. „Letím do New Yorku. Doufám, že je to místo ještě moje.”

Chloe zařvala. Slyšela jsem, jak jí spadl telefon a jak kohosi v pozadí ujišťuje, že je pořádku.

„Přijede Sára,” vysvětlovala a mně se sevřelo srdce jen při pouhém pomyšlení na to, že už za chvíli budu s nimi, na začátku úplně nového dobrodružství. „Rozmyslela si to, Bennette!”

Nadšeně zavýskl, ozvalo se plácnutí a pak řekl něco, čemu jsem nerozuměla.

„Co říkal?”

„Ptal se, jestli s tebou přijede Andy.”

„Nepřijede.” Na chvilku jsem se odmlčela, abych zahnala ten nepříjemný pocit v krku. Nehledě na to, jak šťastná jsem byla, když jsem se Andyho po šesti letech zbavila, ten dramatický převrat v mém životě se zdál pořád dost neskutečný. „Nechala jsem ho.”

Chloe si ohleduplně povzdechla. „Jsi v pohodě?”

„Víc než v pohodě.” A vážně jsem se tak cítila. Myslím, že až v tuhle chvíli mi došlo, jak moc jsem v pohodě.

„Podle mě je to nejlepší rozhodnutí, cos kdy udělala,” prohlásila Chloe a pak se na chvíli zaposlouchala. Bennett vzadu cosi mumlal. „Říká, že k nám přiletíš jako kometa.”

Kousla jsem se do rtu, abych udržela koutky cukající nahoru.

„No, vlastně není tak daleko od pravdy. Už čekám na letišti LaGuardia.”

Zavřískala něco nesrozumitelného a slíbila, že mě vyzvedne.

Usmála jsem se, zavěsila a podala slečně za přepážkou letenku. Jsem spíš jako vyhořelá hvězda než kometa. Komety jsou cílevědomé a vědí, kam letí. Já jsem bez paliva a požírám sama sebe.

Na svůj dosavadní, až moc dokonalý život už nemám energii. Ani na předvídatelnou práci a vztah bez lásky — jsem absolutně vyčerpaná, a to je mi teprve sedmadvacet.

Tenhle život, co jsem vedla v Chicagu, se stejně jako ta hvězda zničil svou vlastní tíhou, a tak jsem prostě zmizela. Velké hvězdy za sebou nechávají černé díry, ty malé bílé trpaslíky. Po mně zůstane jen stín. Všechno světlo si beru s sebou.

Nový život zato stoprocentně začnu jako kometa: s plným zásobníkem, zase nažhavená a planoucí přes celé nebe.

Jedna

„Jestli si nevezmeš ty stříbrný šaty, tak tě normálně zapíchnu,” zařvala na mě Julia z kuchyňského koutku. Prostor na vaření v mém novém bytě rozhodně nebyl dost velký na to, abych ho mohla považovat za plnohodnotnou kuchyň.

V Chicagu jsem bydlela ve splácaném předměstí v domě, co byl postavený za viktoriánů, a sem do New Yorku jsem se přestěhovala do úžasného apartmánu v East Village na

Manhattanu. Ten byt byl sotva tak velký jako můj starý obývák. A zdál se ještě menší, když jsem vybalila všechny věci, dala je na místo a pozvala své dvě nejlepší kamarádky. Tenhle obýváko-jídelno-kuchyňák rámovaly obrovský arkýřový okna, ale luxusnímu vzhledu to moc nepomohlo — spíš naopak, vypadalo to tu jako v akváriu. Julia mě přijela navštívit jen na víkend, aby s námi mohla jít slavit, ale i tak se mě už nejmíň desetkrát zeptala, proč jsem si vybrala tak maličký byt.

Pravda byla prostá — chtěla jsem zažít něco, co jsem ještě nikdy nezažila. A další důvod — když se přestěhujete do New Yorku a nezajistíte si bydlení předem, nic lepšího prostě neseženete.

Stála jsem v ložnici před zrcadlem a zírala na své oslnivě bílé stehna koukající zpod miniaturních šatiček pošitých flitrama, které jsem na sebe pracně narvala. Tak takhle jsem se dnes chystala předvést. Naštvalo mě, že moje první instinktivní myšlenka byla, jestli by Andymu přišlo, že se moc odhaluju. Ale v další vteřině mě napadlo, že já jsem ze svého outfitu nadšená. Je čas zbavit se všech starých stereotypů týkajících se Andyho. Okamžitě.

„Řekni mi jediný pádný důvod, proč bych neměla jít v tomhle.”

„Na žádný nepřijdu,” odpověděla Chloe sotva vešla do ložnice. Měla na sobě cosi úžasného, tmavě modrého, co se vlnilo kolem ní jako aura. Jako vždycky vypadala

naprosto neuvěřitelně. „Chystáme se pít a tancovat, je potřeba ukázat o něco víc než obvykle.”

„Nejsem si úplně jistá, kolik toho chci ukazovat. Jako čerstvě nezadaná žena jsem docela spokojená.”

„Hele, některý ženský ukazujou skoro holej zadek, takže vyčnívat rozhodně nebudeš, jestli ti jde o tohle. A navíc,” prohlásila a ukazováčkem mířila na ulici, „už není čas na převlíkání. Limuzína je tu.”

„To ty bys měla ukazovat svůj zadek. Vždyť ses posledních pár tejdnů opalovala nahatá ve Francii a celý den si udržovala hladinku.”

Chloe se potutelně zaculila a zatahala mě za ruku. „Tak jdem, krásko. Já zas pár tejdnů strávila se svým božským bastardem, takže jsem na dámskou jízdu dokonale připravená.”

Sotva jsme nastoupily do čekajícího auta, Julia práskla šampaňské. Stačil mi jediný štiplavý lok a celý svět se rozplynul. Zůstaly jsme jen my tři — mladé přítelkyně v limuzíně řítící se ulicí — připravené oslavit nový život.

A nejen změnu mého bydliště na New York: Chloe Millsová se bude vdávat, Julia je na návštěvě a svobodná Sára začne konečně pořádně žít.

Tmavý klub dunící ohlušující muzikou a přecpaný vlnícími se těly: na tanečním parketu, u vchodu, u baru.

Dýdžejka stála na nízkém pódiu, které bylo z přední strany polepené plakáty slibujícími nejstylovějšího a nejzajímavějšího profíka, kterého můžete v Chelsea najít.

Julia s Chloe byly ve svém živlu. Přepadl mě pocit, že jsem většinu svého dosavadního života strávila jen na tichých, upjatých akcích: na tomhle místě jsem přecházela ze stránek svého klidného chicagského příběhu do zhmotněné newyorské pohádky.

Perfektní.

Prodírala jsem se k baru — tváře mi hořely, vlasy jsem měla úplně mokré a nohy mě bolely, jako bych je několik let nepoužívala.

„Haló?!” zavolala jsem, abych upoutala barmanovu pozornost. Už jsem si předtím objednala koktejly Hladké bradavky, Růžovku a Šedesátdevítku, aniž bych měla ponětí, co se pod těmi názvy skrývá. V tomhle nacpaném klubu s hudbou tak hlasitou, že se mi třásly vnitřnosti, jsem neměla skoro žádnou šanci, že by si mě vůbec všiml. I když byla pravda, že nevypadal dvakrát zaměstnaně a skoro mě začalo otravovat, jak málo obyčejných drinků stíhal připravit. Měla jsem na parketu opilou, čerstvě zasnoubenou kamarádku, která chtěla další drink.

„Hej!” zaječela jsem a bouchla pěstí do pultu.

„Úplně tě ignoruje, co?”

Zamrkala jsem a podívala jsem se vzhůru — na muže, který se ke mně těsně tiskl u přecpaného baru. Svou postavou připomínal sekvoj. Pokýval směrem k barmanovi, aby

zdůraznil, co řekl. „Nemůžeš na barmana takhle ječet, Poupátko. A už vůbec ne, když si chceš objednat něco takovýho. Pete nesnáší přípravu drinků pro holčičky.”

No jistě. Potkat nádherného chlapa jen pár dní po tom, co jsem si přísahala, že už tohle pohlaví nikdy nechci vidět, to se může stát jenom mně. Navíc chlapa s britským přízvukem. Osud je zákeřná děvka.

„Jak víš, co se chystám objednat?” usmála jsem se na něj s nadějí, že mi úsměv oplatí. Musela jsem vypadat ještě opilejší, než jsem doopravdy byla. Nicméně jsem byla celkem vděčná, že už mám trochu popito, protože střízlivá Sára by jen přikývla, maximálně jednoslabičně odsekla, a tím by rozhovor skončil. „Třeba si chci dát půl litru guinnessu. To nemůžeš vědět.”

„Pochybuju. Celý večer si objednáváš ty slaďoučký blivajzy.”

Znamená to, že už mě nějakou dobu pozoruje? Nejsem si jistá, jestli je to zjištění naprosto úžasné, nebo spíš trochu zvrhlé.

Přešlápla jsem z nohy na nohu, on taky. Měl ostře řezané rysy, výraznou bradu, pod lícními kostmi mírně propadlé tváře, zářivé oči, husté, tmavé obočí a kdykoliv se usmál, v levém líčku se mu udělal ďolíček. Musel měřit dost přes sto osmdesát a jeho trup bych mohla prozkoumávat několik měsíců.

Těší mě, pane Velký jablko.

Když se k nám barman obrátil, pohlédl na muže vedle mě. Můj božský cizinec sotva zvýšil hlas, mluvil tak hluboce, že ho bylo i přes hudbu slyšet bez jakéhokoliv úsilí. „Dej mi skotskou, na tři prsty, Pete. A cokoliv bude chtít tady slečna. Stojí tu už celou věčnost, hm?” Otočil se na mě s úsměvem, ze kterého mě doslova polilo horko po celým těle a hlavně v podbřišku. „Kolik prstů bys chtěla ty?”

Jeho slova mi explodovala v hlavě a vlila do žil adrenalin. „Cos to říkal?”

Tvářil se jako nevinnost sama. I když vypadal docela přesvědčivě, přimhouřené oči dávaly jasně najevo, že v jeho těle není nevinná ani jediná buňka.

„Vážně jsi mi zrovna nabídl tři prsty?”

Zasmál se. Položil dlaň na bar mezi nás a roztáhl prsty. Byla to ta největší ruka, jakou jsem kdy viděla, jeho prsty by bez námahy objaly basketbalový míč. „Radši začni jen se dvěma, Poupátko.”

Prohlédla jsem si ho ještě jednou, tentokrát důkladněji. Tvářil se přátelsky, nestál u mě příliš blízko, ale dost blízko na to, aby bylo jasné, že přišel k baru jenom proto, aby se mohl dát se mnou do řeči. „Pěkný dvojsmysl.”

Barman poklepal netrpělivě na desku baru a zeptal se, co si dám. Odkašlala jsem si, abych si dodala kuráž. „Třikrát Kluzkýho macka.” Barmanovo otrávené odfrknutí jsem ignorovala a otočila se zpátky ke svému cizinci.

„Nezníš jako Newyorčanka,” řekl a jeho oči se na mě smály.

„Ty taky ne.”

„Zásah. Narodil jsem se v Leedsu v Yorkshiru, pracoval v Londýně a sem jsem se přestěhoval před šesti lety.”

„Já před pěti dny. Z Chicaga. Společnost, pro kterou pracuju, si tu otevřela novou pobočku a dostala jsem místo finanční ředitelky.”

Bezva, Sáro. To je informací. Ideální pro případný psychopaty.

Hrozně dlouho jsem se na žádného chlapa ani nepodívala. Andy byl v tomhle oboru mistr, ale já už jsem vůbec neuměla flirtovat. Otočila jsem se na chvilku směrem, kde jsem čekala, že uvidím Julii s Chloe, ale ve změti těl na parketu jsem je nemohla najít. Všechny flirtovací taktiky jsem úplně zapomněla, takže jsem se cítila zase jako panna.

„Finance? Tak to jsme z oboru,” prohlásil. Počkal si, až se k němu otočím, a zase nasadil zářivý úsměv. „Je pěkný vidět, že to dělají i ženy. Zrovna ve financích se pohybuje až moc nabručených chlapíků v drahých oblecích, co chodí na všechna jednání, jenom aby se mohli poslouchat, jak mluví o stejných věcech pořád dokola.”

Usmála jsem se: „Taky někdy bývám nabručená. A taky někdy nosím drahý kostýmky.”

„Vsadím se, že to musíš občas použít i řemen.”

„To má být nějaký další dvojsmysl?”

Začal se smát a mě při tom zvuku zaplavilo horko. Pomalu se ke mně přiblížil a tiše mi zašeptal přímo do ucha: „Hmm, a nebo jsem natvrdlej.” Cítila jsem, jak uvnitř taju, a zatímco jsem na něj nevěřícně zírala, on naklonil hlavu a prohlédl si mě. „Jsi taková způsobná. Nevypadáš jako holka, co chodí do takovýchto podniků často.”

To je to na mně tak vidět? „Nejsem si jistá, jak to mám brát.”

„Ber to jako poklonu. Jsi tu nejlákavější.” Odkašlal si a zadíval se na Peteho, který mi zrovna nesl drinky. „Proč vůbec neseš všechny tyhle slaďoučké dobrůtky na taneční parket?”

„Moje kamarádka se zrovna zasnoubila. Máme tu dámskou jízdu.”

„Tak to asi nemám žádnou šanci, že bys dnes odešla se mnou.”

Zamrkala jsem a potom ještě jednou, pořádně. Tenhle nezastíraný návrh byl už naprosto za hranicí všech flirtů, ve kterých se vyznám. Hodně za hranicí. „No? Cože? Ne.”

„Škoda.”

„To myslíš vážně? Vždyť jsme se sotva seznámili.” „A už teď mám neovladatelnou chuť tě zhltnout.”

Mluvil pomalu, skoro šeptal, ale jeho slova mi duněla v hlavě jako údery do bicích. Očividně si byl v tomhle způsobu komunikace jistý — nebylo to poprvé, co někomu navrhl nezávazný sex. Přestože pro mě to bylo něco úplně nového, stačil mi jeho jediný pohled a věděla jsem, že bych za ním šla kamkoliv.

Všechen alkohol, který jsem do téhle chvíle vypila, na mě najednou dolehl a zavrávorala jsem. Můj božský cizinec mě zachytil za loket a znovu se na mě usmál.

„Pomalu, Poupátko.”

Zamrkala jsem, abych se vzpamatovala, a cítila jsem, jak se mi trochu pročistila hlava. „Fajn, když se na mě takhle usmíváš, přímo prahnu po tom, abys mě přefikl. A ví bůh, že už je to pěknou chvíli, co se o mě někdo pořádně postaral.” Sjela jsem po něm pohledem od hlavy až k patě. Veškeré předstírání zdvořilé konverzace bylo to tam. „A něco mi napovídá, že ty by sis se mnou poradil s přehledem — vždyť se na sebe podívej!”

Udělala jsem to, co jsem právě poradila jemu, a prohlédla jsem si ho. Znovu. Zhluboka jsem se nadechla a můj pohled se střetl s jeho pobaveným výrazem. „Ještě nikdy jsem ale neměla nic s někým cizím, koho jsem potkala u baru. Navíc jsem tu s kamarádkama a oslavujeme tu úžasnou svatbu, co se chystá, takže?” — posbírala jsem všechny svoje skleničky — „to jdeme zapít.”

Pomalu přikývl, znovu se mu tvář rozzářila úsměvem, jako by přikývl na nějakou výzvu. „Fajn.”

„Uvidíme se později.”

„To doufám.”

„Užij si ty tři prsty, cizinče.”

Vyzývavě se usmál: „Užij si Macka.”

Chloe s Julií seděly úplně vyřízené a zpocené u stolku. Postavila jsem před ně drinky a Julia jeden posunula před Chloe, druhý rovnou pozvedla.

„Ať nám jdou všechny kuřby tak hladce jako tahle,” prohlásila a sevřela skleničku mezi rty, ruce vítězoslavně vyšvihla do vzduchu a zaklonila hlavu. Polkla bez jediného mrknutí.

„Pro Kristovy koule,” zamumlala jsem a s respektem na ni zírala. Chloe se začala smát. „To mám spolknout takhle?” ztišila jsem hlas a rozhlédla se. „Jako opravdovou kuřbu?”

„Vlastně se dost divím, že mám ještě nějakej dávivej reflex,” utřela si Julia předloktím bradu, což nebyl zrovna ženský pohyb. „Na střední jsem si Alkošup dost užívala,” vysvětlovala. „Tak šup,” popoháněla Chloe. „Na ex!”

Chloe se zapřela rukama o stůl a kopla panáka do sebe stejně jako před chvílí Julia. Obě se na mě otočily. Jsem na řadě.

„Potkala jsem sexy chlapa,” řekla jsem bez rozmyslu. „Děsně sexy. A vysoký je až ke stropu.”

„Tak proč tady, proboha, stojíš a předvádíš kuřbu jen jako?” zírala na mě Julia.

Zasmála jsem se a zavrtěla hlavou. Netušila jsem, jak na to reagovat. Mohla bych s ním odejít a opravdu to mohlo v nějakém jiném, odvážnějším životě někoho úplně jiného zajít až k orálnímu sexu. „Jsme na dámské jízdě a ty jsi tu jen dva dny. Jsem takhle spokojená.”

„Na to se vyser. Pojď do toho.”

Chloe se na mě usmála: „Jsem ráda, žes potkala někoho, kdo ti přijde sexy. Už děsně dlouho jsem neviděla tenhle tvůj šťastnej úsměv, co se chlapů týká.” Zamyslela se a úsměv jí z tváře zmizel. „Když nad tím teď přemýšlím, vlastně jsem tě s tímhle nažhaveným výrazem neviděla nikdy.”

S pravdou přímo na stole jsem popadla drink, vykašlala se na Julii protestující proti způsobu, jakým ho piju, a obrátila ho do sebe. Ta sladká, dokonalá chuť byla přesně to, co jsem potřebovala na vyčištění hlavy od toho vola z Chicaga i božského cizince od baru. Popadla jsem holky za ruce a vytáhla je přímo do tanečního reje.

Během pár vteřin jsem ucítila blaženou odvázanost. Nemusela jsem se na nic ohlížet. Chloe s Julií kolem mě poskakovaly, řvaly slova písniček a ztrácely se v mase zpocených těl, která nás obklopovala. Chtěla jsem nechat zazářit svoje mládí. Až teď, daleko od svého rutinního, pracovně nabitého života v Chicagu, jsem si uvědomila, že jsem si zatím moc neužívala. Ale tady, kde se písničky prolínaly jedna v druhou, mi bylo jasné, jak jsem mohla strávit svých prvních pár let po dvacítce: tančit pod reflektory v hadříku, co se šatům téměř vysmíval, s divokýma, bláznivýma a mladýma kamarádkama.

Nemusela jsem se ve dvaadvaceti nastěhovat k příteli.

Mohla jsem žít mimo ten sešněrovaný svět sociálních pozic a oficiálních přátelství.

Mohla jsem místo toho být takováhle — šik holka tancující jako o život.

Naštěstí na to ještě nebylo pozdě. Chloe se na mě hrdě usmívala. Oplatila jsem jí to.

„Jsem tak ráda, žes přijela!” snažila se překřičet hudbu.

Začala jsem na ni volat nějaké podobné opilé vyznání přátelství, ale přímo za ní, ve stínu za tanečním parketem, stál můj cizinec. Naše pohledy se setkaly a ani jeden z nás neuhnul. Upíjel svou skotskou na tři prsty, stál tam s kamarádem. Z jeho nepřekvapeného pohledu, který nasadil poté, co jsem ho přistihla, jak na mě zírá, bylo jasné, že už nějakou dobu pozoroval každý můj pohyb.

A tohle zjištění pro mě bylo ještě omamnější než alkohol. To vědomí mě rozehřálo po celém těle, propalovalo mě přímo na hrudi a pomalu prostupovalo níž: přes žebra, hluboko do podbřišku. Pozvedl skleničku, usrkl a usmál se. Cítila jsem, jak se mi pomalu přivírají víčka.

Chci tančit jen pro něj.

Nikdy v životě jsem si nepřipadala tak sexy. Nikdy jsem neměla to, co chci, natolik pod kontrolou. Získala jsem magisterský titul, našla si skvěle placenou práci, a dokonce jsem si zrekonstruovala dům za pusu. Nikdy jsem se ale necítila tak dospěle a žensky jako teď, při bláznivém tanci pro božského cizince, který mě pozoroval ze tmy.

To, co jsem cítila — přesně v tenhle moment, bylo to, čím chci začít znovu.

Co mohl myslet tím ‚mám neovladatelnou chuť tě zhltnout’? Bylo to tak očividné, jak to znělo — chtěl mi zanořit hlavu mezi stehna, svírat moje boky a držet mi nohy od sebe? Nebo tím myslel ležet na mně, být ve mně, ochutnávat moje ústa, můj krk a prsa?

Rozlil se mi úsměv po tváři a ruce mi vystřelily ke stropu. Cítila jsem, jak se mi lem šatů vytahuje a odhaluje stehna, ale bylo mi to fuk. Napadlo mě, jestli si toho všiml. Doufám, že si toho všiml.

Raději jsem se ale jeho směrem nedívala. Kdybych zjistila, že odešel, přišla bych o veškerý požitek.

Taktikám flirtování u baru moc nerozumím; možná se mi věnoval jen pár vteřin a pak se hned odvrátil. Nebo se mi bude věnovat celou noc. Nezáleží na tom. Klidně můžu

předstírat, že tam ve tmě stojí celou dobu, co tančím v záři světel. Naučila jsem se od Andyho moc pozornosti neočekávat, ale teď jsem si přála, aby se mi cizincovy oči propalovaly skrz kůži, až tam, kde mi srdce divoce bušilo v hrudním koši.

Oddala jsem se hudbě a myslela na jeho dotek, jeho tmavé oči a ten výraz zhltnout.

Zhltnout.

Písničky střídaly jedna druhou, a než jsem si stihla vydechnout, Chloe mě objala kolem ramen. Dál jsme poskakovaly v rytmu a ona se mi začala smát do ucha.

„Získalas pěkné publikum!” ječela tak nahlas, až jsem sebou škubla a odtáhla se.

Pokývla hlavou stranou a já si teprve v ten moment všimla, že jsme obklopené skupinkou mužů v tmavém, upnutém oblečení, co se vyzývavě kření na všechno kolem

sebe. Když jsem se podívala zpátky na Chloe, čekal mě její jasný, tak dobře známý pohled. Nekompromisní žena, která si umetla cestu na vrchol jedné z největších

mediálních firem a která věděla naprosto přesně, jak moc pro mě tahle noc znamená. Najednou mi z těch fanoušků přeběhl mráz po zádech. Zamrkala jsem, abych se

vzpamatovala. Chytala mě závrať z pomyšlení, že jsem doopravdy v New Yorku a že doopravdy začínám znovu. Že se doopravdy bavím.

Ale ve tmě za Chloe bylo prázdno; žádný cizinec pozorující mé pohyby.

Zachvěl se mi žaludek. „Musím si odskočit,” řekla jsem Chloe.

Razila jsem si cestu mezi těmi tmavými muži, pryč z tanečního parketu, a vyšla podle cedule do druhého patra, což byla v podstatě jen terasa, ze které se dal přehlídnout celý klub. Prošla jsem úzkou uličkou přímo na toalety. Bylo tam takové světlo, že mi vystřelila bolest z očí až do temena hlavy. Nikde ani noha a hudba ozývající se z dolního patra zněla, jako by vycházela zpod hladiny.

Před odchodem jsem si upravila vlasy, pochválila jsem se, že jsem si vzala šaty, co se nemačkají, a domalovala si rty.

Vyšla jsem ze dveří a narazila přímo do obrovského hrudníku.

U baru jsme sice stáli blízko sebe, ale ne takhle. Až teď, s hlavou přitisknutou k jeho krku, jsem ucítila, jak voní. Nebyl cítit jako ti chlápci na parketu, doslova vymáchaní v kolínské. Šla z něj čistota, voněl jako muž, který si sám pere a který má na rtech jemný dotek whisky.

„Ahoj, Poupátko.”

„Zdravím, cizinče.”

„Díval jsem se, jak jsi tančila, ty malá dračice.”

„Já vím,” sotva jsem popadala dech. Nohy se mi vlnily, jako by se nemohly rozhodnout, jestli se podlomí, nebo se vrátí do rytmu sálajícího z podlahy. Kousla jsem se do spodního rtu, abych potlačila úsměv. „Ty jsi mi ale úchyl. Proč sis nešel zatancovat se mnou?”

„Protože mám pocit, že se ti víc líbilo být pozorovaná.”

Polkla jsem a zůstala na něj zírat neschopná odvrátit zrak. Nebylo poznat, jakou barvu mají jeho oči. U baru jsem tipovala hnědou, ale v téhle části klubu, přímo nad

stroboskopy, v nich bylo cosi třpytivého. Něco dozelena, dožluta, něco naprosto okouzlujícího. Nejen že jsem věděla, že mě při tanci pozoruje — a líbilo se mi to — ale

tančila jsem naprosto zaujatá tou představou, že se mě chystá zhltnout.

„Představovala sis, jak tvrdnu?”

Zamžikala jsem. Vůbec jsem nebyla schopna ho v jeho drsné pravdomluvnosti stíhat. Vážně existujou chlapi jako on, kteří rovnou řeknou, co si myslí — a na co myslím já — aniž by to znělo děsivě, aniž by působili sprostě nebo vlezle?

„Páni,” zašeptala jsem. „Opravdu se ti??”

Namísto odpovědi mě vzal za ruku a položil mi ji na svou erekci. Bez přemýšlení jsem ho sevřela prsty. „To proto, že ses na mě díval, jak tancuju?”

„Předvádíš tohle vždycky?”

Zasmála bych se, kdybych nebyla tak ohromená. „Ne, nikdy.”

Zkoumal mě pohledem, jeho oči se na mě pořád usmívaly, zatímco ústa vyslovovala něco mnohem vážnějšího. „Pojď se mnou domů.”

Tentokrát jsem se zasmála doopravdy. „Ne.”

„Tak do auta.”

„Ne. V žádným případě s tebou odtud neodejdu.”

Sklonil se a opatrně mě políbil na rameno. „Tolik se tě chci dotknout.”

Nemohla jsem předstírat, že po tom taky netoužím. Kolem byla tma, světla nerespektující rytmus hlasité hudby, skoro se mi měnil tep v žilách. Co by se stalo,

kdybych zažila jednu divokou noc? Koneckonců Andy jich měl nespočet.

Provedla jsem svého cizince kolem záchodů, zpátky úzkým průchodem až do prázdného výklenku za dýdžejským pultem. Byli jsme ve slepé uličce, přímo za rohem, ale rozhodně ne úplně schovaní. Kromě stěny, která tvořila zadní část klubu, byl prostor kolem nás otevřený a od pádu na parket nás dělila jenom skleněná zeď, která nám sahala asi k pasu. „Tak dobře. Můžeš se mě dotýkat tady.”

Pozvedl obočí a poté mi přejel dlouhým prstem přes klíční kosti, od ramene k rameni. „Co přesně mi nabízíš?”

Setkala jsem se pohledem s jeho zvláštně jasnýma očima, které se zdály být pobavené veškerým děním okolo. Vypadal normálně, dost rozumně na to, že mě sledoval celý večer a bez zábran mi řekl, že se mě chce dotknout. Vzpomněla jsem si na Andyho a jak výjimečně — pokud nešlo zrovna o to, jak vypadáme — si kdy přál, abych se ho dotýkala, abych s ním mluvila, vlastně cokoliv spojeného se mnou. Mohlo to být tímhle? Odtáhla si ho nějaká ženská stranou, nabídla se mu, a on si vzal všechno, co mohl, dřív, než přišel domů za mnou? Můj život se mezitím natolik scvrkl, že si sotva pamatuju, co jsem dělávala celé ty dlouhé noci, kdy jsem byla sama.

Je chamtivé chtít všechno? Kariéru, pro kterou bych umřela, a bláznivé momenty jednou tu a podruhé zase támhle?

„Nejsi úchyl, že ne?”

Sklonil se, aby mě políbil na tvář, a u toho se smál: „Je pravda, že jsem z tebe úplně paf, ale ne, úchyl nejsem.”

„Jenom?” začala jsem a sklopila oči. Opřela jsem dlaň o jeho hruď. Měl na sobě neuvěřitelně měkoučký šedý svetr — musí to být kašmír, pomyslela jsem si. K němu měl perfektně padnoucí tmavé džínsy a černé boty bez jediného škrábnutí. Působil velmi upraveně. „Teprve jsem se sem nastěhovala.” Tahle věta se zdála jako trefné vysvětlení toho, proč se mi tak třesou ruce.

„A v tuhle chvilku se necítíš zrovna bezpečně, viď?”

Přikývla jsem. „No právě.” Vzápětí jsem se ale narovnala, chytla ho kolem krku a přitáhla k sobě. Ochotně se ke mně sklonil a usmíval se na mě až do poslední chviličky, než se naše rty setkaly. Jeho polibek byl dokonalou kombinací něhy a náruživosti, s nádechem skotské hořící na našich rtech. Otevřela jsem pusu a nechala ho vniknout dovnitř. Mírně zasténal a to zachvění mě úplně rozpálilo. Toužila jsem cítit všechny jeho vzdechy.

„Jsi sladká. Jak se jmenuješ?” zeptal se mě.

Ucítila jsem první záchvěv skutečné paniky. „Žádná jména.”

Odtáhl se ode mne a pozvedl obočí. „A jak ti mám říkat?”

„Tak, jak jsi mi říkal doteď.”

„Poupátko?”

Přikývla jsem.

„A jak oslovíš ty mě předtím, než se uděláš?” políbil mě znovu.

Při té myšlence se mi rozbušilo srdce. „Na tom přece nezáleží, nebo jo?”

Pokrčil rameny. „Asi ne.”

Vzala jsem ho za ruku a položila si ji na bok. „Už rok jsem si to dělala jenom sama.” Posunula jsem jeho prsty k okraji šatů a zašeptala: „Změníš to?”

Cítila jsem, jak se při dalším polibku stále usmívá. „Vážně to chceš?”

Představa, jak se oddávám tomuto muži v tmavém rohu, mě trošku děsila, ale ne tolik, abych si to rozmyslela. „Vážně.”

„Ty jsi číslo.”

„Neboj, vím, co dělám.”

Odtáhl se zpátky, aby se mi mohl zahledět do očí. Sjížděl mě pohledem a pak se pobaveně usmál. „Ty si v téhle situaci vůbec nevíš rady?”

Otočil mě a přimáčkl břichem ke skleněné zdi, takže jsem koukala dolů z balkónu přímo na masu vířících těl na tanečním parketu. Světla zářila kovovými paprsky celým klubem pode mnou, prozařovala spodní patro, zatímco náš rožek zůstával prakticky ve tmě. Z podlahy vycházel kouř a zahaloval tanečníky až po ramena; vlnil se podle jejich pohybů.

Můj cizinec nahmatal prsty zadní okraj mých šatů a nadzvedl ho. Vklouzl rukou pod kalhotky, pohladil mě po zadku a zajel mi mezi nohy, přesně tam, kde jsem po něm až

bolestně toužila. Dokonce jsem se v té zranitelné pozici ani necítila trapně. Vzpínala jsem se proti jeho ruce celá bez sebe.

„Úplně tečeš, zlatíčko. Co tě tak vzrušuje? Ta představa, že to děláme tady? Nebo fakt, že jsem tě pozoroval, když jsi tančila a myslela přitom na to, jak tě ojedu?”

Ze strachu, co je vlastně pravda, jsem raději neodpovídala, ale zato jsem zasténala, když do mě vklouznul jeho prostředníček. Myšlenky na to, co bych měla dělat, se rozostřovaly při představě nudné Sáry z Chicaga. Předvídatelné Sáry, která vždycky dělala jen to, co se od ní čekalo. Taková už nikdy být nechci. Chci být nezodpovědná, divoká a užívat si mládí. Konečně chci žít pro sebe.

„Jsi drobounká, ale když takhle kloužeš, vsadím se, že bys zvládla i ty tři prsty.” Jeho smích přešel v polibek na šíji a jeho široký koneček prstu mi škádlivě, pomaličku kroužil kolem poštěváčku.

„Ano, prosím,” šeptala jsem. Nevím, jestli mě slyšel. Obličej měl zabořený v mých vlasech a jeho péro se mi tisklo k vnitřní straně stehna. Kromě toho jsem nevnímala nic než jeho prst, který do mě zasouval.

„Máš úžasnou kůži. Zrovna tady,” políbil mě na rameno. „Věděla jsi, že máš dokonalou šíji?”

Otočila jsem se na něj a usmála jsem se. Měl zeširoka otevřené, průzračné oči, a když se setkal s mým pohledem, usmál se na mě taky. Nikdy předtím jsem se nikomu, kdo se mě dotýkal, takhle zblízka do očí nedívala. Na tomhle muži, na dnešní noci, na tomhle městě, bylo něco, co mě okamžitě přesvědčilo, že to je to nejlepší rozhodnutí.

Drahý New Yorku, jsi bombastický. S láskou, Sára. PS. Rozhodně ze mě nemluví alkohol.

„Moc často nemám možnost dívat se sama sobě na krk.”

„To je opravdu škoda.” Odtáhl ruku a na místě, které po jeho teplých prstech zůstalo, jsem cítila jemný chlad. Sáhl do kapsy pro mrňavý balíček.

Kondom. Čistě náhodou se stalo, že ho má v kapse. V životě by mě nenapadlo vzít si s sebou kondom při nahodilé návštěvě klubu.

Obrátil si mě obličejem k sobě a polibkem mě opřel o zeď. Líbal mě něžně, potom drsněji a hladověji. Když už se mi zdálo, že se nenadechnu, posunul se k mé tváři a začal mě ocucávat, ušní lalůček, krk — přímo na místě, kde mi divoce bušila tepna. Šaty se mi sunuly po stehnech dolů, ale jeho prsty je svíraly za okraj a pomalu je zase zvedaly.

„Někdo by sem mohl přijít,” připomínal mi jako poslední možnost couvnout, i když už mi stihl stáhnout kalhotky tak nízko, abych z nich mohla úplně vyklouznout.

Bylo mi to fuk. Úplně fuk. A možná jsem kdesi v nitru i tiše doufala, že někdo přijde a uvidí, jak se mě tenhle dokonalý muž dotýká. Nemohla jsem myslet na nic jiného, než na jeho sevření a sukni vytaženou k bokům, na jeho přirození tlačící tvrdě a naléhavě do mého podbřišku.

„To je jedno.”

„Vypilas toho hodně. Nejsi moc opilá na to, abychom to dělali? Chci, aby sis pamatovala, když tě ojedu.”

„Tak se snaž, ať si mám co pamatovat.”

Zvedl mi jednu nohu do vzduchu, na holé kůži jsem cítila chladný vzduch z klimatizace nad námi. Zaklesl si moje koleno kolem boku, takže jsem byla vděčná za

deseticentimetrové podpatky. Propletla jsem ruku mezi našimi těly a rozepnula mu kalhoty. Boxerky jsem mu sundala akorát tak, abych dostala ven jeho chloubu, sevřela

jsem ho v dlani a třela ho o sebe v místě, kde jsem byla nejvlhčí.

„Do prdele, Poupátko. Nechej mě si to nasadit.”

Kalhoty mu pořád držely na bocích, takže jsme zezadu vypadali jako tančící, nebo možná jen se líbající pár. Přitom mi doopravdy pumpoval v ruce a skutečnost celé té

situace mě dováděla k šílenství. Za pár okamžiků si mě vezme, přímo tady, bez ohledu na lidi dole. A v tom davu jsou i tací, co mě znají jako Dobrou Sáru, Zodpovědnou Sáru, Andyho Sáru.

Nový domov, nová práce, nový život. Nová Sára.

Byl tak těžký a dlouhý. Toužila jsem po něm, a zároveň se děsila toho, že by mě mohl natrhnout. Myslím, že jsem takhle tvrdého chlapa ještě nedržela.

„Je tak velkej,” červenala jsem se.

Usmál se, skutečně jako vlk, který se mě chystá zhltnout, a zuby roztrhl kondom. „To je to nejlepší, co chlapovi můžeš říct. Dokonce bys ještě mohla dodat, že si nejsi jistá, jestli nebudu příliš velkej.”

Špičkou jeho penisu jsem si přejela přes dírku a roztřásla se mi kolena. Byl horký: jemný napovrch, a přitom tak tvrdý.

„Kurva. Postříkám ti celou ruku, jestli toho nenecháš.” Vyprostil se z mého sevření a při natahování kondomu se mu ruce třásly nedočkavostí.

„Děláš tohle často?” zeptala jsem se.

Stál přede mnou, tisknul se ke mně a křenil se mi do tváře. „Co? Jestli mívám často sex s nádhernou ženskou, která mi nechce prozradit svoje jméno a raději mě nechá, abych si to s ní rozdal na veřejnosti, než na nějakým pořádným místě, jako třeba u mě v posteli nebo v autě?” Zasunul se do mě tak pomalu, až mě to skoro bolelo. V očích mu zářily plamínky a — do hajzlu — nikdy by mě nenapadlo, že sex s někým neznámým bude takhle intimní. Pozoroval každičkou mou reakci. „Ne, Poupátko. Přiznávám, tohle jsem ještě nikdy nedělal.”

Mluvil rozhodně. Ale brzy se jeho slova rozplynula. Byl hluboko ve mně, tady uprostřed chaotického klubu s divoce blikajícími světly a hudbou tepající všude kolem nás. Lidé chodili jen o pár desítek metrů dál, aniž by cokoli tušili. A celý můj svět se soustředil jen na to jediné místo, kde mě naplňoval, kde se s každým pohybem odhodlaně třel o můj klitoris, tam, kde se jeho teplá kůže na bocích třela o moje stehna.

A pak už jsme nemluvili. Jediné, co bylo slyšet, byly nárazy, které se zrychlovaly a byly čím dál tím drsnější, a naše tiché, naléhavé vzdechy. Zaryl mi zuby do krku a já sevřela jeho ramena ze strachu, že bych mohla spadnout přes zeď, nebo možná ještě někam hlouběji. Nejen na taneční parket, ale třeba do světa, ve kterém bych se nemohla nabažit své nahoty a rozkoše ze sexu na místech, kde mě může kdokoliv vidět — a především tenhle muž.

„Bože, ty jsi nádherná,” zaklonil se, zahleděl se dolů a trošku zrychlil. „Nemůžu odtrhnout oči od tvojí perfektní kůže a — kurva — od toho, jak do tebe zajíždím.”

Světlo svítilo z jeho strany, takže pro mě byl jen tmavou siluetou. Kdykoliv jsem se na něj podívala, neviděla jsem víc než tmavé stíny a náznaky pohybu: jak se vsunul do mě a zase vyklouzl ven. Hladce a tvrdě do mě narážel. A když se klubem rozezněl líný, kmitavý rytmus, světla téměř dokonale potemněla, jako bych opravdu nepotřebovala vidět vůbec nic.

„Natočil jsem tě, jak tančíš,” zašeptal.

Uvědomila jsem si, co řekl, rozptýlená jeho penisem, až po několika dlouhých okamžicích. „Co? cože?”

„Ani nevím, proč jsem to udělal. Nebudu to nikomu ukazovat. Jen jsem?” Zadíval se mi do obličeje a zpomalil, asi abych se mohla zamyslet. „Byla jsi, kurva, v takový extázi. Chtěl jsem si to zapamatovat. Zatraceně, připadám si, jako bych byl u zpovědi.”

Polkla jsem a on se ke mně naklonil ještě blíž a políbil mě. „Je divný, že se mi líbí, žes mě natáčel?” zeptala jsem se.

Zasmál se mi přímo do pusy a pomalými, rozvážnými pohyby se do mě zasouval. „Prostě si to užívej, jo? Líbí se mi na tebe koukat. Tančilas pro mě. Na tom není nic špatnýho.”

Zvedl mi druhou nohu a na několik dokonalých vteřin v temnotě začal skutečně přirážet. Rychle a naléhavě do mě bušil, vydával ty nejsladší bručivé zvuky, a kdyby se teď někdo objevil v blízkosti našeho malého rožku na balkóně, neměl by ani šanci pochybovat o tom, co se tam děje. S touto myšlenkou v hlavě — kde jsme, co děláme, a vědomí, že by někdo mohl vidět, jak hrubě si to se mnou tenhle chlap rozdává — jsem se naprosto ztratila v rozkoši. Hlava mi spadla dozadu na zeď a cítila jsem ho

cítila ho cítila ho hluboko a těžce v podbřišku. Pocit žáru se mi valil páteří dolů, až explodoval v rozkroku tak silně, že jsem vykřikla a vůbec mě nezajímalo, jestli mě někdo slyší. Nemusela jsem mu ani vidět do tváře, abych věděla, že se dívá na to, jak jsem se udělala.

„Do prdele, bože.” Roztřásly se mu nohy a pak dlouze zasténal a zaryl mi prsty do boků, když se taky udělal.

Vždyť budu mít modřiny, napadlo mě. Doufám, že budu mít modřiny.

Přála jsem si mít nějakou připomínku dnešní noci a téhle Sáry, aby se mi lépe rozlišoval nový život, ke kterému jsem byla předurčena, od toho starého.

Zklidnil se, ztěžka se o mě opřel a rty mi něžně zanořil do krku. „Páni, cizinečko. Naprosto jsi mě zničila.”

Pulzoval ve mně — poslední záchvěvy orgasmu — a já si nepřála nic jiného, než aby tak zůstal navždy. Představovala jsem si, jak vypadáme z dálky: silueta muže držícího ženu s nohama obtočenýma kolem jeho pasu, přimáčknutou ke zdi.

Obří rukou mi přejel od kotníku až k boku a potom se s tichým zasténáním vytáhl. Postavil mě na nohy, ustoupil a stáhl si kondom.

Páni, v životě jsem se nedostala do tak šílené situace. Křenila jsem se jako blázen, i když se mi podlamovaly nohy a skoro jsem se sesunula k zemi.

Hlavně nepanikař, Sáro. Hlavně nepanikař.

Bylo to perfektní. Celý tenhle zážitek byl perfektní, ale musí skončit tady a teď. Všechno to musí být jinak. Beze jmen, bez závazků. Bez lítosti.

Zatímco jsem si urovnávala šaty, postavila jsem se na špičky, abych ho naposledy políbila na rty. „To bylo neuvěřitelné.”

Přikývl a během polibku zamumlal: „To teda bylo. Co kdybychom??”

„Půjdu dolů.” zacouvala jsem a pomalu mu zamávala.

Zmateně na mě zíral. „Jsi?”

„Dobrý. Jsem v pohodě. Co ty?”

Pokýval hlavou, úplně oslněný.

„Takže?díky.” Otočila jsem se dřív, než stačil odpovědět, s adrenalinem v žilách jsem se vydala dolů a nechala ho tam s rozepnutými džínsy a překvapeným výrazem ve tváři.

O pár minut později jsem se potkala s Chloe a Julií, které byly nachystané k odchodu, a ruku v ruce jsme opustily klub. A až když jsem seděla v limuzíně a tiše si přehrávala každičkou vteřinu toho, co intenzivního se zrovna odehrálo mezi mnou a tím zvláštním mužem, jsem si vzpomněla: nechala jsem mu u nohou svoje kalhotky a video svého tance v mobilu.

Dva

V sobotu byl ještě můj život perfektní: oslnivá kariéra, uklizený byt, několik žen připravených k hrátkám kdykoliv a kdekoliv. V neděli a v pondělí: zasranej bordel. Nemohl jsem se na nic soustředit, byl jsem úplně posedlej tím zatraceným videem a její kalhotky mi do prádelníku v ložnici skoro propalovaly díru.

Zavrtěl jsem se na židli a dneska už snad po milionté přejel prstem přes obrazovku, abych si pustil to video. Náš rozhovor u oběda se jako vždy odklonil od tématu, a tak jsem se snažil aspoň vypadat, že mi není úplně u prdele, co se zrovna děje. Ale když jsme se zase dostali k americkýmu fotbalu, nedal jsem to.

Jediný, na co jsem mohl myslet, byla stejně ona.

Podíval jsem se na mobil, ujistil se, že mám vypnutý zvuk a po kratičkém zaváhání jsem zmáčkl play.

Obraz byl tmavý, rozmazaný, ale na to, abych věděl, co bude dál, jsem nepotřeboval detaily. I bez zvuků jsem si jasně vybavoval dunící hudbu a způsob, jakým se jí do rytmu vlnily boky, zatímco se jí sukně vyhrnovala výš a výš. Američanky neumí ocenit dokonalou bělost kůže bez pih, ale moje cizinka měla tu nejúžasnější kůži, jakou jsem kdy viděl. Kurva, vždyť bych ji byl celou olízal, od kotníků k bokům a zase zpátky dolů, kdyby mi jenom dala šanci. Teď už vím, že tančila jenom pro mě, že viděla, jak se dívám.

A zatraceně se jí to líbilo.

Proboha. Ty mrňavé šatičky, co vypadaly jako kombiné. Rozcuchané karamelové vlasy po bradu a ty obrovské, nevinné hnědé oči. Kvůli těm očím bych s ní rád dělal opravdu dost divoký věci.

A její dokonalá prdýlka a kozy taky nebyly na škodu.

„Stello, ty jsi teda děsnej parťák,” natáhl se Will přes stůl a sebral mi z talíře hranolku.

„Co?” zamručel jsem, aniž bych zvedl oči od obrazovky. Dával jsem si záležet, abych vypadal nezúčastněně. „Bavíte se o americkým fotbale. Umírám nudou. Nudím se tak, že už jsem doslova mrtvej.”

Jestli jsem se ze své branže něco naučil, je to fakt, že nikdy nesmíte dát najevo, jaký karty držíte, i kdyby byly nejhorší na světě. A stejně tak neukazujete video tančící holky, kterou jste hned nato přefikli u zdi.

„Ať už na tom telefonu sleduješ cokoliv, očividně je to stokrát zajímavější, než jak si letos povedou Jets. A ani se nepodělíš.”

Kdyby jen tušil.

„Stouply akcie,” zavrtěl jsem mírně hlavou. Skoro mi ujelo zasténání, když jsem video vypínal a strkal si telefon do kapsy u saka. „Nuda.”

Will dopil a zachechtal se. „Nesnáším tě za to, jak jsi dobrej lhář.” Kdybychom nebyli nejlepší kámoši už od otevření nejúspěšnější spekulantské firmy ve městě před třemi lety, asi bych mu i uvěřil. „Řekl bych, že čumíš na porno.”

Ignoroval jsem ho.

„Hele, Maxi,” přidal se James Marshall, náš vrchní technik. „Jak to vlastně dopadlo s tou ženskou, cos s ní mluvil u baru?”

Obyčejně když se mě chlapi ptali na nějakou ženskou, co jsem někde potkal, pokrčil jsem jen rameny a řekl něco jako „rychlovka”, nebo dokonce „kára”. Ale z nějakého

důvodu jsem tentokrát jen zavrtěl hlavou. „Nijak.”

V ten moment jsme dostali další várku drinků, za což jsem byl nesmírně vděčný, i když jsem ještě nedopil ani svůj první. Neklidně jsem těkal očima po místnosti. Typický obědový dav: pracovní setkání a obědvající dámy.

Nejraději bych se někam propadl.

James zamručel, zavřel složku, kterou si prohlížel, a vsunul ji do kufříku. Zchladil si čelo skleničkou a promnul si oči. „Mimochodem, platíte taky za ten víkend? Připadám si na to moc starej.”

Pozvedl jsem skotskou, ale hned jsem toho litoval. Jak je možný, že mi najednou pití, co piju od puberty skoro každej den, připomíná ženskou, co jsem viděl jenom jedenkrát?

Vzhlédl jsem, protože někdo zakašlal.

„Hele,” řekl Will. Podíval jsem se stejným směrem jako on na muže procházejícího jídelnou. „Není to Bennett Ryan?”

„No to mě podrž,” usmál jsem se, když jsem zahlédl postavu svého dlouholetého přítele. „Ty ho znáš?” zeptal se James.

„Jasně, chodili jsme spolu na vejšku; tři roky jsme bydleli ve stejným bytě. Před pár měsíci mi volal, že si ode mě chce půjčit dům, co mám v Marseilles, aby mohl požádat svou přítelkyni o ruku. Říkal, že Ryan Media otvírají pobočku v New Yorku.” Pozorovali jsme ho, jak se zastavuje u stolku na okraji místnosti. Culil se jako idiot a pak políbil rozkošnou brunetku.

„Tak bych řekl, že Francie klapla,” zasmál se Will.

Ale mě nezaujala budoucí paní Ryanová. Nemohl jsem odtrhnout oči od krásky vedle ní, která zrovna hledala peněženku. Karamelově medové vlasy, stejné rudé rty, které jsem líbal v klubu, stejné hnědé oči.

Musel jsem se sakra ovládat, abych zůstal sedět a nerozběhl se přímo k ní. Usmála se na Bennetta a on řekl něco, co obě ženy rozesmálo. Opouštěli restauraci společně a já nemohl udělat vůbec nic.

Tak si říkám, že je čas poctít svého starého přítele návštěvou.

„Maxi Stello,” vykročil mi vstříc sám Pan Šéf, když se otevřely obrovské kovové dveře oddělující vnitřní kanceláře a recepci společnosti Ryan Media. „Jak se máš?”

Poodstoupil jsem od prosklené zdi, kterou bylo vidět na Pátou avenue, a potřásl jsem Bennettovi rukou. „Skvěle,” odpověděl jsem vyhýbavě.

Atrium mohlo být vysoké skoro přes dvě poschodí a leštěná mramorová podlaha se ve slunci leskla. Jedna strana prostoru byla oddělená, takže tvořila místo, kde se dalo sednout, s koženými gauči a obrovským lustrem ze skleněných bublin, který visel asi šest metrů nad námi. Za širokým recepčním stolem byl ve stěně vestavěný kaskádovitý vodopád z modré břidlice. Malá skupina zaměstnanců spěchajících po jezdících schodech do kanceláří, vrhala na Bennetta nervózní pohledy.

„Vypadá to, že se hezky zabydlujete.”

Mávnul na mě, abych ho následoval. „Pomalu se to začíná hýbat. Ale New York je přece jen New York.”

Vešli jsme do jeho rohové pracovny s obrovskými okny a úžasnou vyhlídkou na park.

„A snoubenka?” kývnul jsem směrem k rámečku s fotkou na jeho stole. „Tipuju, že se jí ve Středozemí líbilo. Proč by se jinak chtěla provdat za takového arogantního blbečka, jako jsi ty?”

Bennett se rozesmál. „Chloe je skvělá. Díky, žes mi ten barák půjčil.”

Pokrčil jsem rameny. „Je skoro furt prázdnej. Jsem rád, že ti posloužil.”

Pokynul mi, abych se posadil, a sám se opřel do obřího ušáku zády ke sklu. „Už jsme se pěknou chvíli neviděli. Jak se daří?”

„Bombasticky.”

„To rád slyším.” Poškrábal se na bradě a prohlížel si mě. „Bylo by skvělé, kdyby ses u nás někdy stavil, když jsme teď přestěhovaní. Chloe o tobě slyšela už všechno.”

„Doufám, že to je nadsázka.” Jestli někdo v New Yorku znal všechna černá tajemství z mých nejdivočejších dnů, byl to jedině Bennett Ryan.

„No, řekl jsem jí jen věci, kvůli kterým tě bude chtít poznat,” přiznal.

„Moc rád se stavím, kdykoliv.” Přejel jsem pohledem budovy za oknem a trošku zaváhal. Nebylo snadné odhadnout, co si Bennett myslí, když šlo o takové věci; z části díky tomu byl tak skvělý ve svém oboru. „Ale musím se přiznat, že jsem za tebou přišel kvůli jisté laskavosti.”

S úsměvem se ke mně naklonil. „To mi bylo jasné.”

Nedělalo mi problém pracovat s lidmi, kteří byli mistři v zastrašování, ale před Bennettem Ryanem jsem svoje slova vždycky vybíral velmi pečlivě. A ještě ke všemu teď, když jsem se chystal zeptat na něco tak ??choulostivýho.

„Poslední dobou neustále myslím na jednu ženu. Nechal jsem ji odejít, aniž bych se zeptal na její číslo, a od první chvíle si to vyčítám. Jako zázrakem jsem ji včera odpoledne viděl obědvat s tebou a tvou půvabnou Chloe.”

Změřil si mě pohledem: „To mluvíš o Sáře?” „Sára,” ujelo mi trochu moc triumfálně.

„To ne,” zavrtěl hlavou. „Ani náhodou, Maxi.”

„Cože?” Před Bennettem jsem nemohl udržet svůj nevinný výraz na dlouho. Ten člověk mě zná jenom z vejšky. To asi není nejlepší ukázka dobrýho chování.

„Chloe by mě vykastrovala, kdyby zjistila, že jsem tě pustil k Sáře. V žádným případě.”

Dal jsem si ruku na hruď. „To mě ranilo, chlape. Co když mám čestný úmysly?”

Bennett se rozesmál a přešel k oknu. „Sára?” zaváhal. „Zrovna si prošla ošklivým rozchodem. A ty jsi?” podíval se na mě s povytaženým obočím. „Nejsi její typ.”

„Ale no tak, Bene. Už přece nejsem devatenáctiletej kretén.”

Věnoval mi pobavený úšklebek. „Fajn, ale uvědom si, že mluvíš s chlapem, co tě viděl užívat si se třema ženskýma za jeden večer, aniž by jedna o druhý věděla.”

Uchechtl jsem se. „Celý jsi to špatně pochopil. Ony se pak docela dobře seznámily.”

„Děláš si ze mě prdel?”

„Prostě mi dej její číslo. Můžeme to brát jako poděkování za půjčení mojí krásné vily.”

„Ty jsi takovej blbec.”

„To už jsem někdy slyšel,” postavil jsem se. „Měl jsem se Sárou ??zajímavou konverzaci.”

„Konverzaci, jasně. Sára s tebou konverzovala. To se mi moc nezdá.”

„Byla to zábavná konverzace. Sára je úchvatná. Bohužel, byli jsme vyrušení dřív, než jsem se mohl zeptat, jak se jmenuje.”

„Aha.”

„Mám štěstí, že jsem na vás narazil,” pozvedl jsem s očekáváním obočí.

„To máš, s úsměvem se na mě podíval a posadil se zpátky do křesla. „Ale obávám se, že se budeš muset porozhlídnout jinde. Jsem se svýma varlatama celkem spokojenej,

nerad bych o ně přišel. Nebudu ti usnadňovat cestu.”

„Tys byl vždycky pěknej ocas.”

„Já vím. Dáme ve čtvrtek oběd?”

„Že váháš.”

Po odchodu z Bennettovy kanceláře jsem měl v úmyslu prohlídnout si nový sídlo firmy. Měli pro sebe celý tři patra a doslechl jsem se, že se jim začíná dařit. Prostorné atrium bylo úžasné, kancelářské prostory působily bohatě, samé široké chodby, travertinové podlahy a spousta přirozeného světla přicházejícího okny, prosklenými stěnami a vikýři. U každé kanceláře byl malý společenský koutek — nic se sice nerovnalo Bennettově kanceláři, ale byly skvělé pro neformální posezení mimo konferenční místnost.

A sama konferenční místnost byla božská: stěna z oken, kterými bylo vidět na centrum Manhattanu, široký lakovaný stůl z ořechového dřeva, aspoň se třiceti místy, a

nejvychytanější technika pro prezentace.

„Slušný, Bene,” mumlal jsem si pro sebe, když jsem vcházel zpátky do chodby a zíral přitom na velkou fotku Timothyho Hogana. „Dobrej vkus na takovýho blbečka, jako jsi ty.”

„Co tady děláš?”

Vzhlédl jsem a uviděl zděšením ztuhlou Sáru. Nemohl jsem si pomoct a začal jsem se křenit; dneska mám fakticky štěstí.

Nebo ??možná ne, jestli byl její výraz předzvěstí něčeho, co má přijít.

„Sáro! To je mi ale překvapení. Byl jsem tu na jednání. Mimochodem, jmenuju se Max. Jsem rád, že si konečně můžu přiřadit jméno k tvýmu?” — zahleděl jsem se na její hrudník a nakonec přejel pohledem celé tělo v přiléhavých černých šatech — „tvojí tváři.”

Ježíši, je tak sexy.

Když jsem se na ni znovu podíval, její oči byly velké skoro jako talíře. Upřímně, měla ty největší hnědé oči, co jsem kdy viděl. Kdyby se ještě trošku zvětšily, vypadala by jako lemur.

Popadla mě za předloktí a táhla mě za klapotu kozaček na kamenných kachlích chodbou.

„Je krásný vidět tě, Sáro, po tak krátký době.” „Jaks mě našel?” zašeptala.

„Mám známosti,” mávnul jsem pohrdavě rukou a zahleděl se na ni. Ofinu měla sepnutou na stranách červenými sponečkami, které jí ladily s karmínovými rty. Vypadala, jakoby vypadla z obrázku ze šedesátých let. „Sára je překrásné jméno.”

Přimhouřila oči. „Hned mi mělo být jasný, že jsi úchylák.”

Zasmál jsem se. „Ani ne.”

Kolem prošla mladičká žena a bojácně se sklopenou hlavou zamumlala: „Dobré odpoledne, slečno Dillonová.”

A znám i příjmení. Díky, vyděšená asistentko!

„Takže Sára Dillonová,” zajásal jsem. „Možná bychom mohli v téhle konverzaci pokračovat někde v soukromí?”

Rozhlédla se a snížila hlas. „Nebudu s tebou píchat ve své kanceláři, jestli je to důvod, proč jsi sem přišel.”

Páni, je úžasná. „Vlastně jsem přišel, jenom abych tě mohl pořádně přivítat u nás v New Yorku. Ale to můžu nejspíš udělat i tady?”

„Máš dvě minuty,” prohlásila při otočce na podpatku.

Míjeli jsme jeden roh za druhým, až jsme konečně došli k další recepci lemované okny s výhledem na panoráma města. Když jsme míjeli stůl, muž za ním si nás pozorně

prohlížel.

„Budu u sebe, Georgi,” zavolala přes rameno. „Ať mě nikdo nevyrušuje, prosím.”

Jakmile za námi zaklaply dveře, otočila se na mě: „Dvě minutky.”

„Jestli spěcháme, mohl bych to zvládnout za dvě minuty.” Přistoupil jsem k ní, abych ji pohladil prstem po boku. „Ale myslím, že oba dobře víme, že si ráda dáváš na čas.”

„Máš dvě minuty na to, abys mi vysvětlil, proč jsi tady,” upřesnila třesoucím se hlasem. „A jaks mě našel.”

„Dobře,” začal jsem. „V sobotu jsem potkal nějakou ženskou. Vlastně jsem ji přefiknul opřenou o zeď. A od té doby jsem na ni nemohl přestat myslet. Byla naprosto

neuvěřitelná. Nádherná, zábavná a ďábelsky sexy. Ale ani mi neřekla, jak se jmenuje, a jediné, co mi po ní zůstalo, byly její kalhotky. To se nedá považovat ani za nápovědu.” Přiblížil jsem se k ní, zastrčil jí vlasy za ucho a nosem jí přejel po tváři. „A když jsem se dneska ráno udělal při myšlence na to, jaké bylo dotýkat se jí, pořád ještě jsem nevěděl, jak jí říkat.”

Sára si odkašlala a odstrčila mě od sebe, aby mohla přejít na druhou stranu stolu. „To pořád nevysvětluje, jaks mě našel,” začervenala se.

Už jsem ji viděl ve světle zářivek, s hlavou zakloněnou a zavřenýma očima, ale zatoužil jsem vidět ji nahou ve slunečním světle, které pronikalo do její kanceláře obřími okny. Chtěl jsem vědět, kam až sahá to červenání.

Na chvilku jsem trochu ubral z toho laškování. Tahle Sára se dost lišila od té koketní cizinky z Chicaga, kterou jsem potkal v klubu. „Náhodou jsem tě zahlédl včera na obědě s Benem. Známe se léta. Prostě jsem si dal dvě a dvě dohromady a doufal jsem, že tě zase uvidím.”

„Tys řekl Bennettovi o sobotě?” zasyčela a to rozkošné červenání, které jsem tak obdivoval, bylo to tam.

„Proboha, neřekl. Ujišťuju tě, že nechci skončit na vozíku. Jenom jsem ho poprosil o tvoje číslo. Odmítl.”

Trošku se uvolnila. „Fajn.”

„Podívej, je to jenom náhoda, že jsem tě tam viděl, trošku jsem to přehnal, když jsem přišel až sem, ale i tak jsem chtěl Bena vidět. Kdybys někdy chtěla zajít na večeři?” položil jsem jí na stůl vizitku a otočil se k odchodu.

„A co to video,” vyhrkla najednou. „Cos s ním udělal?”

Otočil jsem se k ní zpátky a jen tak tak jsem se ubránil nutkání ji znovu poškádlit. Jenže čím dýl jsem neodpovídal, tím vyděšenější se zdála.

Nakonec to nevydržela. „Dals ho na YouTube nebo PornTube nebo co já vím, co za stránky lidi sjíždí?”

Vybuchl jsem smíchy. „Cože?”

„Jenom prosím tě řekni, žes to neudělal.”

„Bože, samozřejmě že ne! Musím ale přiznat, že jsem ho viděl asi sedm set tisíckrát. Ale to ne. Nikdy bych ho nesdílel.”

Podívala se na svoje ruce a začala si nervózně upravovat nehty. „Můžu se na něj podívat?”

Co jsem to zaslechl v jejím hlase? Zvědavost? Nebo ještě něco víc?

Přešel jsem kolem stolu, abych se mohl postavit vedle ní. Pořád byla napjatá, ale natáhla se ke mně, ruce zatnuté v pěst. Vytáhl jsem telefon z bundy a našel video. Spustil jsem ho a podržel mobil tak, aby na něj viděla.

Hudba z malého reproduktoru byla dost hlasitá. Na obrazovce se objevila její silueta tančící s rukama nad hlavou a stejně, jako když jsem to viděl poprvé naživo, jsem začal tvrdnout.

„Tady,” zašeptal jsem jí s ústy u jejího hrdla, „tadys přemýšlela, jestli jsem si všiml, jak se ti vyhrnují šaty, že jo?” Přitiskl jsem se k ní zezadu, naprosto natvrdo jsem ji nechal pocítit, co se mnou dělá.

Položil jsem telefon na stůl a vzal ji kolem pasu. „A tady?” pokýval jsem směrem k videu. Vzala mobil do ruky a podívala se víc zblízka. „Tady se na mě koukáš přes

rameno, to je moje nejoblíbenější část. Ten tvůj výraz, jako bys tančila jen pro mě.”

„Proboha,” zašeptala. Doufal jsem, že vzpomíná, co cítila, když jsem se na ni díval.

Najednou mě vzala za ruku a položila ji na lem šatů, které si vytáhla až k bokům. Cítil jsem její jemnou kůži, rukou jsem jí zajel k podbřišku. Celá se pod mým dotekem třásla.

„Tančilas jen pro mě?” chtěl jsem to slyšet.

Přikývla a stáhla mi ruku ještě níž. Pro Krista, tahle ženská je samej rozpor. „A na cos ještě myslela? Na můj obličej mezi svýma nohama, na moji pusu?” Znovu

přikývla, kousla se rtu.

„Chtěl jsem se tě dotýkat,” zajel jsem rukou pod její spodní prádýlko. „Přesně takhle.”

Celá se prohnula, přitiskla se mi k tělu a nechala se přehnout přes stůl. „Chci si šáhnout, jak jsi mokrá,” řekl jsem hlubokým, dychtivým hlasem, sotva jsem popadal dech. „Jak jsi mokrá, když víš, že jsem se dneska ráno udělal u toho videa.”

Prsty mi sklouzly ještě níž.

Zavzdychala.

„Díváš se?” zeptal jsem se, když jsem do ní strčil svůj prst. Přikývla a já přidal druhý, zatímco jsem jí palcem kroužil po klitorisu. „Jsi tak zatraceně mokrá,” zakousl jsem se jí do ramene.

„Tohle bysme? neměli bychom tady,” šeptala.

Ale přesto vycházela vstříc mojí ruce. Při pravidelném rytmickém pohybu jsem cítil, jak se napíná, jak tiše, zostra vydechuje.

S mírně provinilým trhnutím jsem ruku vytáhl a otočil jsem si ji k sobě. Vypadala úplně zdrogovaně, oči přimhouřené, rty otevřené.

„A bohužel právě vypršely moje dvě minuty.”

Políbil jsem ji na tvář, na koutek úst, a když zavřela oči, na každé víčko. Vzal jsem jí mobil z ruky a odešel z kanceláře.

Tři

Neznámý muž si mě natočil při tanci.

Potom zjistil, kde pracuju — protože se vlastně kamarádí s mým šéfem — a já ho poprosila, aby mi to video ukázal.

Vzápětí jsem mu strčila ruku do svých kalhotek — zase, ale tentokrát v mojí nové kanceláři — a dokázala tak nám oběma, jak moc mě vzrušuje představa toho, že se udělal při pohledu na moje video.

„Pane Bože!”

„Tohles během posledních patnácti minut řekla aspoň desetkrát, Sáro. Pojď sem a vyklop to.” Prohlásil můj asistent George opírající se o moje dveře. „Pokud to ovšem

není natolik skandální, že mám přijít já za tebou a raději za sebou zavřít.

„O nic nejde. Jenom?” Narovnala jsem tužky v hrníčku na stole a srovnala papíry. „Ale nic.”

Zatvářil se dost skepticky: „Jsi děsná lhářka.”

„Fakt. Je to jenom jedno obrovské, gigantické, politováníhodné nic.”

George vešel dovnitř a sesunul se do židle přímo naproti mně. „Stalo se to Nic v sobotu na Chloeině zásnubní párty?”

„Možná.”

„A je to jedno z těch Chlapských Nic?”

„Mohlo by být.”

„Je to Chlapské Nic spojené s Maxem Stellou, který zrovna vyšel z tvojí kanceláře?”

„Cože? Ne!” zalhala jsem bez jediného zaváhání. Později jsem si blahopřála za tenhle nečekaný výpad. Napoprvé měl George pravdu: Jsem děsná lhářka. Ale za to, že jsem šukala v klubu plném lidí, jsem se tak styděla, že se projevily i mé dosud neodhalené schopnosti. „A jak vůbec víš, kdo je Max Stella?”

George precizně lokalizoval všechny sexy muže v okolí, ale vzhledem k tomu, že přijel jen o týden dřív než já — a byl tak Newyorčan celých třináct dní — ani mě nenapadlo, že to zvládne tak rychle.

„Nechej mě, abych ti položil jednu otázku,” začal, „co byla první věc, kterou jsi udělala, když ses zabydlela?”

„Našla jsem si nejbližší zdroj vína a sušenek, pochopitelně.”

„Jasně, pochopitelně,” zasmál se. „Ale co jsem udělal já, protože nechci zůstat jako nadmutý starý panic, je, že jsem si obhlídl scénu. Řekni mi, kde jsou dobrý místa, kde se dá najíst — zatrsat si — zajít na mejdan?”

„A seznámit se s různýma chlapama,” dodala jsem.

Ocenil mě mrknutím. „Všema chlapama. Zjistil jsem si všechno, co jen šlo, a během toho jsem taky zjistil Kdo je v tomhle městě Kdo.” Naklonil se ke mně blíž a zeširoka se usmál. „A v New Yorku je Max Stella Někdo.”

„Někdo? V jakým smyslu?”

George se zachechtal: „Miláček bulváru. Přijel před několika lety z Londýna. Úžasnej mozek spekulantské firmy, vždycky ojíždí nějakou sexy hvězdičku nebo priceznu

svěřeneckýho fondu. Každý týden má po boku jinou sladkůstku. La la la.”

Super. Podařilo se mi vybrat si stejnýho děvkaře, toužícího po pozornosti, a manekýna, s jakým jsem žila doteď. Jenomže ne že by byl Max jen známým lepidlem na holky, ještě ke všemu je to oceňovaný hráč, a je jasný, že na něj ještě pracovně narazím. A teď má video, na kterým tančím jako striptérka při představě jeho hlavy mezi svýma nohama.

Znovu jsem zamručela: „Pane Bože!”

„Uklidni se. Vypadáš, jako bys měla každou chvilku omdlít. Obědvalas?”

„Ne.”

„Podívej se. Máš náskok. Zatím jsme měli jen čtyři smlouvy, které potřebovaly pozornost, a jestli je pravda, co mi o tobě říkal Henry, tipnul bych si, žes je prošla už nejmíň stokrát. Chloe ještě ani nedostala nábytek do kanceláře, její asistent ani nepřijel do New Yorku a Bennett dneska seřval jen tři lidi. Je jasný, že od tebe není nic potřeba. Máš spoustu času, abys trochu zpomalila a dala si něco k jídlu.”

Zhluboka jsem se nadechla a věnovala mu vděčný pohled. „Henry tě skvěle vycvičil.”

Henry Ryan si totiž George najal do Ryan Media po tom, co jsem získala titul a odešla do velké komerční firmy. Když mi volal Bennett s nabídkou místa ředitelky finančního oddělení v nové pobočce, napsal mi Henry, že pokud to místo v New Yorku přijmu, zařídí, aby Bennett udělal z George mého asistenta, protože zoufale toužil po přeložení.

George mi oplatil úsměv a roztomile zasalutoval. „Henry mi řekl, že je nemožné tě nahradit a že se o to nemám ani snažit. Bylo co dokazovat.”

„Jsi skvělý.”

„No jo, holka, já vím. A považuju za část svých pracovních povinností, ujistit se, že víš, kam se chodit bavit. Kam chodit pro dortíky, pro víno a tak podobně.”

Moje mysl se okamžitě přesunula nazpět do sobotního klubu nacpaného lidmi a dunícího hlasitou hudbou, hlasy a dupotem. Znovu mi hlavou proběhl obraz Maxovy tváře a ten zvuk, který vydal, když se do mě udělal. Viděla jsem jeho tělo, když stál přede mnou a tisknul mě na zeď, zvedal mě a zasunoval se dovnitř a zase vyklouzával ven.

Složila jsem hlavu do dlaní. To se s ním mám znovu vidět, když vím, co je zač? Byla jsem z toho rozhozená.

George se postavil, přešel ke mně a zvedl mě ze židle. „Fajn. Běž a dej si něco k jídlu. Nachystám smlouvy pro Agent Provocateur a můžeš se na ně vrhnout, jak se vrátíš. Hlavně nezapomeň dýchat, Sáro.”

S nechutí jsem si vzala ze šuplíku peněženku. George měl pravdu. Kromě té sobotní oslavy s holkama a nocí bez spánku, protože jsem vybalovala, jsem trávila všechen čas v kanceláři a snažila se dát věci do běhu. Většina místa ve všech třech patrech, co jsme si pronajali v zářivé skleněno-kovové budově ve středu města, byla pořád prázdná a bez zbytku oddělení a marketingového týmu, ještě nedorazili, jsme se nemohli pustit do plánu: do nejlepších mediálních kampaní světa.

Chloe v Ryan Media po mém odchodu zůstala a převzala spolu s Bennettem několik marketingových účtů. To její práce na Papadakisově kampani odstartovala rozjezd

společnosti, a okamžitě bylo jasné, že pobočka v New Yorku bude muset pracovat právě s takovými projekty. Bennett, Henry a Elliot Ryanovi strávili v New Yorku asi dva týdny výběrem správného místa a pak už bylo všechno jasné: Společnost Ryan Media bude mít další domov přímo v centru Manhattanu.

Michiganská avenue v Chicagu byla úžasná, ale Páté avenue na Manhattanu se nemohla vůbec rovnat. Cítila jsem se zahrnutá nekonečnými spletitými uličkami, ohromnými

architektonickými výtvory a neustálým pohybem lidí, dopravy a hluku. Kolem mě vřískaly klaksony a čím dýl jsem stála na místě, tím víc mi zvuky velkoměsta duněly v uších. Mám jít doprava nebo doleva, abych našla tu čínskou restauraci, co má rád Bennett? Jak se to jenom jmenovalo — nějaká zahrada? Zůstala jsem stát a snažila se zorientovat, ale pak mě zaplavil dav podnikatelů obou pohlaví a já strnula v jeho středu jako kámen uprostřed řeky, co si tam jen němě sedí.

Naštěstí jsem zrovna v momentě, kdy jsem se chystala zavolat Chloe, uviděla známý klenutý průchod přímo přes ulici. Podívala jsem se na jméno na malinké ceduli: Zahrada Hunan.

Restaurace byla spoře osvětlená, skoro prázdná, a skvěle to tam vonělo. Nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem naposledy snědla něco vydatnějšího než müsli tyčinku. Skoro jsem začala slintat a na chvíli jsem zapomněla, že bych se měla mít pěkně na pozoru.

Přestěhovala jsem se sem, abych začala znovu. A začít znovu znamená, že upřednostním svou kariéru před vším ostatním, najdu sebe sama — a že se nenamočím do dalšího komplikovanýho vztahu jako ze Stepfordských paniček. Tím je vše vyřešeno. Naobědvám se tu, ale nejdřív řeknu Maxovi, že se už v žádným případě nesmí objevit u mě

v práci jako dneska. A vysvětlím mu, že to, že jsem mu dala ruku do svých kalhotek, byla chyba. Naprosto iracionální jednání. Jednoznačně bez záměru.

„Sáro?”

Okamžitě jsem se otočila za zvukem svého jména, které s jeho přízvukem znělo tiše a svůdně. Seděl v rohu a koukal na mě přes velké menu, které držel v rukou. Maličko ho sklonil, vypadal překvapeně, ale potom se mu na tváři objevil úsměv a já měla sto chutí ho zastřelit za to, jak nervózní jsem z něj byla. Jeho rysy byly v tlumeném světle restaurace ještě výraznější. Vypadal ještě nebezpečněji.

Přešla jsem k němu a naprosto ignorovala jeho pohyb naznačující, že si mám přisednout. Měl krátké vlasy, které měly pár pramenů na vrcholku hlavy o trošku delší, a

kdykoliv se pohnul, padaly mu do obličeje. Chtěla jsem si na ně šáhnout, abych zjistila, jestli jsou tak měkoučké, jak vypadaly v jasném světle. Do hajzlu.

„Nepřišla jsem se s tebou naobědvat,” narovnala jsem se. „Jenom si s tebou potřebuju ujasnit pár věcí.”

Položil ruku na stůl a prsty roztáhl od sebe: „Cokoliv jen potřebuješ.”

Zhluboka jsem se nadechla: „V tom klubu jsem se s tebou nesmírně bavila, aspoň podle toho, co si pamatuju — “

„Nápodobně.”

Zvedla jsem ruku. „Ale přestěhovala jsem se sem, abych mohla začít nanovo. Chtěla jsem udělat něco bláznivýho, a to se mi povedlo, ale doopravdy taková nejsem. Miluju svou práci a svoje kolegy. Nemůžu si dovolit nechat tě vejít do kanceláře, aby sis se mnou mohl zaflirtovat. Už nikdy se takhle v práci nesmím chovat,” ztišila jsem hlas a naklonila se k němu blíž. „A nemůžu uvěřit, že sis nechal to video.”

Byl natolik duchapřítomný, že se zatvářil kajícně. „Mrzí mě to. Vážně jsem měl v úmyslu ho smazat.” Předklonil se a opřel se o lokty: „Prostě se na něj nedokážu přestat dívat. Na nervy je to lepší než podělaná whisky. Lepší než to nejodvážnější porno.”

Podbřiškem a mezi nohama mi projelo jemné šimrání.

„Zdá se mi, že ti to dělá dobře. A taky si myslím, že moje divoký Poupátko z klubu je mnohem větší část Sáry Dillonové, než si chceš připustit.”

„To není pravda,” zavrtěla jsem hlavou. „A tohle taky dělat nemůžu.”

„Tohle je jenom oběd. Přidej se ke mně.” Ani jsem se nehnula.

„No tak,” povzdechl si tiše, „v sobotu jsi mě nechala, abych tě ojel, před pár minutama jsi mi sama strčila ruku do svých kalhotek, a teď se nemůžeš se mnou ani naobědvat? Vždycky si dáváš tak záležet, abys lidi mátla?”

„Maxi.” „Sáro.”

Váhala jsem dost dlouho, než jsem si k němu přisedla. Když jsem to udělala, hned jsem ucítila teplo, které vyzařoval.

„Vypadáš úchvatně.”

Podívala jsem se dolů na svoje jednoduché černé šaty, které mi končily kousek nad koleny. Max se natáhl a přejel mi prstem od ramene k zápěstí, až mi naskočila husí kůže.

„Už nikdy do tvé kanceláře takhle nepřijdu,” řekl tak tiše, že jsem se k němu musela naklonit blíž, abych ho slyšela. „Ale chci tě znovu vidět.”

Zavrtěla jsem hlavou s pohledem upřeným na jeho dlouhé prsty na své kůži. „To není dobrý nápad.”

Když k nám přišel číšník, Max mi zaťukal prsty na ruku, a protože jsem byla úplně neschopná vymyslet si, co chci, objednal jídlo za nás oba.

„Doufám, že máš ráda krevety,” zakřenil se.

„Mám.” Dotek jeho ruky, noha přitisknutá k mému stehnu: co jsem to ještě před chvílí chtěla? Rozhodně se nechci neustále nechávat rozptylovat tak silným elementem, jako je Max, ale bylo mi jasné, že se nebudu schopná od něho odtrhnout. „Promiň, jsem trochu rozrušená.”

Schoval ruku pod stůl. Cítila jsem lehký dotek prstů na stehně. „Rozrušená ze mě? Nebo z práce?”

„Zrovna teď z tebe. Ale měla bych se rozptylovat prací.”

„Na to ještě budeš mít spoustu času. Myslím, že podplatím tvýho asistenta, aby tě posílal na jídlo častěji.”

Zaklonila jsem se, abych se na něj mohla podívat. „Někdo je tady špehoun?”

„To ani není třeba. Vypadá jako takový všetečka a ty si sotva vzpomeneš na to, že máš obědvat.” Pomalu mi vyhrnoval sukni výš, výš a výš až k bokům. „V pořádku?” jeho přízvuk převedl poslední slabiku do šepotu.

Bylo to víc než v pořádku, ale moje srdce tlouklo napůl vzrušením a napůl děsem. Opět jsem ho nechala, aby mi vzal všechny důvody a schoval je v temném rohu, kde je nebudu moct ani najít.

„Jsme v restauraci.”

„Všiml jsem si,” proklouzl mi pod zvlhlé kalhotky, prstem mi přejel přes klitoris a zabořil se přímo tam, kde jsem byla mokrá nejvíc. „Panebože, Sáro. Nejraději bych tě tu položil na stůl a dal si na oběd tebe.”

Jakoby mi celé tělo hořelo. „Nemůžeš říkat takový věci.”

„Proč? Jsme tu jediní, kromě toho starouška v rohu a číšníka s kuchařem vzadu. Nikdo mě neslyšel.”

„To jsem nemyslela.”

„Nemám to říkat kvůli tomu, co to s tebou dělá?”

Přikývla jsem, naprosto neschopná promluvit, když do mě vrazil dva prsty.

„Máme tak deset minut než nám přinesou jídlo. Myslíš, že tě zvládnu tak rychle?”

I když měl prsty vražené hluboko do mě, až při tom, co to vyslovil naprosto polopaticky nahlas, jsem si uvědomila, kde to vlastně jsme. Muka: naprostý rozpor mezi tím, co bych v takové tiché restauraci měla dělat — upíjet čaj, jíst oběd — a k tomu touha udělat něco úplně jinýho, než co dělám běžně: nechat se prstovat tímhle mužem na místě, kam může každou chvilku někdo přijít a vidět nás.

Byla to úplně stejná představa jako v tom klubu: strach z toho, že mě někdo přistihne s tímhle cizím krasavcem, mě šíleně vzrušoval.

Palcem mi začal kroužit po klitorisu, ale prsty uvnitř nechal úplně nehybné. Nad stolem se jeho ruka sotva hýbala, ale pod ubrusem, který kryl naše boky, se blížila moje exploze.

Zírala jsem na jeho ruku, na jeho košili vykukující zpod saka, a cítila jsem, jak se na mě dívá, jak pozoruje každičký nádech, naslouchá každému vzdechu a všímá si každého zakousnutí do rtů, zadržujícího výkřik. Jeho sebevědomý, pevný dotek mi způsoboval tupou bolest a já se k němu tiskla, chtěla jsem víc a trochu tvrději. Někde vzadu spadl na zem talíř a rozbil se, ale Max okamžitě odvedl mou pozornost tichým zašeptáním mého jména.

Číšník vyběhl z kuchyně a zamířil k nám.

„Na tebe je teda pohled,” řekl Max a naklonil se ke mně, aby mě políbil na krk pod ucho. Jeho dech mě hřál na kůži a nemohla jsem se rozhodnout, na co se budu soustředit: jestli na jeho dotek nebo na muže spěchajícího přímo k našemu stolu. Kombinace jeho prstů a děsu, že si toho číšník všimne, mě skoro trhala na kousky.

Jako by to Max věděl, zamumlal: „Nikdo tu neví, že se za chvilku uděláš.”

Čekala jsem, že přestane, že dá ruce na stůl, ale když se u nás zastavil číšník, Max jen přestal kroužit palcem a druhou rukou doplnil vodu. Led cinkal o sklo a jedna kapka se rozběhla po sklenici, byla větší a větší s každou další kapkou, kterou nabrala. A já měla pocit, že se sklenička rozplývá zároveň se mnou. Shora to vypadalo, že mi Max jen položil ruku na koleno. Ale ve skutečnosti mi palcem zase začal masírovat poštěváček a mně se nepodařilo zadržet vzdech.

„Jídlo bude hotové za minutku,” řekl číšník a nasadil široký úsměv.

Max mi hrubě stiskl klitoris a já se musela kousnout do tváře, abych nevykřikla. Usmál se na číšníka, který byl na odchodu: „Díky.”

Potom se na mě podíval s neskrývaným šibalstvím a mě zaplavila úplně matoucí úleva s jemným bodnutím ze zklamání, že nás nechytil, a při tom pocitu jsem se mu dočista roztáhla do ruky.

„Jo, přesně tak,” zašeptal a strčil do mě třetí prst. Přivedl mě tím na zářivou hranici bolesti a já se cítila tak divoce, jako bych dělala něco neuvěřitelně chlípného. Ale Max jen pozoroval, jak chci víc a víc. „Sakra, do prdele, Sáro. Přesně tak.”

Zaryla jsem nehty do sedačky pod sebou a Max zariskoval, když jeho paže začala zrychlovat a hýbala se mu tak celá až k rameni. Hlava mi spadla dozadu na opěradlo a z

úst mi uniklo tiché zasténání, naprosto neúměrné záškubům, které mi probíhaly tělem a skoro mě trhaly.

„Ježíši,” hlesla jsem, když zastrčil svoje dlouhé prsty ještě hlouběji do mě a moje vzrušení tak pokračovalo mnohem dýl. Zabořila jsem obličej do jeho saka a utlumila tak výkřik, který se mi dral z hrudi.

Zpomalil, stiskl mě pevněji, políbil mě na spánek a potom pomalinku vytáhl prsty. Když se jeho ruka vynořila zpod stolu, přitiskl si prsty na zlomek vteřiny ke rtům a pak je otřel do ubrousku.

Pak si olíznul rty a pozoroval mě. „Tvůj jazyk je sakra slaďoučký, ale tvoje kundička chutná ještě líp,” zašeptal a pak mě vášnivě políbil. „Příště do tebe chci zastrčit místo prstů ptáka.”

Prosím, ano.

Pro Krista, co mě to posedlo za ženskou? Chci to taky. I po tom, co mi zrovna udělal, chci zasednout jeho klín a celýho ho pohltit.

Než jsem se tou myšlenkou stihla dostat do ještě větších problémů, zavrněl mi v tašce mobil. Vytáhla jsem ho: Bennett.

JSEM ZPÁTKY Z JEDNÁNÍ. POTKÁME SE VE DVĚ.

Hodiny ukazovaly tři čtvrtě. „Musím jít.”

„Už se z toho stává skoro tradice, Sáro. Přijdeš, a hned mi zase zmizíš.”

Věnovala jsem Maxovi napůl úsměv, napůl mrknutí, ale když za moment přinesl číšník naše jídlo, položila jsem na stůl dvacetidolarovku a poprosila ho, aby mi moji porci zabalil.

„Chtěl bych mít tvoje číslo,” řekl Max a dal mi peníze zpátky do peněženky.

„Ani náhodou.”

Neměla jsem ponětí, jak to dneska vlastně zase začalo. No dobře, to není pravda, vím naprosto přesně, jak to začalo — zašeptal mi do ucha něco tím svým sexy přízvukem a pak mě udělal prstama — ale jsem dost chytrá na to, abych si s Maxem nic nezačínala. Zaprvé, hraje si s ženskýma, jak se mu zlíbí, a to už tu jednou bylo. Zadruhé, je tu pořád moje práce. Musí teď být na prvním místě.

„Mohl bych si ho sehnat od Bena, víš. Známe se léta.”

„Bennett ti moje číslo nedá, když mu to nedovolím. Jen málokdo chce zmlátit mýho ex víc než já, ale Bennett je zrovna jedním z těch, co by do toho šli,” políbila jsem ho na tvář, otřela se o jeho hrubé strniště a vstala od stolu. „Díky za předkrm. A smaž to video.”

„Nad tím budu přemýšlet, až mi slíbíš, že si se mnou znovu vyrazíš,” opáčil a jeho oči zářily pobavením.

Bez jediného slova jsem vyšla z restaurace, přešla Pátou avenue a poslala mu z dálky úsměv.

Čtyři

Uplynuly už tři dny od oběda, kdy jsem jí naservíroval orgasmus, a cítil jsem se stejně posedlej jako předtím.

„Tak koho dneska vezmeš s sebou?” zeptal se Will mimoděk s očima upřenýma na Timesy ve svých rukou.

Cesta od krejčího do kanceláře byla až doteď tichá, přerušovaná jenom zvukem motoru a sem tam klaksonem nebo křikem z ulice. Znovu jsem procházel data, co jsem si přinesl — fotky nového exponátu v Queensu — když jsem odpovídal: „Vlastně přijdu sám.”

Will vzhlédl. „Nemáš společnici?”

„Ne,” podíval jsem se na něj zrovna včas, abych zahlédl jeho povytažené obočí. „Co je?”

„Jak dlouho už se známe, Maxi?”

„Řekl bych, že tak šest let.”

„A stalo se za tu dobu někdy, že bys šel do společnosti bez doprovodu?”

„To už si fakt nepamatuju.”

„Možná bychom se měli podívat na internet. Tam budou určitě v obraze.”

„Moc vtipný.”

„Jen, že je to nezvyklý. Je to největší akce, kterou pořádáme, a ty jdeš sám.”

„Vždyť na tom nezáleží, ne?”

Zasmál se. „To myslíš vážně? Koho asi přivede Max Stella? To je jedna z prvních otázek, co si lidi při takové příležitosti položí.”

„Líbí se mi, že mě popisuješ jako vlka honícího se za sukněmi, abys v kontrastu se mnou vynikl, ty poctivče s dobrými mravy.”

„Ále, nikdy jsem neříkal nic o tom, že bych byl extrémně slušnej,” prohodil zpoza papírů. „Jenom upozorňuju na to, že by lidi mohlo zajímat, jestli s někým přijdeš. Tečka.”

Vrátil jsem se ke svým složkám, abych se nad tím mohl zamyslet. Popravdě jsem si na benefiční večer nikoho nedomluvil. A nedomluvil jsem si nikoho, protože se mi žádná ženská nelíbila.

To je trochu divný. Možná má Will pravdu. Od té doby, co jsem potkal Sáru, se mi všechny ženy zdají předvídatelné a všední. Will měl pravdu i s tím, že každoroční galavečírek, co pořádala naše společnost, byl největší událostí roku. Konalo se to v Muzeu moderního umění a každý, kdo v New Yorku něco znamenal, se účastnil. Díky tanci, večeři a tiché aukci, která následovala, se nám každoročně dařilo získat stovky tisíc dolarů pro nadaci dětské onkologie.

Ponurá obloha se odpoledne trošku vyčasila, ale i když jsme zastavili před muzeem, ve vzduchu pořád visela bouřka. Vrátný mi otevřel dveře od auta a já vyskočil ven. Jakmile jsem stál na nohou, zapnul jsem si knoflíček od saka. Z různých směrů se ozývalo moje jméno a záblesky a cvakot fotoaparátů mě zaplavily, skoro jako by se z místa, kde stáli novináři, hnala ta bouřka.

„Maxi! Kde máte dívku týdne?”

„Maxi, jen rychlou fotečku! Rychle, tady!”

„Je něco pravdy na dotaci pro Smithsonův institut?”

Usmíval jsem se a mával, sem tam se zastavil, aby si mě mohli vyfotit, a pomalu jsem mizel do dveří, jako bych nastavil autopilota. Byl jsem šťastný, že se mi podařilo nevpustit je dovnitř, protože dneska jsem na ně skutečně neměl energii.

Obsluha posílala hosty skrze muzeum do zahrady, kde se měla odehrávat většina večera. Davem se proplétali společensky oblečení lidé, upíjeli koktejly a šampaňské,

mluvili o financích a podobných věcech nebo o osobnostech, které se staly středem pomluv a šeptání dnešního večera. Na zahradě stálo několik velkých stanů podsvícených

různobarevnými světly. Na jedné straně zahrady seděla kapela a na druhé byl připravený dýdžejský pult pro after párty.

Vzduch byl těžký a dusný, noc se mi až nepříjemně lepila na kůži. Přešel jsem k dlouhým stolům v bílém, které byly přeplněné nejrůznějším skleněným nádobím. Vzal jsem si sklenici šampaňského. Ucítil jsem, že vedle mě někdo stojí.

„Perfektní jako vždy, Maxi. Opravdu ses překonal.” Otočil jsem se a spatřil Bennetta.

„S tím vedrem se bohužel nedalo nic udělat,” řekl jsem a kývnul směrem k drinku v jeho ruce. „Předpokládám, že jsi tu s Chloe.”

„A ty tu dneska máš?”

„Dneska jsem sám,” odpověděl jsem. „Jsem tu za povinnostmi.”

Zachechtal se a pozvedl ke rtům sklenici. Nic neřekl, ale nemohl jsem přehlédnout, že se kouká přes moje rameno.

Otočil jsem se právě včas, abych uviděl Chloe se Sárou, které se vracely z toalety. Sára měla světle zelené šaty s korálkovým korzetem, který volně přecházel v sukni, a byla překrásná. Zpod okraje šatů vykukovaly stříbrné lodičky na jehlových podpatcích.

Na několik vteřin jsem úplně oněměl.

„S někým tu je, Maxi.”

Podíval jsem se na něj a pak jsem si prohlídl nejbližší tváře, abych si mohl tipnout, s kým asi přišla. „Ne? S kým tedy?”

„Se mnou.”

„Počkej, cože? To není možný!”

„Ježíši, dělám si legraci. Podívej se na sebe,” poškrábal se na tváři a mimoděk zamával komusi v dálce. Skutečně jsem měl chuť mu jednu vrazit.

„Maxi,” ztišil hlas a mluvil velmi vážně. „Sára je Chloeina nejlepší kamarádka a velmi důležitý člen našeho týmu. Tvému obchodnímu úsudku věřím víc než úsudku kohokoliv jiného, ale co se týká tvé ženské historie, ta vůbec není bezúhonná. Jsem ten poslední, kdo by tě měl poučovat, to mi věř, ale hlavně neudělej žádnou hloupost.”

„Klid. Nemám v plánu ji zatáhnout do nejbližší šatny a rozdat si to tam s ní.”

„Nestalo by se to poprvé,” usmál se a dopil zbytek šampaňského.

„Ty mi povídej, kamaráde.”

Vypadalo to, že se Bennettovi skoro ulevilo, když jsem ho nechal u stolu samotného, a na kratičký moment jsem se cítil skoro zahanbeně, že jsem mu lhal. Pravda byla taková, že jsem chtěl zavléct Sáru do nejbližšího přístěnku. Ale taky jsem se na ni chtěl chvíli jen dívat.

Procházel jsem zahradou, sem tam jsem si s někým potřásl rukou a poděkoval za jejich dotace a Sáru jsem si pořád hlídal v periferním vidění. Zastavil jsem se u obří nahé sochy od Lachaise a díval jsem se na Sáru zpovzdálí, naprosto ohromen tím, jak úchvatně dnes vypadá.

Dlouhé vypasované šaty skvěle zdůrazňovaly každou křivku jejího těla a obzvláště ty moje nejoblíbenější.

Vzpomínal jsem na to, jak vypadala onu noc na tanečním parketu, v příliš krátkých šatech a příliš vysokých botách byla divoká, a porovnával jsem ten obraz se

sofistikovanou ženou, kterou jsem viděl teď. Už tehdy mi bylo jasné, že to, co jsme dělali, bylo úplně mimo její běžné chování. Ale myslím, že velikost toho rozdílu jsem si uvědomil až v tuhle chvíli. Byla tak vyvážená a jemná? a přesto její zjev skrýval jakousi nezodpovědnost.

Přejel jsem pohledem od jejího hrdla ke klíční kosti a přemýšlel jsem, co má asi pod šaty. Snažil jsem se najít to, co mi připomíná tu ženu, která se nechala ojet u zdi v klubu plném lidí.

Byl jsem si skoro jistý, že Bennett nežertoval, když říkal, abych se držel od Sáry dál, protože pokud to neudělám, jeho snoubenka ho — a mě taky — připraví o mužství. Byl si očividně jistý, že mám o Sáru větší zájem než obvykle, ale byl svázaný svým slibem. Bylo mi jasné, že navzdory jeho protestům by mu to nikdy nevadilo, kdyby věděl, že to chce i Sára.

Ale Chloe — ta byla úplně jiný případ. Vypadala velice chytře, oči jí zářily, jako by věděla úplně všechno. Moc jsem o budoucí paní Ryanové nevěděl, ale došlo mi, že pokud se Bennettovi konečně podařilo najít spřízněnou duši, nechtěl bych si takovou osobnost poštvat proti sobě.

A navíc jsem si tuhle hříčku mezi mnou a Sárou začal docela užívat. Když orchestr začal hrát pomalejší písničky, bylo vidět, jak se lidé omlouvají a odcházejí

na taneční parket. Přešel jsem po okraji zahrady, zastavil se přímo za Sárou a zaklepal jí prsty na holé rameno.

Otočila se, ale v momentě, kdy mě uviděla, jí zmizel úsměv z tváře. „No, taky tě zdravím,” prohodil jsem.

Než na mě promluvila, dlouze se napila šampaňského: „Jak se dnes máte, pane Stello?”

Řekla: pane Stello? Usmál jsem se. „Vidím, že sis o mně něco vyhledala. Musel jsem udělat dojem.”

Oplatila mi zdvořilý úsměv: „Google dívkám vyplivne dost informací.”

„To ti nikdo nikdy neřekl, že internet je plnej pomluv a falešných informací?” přiblížil jsem se a konečky prstů ji pohladil po paži. Byla jemná a hladká a všiml jsem si, jak jí naskočila husí kůže. „Mimochodem, dnes vypadáš úchvatně.”

Setkala se s mým pohledem. Měřila si mě. Maličko se ode mě odtáhla a zamumlala: „Taky nevypadáš špatně.”

Předstíral jsem šok: „Opravdu jsi mi právě složila kompliment?”

„Nejspíš.”

„Byla by velká škoda pro nás pro oba, kdybychom se tak vyfikli a ani si spolu nezatančili. Nemyslíš?” Rozhlédla se po zahradě, a tak jsem dodal: „Jen jeden tanec, Poupátko.”

Dopila skleničku, a když kolem procházel číšník, odložila ji na podnos. „Jen jeden tanec.”

Položil jsem ruku na její drobná záda a odvedl ji do spoře osvětleného koutu tanečního parketu.

„Ten oběd jsem si užil,” vzal jsem ji do náruče. „Možná bychom to mohli zopakovat. Dát si něco trochu jinýho?”

Uchechtla se a odvrátila obličej.

Přitáhl jsem si ji silou k sobě, přimhouřila oči přesně tak, jak se mi to na ní začínalo líbit. „Tak co říkáš na New York?”

„Je jiný. Větší. Hlasitější,” naklonila hlavu a konečně se na mě podívala. „A chlapi jsou tu trochu nedočkaví.”

Zasmál jsem se: „To zní, jako by to bylo něco špatnýho.”

„To záleží na konkrétním chlapovi, jestli je to dobrý, nebo špatný.”

„A co se týká tohoto muže?”

Podívala se jinam a zase se zdvořile usmála. Uvědomil jsem si, že se chová jako žena zvyklá na pozornost veřejnosti.

„Podívej, jsem poctěna tvým zájmem, Maxi. Ale proč se o mě vlastně tolik staráš? Nemůžeme si přiznat, že jsme si hezky užili, a nechat to být?”

„Líbíš se mi,” pokrčil jsem rameny. „Líbí se mi tvoje perverznost.”

Zasmála se: „Perverznost? To mi nikdo nikdy neřekl.”

„To je škoda. Pověz mi, o čem jsou tvoje sexuální představy? Jsou jenom o něžném, romantickém sexu v posteli?”

Zadívala se na mě a v jejích očích jsem rozpoznal výzvu. „Někdy ano.”

„Ale jindy jsou taky o tom, jak tě chlap uspokojuje v restauraci, kde vás může někdo načapat, že?” naklonil jsem se k ní a zašeptal jí přímo do ucha. „Nebo o tom, že jsi ošukaná v klubu?”

Cítil jsem, jak polkla, a její rozechvělý dech, než se stihla narovnat, odtáhnout se ode mě tak, jak se ve společnosti sluší. „Někdy, samozřejmě. Ale kdo takové fantazie nemá, že?”

„Spousta lidí. A ještě víc z nich je nikdy nezažije.”

„Proč na tom tak ujíždíš? Jsem si jistá, že bys tady mohl ten svůj úsměv použít na jakoukoliv ženskou a hned by s tebou zašla do kterékoliv místnosti v muzeu.”

„Asi na tom ujíždím proto, že tady, bohužel, žádnou jinou ženskou nechci. Jsi pro mě takovou záhadou. Jak se může za těma obrovskýma hnědýma očima skrývat takovej

paradox? Kdo vlastně byla ta ženská, co mě ojela na veřejnosti?”

„Možná jsem jenom chtěla vědět, jaký to je, udělat něco tak bláznivýho.”

„A bylo to božský, že?”

Bez zaváhání se na mě ostře podívala: „Jo. Ale pochop,” odstoupila ode mě a ruce mi sklouzly podél těla. „Zrovna teď nestojím o to být tvojí hračkou.”

„To já bych chtěl být tvojí.”

Zavrtěla hlavou, aby zakryla úsměv, a podívala se na mě: „Přestaň být roztomilej.”

„Přijď za mnou nahoru.”

„Cože? Ne.”

„Do prázdnýho sálu vedle toalet. Nahoru po schodech a potom doprava.” Naklonil jsem se k ní a políbil ji na tvář, jako bych děkoval za tanec.

Odešel jsem zrovna ve chvíli, kdy přestala hrát hudba a oznámili, že se uvnitř bude podávat večeře a hned po ní bude následovat aukce. Byl jsem zvědavý, jestli přijde. Jestli bude riskovat, že si jejího zmizení někdo všimne. A jestli cítí stejný příval adrenalinu jako já.

Když jsem vstoupil z dusné noci do muzea s klimatizací, zvuky hovoru byly mnohem hlasitější než venku. Vyšel jsem po širokém schodišti a prošel chodbou až do prázdného, potemnělého sálu. Přivřel jsem dveře a nechal v nich jen malou škvírku, takže hlasy skoro utichly.

Chvíli jsem jen tak čekal uvnitř a naslouchal tlumeným zvukům z večírku, který pokračoval v přízemí a na zahradě. Ostražitě jsem zkoumal, jestli jsem v místnosti skutečně sám.

Jen párkrát se stalo, že některý z donátorů přešel po koberci v chodbě a vešel do sálu, aby si zatelefonoval nebo našel toalety. Každičký zvuk, který jsem vydal, se v sále rozléhal a kroky odrážející se od dřevěné podlahy duněly, zatímco jsem si mapoval prostor. Místnost byla větší na délku než na šířku, za okny zářilo celé město a na ulicích pode mnou byl slyšet neutichající šum dopravy. Podél vzdálenější krátké stěny stál obdélníkový stůl, zčásti zakrytý zdobeným paravánem. Jinak byla místnost prázdná. Přešel jsem ke stolu a opřel jsem se o něj, takže jsem zůstal schovaný za zástěnou, a dál jsem čekal.

Po patnácti minutách od chvíle, co jsem ji opustil — a to už jsem si myslel, že nemá smysl čekat — se mezera ve dveřích rozšířila a pustila dovnitř silný paprsek světla, který se rozlil po podlaze. Přes vzory paravánu jsem si prohlížel její křivky, jenom stíny ve světle přicházejícím z chodby. Bylo mi jasné, že mě nemůže vidět, a tak jsem využil možnosti prohlížet si její tělo, zatímco prozkoumávala sál. Představoval jsem si tep v jejím hrdle, který se zrychloval nervozitou a vzrušením. Nakonec jsem vystoupil zpoza zástěny a dal jí konečně příležitost, aby proti zářícímu městu zaregistrovala mou temnou siluetu.

Přešla místnost, dívala se mi do očí a pomalu se ke mně přibližovala. V potemnělém světle bylo těžké poznat, jak se tváří, a tak jsem jen čekal, až promluví. Až mě pošle někam, nebo mě poprosí, abych ji znovu ošukal. Ale neřekla vůbec nic. Zastavila se jen pár centimetrů ode mě, na chviličku zaváhala a pak mě popadla za sako a přitáhla si mě k sobě.

Měla teplé a neúprosné rty, které chutnaly po šampaňském. Představoval jsem si, jak do sebe obrátila celou sklenku, aby sebrala všechnu kuráž, vyšla sem nahoru a udělala přesně tohle. Při té myšlence jsem zasténal. Otevřela pusu a zaklonila hlavu, aby se naše jazyky mohly proplést. Jednou rukou jsem mnul její ňadro a druhou ji pevně svíral za bok.

„Sundej si to,” přikázala mi, ruce zamotané v mé kravatě, prsty škubající za knoflíky.

Zacouval jsem a rozepl jí šaty. Díval jsem se, jak jí sjíždí po těle a tvoří na zemi kolem jejích nohou kruh. Vůbec nic pod nimi neměla.

„Tos takhle byla celou dobu?” zeptal jsem se s jednou bradavkou v puse a vzhlédl jsem k ní.

Přikývla, otevřela rty a rukama mi vjela do vlasů. Šeptala ještě a kousni mě nebo prosím. Odvedl jsem ji ke stolu, popadl ji za stehna a opřel ji o hranu.

Bloudil jsem prsty od plochého bříška až po hrudník. Když jsem jí hladil ramena, střetli jsme se pohledem. Povytáhl jsem obočí: „Navrhuju, abychom tohle nesundávali,” řekl jsem a prohlížel si její nahé tělo. Byla dokonalá: krémová kůže, bezvadný kozy, pevný, růžový bradavky.

Sklonil jsem se k ní, olíznul ji od krku až k prsům a přitiskl jsem palec na mizející modřinku, kterou jsem jí udělal v sobotu. „Vsadím se, že sis to musela každej den prohlížet.” Sám sobě jsem blahopřál, že ji držím tak pevně, a ještě jsem trochu přitlačil.

„Moc mluvíš,” prohodila a začala mi rozepínat košili. „A jsi nějak moc oblečenej.”

Zakousl jsem se do její bradavky, vcucl ji a užíval si, jak je ztvrdlá. „Dotkni se mě.” Položil jsem její dlaň na svoje péro.

Zmáčkla ho, až jsem slastí zvrátil hlavu.

Když mi rozepínala kalhoty a rychle je stahovala, třásly se jí ruce. Položila se zády na stůl, celá napnutá. Po klíčních kostech se jí rozléval stín a křivky ňader byly perfektní.

„Maxi,” zašeptala s přimhouřenýma očima.

„Ano?” Nemohl jsem se odtrhnout od jejího krku, prsou, od té ruky kolem mého mužství.

„Máš tu foťák?”

Jak to jenom dělala? Jak může někdo tak uvážlivý, tak přirozeně noblesní, nechat tohle všechno najednou zmizet? Sáhl jsem do saka — které mi pořád viselo na pažích — vytáhl jsem telefon a podržel ho před ní. „Stačí?”

„Vyfotíš nás?”

Zamrkal jsem, a pak ještě jednou. Dělá si srandu?

„To si piš, kurva.”

„Bez obličeje.”

„Jak jinak.”

Na chvilku nastalo ticho, zatímco jsme oba přemýšleli, co by se s tím zařízením v mé ruce dalo dělat. Chtěla fotku toho, co děláme. Úplně jsem tál z vědomí, že na tom ujíždí stejně jako já. Poznal jsem to z rychlosti jejího tepu, podle jisker v jejích očích.

„Nikdo jiný se k nim nedostane.”

Usmál jsem se. „Nezamlouvá se mi myšlenka na to, že bych se o tebe měl s někým dělit. Jasně že se k nim nikdo jinej nedostane.”

Zaklonila se a já zvedl telefon a zaostřil přímo na ni. Na první fotce bylo její rameno. Na druhé si držela prso a mezi prsty jí vykukovala bradavka. Když jsem jí přejel rukou po stehně a zakončil svou cestu mezi jejíma nohama, ujel jí jemný vzdech.

Zvuky na chodbě nám připomínaly, kde jsme, a vtahovaly naši pozornost zpátky do reality, pryč z našeho tmavého rožku. Upozorňovaly nás na to, že nás oba možná dole

hledají.

Natáhl jsem si kondom, a když jsem vklouzl dovnitř, přimáčkl jsem jí prst na rty.

Odpovědí bez jediného zvuku bylo, že mi obtočila nohy kolem boků a pokusila se mě přitáhnout blíž. Díval jsem se, jak do ní vnikám, a právě v ten moment se dveře rozletěly.

Stejně jako předtím prosvítila světla z chodby sál a přes paraván pronikaly jen jemné paprsky, které jí kreslily obrazce na hrudník. Zadržela dech, ale já nepřestal. Místo toho jsem jí zvedl bradu, abych dal najevo, že má zůstat potichu, a znovu jsem do ní narazil. Při pocitu, že jsem v ní, se mi od konce penisu až k páteři rozlilo horko.

Měla pevně zavřené oči a já ji popadl za boky, abych mohl přidat. Bušil jsem do ní a přitahoval si ji po stole stále blíž a blíž k sobě. Světlo přicházející z ulice mi stačilo, abych vyfotil svou ruku na její kůži. Ozvaly se kroky, někdo přešel k oknu. Sára mě nohama sevřela ještě pevněji než předtím, jako by se bála, že se odtáhnu.

Pozoroval jsem její tvrdnoucí bradavky a pusu otevřenou vzrušením. Neboj se, pomyslel jsem si s úsměvem, nemám v plánu přestat.

Nezasouval jsem se do ní moc hluboko, držel jsem ji za ňadro a mnul bradavku mezi prsty. „Někdo tu je,” zašeptal jsem a políbil ji na krk, vychutnával jsem si rytmus jejího pulsu na rtech. „Kdyby chtěl, mohl by nás najít.”

Znovu zadržela dech a já zmáčknul bradavku silněji než předtím. „Nepřestanu. Chci jenom hlouběji a hlouběji a hlouběji.”

„Drsněji,” zašeptala prosebně.

„Prsty nebo do tebe?”

„Oboje.”

„Ty jsi teda zkažená holka, víš to?” zasyčel jsem jí do krku.

Když jsem se do ní zabořil, tiše zavzdychala. Přál jsem si dostat se ještě hlouběji. Cítil jsem, jak narážím do jejího podbřišku, jak pohybuje boky v božské naléhavosti. Do prdele, je tak mokrá a teploučká, že jestli se za chvilku neudělá, vystříknu první, říkal jsem si. Naštěstí mi s tichým vyjeknutím bolestivě zaryla nehty do ramene a její tělo se při orgasmu napnulo. Cítil jsem se povzneseně, euforicky, jako bych měl uvnitř vybuchnout.

Znovu se ozvaly kroky, tentokrát se však zastavily přímo na druhé straně zástěny. Cítil jsem, že každou chvíli budu, pořádně vystříknu a dostanu se až do nebe. Zatmělo se mi před očima při posledním tvrdém nárazu, oddal jsem se rozkoši a zabořil jsem hlavu do jejího krku. Bylo úchvatný udělat se do ní.

Pak nastalo ticho. Oba jsme se snažili uklidnit dech a ani jeden z nás se neodvážil pohnout.

Byl jsem si velmi dobře vědom postavy přímo za paravánem, cítil jsem napětí, jak ten člověk čekal. Poslouchal. Otočil jsem se na Sáru a uviděl její doširoka otevřené oči. Kousla se do spodního rtu. Uplynulo pár vteřin, potom ještě pár dalších, a nakonec se kroky vydaly pryč a světlo ze zavírajících se dveří zalilo naše zpocená těla.

Pět

V pondělí ráno jsem našla Chloe v rozbordelené kanceláři, jak zírá z okna. Konečně tu měla všechen nábytek a krabice a její uklidňování se a mumlání mi prozradilo, že je z toho vybalování celá rozhozená.

Většinu víkendu jsem strávila ve dvou polohách: v děsu nebo extázi z toho, co jsem zažila na charitativním večírku. Do práce jsem přišla, abych se rozptýlila od neustálého zkoumání a převracení toho, co o mně moje činy vypovídaly. Zůstala jsem tu v sobotu do půlnoci, bohužel, a prošla jsem všechny smlouvy a faktury, které jsem měla za tenhle týden vyřídit. Kromě hovorů jsem neměla nic moc na práci, a nezaměstnanou Sáru jsem si v téhle situaci nemohla dovolit.

„Chceš pomoct?”

Chloe se zasmála a zabořila se do gauče. „Ani nevím, kde začít. Teď jsme dovybalovali věci v bytě. A k tomu mi přijde, že jsem tohle všechno sbalila teprve před chviličkou.”

„Tak začni knihovnou. Nikdy si nemůžu věci zorganizovat, dokud nevidím, že mám aspoň vyskládaný knížky.”

Pokrčila rameny a odplížila se ke stěně, kde byly vyrovnané některé z krabic. „Jak sis užila aukci v muzeu?”

Otevřela jsem krabici s materiálem a vytáhla řezák. „Bezvadně.”

Cítila jsem, jak se na mě dívá a upírá na mě svou veškerou pozornost. Myslím, že jsem měla začít jásat a mluvit o všem, co se mi stalo, ale ve chvíli, kdy jsem si na ten večer vzpomněla, se mi úplně zatemnilo v hlavě a netušila jsem, co ještě dodat. Co se vlastně dělo? Přijeli jsme. Dali jsme si předkrm. Tančila jsem s Maxem a pak jsem ho poprosila, aby mě vyfotil při sexu na stole.

Když jsem si konečně vzpomněla na zbytek — večeři, kterou jsme propásli, tichou aukci, na kterou odešel, na krásnou zahradu, do které jsem se po našem ??setkání uchýlila — bylo už moc pozdě na to, dodat něco k jednoslovné odpovědi.

„Fajn,” řekla a já jsem úplně slyšela posměch v jejím hlase. „Jsem ráda, že ses rozhodla jít. Max s Willem tuhle akci pořádají každý rok a vždycky seženou hodně peněz na charitu. Zdá se mi to bezvadný.”

„Bezvadný,” zamumlala jsem souhlasně a vzpomínala na Maxe v obleku. Ježíšku na křížku, ten chlap se snad pro černou kravatu narodil. I když, polonahý vypadal taky dost dobře.

Koukala jsem z okna a myslela přitom na jeho teplý dech na svém krku.

„Nepřestanu,” zamručel a sevřel mi prso svou obří rukou. „Chci jenom hlouběji a hlouběji a hlouběji.”

Nemám malá prsa, ale v jeho neuvěřitelně velké ruce jsem si připadala mrňavá. Jako by mě mohl zvednout a roztrhnout napůl. Namísto toho, abych se bála, jsem ještě víc roztáhla nohy, aby se mohl do mě pořádně zasunout.

„Drsněji,” zašeptala jsem.

Odtáhl se, aby na mě viděl: „Prsty nebo do tebe?”

„Oboje,” přiznala jsem a on se sklonil k mému krku a kousnul mě.

Uvědomila jsem si, že myslím na fotky, co vyfotil, a mírně jsem se otřásla. Snažila jsem se nepředstavovat si ho, jak se na ně dívá. Možná si ho u nich dokonce i honí?

Chloe si odkašlala a vytáhla z krabice několik časopisů. Zamrkala jsem a podívala se na magazíny před sebou. Proboha, odkud se tohle všechno bere?

„Viděla jsem tě mluvit s Maxem. Tancovali jste spolu snad tři písničky. Viděli jste se poprvé?”

Četla mi myšlenky? Co to ksakru ????????? Ani jsem nezvedla hlavu a jen jsem zamumlala: „Jo, potkali jsme se,” — mávla jsem rukou — „na té akci v pátek.”

„Je krásnej.” Jen si rejpni.

Cítila jsem, jak na mě zírá. Chloe měla ten nejhorší pokerový výraz na světě. Dávala mi nápovědy stejně, jako za sebou nechává voják bomby. „Copak ty si nemyslíš, že je krásnej?”

Konečně jsem se na ni podívala. Protočila jsem panenky. „Na to zapomeň. Nebudu se tu před tebou rozplývat nad Maxem Stellou. Byl v pohodě, tečka.”

Smála se a u toho dala pár dalších knížek na poličku. „Fajn. Jen se ujišťuju, že ses nenechala omámit jeho šarmem. Zní jako skvělej mužskej, ale ve skutečnosti je to

děvkař. Ale jeden z nejlepších.”

Dívala se, jak bojuju s tím, abych to nekomentovala. S Andym se v tomhle trefila a byla to jedna z věcí, co by mi mohla říct za rok za dva a obě bychom se zasmály. „Poznám to, viď?” řekla by.

Ale pro teď se její slova jaksi rozplynula v podivné ticho.

„Promiň,” zamumlala. „To jsem si blbě načasovala. Vědělas, že Max chodil s Bennettem do školy?”

„Jo, zmínil se o tom. Nevěděla jsem, že Bennett chodil na výšku v Anglii.”

Přikývla. „Na Cambridge. Bydlel s Maxem od prvního dne. Moc společných zážitků mi nepopisoval, ale z toho mála, co jsem slyšela?,” odmlčela se a věnovala svou pozornost dalším knihám.

Vůbec mě to nemělo zajímat, že? Abych odvedla svoje myšlenky, prohlížela jsem si palec a teprve teď jsem si všimla, že jsem se řízla o papír.

Dej si jednu k jedné, Sáro; jsi tak fixovaná na Maxe, že už ani necítíš bolest? To je fakt žalostný.

Takže, jak to má vlastně vypadat, když mě vůbec nezajímají historky, které mohla Chloe slyšet? Očividně to znamená, když jí Bennett nepověděl moc příhod, že jí pověděl alespoň nějaké.

Je to tak?

Seřadila jsem obří hromady časopisů podle abecedy a dělala, že jsem do té práce děsně zabraná. Nakonec jsem měla pocit, že se tou otázkou snad udusím, a povolila jsem. „Co třeba povídal?”

„Klukoviny. Rugby. Vařili si vlastní pivo, pařili. Jeli vlakem do Paříže a spousty eskapád.”

Chtělo se mi po ní skočit: „Eskapád?”

Z ničeho nic, jako by si na něco vzpomněla, zvedla hlavu a její tmavé oči v sobě měly cosi škodolibého. „Hele, to mi připomíná. Když se bavíme o eskapádách?”

Cítila jsem, jak mi poskočil žaludek.

„V pátek jsi někam zmizela, bylas pryč skoro hodinu! Kams šla?”

Tváře mi hořely a musela jsem si odkašlat. Krčila jsem obočí, jako bych si musela pořádně vzpomenout. „Jo, bylo toho na mě trochu moc. Šla jsem se, no, prošla jsem se tam po pozemku kolem.”

„Sakra,” povzdechla si. „Doufala jsem, žes narazila na nějakýho sexy číšníka a rozdala sis to s ním na stole.”

Rozkašlala jsem se a měla jsem najednou v krku tak sucho, že jsem nemohla přestat.

Chloe vyskočila a přinesla mi vodu od recepce, na tváři vševědoucí úsměv. „Chudáku. Vždycky začneš kašlat, když panikaříš.”

„Jsem v pohodě.”

„Nelži. Kdo lže a krade, do pekla se hrabe. Vyklop to.”

Odmítala jsem se na ni podívat. Její trpělivý úsměv a tmavě hnědé oči, které na mě upírala, mě přiměly vyprsknout. „Není co.”

„Sáro, když jsi zmizela, vrátila ses až po hodině a vypadalas?,” zastrčila si dlouhé hnědé vlasy za ucho a odhalila tak ďábelský úsměv. „Víš dobře, jak jsi vypadala. Jako zrovna ojetá.”

Otevřela jsem další krabici a vytáhla hromadu časopisů o designu, které jsem jí podala. „Je to moc šílený na to, abych to vysvětlovala.”

„Děláš si srandu? Mluvíš se ženskou, která šukala se svým šéfem v osmnáctým patře na schodech.”

Zvedla jsem hlavu a vyprskla smíchy. Ještě jednou jsem se napila, abych se zase nerozkašlala. „Kruci, Chloe. Tenhle detail jsem nevěděla.” Trochu jsem se nad tím ještě zamyslela. „Díky bohu, že jsem po těch schodech nikdy nešla. Fuj. To by bylo super divný.”

„Bylo to směšný. Nic nemůže být šílenější.” Pokrčila rameny a bezelstně se na mě podívala. „Nebo jo? To mi pověz ty.”

„Tak jo,” opřela jsem se do opěradla. „Pamatuješ si toho chlapa z klubu? Toho sexy chlapa?”

„No?”

„V pátek tam byl.”

Zdvihla obočí, skoro jsem viděla, jak jí to v hlavě šrotuje. „Na charitativní akci?”

„Jo. Potkali jsme se před záchodama,” lhala jsem a koukala u toho z okna, aby to nepoznala. „Trochu jsme si zadováděli. Asi proto jsem vypadala? no, použitě.”

„Zadováděli, to znamená??”

„Jo. V prázdným sále,” podívala jsem se jí do očí. „Na stole.”

Hlasitě zavýskala a zatleskala. „No podívejme, ty jsi divoška!”

Znělo to jako něco, co by řekl Max, ale v úplně jiným podání, takže jsem na chvíli zůstala naprosto oněmělá. Mátlo mě, že jsem po něm tolik toužila, pořád jsem musela přemýšlet, co asi dělá, a jestli se zrovna nedívá na obrázky, jak pod ním ležím s nohama od sebe.

„Po pravdě, Sáro, věděla jsem, že to máš někde v sobě,” dodala.

„Jenomže já nechci další vztah. A i kdybych chtěla, myslím, že on na vztahy není.” Zastavila jsem se, než jsem toho stihla prozradit příliš. Kdybych přidala ještě něco, co by odpovídalo Maxově reputaci, Chloe by určitě poznala, o koho jde.

Poslouchala a probírala další časopisy.

„Ale je zábavnej, Chloe. A víš, jaký to bylo s Andym.”

Přestala na chvilku třídit, ale dál si hrála s rožkem obálky. „To je právě ono, Sáro. Vlastně ani nevím. Chápej: za ty tři roky, co se známe, jsem s vámi byla asi jen třikrát na večeři. Vlastně o něm vím víc z novin, než z tvýho povídání. Vždyť o něm skoro nemluvíš! Vždycky jsem jenom získala pocit, že využíval jména tvojí rodiny, aby to vypadalo, že má známosti a že je ??bohatej.”

Cítila jsem se provinile a trapně. „Já vím,” nadechla jsem se zhluboka a zase vydechla. Je něco jinýho dohadovat se, co si o vás druzí myslí, a slyšet to takhle narovinu. „Vždycky jsem měla strach, že když o něm budu s někým mluvit, může si to špatně vysvětlit a může mu to nějak narušit strategii společenskýho života. Navíc, my jsme nikdy nebyli jako ty a Bennett. Moc zábavnýho jsme toho spolu nezažili. Andy byl divnej a super velkej debil, ale trvalo mi dost dlouho, než jsem na to přišla. A v pátek jsem se fakt bavila.”

Chloe se na mě podívala. „To je bezva. Myslela jsem si, že to tak nějak bude.” Vrátila se ke krabicím. „Takže je to dobrý, není jako Andy.”

„To není.”

„Takže myslíš, že po tobě jede?”

„Fyzicky jo, to mi teď stačí.”

„A co je teda za problém? Zní to dokonale.”

„Trochu moc na mě tlačí. A moc mu nevěřím.”

Položila knížky na zem a otočila se na mě: „Sáro, tohle bude znít divně, ale zkus mě poslouchat, jo?”

„Jasně.”

„Když jsem si začala s Bennettem? ať už jsme dělali cokoliv, vždycky jsem si říkala, že je to naposledy. Ale myslím, že jsem vlastně vždycky věděla, že se to bude opakovat až do doby, než se nějak osvětlí, proč se to děje. A pro naši velkou radost to vypadá, že nikdy nepřestaneme cítit to, co jsme cítili při pár prvních zážitcích. A taky jsem mu nevěřila. Vlastně se mi ani nelíbil. A k tomu všemu byl můj šéf. Chci říct, bylo to super nevhodný.” Zasmála se a zahleděla se na svůj stůl. Všimla jsem si, že jediná věc, kterou zatím vybalila, byla jejich společná fotografie ve vile ve Francii, kde ji požádal o ruku. „Ale myslím si, že kdybych si dovolila trošku si to užívat, nikdy by mě to tolik nepohltilo.”

Začínala jsem přesně chápat, jak to myslela s tím pohlcením. A taky jsem věděla, že jsem s tím vědomě bojovala, bojovala jsem vůbec s pomyšlením na Maxe. Ale důvody jsem měla jiný. Nebyl to problém se šéfem, ani jiný typ problému s mocí. Jednoduše jsem prostě nechtěla být nikoho jinýho, chtěla jsem tu být jen sama pro sebe. A přestože tahle věc s Maxem byla šílená a naprosto jiná než všechno, co jsem kdy dřív cítila — a já jsem taky byla jiná — líbilo se mi to. Dost.

„Líbí se mi,” přiznala jsem opatrně. „Ale zdá se mi, že není na trvalý vztahy. Vím, že není. A já teď taky rozhodně nejsem.”

„Jasně, tak se můžete občas vídat jako kamarádi s výhodama.”

Zasmála jsem se a složila obličej do dlaní. „Tak upřímně. Čí je to život?”

Podívala se na mě, jako by mě chtěla přitulit: „Jen tvůj, Sáruško.”

Když jsem se vrátila do své kanceláře, George tam seděl s nohama na stole a četl noviny.

„Aby ses neupracoval k smrti,” škádlila jsem ho a sedla si na kraj stolu.

„Mám obědovou pauzu. A tobě přišel balíček, zlato.”

„Byl ve schránce?”

Zavrtěl hlavou, zvedl balíček z klína a zamával mi s ním před nosem. „Osobně doručeno. Měl bych dodat, že ho přivezl velmi roztomilý poslíček na kole. Musel jsem to podepsat a slíbit, že ho neotevřu.”

Popadla jsem ho a kývla bradou směrem ke dveřím, aby pochopil, že se má vzdálit.

„To mi ani neřekneš, co v něm je?” zeptal se.

„Nemám místo očí rentgen a rozhodně nebudeš u toho, když ho budu otvírat. Mazej.” S hudrováním sundal nohy ze stolu a zavřel za sebou dveře.

Několik minut jsem na balíček jen zírala a ohmatávala jeho obdélníkový tvar. Rámeček? Srdce mi poskočilo v hrudi.

Uvnitř obálky byl ještě jednou zabalený balíček se vzkazem:

Poupátko,

otevři si to v soukromí. Moje nejoblíbenější. Tvůj cizinec.

Polkla jsem. Maličko se mi zdálo, že jestli ten balíček otevřu, budu v tom až po uši. Nejdřív jsem se ujistila, že jsou dveře pořádně zavřené, a pak jsem roztrhla papír. Třásly se mi ruce, když jsem zjistila, že je to opravdu rámeček. Byl vyrobený z pravého, jednoduše řezaného dřeva a byla v něm jediná fotka: moje břicho a křivka mého pasu. Pode mnou byl jasně vidět tmavý stůl. Viditelné byly i Maxovy prsty, které vypadaly, jako by mě v pase přimačkávaly ke stolu. Mdlý paprsek světla mi zářil na kůži jako připomínka otevírajících se dveří a neznámého vetřelce, který se pohyboval po místnosti za zástěnou.

Tohle musel vyfotit, zrovna když se do mě zabořil.

Zavřela jsem oči a myslela na to, jaký to byl pocit, když jsem se udělala. Byla jsem jako neodizolovaný drát zapojený do zdi, měla jsem v sobě tolik energie, že bych svým tělem prozářila celý tmavý sál. Hrál si prsty s mým klitorisem. Cítila jsem nutkání přitáhnout nohy k sobě, jak intenzivní to byl pocit, ale on mručel a bušivým tempem si mě držel, s nohama od sebe, přimáčknutou boky ke stolu.

Dala jsem rámeček zpátky do obálky a tu schovala do kabelky. Jako by se mi po kůži plazila réva, rozlilo se po mně horko a nebyla jsem schopná ani zapnout větrák, a protože jsem měla kancelář moc vysoko, nemohla jsem otevírat ani okno.

Jak je možný, že to ví?

Moje touha po tom, aby to byla naše fotka, aby nás někdo viděl, byla neuvěřitelně silná. Možná tomu Max rozuměl víc než já sama.

Doklopýtala jsem ke stolu a pokusila se zhodnotit situaci. Jenže přímo přede mnou ležel dnešní New York Post, otevřený na stránkách, kde propírali celebrity.

A tam, přímo uprostřed stránky, byla storka nazvaná Sexy božský Stella přišel sólo.

Milionář, spekulant a newyorský playboy vyzkoušel v sobotu v MoMA něco trošku jiného než obvykle.

Ne, nejde o to, že by si prohlížel umění, a s jistotou můžeme říct, že to nebylo ani vydělávání (upřímně: tenhle muž už stihl vydělat víc než kterýkoliv herní

automat ve Vegas). Na každoroční sobotní charitativní aukci přijel Max Stella ??? sám.

Když jsme se ho zeptali, kde má společnici, odpověděl: „Doufám, že už čeká uvnitř.”

Do muzea měli novináři, bohužel, vstup zakázaný. Však my si na vás počkáme, Bláznivý Maxi.

Zírala jsem na papír a bylo mi jasné, že to sem George položil naschvál a teď se tiše směje.

Úplně se mi třásly ruce, když jsem noviny skládala a dávala do šuplíku. Proč mi nedošlo, že by tam mohli být fotografové? Že tam nakonec nebyli, byl jen zázrak. A přestože to Max určitě věděl, já jsem to nevěděla, a dokonce mě ani nenapadlo, že by mě to mělo zajímat.

„Kruci,” zašeptala jsem. Najednou jsem jasně věděla, že tahle věc mezi námi musí buď úplně skončit, nebo se dostat pod kontrolu. Sice bylo dost pozdě na to, uvědomit si něco takového, ale stejně jsem cítila závan úlevy na pokraji toho ošklivého, kluzkého svahu. Během svého prvního týdne v New Yorku se mi už podařilo uskočit třem kulkám, které mě málem sestřelily.

Klepla jsem do mezerníku, abych probudila počítač, a vyhledala si sídlo firmy „Stella & Sumner”.

Musela jsem se usmát. „Jak jinak.”

Rockefeller Center.

Firma Stella & Sumner zabírala polovinu sedmadvacátého patra v jedné z největších dominant města, postavené ve stylu art-deco. Dokonce i já jsem ji poznala už z dálky.

Nicméně na to, jak známým spekulantem byl, mě docela překvapilo, jak málo místa jim stačilo. Na druhou stranu asi nebylo zas tak těžké udržet v chodu firmu, která v podstatě jen vydělávala a investovala: Max, Will, možná nějací mladí zaměstnanci a géniové pro výpočty.

Srdce mi bušilo tak zběsile, že jsem se musela desetkrát zhluboka nadechnout a těsně před jejich kanceláří ještě zapadnout na záchod, abych se dala dohromady.

Zkontrolovala jsem každou kabinku, abych si byla jistá, že jsou prázdné, a potom jsem se zadívala sama sobě přímo do očí: „Jestli hodláš v tomhle vztahu pokračovat, zapamatuj si tři věci, Sáro. Zaprvé, chce to stejné co ty. Sex bez závazků. Víc ti nepatří. Zadruhé, neboj se říct si o to, co chceš. A zatřetí?” — narovnala jsem se a zhluboka nadechla — „užívej si mládí. Bav se. Ten zbytek nechej plavat.”

Venku na chodbě se přede mnou automaticky otevřely skleněné dveře a postarší paní na recepci mě přivítala s upřímným úsměvem.

„Jdu za Maxem Stellou,” oplatila jsem jí ho. Její úsměv mi byl jaksi povědomý stejně jako její obočí. Zadívala jsem se na její jmenovku a četla: BRIGID STELLOVÁ.

Proboha, to mu jeho matka dělá recepční?

„Máte domluvenou schůzku, drahoušku?”

Měla úplně stejný přízvuk jako on. Přinutila jsem se převést svou pozornost zpátky na její tvář. „Ne, nemám. Doufala jsem, že by mi mohl minutku věnovat.”

„Jak se jmenujete?”

„Sára Dillonová.”

Usmála se — ale nebyl to vševědoucí úsměv, díky Bohu — podívala se na počítač a než zvedla telefon, jen tak pro sebe si přikývla. „Je tu Sára Dillonová, chtěla by s tebou mluvit.” Poslouchala sotva tři vteřiny a pak dodala: „Fajn.”

Když zavěsila, už na mě kývala. „Rovně chodbou a pak doprava. Má kancelář až na konci.”

Poděkovala jsem jí a šla podle nasměrování chodbou. Když jsem se dostala blíž, uviděla jsem Maxe stojícího ve dveřích, opíral se o futra a na tváři měl tak spokojený výraz, že jsem ho zaznamenala už z pětimetrové vzdálenosti.

„Mohl by ses trochu přetvařovat,” zašeptala jsem. Vybuchl smíchy, otočil se a vešel do kanceláře.

Šla jsem za ním a zavřela dveře. „Nejsem tu proto, proč si myslíš, že tu jsem.” Pak jsem se zarazila a ještě jednou si to promyslela. „Dobře, možná tu jsem proto, proč si myslíš, že tu jsem. Ale ne úplně. Teda, ne tady, a rozhodně ne dnes tady, když je za dveřmi tvoje matka! Panebože — kdo si najme matku jako recepční?”

Pořád se ještě smál, s tím pitomým ďolíčkem ve tváři, a při každém dalším zmateném slově, které jsem ze sebe vypravila, se smál víc. Ježíši, kdyby tak jen nebyl ten

nejhravější, nejúžasnější ?? nejvíc k naštvání ?? blbeček!

„Přestaň se smát!” zaječela jsem a vzápětí si zakryla rukou pusu, protože se slova rozlehla po celé místnosti. Pokusil se uklidnit, přešel ke mně a jednou mě políbil, tak krásně, že jsem úplně zapomněla, proč jsem tu.

„Sáro,” řekl tiše. „Vypadáš úchvatně.”

„To říkáš vždycky,” odvětila jsem. Zavřela jsem oči a cítila, jak mi klesla ramena. Nemohla jsem si vzpomenout na jediný moment, kdy by mi Andy za poslední tři roky složil kompliment za něco jinýho než za víno, co jsem vybrala k večeři.

„To jen proto, že jsem upřímnej. Ale co to máš na sobě?”

Otevřela jsem oči a zadívala se na svou bílou košili, skládanou sukni v námořnické modré a tlustý červený pásek. Max mi zíral přímo na hrudník a já cítila, jak mi z jeho pohledu tvrdnou bradavky.

Zaculil se. Poznal to.

„To je ?? oblečení do práce.”

„Vypadáš jako zlobivá školačka.”

„Je mi sedmadvacet,” připomněla jsem mu. „Není perverzní, když mi čumíš na prsa.”

„Sedmadvacet,” zopakoval s úsměvem. Choval se, jako by každá informace, co jsem mu dala, byla perlou, kterou může nosit jako náhrdelník. „Kolik je to dní?”

Upřela jsem na něj oči: „Co? Je to ??? na pár vteřin jsem se zadívala nahoru. „Něco kolem devíti tisíc osmi set padesáti. Vlastně o něco víc, protože mám narozeniny v srpnu. K deseti tisícům.”

Zamručel a dramaticky se praštil dlaní do hrudi. „Do prdele. Matematická královna a ještě takhle obdařená. Jsem před tvým šarmem naprosto bezmocný.”

Nemohla jsem si pomoct a taky jsem se na něj usmála. Nikdy na mě nebyl hrubý nebo nepříjemný a dal mi za jeden a půl týdne tolik orgasmů, kolik žádnej chlap za

posledních? jej, Sáro. To je dost depresivní. Raději se posuneme dál.

Ještě jednou si mě prohlídl: „No, nemůžu se dočkat, až mi povíš, proč jsi mě dnes poctila svou návštěvou. Ale předtím mě nechej zodpovědět tvou první otázku. Jo, moje matka mi dělá recepční a zdá se to dost divný. Ale docela bych se bavil, kdyby ses pokusila dostat ji z jejího místa. Ujišťuju tě, že bys odešla minimálně s jedním utrženým uchem.”

Udělal jeden jediný krok dopředu a byl z ničeho nic velice blízko. Příliš blízko. Viděla jsem i maličké linky v jeho obleku šitém na míru, i stín, co mu dělalo strniště na bradě.

„Přišla jsem si promluvit.” Musela jsem znít křehce a potřebovala jsem dostat do svých slov nějakou sílu. Nechtěla jsem být stejná jako s Andym: jednoduše ovlivnitelná. Po šesti letech jsem si uvědomila, že pravý problém byl celou dobu v tom, že mě nikdy nic nezajímalo natolik, abych se za to bila.

Usmál se. „To mi došlo. Chceš se posadit?” Zavrtěla jsem hlavou.

„Chceš něco k pití?” přešel k malému baru v rohu místnosti a pozvedl skleněnou láhev s jantarovou tekutinou. Bez přemýšlení jsem přikývla, a tak nalil dvě skleničky.

Když mi jednu podával, zašeptal: „Dneska jenom dva prsty, Poupátko.”

Poddala jsem se smíchu: „Díky moc. Nezlob se, jenomže celá tahle situace mě úplně nahlodává.”

Pozvedl obočí, ale asi si uvědomil, že bude lepší nechat si další dvojsmysly na jindy. „Mě taky.”

„Jsem docela nesvá, když jsem s tebou,” začala jsem.

Zasmál se, ale nemyslel to špatně. „To vidím.”

„Prostě, předtím než se stala ta věc v klubu, jsem byla od jednadvaceti s jediným klukem.”

Max se napil a zůstal zírat do své skleničky, poslouchal. Zvažovala jsem, kolik mu toho vlastně o Andym a samozřejmě taky o sobě a o tom, jací jsme byli, chci říct.

„Andy byl starší. Zajištěnější, usazenější. Bylo to fajn. Vždycky to bylo fajn. Myslím, že tak končí spousta vztahů, jsou prostě? fajn. Jednoduchý. To je fuk. Nebyl ani můj nejlepší přítel, ani milenec. Spíš jsme vedle sebe tak nějak přežívali. V rutině.”

To jsem byla velmi jemná; ojel snad všechny holky v Chicagu.

„A co se teda stalo? Co nakonec bouchlo?”

Zastavila jsem se a podívala se na něj. Použila jsem to slovo před ním někdy? Ne, nepoužila. Používala jsem ho k popisu svého života, když jsem odjela z Chicaga, ale před ním jsem ho nikdy nepoužila. Cítila jsem, jak se mi ježí kůže. Hlavou mi prolétly miliony odpovědí, ale ta, kterou jsem nakonec použila, byla: „Už mě nebavilo chovat se jako stará, když jsem tak mladá.”

„To je všechno? Nic víc mi neřekneš? Jsi úplná hádanka, Sáro.”

Vzhlédla jsem k němu: „Na to, co spolu děláme, nepotřebuješ vědět víc než to, že jsem za sebou nechala dost špatných věcí, a nechci se s nikým zaplítat.”

„Ale pak jsi v klubu našla mě.”

„Jestli si to dobře pamatuju,” přejela jsem mu prstem po košili „to tys našel mě.”

„Pravda,” řekl a usmál se. Byl to ale první úsměv, u kterého se nejdřív nerozesmály jeho oči. Přidaly se až později. „A teď jsme tady.”

„Jo,” souhlasila jsem. „Myslela jsem si, že to byl jen jeden moment, kdy jsem se chovala divoce.” Zadívala jsem se z okna na bílé mráčky, které vypadaly úplně pevně a nadýchaně, jako bych na ně mohla z okna přejít a někam odletět. Kamkoliv, kde bych si byla jistá tím, co jsem se chystala říct. „Ale už jsme se od té doby párkrát viděli a líbíš se mi. Nechci, aby se to nějak pokazilo nebo zamotalo.”

„Naprosto ti rozumím.”

Vážně? To snad ani nešlo. Ale po pravdě, bylo úplně jedno, jestli pochopil, že ještě důležitější než to, aby se to nezvrtlo, pro mě byla moje potřeba, aby to nebylo tak bezpečné jako v Chicagu. Bezpečí se pro mě stalo noční můrou. Bezpečí byla lež.

„Jedna noc týdně,” prohlásila jsem. „Jednu noc v týdnu budu tvoje.”

Zíral na mě s chladně zkoumavým výrazem a já si uvědomila, že kdykoliv ho zatím měl, ukazoval mi všechny svoje karty. Když se usmíval, byl naprosto upřímný. Jeho smích byl doopravdy on. Ale tenhle výraz byl jeho maska.

Bolestně se mi sevřelo břicho. „Jestli mě teda ještě chceš vídat.”

„To rozhodně chci,” ujistil mě. „Jen si nejsem zcela jistý, jestli chápu, co mi říkáš.”

Postavila jsem se a přešla k oknu. Cítila jsem, že se taky pohnul. „Připadá mi, že jediná cesta, jak tohle můžu udržet na uzdě, je, že tomu nastavíme přesný hranice. Na jedné straně jsem tu kvůli práci, abych si uspořádala svůj život. Ale na té druhé?” nedokončila jsem to, jen jsem zavřela oči a nechala ten nápad doznít. Myslela jsem na Maxovy ruce a ústa. Na jeho vypracované tělo a jeho pevnou, silnou chloubu narážející do mě znovu a znovu. „Můžeme dělat cokoliv. Když jsem s tebou, nechci se starat o nic jinýho.”

Poodstoupil na stranu, takže jsem se mohla jen kousek otočit a zírala jsem mu přímo do očí. Usmál se. Maska byla ta tam, do pokoje svítilo odpolední slunce a jeho oči vypadaly jako zelené plamínky.

„Nabízíš mi jenom svoje tělo.” „Jo.”

Uhnula jsem pohledem.

„Vážně mi dáš jen jednu noc týdně?”

Škubla jsem sebou. „Jo.”

„Takže se mnou chceš mít? co? Něco jako pravidelný nezávazný flirt?”

Zasmála jsem se. „Rozhodně se mi nelíbí pomyšlení na to, že spíš s každou ženskou v okolí. Takže jo, pravidelnost je součást dohody. Jestli to teda vůbec děláš.”

Poškrábal se na tváři, naprosto ignoroval mou zamaskovanou otázku. „Kterou noc mi dáš? Pokaždé tu stejnou?”

Tohle jsem si moc nepromyslela, ale přikývla jsem. „Pátek.”

„Co když budu mít nějakou pracovní záležitost, akci ve čtvrtek nebo sobotu, na které se ode mě očekává, že přijdu se společnicí?”

Strachy se mi sevřel hrudník. „To ne. Nebudeme se spolu objevovat na veřejnosti. Můžeš přece vzít mamku.”

„Ty jsi teda vyděračka.” Následoval úsměv, který se pomalu rozpínal jako oheň. „Je to všechno tak naplánovaný. Tak to původně být nemělo, žádné randění, milé Poupátko.”

„Já vím,” připustila jsem. „Ale tohle je jediný způsob, jakým to pro mě dává smysl. Nechci se s tebou objevovat v novinách.”

Svraštil obočí. „Proč zrovna tohle?”

Uvědomila jsem si, že jsem řekla víc, než jsem chtěla, a tak jsem jen zavrtěla hlavou. „Prostě nechci.”

„Mám vůbec nějaký hlas v rozhodování o tom, jak to bude fungovat?” zeptal se. „Potkáme se u tebe a celou noc spolu budeme šukat?”

Přejela jsem mu znovu ukazováčkem přes hruď a sjela tentokrát ještě níž, až k jeho pásku. Přicházela část, která mě nejvíc děsila a u které jsem doufala, že bude pro. Po klubu, restauraci a charitativní akci, jsem se začínala cítit jako adrenalinový narkoman. A nechtěla jsem se toho vzdát.

„Myslím, že jsme si dosud vedli dost dobře. Nechci chodit ke mně. Nebo k tobě, to je jedno. Jen mi napiš, kde mám být a obecně, co očekávat, ať vím, co na sebe. Zbytek je mi jedno.”

Postavila jsem se na špičky, políbila jsem ho. Začala jsem pochybovat o všem, co jsem řekla, a toužila jsem po tom, abych se mu mohla oddat každičkou noc v týdnu. Ale sám se odtáhl, zhluboka dýchal.

„Můžu se vyhnout fotografům, ale jsem naprosto posedlej tvýma fotkama. To je moje jediná podmínka. Žádný tváře, ale fotky můžu.”

Po páteři mi přeběhl mráz a zůstala jsem na něj zírat. Z myšlenky na to, že budu mít důkaz toho, že se mě dotýkal nahé, představa toho, že se dívá na naše společné obrázky a tvrdne z toho, mě doslova zaplavila horkem, až jsem celá zčervenala. Všiml si toho, usmál se a přejel mi rukou po tváři.

„Až tohle skončí, vymažeš je,” řekla jsem.

Okamžitě přikývl. „Jistě.”

„Tak se uvidíme v pátek.” Sáhla jsem mu pod sako, chvilku jen hladila jeho pevnou hruď a pak vytáhla jeho telefon a naťukala svoje číslo. Telefon mi zazvonil v kabelce. Vnímala jsem jeho pobavený úsměv, aniž bych se na něj podívala. Dala jsem mu mobil zpátky do kapsy, otočila se na podpatku a odešla, vědoma si toho, že kdybych se jen podívala přes rameno na jeho tvář, musela bych se vrátit zpátky.

Zamávala jsem na rozloučenou jeho matce a sjela výtahem do foyer. Celou cestu jsem myslela na foťák v jeho mobilu.

Ušla jsem jen dva bloky a už mi zvonil telefon.

Potkáme se v pátek v šest v té herně v Brooklynu. Přijeď taxíkem a počkej uvnitř, dokud ti neotevřu dveře. Můžeš přijet rovnou z práce.

Šest

V dobách, kdy jsem byl ještě mladej a naivní, byl mým druhým klientem Demitri Gerard. Vlastnil malou, ale dobře prosperující společnost se starožitnostmi v severním Londýně. Na papíře nebyl jeho obchod ničím zvláštní: účty platil včas, měl stálé klienty a za rok vydělal víc, než do podnikání vložil. Ale co na něm bylo opravdu neobvyklé, byla jeho schopnost najít velice zvláštní a ceněné kousky, o kterých většina lidí ani nevěděla, že existují. Kousky, které se daly prodat za neuvěřitelné ceny sběratelům po celém světě.

Potřeboval nějaký peníze, aby se mohla firma rozšířit a, jak jsem zjistil později, na financování dlouhýho seznamu informátorů, kteří mu oznamovali, kde se co dá najít a koupit. Tihle lidé z něj udělali velmi, velmi bohatého muže. Samozřejmě naprosto legální cestou.

Vlastně se Demitrimu Gerardovi dařilo tak, že vlastnil jen v New Yorku dvanáct skladů, největší z nich stál na křižovatce Jedenácté a Kentu.

Vytáhl jsem z kapsy papírek a zadal kód, který mi Demitri dnes ráno dal. Alarm dvakrát pípnul a dveře zabzučely, zámek se otevřel s hlasitým, kovovým cvaknutím. Mávnul jsem na svého řidiče, otevřel těžké ocelové dveře a za zvuku odjíždějícího auta vstoupil dovnitř.

Vyjel jsem nákladním výtahem do pátýho patra, sundal jsem si sako, a zatímco jsem se rozhlížel kolem, vyhrnul jsem si rukávy od košile. Holý stěny a podlaha z cementu, panely světel zavěšené na trámovém stropě. Demitri tuhle budovu používal na uskladnění sbírek, které měly být později prodány v aukcích nebo přesunuty k nejrůznějším dealerům. Díky bohu, že už tu kolekci musel prodat.

Špinavými a popraskanými okny na dvou stranách skladu pronikalo dovnitř sluneční světlo a zbytek místa na stěnách vyplňovala zahalená zrcadla. Přešel jsem na druhou

stranu místnosti, nohama jsem ze země stíral vrstvu prachu, a zvedl jsem kus igelitu, který zakrýval jediný kus nábytku, který tu byl: červené, sametové lehátko, které jsem sem nechal doručit dnes ráno. Usmál jsem se, přejel jsem rukou přes tvarované opěradlo a představil jsem si, jak úchvatně na něm bude později Sára vypadat, nahá a prosící.

Perfektní.

Další hodinu jsem strávil odstraňováním závěsů z jednotlivých zrcadel a jejich nastavováním kolem lehátka tak, aby všechna směřovala přímo na něj. Některá byla

zdobená a vsazená v divoce pozlacených rámech, po letech se na nich objevily skvrny, a teď byl jejich obraz nejasný. Jiná byla jemnější, jednoduchá filigránská práce nebo drahocenné, lesknoucí se dřevo.

Ve chvíli, kdy jsem s tím skončil, bylo slunce schované za obrysy sousedících budov, ale stále zářilo dost na to, abych nemusel zapínat fluoreskující světla nade mnou. Měkké světlo procházelo zvlněným sklem a já se podíval na hodinky. Sára tu bude každou chvilku.

Až teď mě napadlo, že by se nemusela objevit vůbec, a uvědomil jsem si, jak hrozně by mě to zklamalo. Což bylo divný. Většina ženských byla naprosto čitelná, chtěly mě pro peníze nebo pro slávu, když se na veřejnosti objevily po mém boku. Ale Sára taková nebyla. Nikdy jsem nemusel ani zdaleka tak těžce pracovat, abych si získal ženskou pozornost, a nebyl jsem si vůbec jistej, jak se v téhle pozici cítím. To jsem vážně jedno velký klišé? Chci opravdu jenom to, co nemůžu mít? Uklidnil jsem se faktem, že jsme oba dospělí, oba dostáváme, co chceme, a oba se brzy posuneme dál. Bez jakýchkoliv ztrát.

Jak prosté.

A ostatně fakt, že je tak perfektní milenka, byl víc než uspokojivý.

Na druhém konci místnosti mi zavibroval mobil, naposledy jsem se rozhlédl kolem a pak se nechal výtahem zavézt do prázdné haly v přízemí.

Jakmile se ozval zvuk otevírajících se dveří, otočila se na mě a mně se postavil už při pouhém pohledu na její nejistotu a očekávání, se kterými se na mě dívala.

V klidu, kamaráde. Vezmeme ji prvně dovnitř a až pak ji zničíme.

„Ahoj,” políbil jsem ji na tvář. „Vypadáš báječně.” Její vůně mi už byla povědomá, cítil jsem z ní trošku léta a citrusu. Přistoupil jsem k řidiči, zaplatil mu a vrátil se k ní, jen co odjel.

„Dost si věříš,” pozvedla obočí. Vlasy měla hladké, jen s nádechem vln, ofinu sepnutou malinkou stříbrnou sponkou. Představoval jsem si, jak bude vypadat později, bez sponky, celá rozcuchaná a rozdivočená sexem. „Hlavně když si vezmu, že jsem mu už zaplatila.”

Podíval jsem se směrem, kterým taxík odjel, a zavrtěl s úsměvem hlavou: „Řekněme, že nedostatek sebedůvěry pro mě nikdy nebyl problém.”

„A co teda je tvůj problém?” zeptala se.

„Vlastně asi žádnej nemám. Myslím, že proto se ti líbím.”

„Líbíš? Přeháníš,” zaculila se.

„Trefná poznámka, ďáblíku,” zakřenil jsem se, zatímco jsem otevřel dveře a naznačil jí, aby vešla první.

Celou cestu k výtahu i v něm jsme byli potichu, ale zdálo se, že mezi námi pulsuje jakési nové, silné očekávání.

Výtah nás dovezl nahoru a dveře se otevřely přímo do skladiště. Místo toho, aby Sára vešla rovnou dovnitř, otočila se na mě a kývla do místnosti: „Než vejdeme, chci, abys mi slíbil, že tam nejsou žádný řetězy nebo jiný nástroje.”

Zasmál jsem se. Až teď jsem si uvědomil, jak hrozně to muselo vypadat a jak velkou důvěru mi projevila, když sem přišla. Slíbil jsem si, že jí to vynahradím.

„Žádná pouta, žádné provazy, slibuju,” sehnul jsem se k ní, abych ji mohl políbit na ušní lalůček. „Možná nás čeká lehký výprask, ale uvidíme, jak to půjde, jo?” zmáčkl jsem jí zadek, obešel ji a uvedl nás dovnitř.

„Páni,” zašeptala a pořád se trochu červenala, když přešla práh. Tolik rozporu v jedné ženské.

Díval jsem se, jak vchází do místnosti, jak se pomalu otáčí. Karmínové skládané šaty, nohy až do nebe a černé boty na vysokánském podpatku.

„Páni,” opakovala.

„Jsem rád, že se ti to líbí.”

Přejela prstem po velkém stříbrném zrcadle a naše pohledy se setkaly v jeho odraze. „To je mi ale povědomej motiv?”

„Jestli narážíš na to, že jsem celej pryč, když se na tebe můžu koukat, tak máš pravdu.” Posadil jsem se do jednoho z rámů velikých oken a protáhl jsem si nohy. „Zbožňuju pohled na tvůj orgasmus, ale ještě víc mě bere, jak vzrušuje tebe, že se na tebe dívám.”

Její zorničky se rozšířily, jako bych řekl něco hrozně šokujícího.

Zpozorněl jsem. Spletl jsem se v ní? Připadala mi jako dost očividná exhibicionistka, holka, kterou děsně vzrušuje představa, že ji někdo pozoruje. „Víš, že si rád prohlížím tvoje nahý fotky. A já zase vím, jak moc miluješ sex na veřejnosti. Co jsem pochopil špatně?”

„Jen mě to překvapilo, když jsi to řekl tak nahlas.” Otočila se a přešla místnost, aby si mohla prohlédnout všechna zrcadla. „Myslím, že jsem si prostě vždycky myslela, že takové věci se líbí ostatním, ale mně ne. Vím, že to musí znít vtipně.”

„To, žes doteď neznala nic podobnýho, neznamená, že to nemůžeš mít ráda.”

„Nevím, jestli vůbec vím, co mám ráda,” podívala se na mě. „Necítím se, že bych v životě dělala dost věcí na to, abych mohla posoudit, co se mi doopravdy líbí.”

„No, právě stojíš ve skladišti, kde nic tu nic kromě sametovýho lehátka uprostřed a všude kolem jsou zrcadla. Moc rád ti pomůžu přijít na to, co se ti vlastně líbí.”

Zasmála se a přišla ke mně blíž. „Tohle místo přece není tvoje.”

„Jak vidím, pár věcí sis o mně zjistila.”

Položila si tašku ke stěně a usadila se na lehátku, nohu přes nohu. „Potřebuju vědět trochu víc, než co se dozvím z drbů v novinách. Musím si být jistá, že nebudeme

předvádět nějakou scénu z Texaskýho masakru motorovou pilou.”

Se smíchem jsem zavrtěl hlavou. Byl jsem překvapený, jakou radost mi udělalo, že se sem nevydala naslepo. „Patří to tu mému klientovi.”

„Má úchylku na zrcadla?”

„Nevím, co všechno se ti na mě podařilo vyhrabat, ale mám dva obchodní partnery a každý z nás se specializuje na jinou oblast: Will Sumner na biotechniku, James Marshall na technologie. A moje je umění: galerie a ???? „Starožitnosti?” rozhlížela se po místnosti.

„Jo.”

„Což nás přivádí k tomu, proč jsme tady,” prohlásila.

„Už jsi skončila se zpovídáním?”

„Prozatím.”

„Spokojená?”

„No, ještě úplně ne.”

Přišel jsem k ní a klekl si. „Nevadí ti to?”

„Jestli mi nevadí, žes mě vzal do skladiště plnýho zrcadel?” zastrčila si vlasy za ucho a nevinně pokrčila rameny. „Překvapilo mě to, ale nevadí mi to.”

Položil jsem jí ruku zezadu na krk. „Celý den jsem myslel na tuhle chvíli. Jak asi budeš vypadat, až se sem posadíš.” Měla tak hebkou kůži. Prstem jsem jí přejížděl po krku, podél klíční kosti. Políbil jsem ji na pulsující tepnu a každý úder jejího srdce jsem cítil na jazyku. Zašeptala moje jméno a roztáhla nohy, aby si mě mohla přitáhnout blíž.

„Chci tě mít nahou,” řekl jsem a bez čekání jí začal sundávat šaty. „Chci tě nahou, mokrou a prosící, abych tě ošukal.” Přesunul jsem se k jejím ňadrům, cucal je a kousnul ji do bradavky přes svůdnou krajku podprsenky. „Chci, abys křičela tak nahlas, že lidi na zastávce na druhé straně ulice budou vědět, jak se jmenuju.”

Zavzdychala a natáhla ruku po mé kravatě, povolila ji a stáhla mi ji z krku.

„Mohl bych tě s ní svázat,” řekl jsem. „Připoutat. Lízat tě tak, že bys prosila, abych přestal.” Pozoroval jsem, jak tápe po knoflících mojí košile, v očích hladový výraz, když mi ji stahovala přes ramena.

„Nebo bych ji mohla použít jako roubík,” provokovala mě s úsměvem.

„Sliby chyby,” zašeptal jsem a zakousl se do jejího spodního rtu. Líbal jsem ji na bradě, cucal jí krk.

Popadla mého ptáka a moje tělo jí hned odpovědělo — okamžitě v její dlani ztvrdnul.

Rozepnul jsem jí šaty, stáhl jí je z rukou a zahodil je pryč. Podprsenka následovala za malou chvilku.

„Řekni mi, co chceš, Sáro.”

Zaváhala, prohlédla si mě a potom zašeptala: „Dotkni se mě.”

„Kde?” zeptal jsem se a přejel jí prstem po stehně. „Tady?”

Její kůže na červeném sametu bíle zářila — byl to tisíckrát lepší pohled, než jsem si vůbec dokázal kdy představit — a já jí pomaličku ochutnával bok, zatímco jsem roloval dolů jemné krajkové punčochy. Zabořil jsem do ní první prst a zhluboka jsem se nadechl. Byla děsně mokrá. Přejížděl jsem jí palcem přes klitoris a oba jsme se dívali na to, jak se jí dotýkám. Svaly na břiše se jí chvěly, a když jsem se dotkl její vlhké kůže, něžně sténala.

Postavil jsem se a rozepjal si kalhoty, a než jsem si je sundal úplně, pohodil jsem na lehátko kondom. Neztratila ani vteřinku, hned se posadila a vzala mě do ruky. Přejela mi jazykem po špičce penisu. Díval jsem se, jak mě vtahuje do pusy teplými, vlhkými rty.

Vzhlédl jsem a všiml si odrazu na druhé straně místnosti. Držela mě za boky, prsty jsem měl omotané jejími překrásnými karamelovými vlasy a její hlava se hýbala v pravidelném rytmu. Musel jsem se držet, abych se nepodíval dolů, protože mi bylo úplně jasné, jak budou vypadat její dlouhé tmavé řasy odpočívající na růžových tvářích z tohoto úhlu.

Nebo ještě lépe, jak budou vypadat její hnědé oči, až vzhlédnou vzhůru ke mně.

Cítil jsem každý její prst, dotek jejích vlasů na břiše, teplo z jejích úst a vibrace každého povzbudivého zamručení. Bylo to kurevsky úžasný. Příliš úžasný.

„Ještě ne,” vzdychl jsem a nějakým zázrakem se mi podařilo odtáhnout. Přejel jsem jí prstem přes rty. Už jen pohled na to, jak mě kouří, jak sklouzávám níž a níž do jejího hrdla, byl neuvěřitelně svůdný. Ale měl jsem v plánu něco dalšího. „Otoč se. Chci, aby sis klekla.”

Poslechla mě, a když jsem se postavil za ni, otočila se na mě.

Tím pohledem mě málem donutila ho do ní okamžitě vrazit, ale přinutil jsem se myslet na nějaký tabulky — nebo na Willovy pitomý vtipy — abych byl s to natáhnout se pro kondom, roztrhnout obal a nasadit si ho. Popadl jsem ji za bok, druhou rukou jsem se nasměroval k její skulince, a než jsem do ní úplně vniknul, chvíli jsem se o ni jen třel špičkou penisu.

Sklonila hlavu, takže jsem jí neviděl do obličeje. Tak to by nešlo.

Natáhl jsem se po jejích vlasech, přitáhl si ji blíž a zvedl jí hlavu.

Nadechla se, oči se jí rozšířily v překvapení a touze. „Támhle jsi,” řekl jsem a maličko jsem se vytáhl, abych do ní mohl zase pomalu zajet. „Přímo támhle,” kývnul jsem na zrcadlo proti nám. „Chci, aby ses tam dívala, jo?”

Olízla si rty a přikývla.

„Líbí se ti to?” stiskl jsem ji pevněji. „A-ano,” vypravila ze sebe.

Začal jsem do ní narážet rychleji a pozoroval ji s jakýmsi strachem. Bylo jasné, že mě nechává dneska vést a brát si, co chci. Kolečka v mojí hlavě se zuřivě otáčela a snažila se vyřešit, jak ji mám nažhavit, aby byla stejně svázaná chtíčem jako já, kdykoliv jsem byl s ní.

„Vidíš, o kolik je to lepší?” zeptal jsem se a pozoroval jsem každý náš pohyb v zrcadle, když jsem do jejího těsného těla vnikal a zase vystupoval ven. „Vidíš, jak je to perfektní?” zakroužil jsem boky a zrychlil. „A támhle,” naklonil jsem jí hlavu doprava, aby viděla na další ze zrcadel, které nás odráželo. „Do prdele. Podívej, jak se ti hýbou kozy, když do tebe buším. Jak se celá prohýbáš. A ten tvůj zatraceně dokonalej zadeček.”

Vytáhl jsem svoje ruce z jejích vlasů a chytil ji za ramena, abych se o ně mohl zapřít. Zmáčknul jsem její pevné svaly, prsty jsem měl zabořené v ohybu páteře. Byla celá zpocená, vlasy jí začínaly padat do obličeje. Pokrčil jsem kolena, abych pozměnil úhel a ona se mi pod rukama celá prohnula. Naše těla do sebe zuřivě narážela.

Přenesla váhu na lokty a vykřikla, prosila, abych byl drsnější a prsty zarývala do lehátka. Sevřel jsem jí boky, ojížděl ji a s každým dalším zasunutím jsem ji k sobě drsně přirážel.

„Maxi,” zamumlala s obličejem v polštáři. Vypadala naprosto zničeně, přemoženě a ztraceně, jakoby jediné, co vnímala, bylo místo, kde se naše těla protínala.

Začínaly mi mravenčit nohy a po páteři mi sem a tam běhala rozkoš. V podbřišku se mi začal hromadit tlak, a tak jsem se předklonil, ovinul jí ruce kolem pasu a změnil polohu. Rukou mě vzala za bok a přitahovala mě k sobě.

„Jo, takhle,” zaskučel jsem mezi přerývavými nádechy. Byl jsem čím dál tím blíž, cítil jsem, jak se kolem mě svírá a svoje prosby jsem tlumil o její rameno. „Budeš?”

„Ještě kousíček,” zamrkala a kousla se do spodního rtu. Našel jsem prsty její klitoris a zjistil, že mě předběhla a už dělá sama sebe mokrými prsty. Lehátko pod námi zavrzalo a mě poprvé napadlo, že by se mohlo rozpadnout. „Maxi, rychleji.”

Rozhlédl jsem se. Naše odrazy v zrcadlech z různých úhlů, naše prsty, které divoce kroužily po jejím poštěváčku v rytmu, v jakém se pohybovala naše těla, a já si uvědomil, že jsem nikdy nic podobného, ani zdaleka, neviděl. Věděl jsem, že je to jen hra, ale bylo mi jasné, že nikdy nebudu chtít přestat hrát.

Znovu jsem se na ni podíval. Když dosáhla vrcholu, zaklonila hlavu a já cítil, jak se tam dole kolem mě svírá. Znovu a znovu opakovala moje jméno. Všechno se mi zdálo žhavý a nabitý elektřinou, její srdce mi bilo v hrudi.

„Nezavírej oči, kurva, nezavírej oči. Už budu.” Následoval jsem ji a celé tělo se mi roztřáslo orgasmem, když jsem se udělal do kondomu. Povolil jsem a klesl dolů, ruce stále pevně sevřené kolem jejího pasu a prsty zaryté do její kůže. Cítil jsem, jak mi krev divoce buší v žilách.

„Bože?,” zavzdychala a s úsměvem se na mě podívala.

„Jo.” Povedlo se mi vytáhnout se, sundal jsem si kondom a posadil nás oba na divan. Sára byla poddajná, vláčná, a když si s lehkým povzdechem lehla na polštář za sebou, ospale se na mě zaculila.

„Nejsem si jistá, jestli budu schopná chodit,” upravila si zpocené vlasy.

„Nemáš zač.”

Zamrkala na mě: „Vždycky seš tak nafoukanej?”

Zaculil jsem se a se zavřenýma očima jsem se snažil popadnout dech. Alespoň dokud neucítím nohy.

Nastalo několik vteřin ticha. Na ulicích se ozývaly klaksony, kdesi v dálce hučela helikoptéra. Ucítil jsem, že se pohnul polštář a místnost najednou potemněla. Když jsem vzhlédl, uviděl jsem Sáru, jak se zvedá a sbírá svoje oblečení.

„Jaký máš plány na zbytek večera?” převalil jsem se na stranu a pozoroval, jak se znovu souká do šatů.

„Jdu domů.”

„Musíme se oba najíst.” Přejel jsem jí rukou po hladkém stehně. „Rozhodně jsme zapracovali na tom, aby nám vyhládlo.”

Něžně mě odstrčila, aby si mohla kleknout a najít na zemi svou druhou botu. Ani si nepamatuju, že bych je sundával. „Takhle to mezi námi nefunguje.”

Zamračil jsem se. Myslím, že jsem měl spíš ucítit úlevu, že to netlačí do přehnaných emocí, ale byla pro mě tak záhadná. Očividně nezkušená a naivní. Ale vlastně sem přišla celkem nezodpovědně a důvěřovala mi.

Proč?

Všichni hrají nějakou hru. Jaká je asi ta její?

Vklouzla do bot, narovnala se a vytáhla z kabelky hřeben, aby se učesala. Oči jí zářily, ve tváři byla trošku červenější než obvykle, ale jinak vypadala naprosto reprezentativně.

Příště se musím víc snažit.

Sedm

Tohle byl nejspíš ten způsob, jakým se Andymu dařilo stíhat tolik věcí. Nic nedokáže člověku vyčistit hlavu líp než křik při silným orgasmu s nádherným cizincem, který od vás nečeká, že půjdete hned po sexu posbírat jeho špinavý spodní prádlo. V pondělí jsem se cítila nabitá energií a úplně nadšená do setkání našeho oddělení už v devět ráno.

Ostatní vedoucí a jejich asistenti konečně dorazili do nových kanceláří, a protože prošly některý z návrhů, na kterých Bennett pracoval, zahrnul nás papíry ke dvaceti novým klientům. Úplně jsem se v nich topila. Na druhou stranu jsem ale aspoň neměla čas na fantazírování o voodoo panenkách s Andyho obličejem a kastračních technikách.

Ale mezi tím zmatkem — pobíhání z jednání na jednání, výletu na záchod, tichém momentu po zavěšení telefonu — jsem vzpomínala na noc s Maxem. Na jeho svalnaté

nahé tělo za mnou, na únavu končetin ze sladkého vyčerpání a jeho prsty zamotané do mých vlasů.

„Nezavírej oči, kurva, nezavírej oči. Už budu.”

Nehledě na to, jak skvěle jsem se s ním bavila, cítila jsem se v sobotu několik hodin docela mizerně. Ničeho jsem nelitovala, jen mi bylo trochu trapně, že jsem se do něčeho takovýho pustila. Došlo mi, že jsem musela před Maxem vypadat dost podivně, když jsem za ním přišla do pochybné čtvrti a nechala jsem ho, aby si se mnou dělal cokoliv chce před stovkami zrcadel, a přitom bylo dost nepravděpodobný, že by mi někdo vůbec přišel na pomoc, kdybych křičela.

Celá věc tkvěla v tom, že i přes silnou pachuť ponížení, jsem věděla, že jsem se nikdy necítila tak živá. Bylo to zvláštní, ale zdálo se mi, že jsem s ním v bezpečí, jako bych ho mohla požádat o cokoliv. Jako by ve mně viděl něco jinýho, než všichni ostatní. Nevypadal ani trošku překvapeně, ani mě nesoudil, když jsem se objevila v jeho kanceláři s jasnýma požadavkama na náš vztah. Ani nezamrkal, když jsem řekla, že nebudeme mít sex v posteli.

Opřela jsem se do opěradla židle a zavřela oči. Vybavila se mi vzpomínka na můj poslední sex s Andym, asi před čtyřmi měsíci. Přestali jsme se už dávno hádat kvůli jeho nabitýmu programu, nebo nakonec i mýmu. Namísto toho se v našem vztahu začal rozpínat podivný stín, který nahrazoval intimitu.

Snažila jsem se náš sexuální život trošku okořenit. Jednou pozdě v noci jsem přišla k němu do kanceláře jen v kabátu a vysokých podpatcích. Ale ukázalo se, že bych se ztrapnila míň, kdybych přišla převlečená za kachnu. „Nemůžu se s tebou milovat tady,” zasyčel a rozhlédl se.

Možná to řekl proto, že se ve své kanceláři mohl milovat jen s jinýma ženskýma. Cítila jsem se tak ponížená.

Aniž bych cokoliv řekla, otočila jsem se na podpatku a odešla.

Později se vrátil domů a začal se trošku snažit: probudil mě, políbil, snažil se dát si na čas a udělat mi to příjemné.

Nepovedlo se mu to.

Najednou jsem si uvědomila, jaká je realita, a při té myšlence jsem zamrkala. S Maxem je mi tak dobře, a s Andym mi vždycky bylo jen mizerně. Nastal čas, abych vyspěla v ženu a přestala se neustále omlouvat za to, že si beru, co ksakru chci.

Celej týden jsem po Maxovi až nepříjemně moc toužila a vědomí toho, že se mi nejspíš ozve, mi po většinu dní umožňovalo nepřemýšlet nad tím, jak a kdy se odehraje naše další setkání. Ale když přišel pátek po poledni a Max mi pořád ještě nenapsal, uvědomila jsem si, že pokud by to chtěl skončit, prostě by se jen neozval. Neměli jsme žádná pravidla ohledně toho, jak to bude pokračovat nebo jak zdvořile vycouvat. Ve své podstatě — podle mých pravidel, která jsem nastavila — by byla ta nejzdvořilejší cesta úniku, že by se prostě jeden z nás ze života toho druhýho vypařil. A na dohodě, která může jen tak sama od sebe zmizet, bylo něco velmi uklidňujícího.

Ale i tak jsem ho chtěla znovu vidět.

Byla jsem rozhodnutá, že si mobil nebudu brát na odpolední jednání, a tak jsem ho schovala do zásuvky u stolu. Ale po deseti minutách diskuze o reklamní kampani na

spodní prádlo a vzpomínce na to, jak mi Max stáhnul titěrné krajkové kalhotky, kterou jsem si musela přehrávat v hlavě znovu a znovu, jsem si našla vhodnou omluvu a šla si pro něj do kanceláře.

Žádná zpráva. Sakra.

Když jsem se vrátila do konferenční místnosti, uviděla jsem, že Bennett prolítává slidy prezentace světelnou rychlostí. Já jsem je stíhala jen proto, že jsem návrh viděla s předstihem, ale bylo mi jasný, že novým mladým vedoucím se z té rychlosti musí navalovat.

„Trošku zpomal, Bennette,” řekla jsem mu tiše.

Obrátil na mě svou pozornost, stejně uspěchaně. „Cože?”

Polkla jsem. I když jsme byli kolegové, pořád mě k smrti děsil. „Myslím, že ses tou marketingovou částí proklikal trochu moc rychle,” vysvětlila jsem. „Teprve včera jsi to dokončil, ostatní byli ještě v letadle. Nechej je to strávit.”

Krátce přikývl a zadíval se na obrazovku. Bylo skoro vidět, jak si v hlavě napočítal do deseti, aby si to všichni přečetli. Podívala jsem se přes stůl na Chloe. Pozorovala ho, a aby se nezačala smát, kousala do propisky. Pochybuju, že má Bennett sebemenší sympatie pro zaměstnance RMG, kteří zrovna kompletně změnili svoje životy a najednou se od nich čekalo, že si zapamatují sedmnáct tabulek marketingových kampaní během čtyřiadvacet hodin.

„Dobrý?” zeptal se, a aniž by počkal na odpověď, přešel k dalšímu obrázku.

Držte krok nebo si chyťte vlak domů. To jsem zaslechla, když mluvil s novým kolegou z marketingového oddělení, Colem.

Na stole mi hlasitě zavibroval telefon a já se rychle omluvila za vyrušení. Bože, díky za Bennetta Ryana s jeho nekonečně zábavným, netrpělivým perfekcionismem: na celý dvě minuty jsem se zapomněla strachovat, jestli se Max vůbec ještě ozve.

Newyorská veřejná knihovna má některý velice zajímavý oddělení. Schwartzman Building. V šest třicet. Vezmi si sukni, ty nejvyšší podpatky, co máš, a s kalhotkama se

neobtěžuj.

Zakřenila jsem se na displej a zamyslela se nad tím, že je Max dost šťastnej bastard, když jediné, co jsem musela udělat před naším setkáním, bylo sundat si kalhotky. Když jsem zase vzhlédla, Chloe byla pořád zakousnutá do pera, ale tentokrát pozorovala se zvednutým obočím mě.

Ignorovala jsem její pohled a otočila jsem se s předstíraným zájmem na Bennetta. Nemohla jsem se ale zbavit hloupoučkého úsměvu.

V New Yorku je děsně moc významných a slavných budov. Skoro každá stavba se vám zdá povědomá nebo nějak spojená s historií. Ale několik z nich poznám dokonce i já, třeba právě Newyorskou veřejnou knihovnu, která má před vchodem sochy lvů a mohutné schodiště.

Od našeho prvního sexu jsem Maxe viděla čtyřikrát, a přestože jsme měli setkání naplánovaný, jsem se v momentě, kdy jsem v davu rozeznala svého božského cizince,

cítila, jako by mi někdo vyrazil dech. Stál stranou od ostatních a během toho, co prozkoumával dav, jestli mě v něm neuvidí, jsem si ho pár sekund jen hladově prohlížela.

Černý oblek, tmavě šedá košile, bez kravaty. Vlasy mu za posledních pár týdnů docela povyrostly, a přestože si je nahoře udržoval delší, líbily se mi takhle rozcuchaný. Představovala jsem si totiž, jak ho za ně držím, když má hlavu vraženou mezi mýma nohama.

Na schodech za ním se tvořil stín, jak ho lidé obcházeli. Chci tě vidět nahýho v denním světle, pomyslela jsem si. Chci naše fotky v jasném slunci.

Pak mě ale uviděl a mně bylo blbý, že jsem na něj házela tak zamilovaný pohledy. Po tváři se mu rozlil známý úsměv a pokýval na mě prstem, jako by mě zval k sobě.

Když jsem se k němu dostala blíž, rýpnul si do mě: „Zíralas.”

Zasmála jsem se a odvrátila pohled. „Nezírala.”

„Na to, že máš ráda, když tě někdo pozoruje v těch nejintimnějších momentech, jsi hrozně stydlivá, když přijde na to, že bys měla být v opačné roli.”

Cítila jsem, jak se usmívám a jak mě něco píchlo mezi žebry. Promluvila jsem dřív, než jsem si to stihla rozmyslet. „Jen tě moc ráda vidím.”

Zatvářil se překvapeně, ale zamaskoval to zářivým úsměvem: „Připravená ke hře?”

Přikývla jsem, podivně nervózní. Po těle se mi rozlil závan horka. Minulý týden se na nás dívaly stovky zrcadel, ale jinak jsme byli úplně sami. Tady, i v pátek o půl sedmé večer, bylo narváno.

„To vypadá zajímavě,” zamumlala jsem, když jsem se vydala kupředu s jeho rukou na zádech.

„Věř mi,” naklonil se ke mně, „bude se ti to líbit.”

Když jsme vešli dovnitř, předběhl mě a šel kousek přede mnou, jako bychom byli úplně cizí lidi, kteří jen zároveň prošli vchodem a mířili podobným směrem. Šla jsem za ním a všimla jsem si, že ho několik lidí pozoruje; několik z nich na něj ukázalo a pokývali na sebe. To se může stát jen ve středu Manhattanu, že každý hned pozná playboye investičního světa.

Následovala jsem ho a víc pozornosti jsem věnovala jeho saku, které mu perfektně padlo v širokých ramenou, než tomu, kam vlastně jdeme.

Zpomalil a zeptal se: „Kolik toho o Newyorské veřejné knihovně víš, Sáro? Především o tomhle oddělení?”

Hledala jsem v hlavě nějaký záblesk vzpomínky z filmu nebo televize. „Kromě první scény z Krotitelů duchů? Moc ne,” přiznala jsem.

Max se zasmál. „Tahle knihovna se od ostatních liší především tím, že je založena na soukromých sbírkách. Na sponzorech — například na mně,” věnoval mi důležité mrknutí. „Když se zajímáš o některý zvláštní kolekce a velkoryse je sem daruješ — někdy opravdu velmi velkoryse — občas ti to přinese určitý výhody. Ne veřejně, samozřejmě.”

„Samozřejmě.”

Zastavil se a věnoval mi úsměv: „Tohle je místnost, kterou by většina lidí poznala, největší čítárna newyorské veřejné knihovny.”

Rozhlédla jsem se. Byla to prosluněná místnost, která lákala k návštěvě, tiché hlasy v pozadí, tlumený zvuk kroků a otáčení stránek. Zahleděla jsem se na zdobený strop, který měl vypadat jako obloha, arkýřová okna a třpytivé lustry nad našimi hlavami a na zlomek vteřiny mě napadlo, jestli si se mnou chce Max užít na jednom z těch obřích dřevěných stolů, které lemovaly prostornou místnost plnou stovek lidí.

Musela jsem vypadat dost nejistě, protože se Max začal smát. „Klid,” položil mi ruku na loket, „ani já nejsem tak odvážnej.”

Řekl mi, ať na něj počkám, a zamířil k postaršímu gentlemanovi, který podle mého dojmu moc dobře věděl, kdo Max je. Hodil po mně pohledem přes Maxovo rameno a já cítila, jak se červenám, a tak jsem se honem zahleděla na malovaný strop. Jen o pár vteřin později jsem s Maxem už scházela po úzkém schodišti do malé místnosti, která byla plná regálů s knížkama.

Max věděl naprosto přesně, kam jdeme, a nemohla jsem si pomoct, ale musela jsem myslet na to, jestli sem chodí často, nebo jestli si to sem přes týden zašel omrknout. Líbily se mi obě varianty: Max, který znal knihovnu, skoro jako by tu pracoval, i Max, který myslel na tenhle večer stejně moc jako já.

Zastavil se na rohu tiché úzké uličky přecpané knihama. Zdálo se mi, že na nás z obou stran padají police; těsné stěny ve mně vyvolávaly pocit, že se k sobě neúprosně přibližují. Uslyšela jsem zakašlání a uvědomila si, že v té místnosti bude minimálně jeden další člověk.

Tělem mi projela zvláštní představa toho, co přijde.

Aniž by se díval, kterou knihu vytahuje, podal mi Max jednu z regálu. „Čteš erotiku, Sáro?”

Když se mi začal smát, pochopila jsem, že muselo být vidět, jak mi málem vypadly oči z důlků. Nejsem puritánka, ale nejsem ani milovníkem erotiky; prostě jsem se k tomu nikdy nedostala. „Moc ne.”

„Moc ne? Nebo vůbec?”

„Četla jsem nějaké romantické věci?”

Ještě když jsem mluvila, začal vrtět hlavou: „Nemluvím o lechtivých scénách se zpocenýma chlapama nahýma do půlky těla. Myslím knížky, ve kterých se dozvíš, jak se

žena cítí, když do ní chlap vniká. Jak se třese, když do ní strčí svůj jazyk. Jak popíše její chuť, když se ho na to zeptá. Mluvím o knížkách, které popisují šukání.”

Srdce mi v hrudi divoce bušilo. Jak může tak samozřejmě mluvit o věcech, který by mě přinutily zavřít oči a nějak se jim vyhnout? „Ne. Nic takovýho jsem nečetla.”

„No, pak mě tedy velice těší,” podal mi knihu, „že můžu být u této slavnostní události.”

Podívala jsem se na obálku. Anais Ninová. Venušina delta. Znala jsem název a stejně jako každý jiný jsem znala i reputaci autorky.

„Fajn, tak se na to podíváme,” otočila jsem knihu a hledala na zadní straně nějaký čárový kód nebo číslo. Ale tohle vydání bylo vázané v kůži a mělo pozlacené stránky. Očividně velmi vzácná edice. „Půjčíme si to??”

„Ne, ne, ne, ne. Tady si člověk knížky nemůže půjčit domů,” začal. „A mimo to, kam by se poděla všechna legrace? Je tu krásná akustika, to dřevo, stropy a tak dál?”

„Cože? Tady?” poskočilo mi srdce. Stejně jako se mi zamlouval nápad přečíst si s Maxem něco tvrdšího, prahla jsem se po tom, nechat se dnes unášet touhou.

Přikývl. „A číst budeš ty mně.”

„Budu ti číst erotickou knížku tady?”

„Jo. A je dost pravděpodobný, že mě popadne potřeba tě tady i ojet. Minulej týden jsi musela křičet. Ale dneska,” — odhrnul mi vlasy z tváře a našpulil na mě rty — „budeš mít přesně opačný úkol.”

Polkla jsem, zcela nejistá, jestli jsem tohle chtěla slyšet, nebo mě to jen hrozně děsilo. Ale uklidnil mě, když mi položil ruku zezadu na šíji. Měl teplou dlaň; prsty mi dosáhl skoro až ke klíční kosti.

„Poskytlas mi jenom pátky, a to ještě bez postele,” prohlásil. „Za těchto okolností s tebou chci dělat něco, o čem jsem si naprosto jistý, žes to nikdy nezažila.”

„A ty snad jo?” znovu jsem zauvažovala, proč asi zná tuhle místnost tak dobře.

Zavrtěl hlavou. „Většina lidí sem vůbec nesmí. A můžu tě ujistit, že jsem nikdy s žádnou holkou nespal v knihovně. Na to, za jakýho experta mě v těchto věcech považuješ, musím přiznat, že se většina mých milostných dobrodružství odehrála v limuzíně, když jsem jel někoho doprovodit domů. Podívám-li se na to zpětně, jsem spíš ošoust než děvkař.”

V jeho zarytém staromládenectví byla jakási svoboda; nemusela jsem předstírat, že tohle znamená víc, než to znamenalo. A přestože šlo jen o sex a on byl prvním chlapem, se kterým jsem spala, a vlastně o něm nemusela nic vědět, toužila jsem po jeho doteku celý týden.

Přitáhla jsem si jeho obličej blíž k sobě: „To nevadí. Nepotřebuju, abys na mě byl hodnej.”

Zasmál se a svůj smích zakončil polibkem: „K tobě budu docela milej, slibuju. Zatím jsi odmítla jak moje auto, tak rychlovku u mě doma. Nutíš mě měnit zvyky.”

Ze zbytku místnosti jsme vidět nebyli, protože nás kryly řady knih, ale kdyby kdokoliv přišel k našemu tmavému koutu, viděl by nás jako na dlani. Z té představy se mi tělem prohnalo těžké, slastné napětí, které mně prohnulo páteř a divoce rozbušilo srdce.

Max přišel blíž a políbil mě. Začal od koutku pusy, a když se mě dotknul rty, zamručel a usmál se.

„Hraju podle tvých pravidel, ale to neznamená, že budu vždycky hrubej. To video jsem smazal, ale musím přiznat, že toho pořád lituju. Můžu dneska udělat pár dalších fotek?”

Naprosto jednoduše se mu podařilo vyvolat ve mně pocit, že nejsem z masa a kostí, ale vláčná a poddajná jako med. „Můžeš.”

Usmál se úsměvem, při kterém mě na moment napadlo, jestli jsem neprodala duši ďáblu. Ale potom mě políbil na tvář a zašeptal: „Víš, že bych je nikdy nikomu neukázal. Hnusí se mi myšlenka na to, že by se na tebe díval nějakej jinej chlap. Až mě opustíš, další odpornej bastard, se kterým si začneš, si bude muset přijít na to, jak tě uspokojit, úplně sám.”

„Až tě opustím?”

Pokrčil rameny, oči doširoka otevřené a jasné: „Nebo tohle ukončíš. Říkej tomu, jak chceš.”

„Dneska už jsem si skoro myslela, že mi nenapíšeš. Takhle by to skončilo?”

„Myslím, že to je dost ubohý,” zamračil se zamyšleně. „Když to bude jeden z nás chtít ukončit, buďme natolik zdvořilí, že si to řekneme, jo?”

Přikývla jsem a cítila překvapivou úlevu. Měla jsem podezření, že i přes to, jak jsem sama sobě namlouvala, že jde jen o sex, by mi to dost chybělo, kdybychom s tím přestali — chyběl by mi on. Nejen že je Max úžasnej milenec, ale je s ním taky sranda.

Jenže je taky hráč a bere to asi stejně vážně jako já? což znamená skoro vůbec.

„Tak, když jsme si tohle vyjasnili?,” otočil mě čelem k regálům s knihama. Natáhl se přese mě, otevřel knihu na konkrétní stránce a potom mi ji podal do ruky otevřenou. Mezi jeho tělem za sebou a regálem přede mnou jsem se cítila naprosto schovaná, jako bych byla pohřbená v jeho mohutné hrudi. Nebo možná spíš zaštítěná.

„Čti,” zašeptal a jeho dech mě hřál na uchu. „Začni tady.”

Ukázal prstem na odstavec uprostřed kapitoly. Netušila jsem, co se děje, ani kdo mluví. Ale došlo mi, že na tom nezáleží.

Olízla jsem si rty a četla: „‚Když se potkal s Louise, okamžitě po sobě vyjeli. Antonio byl mocně přitahován vlhkostí její kůže, jejím bujným dekoltem, útlým pasem?’”

Max mi vjel rukou pod šaty a hladil mě po těle, přes boky, po břichu, sevřel mi prsa v dlaních.

„Kruci, ty jsi ale měkoučká.”

Jedna ruka mi sjela po těle až mezi nohy, škádlivě mě hladila po mokrém poštěváčku.

Dalo mi dost práce soustředit se na jednoduchou angličtinu přímo přede mnou, ale četla jsem dál. Max na chvíli vytáhl ruku a na moment mi poskytl čisté vědomí. Šlo ale opravdu jen o chviličku, slyšela jsem, jak se pohnul a s cvaknutím si rozepnul pásek. Nevnímala jsem čtená slova, mnohem víc mě přitahovaly zvuky, které vydával on.

Zvládnu to? Tohle přece jen není divoký taneční parket, plný blikotajících světel a vlnících se těl; není to ani prázdná restaurace s rukou pod stolem. Tohle je ta

nejslavnější knihovna v New Yorku, plná vzácných vydání, mramorových podlah? plná literární historie. Od chvíle, co jsme vešli dovnitř, jsme ani nepromluvili nahlas. A to jsme se tu spolu chtěli osahávat? Jedna věc byla si to představovat, druhá to skutečně udělat.

Byla jsem nervózní.

Proboha, naprosto vyděšená. Ale taky plná adrenalinu, s rozpálenými neurony, krev mi divoce pumpovala v žilách. Váhavě jsem pokračovala ve čtení.

„Soustřeď se, Sáro.”

Zamrkala jsem na slova před sebou, abych se mohla soustředit.

„‚Všemu se smál. Vyzařoval z něj pocit, že celý svět se pro tuto chvíli vypnul, že existoval jen ten smyslný požitek, že nepřijde zítřek, ani setkání s nikým dalším — existovala jen tato místnost, toto odpoledne, tato postel.’”

„Tohle přečti ještě jednou,” zamručel a nadzvedl mi sukni. „Tato místnost, toto odpoledne, tato postel.”

Zrovna když jsem se chystala promluvit, zarazil se do mě. Byla jsem tak mokrá, že mě ani nemusel škádlit, hladit ani laskat. Stačilo, aby mi dal knihu, jeho nejjemnější pohlazení a zvuk toho, jak se svlíká. Zavrněla jsem a přála si, aby se do mě mohl nějakým způsobem zabořit úplně celý. Byla jsem si jistá, že kdyby mě roztrhl na dva kusy, byla by to ta největší rozkoš na světě.

„Tiše,” připomněl mi a pomaličku se vytahoval a zase zasouval zpátky. Byl tak tvrdej, tak dlouhej. Vzpomněla jsem si na ostrou bolest, kterou jsem ucítila, když si mě minulý týden vzal na všech čtyřech před spoustou zrcadel. Myslela jsem na to, jak jsem se děsila každého dalšího drsného zaražení, a zároveň jsem ho s nadšením vítala. Jak se úplně nažhavil, když uviděl odraz mojí tváře při orgasmu v několika různých zrcadlech naráz. Víc než cokoliv jinýho na světě, právě pohled na něj v té situaci byl vrcholem onoho večera.

Byli jsme sice v potemnělé chodbičce mezi regály, ale přesto jsem slyšela tlumené zvuky někoho, kdo byl jen o pár řad vedle. Max mi sjel rukou po boku až mezi nohy a začal si pohrávat s mým klitorisem. Kousla jsem se do rtu.

„Čti dál.”

Cítila jsem, jak se mi rozšiřují zorničky. To myslí vážně? Kdybych si dovolila vydat jakýkoliv zvuk, nemohla bych v žádném případě nést zodpovědnost za to, co by vyšlo ven. „Nemůžu,” kvíkla jsem.

„Ale můžeš,” řekl, jako by mi jen navrhoval, abych se zhluboka nadechla. Znovu mi přejel prsty po poštěváčku, kroužil a škádlil. „Nebo můžeme přestat.”

Ošklivě jsem se na něj přes rameno zamračila a ignorovala jeho tichý smích. Vůbec jsem netušila, kde jsem přestala nebo co se v příběhu dělo kromě toho, že Antonio strhal z Louise šaty a jediný, co jí nechal, byl obrovský, těžký pásek. Nemohla jsem popadnout dech, ale četla jsem dál, v rychlém, koktavém rytmu, který očividně uváděl Maxe v šílenství. Zabořil mi prsty do boků a cítila jsem, jak ve mně pumpuje.

„Prosím?,” žadonila jsem.

„Ježíši,” vzdychl. „Pokračuj.”

Nějak se mi podařilo poskládat slova a úryvek přerostl v cosi žhavého a divokého. Byl velmi popisný. Ona byla mokrá, jako by z ní „tekl med”. Ten chlap ochutnal snad každé místo na jejím těle, prozkoumával ji a hrál si s ní, až jsem začala pociťovat její touhu stejně intenzivně jako tu svou. Ke svému zděšení jsem cítila, jak sama teču, celá stehna jsem měla mokrá, klouzal ve mně při každém dalším pohybu.

Chvěl se, ztrácel trpělivost i rytmus. Jeho ruka mi zůstala na boku jako přilepená a já jsem si jen domyslela, že tou druhou drží telefon a fotí si nás.

„Sáro. Do prdele. Šáhni na sebe.”

Opatrně jsem si přidržela otevřenou knihu jedním předloktím a druhou rukou jsem se začala třít. Byla jsem celá napuchlá, ztvrdlá. Orgasmus na mě doléhal už pěknou chvíli, a tak jsem se udělala během zlomku sekundy. Poslední slova jsem sotva dostala z pusy ven.

„‚?přestože? by se mohla zbláznit? nenávistí a ra-radostí?’”

Začala jsem se celá třást a Max se do mě ještě párkrát zabořil a potom se zastavil, ztlumil svoje vydechnutí o můj krk.

Místnost byla dočista tichá a já si uvědomila, že nemám tušení, jak hlasití jsme ve skutečnosti byli. Každé slovo, co jsem četla, jsem zašeptala, to jsem si ještě byla s to zapamatovat. Ale vydávala jsem hlasitější zvuky, když jsem se udělala? Úplně jsem se s ním ztrácela.

Vytáhl se ze mě, tiše zamručel a zašeptal: „Hned se vrátím.”

Postavila jsem se, poslouchala, jak odchází, a upravila si oblečení. Vrátil se za okamžik a políbil mě zezadu na krk: „Hmmm. Krása.”

Otočila jsem se k němu čelem.

„Řekl bych,” zapínal si košili a koukal se dolů na mě, „že podle tvých pravidel se teď rozdělíme.”

Znovu jsem si upravila šaty, i když jsem totéž udělala před chvilkou. Takhle zněla naše dohoda — a já sama jsem si ji vydobyla — ale bylo to? divný. Dál mě pozoroval se zábleskem v očích, skoro jako by říkal, zrovna jsem tě přivedl k žíznivýmu orgasmu a vypadáš dost omámeně, ale co! Máme tu tvoje pitomé pravidlo!

Svádělo mě to k souhlasu, že je to pitomost.

„Přesně tak. Skvěle. Jsem moc ráda, že jsme na stejné stránce,” řekla jsem ale místo toho.

Zasmál se, zatímco strkal knížku zpátky do poličky. „A díky bohu, že to není stránka v bulváru, viď? Výbornej sex a nikdo se nad nikým nepovyšuje. Stoprocentně spolu máme skvělou dohodu.”

„Unaví tě to někdy?” zeptala jsem se. „Že tě lidi pozorujou?” Vzpomněla jsem si na to, jak moc jsem nenáviděla názory, o které jsem nestála, ohledně svých vlasů nebo oblečení, kdykoliv jsem byla s Andym. Dohady, jestli jsem zhubla nebo přibrala, nebo s kým mě kdo potkal. Zajímalo mě, jestli se Max cítí stejně.

„Nejsem opravdová celebrita. Lidi jenom rádi vědí, co dělám. Myslím, že většina těch, co čtou ty sračky, chce jenom vědět, jestli se bavím.”

Znělo to dost optimisticky. „Vážně? Já bych řekla, že se tě jen snaží nachytat s kalhotama u kotníků.”

„Počkej, není to přesně to, co chceš ty?” zasmál se, když jsem protočila panenky, a pokračoval: „Pro ně je image proutníka důvěryhodná. Nespím s jinou holkou každou

noc.”

Při polibku jsem dodala. „No, aspoň ne poslední dobou.”

Viděla jsem, jak mu v očích přeběhlo cosi jako záblesk zmatku, ale potom to zmizelo. „Máš pravdu.” Vzal mě za obličej a sladce mě políbil. „Půjdeme, hmm?”

Omámeně jsem přikývla. Pokynul mi, abych šla první, a vyšli jsme nahoru po schodech, zpátky do hlavní haly. Nic se tu nezměnilo: vzduch pořád naplňovaly zvuky šepotu a otáčení stránek, nikdo se naším směrem ani nepodíval. To, co jsme dělali, a fakt, že o tom nikdo neměl ani tušení, byl naprosto vzrušující.

Už jsme mířili k východu, když mě Max popadl za ruku a zatáhl mě do tmavého koutu. „Jednu poslední,” řekl a políbil mě. Jeho rty byly měkké a sladké, s jakýmsi zaváháním prodlužoval náš dotek, jako by nechtěl být tím, kdo se odtáhne první.

Při pohledu do jeho očí jsem polkla.

„Uvidíme se za týden, Poupátko.”

A pak zmizel. Dívala jsem se za ním, jak mizí v západu slunce, a přemýšlela jsem nad tím, jak moc mi bude líto, až tohle skončí.

Osm

V pondělí odpoledne jsem měl náladu na hovno. Venku bylo tepleji, než když si šáhnete na koule, moje nejstarší ségra měla spoustu řečí o tom, že přestěhuje mamku zpátky do Leedsu, a Will měl z kanceláře lepší výhled než já.

„Jsi podělanej debil,” zamumlal jsem, když jsem si nabral kousek kuřete.

Will se zasmál a strčil si do pusy obří kus masa: „To už jsme zase u mýho výhledu?”

„Kurva drát,” namířil jsem mu jídelní tyčinku do obličeje, skoro jsem mu přes všechen překořeněnej lilek, který mu trčel z pusy, nerozuměl. „Řekni mi ještě jednou, jak ses k tý kanceláři dostal?”

„Přišels pozdě na prohlídku. Dal jsem si prostě na dveře cedulku se jménem. A bylo to.”

Jasně. Bylo to ráno, co jsem po svým příjezdu do New Yorku poprvý přefiknul nějakou holku a přespal u ní. Přesně jak jsem očekával, dostal jsem se do problémů. Většinou preferuju sex u mě, protože vždycky můžu říct, že se má stavit moje matka nebo že mám za chvilku někde být. Jenže když jsem u ženské, nabídne mi čaj nebo přespání.

Nejsem totální ocas. Vždycky jsem byl vztahům otevřenej jako každej jinej. Jen jsem ještě nepotkal ženskou, kvůli které bych chtěl vynechat noc ve své posteli. Všechny ženský, se kterýma jsem se seznámil, se mi samy představily, dobře věděly, kdo jsem, měly jasnou představu, koho vlastně chtějí. Na to, jak je New York obří město, se najednou jevil úplně mrňavej.

Zadíval jsem z okna na úžasnej výhled — do prdele s Willem — a vzpomněl si na Sáru. V poslední době byla jediným rozptýlením, který jsem si dovolil. Byla pro mě záhadou. Pokud žena chce, aby na ni muž pořád myslel, měla by mu říct, že s ním bude šukat jen jednou týdně a bum — jeho soustředěnost je ta tam.

A tak jsem přemýšlel, co bych řekl, kdyby se mě jednoho dne zeptala, jestli zůstanu přes noc?

Vždyť moc dobře znáš odpověď, ty blbečku. Řekl bys nadšeně jo.

Od chvíle, co jsem se přestěhoval do Států, jsem se vyspal už s pěknou řádkou žen, ale v poslední době jsem si nebyl s to vzpomenout na jakýkoliv detail. Každá myšlenka na sex mi připomínala chvíle strávené se Sárou. Byla roztomilá a divoká. Tolik toho ze sebe skrývala, a přitom mě nechala, abych si s ní dělal cokoliv. Nikdy jsem nepoznal tak paradoxně zároveň tajnůstkářskou a otevřenou ženu.

„Seznámil jsem se s jednou ženskou, kamaráde.”

Will schoval jídelní hůlky zpátky do krabičky od take away a odsunul ji po stole. „Takže o tom teď budeš žvanit?”

„Bingo. Možná.”

„Už se s ní nějakou dobu stýkáš, co?”

„Pár týdnů, no.”

„Jenom s ní?”

Kývnul jsem. „Je to třída a je fajn, že mi řekla, že nechce, abych spal s jinýma.”

Will se zatvářil, jako by říkal: ty vole. Ignoroval jsem ho.

„Ale je jiná. Něco na ní je?” mnul jsem si pusu a zíral z okna. Co to se mnou do hajzlu dneska je? „Nemůžu ji dostat z hlavy.”

„Znám ji?”

„Asi ne.” Snažil jsem si vybavit, jestli Will potkal Sáru na aukci. Já jsem s ním strávil zbytek večera, když se Sára odešla upravit a osvěžit, ale nevšiml jsem si, že by spolu mluvili.

„Takže mi neřekneš, o koho jde.” Zasmál se a opřel se do židle. „Podařilo se jí polapit tvou duši, mladý milenče?”

„Jdi někam.” Vzal jsem igelitku a strčil do ní prázdné krabičky od jídla. „Prostě se mi líbí. Ale teď jde jen o sex. Naše oboustranná dohoda.”

„To je dobrý,” řekl opatrně. „Aspoň víš, že není zlatokopka.”

„Jsem debil, když si říkám, že je to divný? Nechce nic víc. I kdybych chtěl já, asi by prostě utekla. Děsí ji, že ji se mnou na veřejnosti někdo uvidí. Myslíš, že se mi tak děsně líbí, protože ji nezajímá nic jinýho než můj čurák?”

A jako vždycky, když jsem myslel na Sáru, i tentokrát jsem si začal představovat, jak to asi bude vypadat, až bude chtít skončit.

Will tiše hvízdnul: „Zní to dokonale. Ale nedokážu si představit, proč by ji měl zajímat tvůj čurák. S tím tintítkem, co nosíš v gatích, seš ještě menší chlap než tvoje matka.”

„Urazils mýho klacka? Jsi debil.”

Pokrčil rameny a s křupnutím rozlomil čínskou sušenku štěstí. „Ty si dáváš dolů prkýnko, co?” zakřenil jsem se.

„Ne-e. Nerad si máčím ptáka.”

„Wille. Jedinej způsob, jakým můžeš ženu potěšit, je, že jí necháš svou kreditku, kámo.” A nějakým způsobem se Willovi během následující bouře nadávek, která se mezi námi zvedla, podařilo, že jsem se zapomněl chovat jako ubohej vůl a přestal jsem se strachovat, jestli se mnou Sára nezametá. Po obědě jsem odešel z kanceláře a vzal si rychle taxíka, abych nakouknul na instalaci nové výstavy v Chelsea. Pomohl jsem jednomu klientovi sehnat a otevřít galerii, a on teď připravoval velmi vzácnou sbírku fotek E. J. Bellocqa, která měla trvat jen pár týdnů. Stačilo, aby mi poslal email o jedné větě — Jsou tu — a zbytek dne byl jako střela. Zoufale jsem toužil vidět dříve nezveřejněné rekonstrukce zbytků ze zničených negativů Bellocqovy kolekce prostitutek ze Storyville. S jeho tvorbou jsem se během svého vzdělávání

seznámil až poměrně pozdě, ale právě jeho dílo bylo spouštěčem mé fascinace fotografií těla, jeho úhlů, jednoduchosti, jeho každodenní zranitelnosti.

Ale nikdy dřív jsem svou milenku nefotil, to až Sáru.

To byla právě ta potíž. Moje snímky mě a Sáry v žádném ohledu nekopírovaly Bellocqovo umění, ale přesto mi ji připomínal. Její útlý pas, jemné břicho a něžnou křivku

jejích boků.

Při dalším pohledu na obrazovku telefonu jsem si už snad po milionté přál, abych měl fotku jejího obličeje, když spolu spíme.

Sakra. Jak spolu spíme. Když spolu spíme.

Venku bylo teplo, ale naštěstí ne nesnesitelné dusno, a potom, co jsem si prohlédl fotky, jsem se chtěl ze svého nadšení trošku vychodit. Z Chelsea do centra to bylo dobré, ale někde kolem Times Square jsem si všiml, že mě pronásleduje chlápek s foťákem.

Vždycky jsem se domníval, že novinářům dojde, že nejsem vůbec tak zajímavý, jak si myslí, ale zatím se to nestalo. Sledovali každý víkendový program, každičkou aukci, všechny mé pracovní schůzky. Už to bylo aspoň čtyři roky, co se mi stalo něco zajímavého — kromě schůzky se skoro slavnou ženou — ale minimálně každou druhou vycházku, kterou jsem si po Manhattanu dovolil, mě někdo našel.

Moje povznesená nálada byla ta tam; byl jsem zralý tak na to dojít domů, podívat se bez přemýšlení na Pythony a dát si pár piv. Bylo debilní úterý a já už chtěl Sáru.

„Jdi do hajzlu,” zařval jsem přes rameno.

„Jen jednu fotečku, Maxi. Snímeček a větičku o vás a Keiře.”

Kurva. Zase tahle sračka? Potkal jsem ji jen jednou před měsícem na koncertě. „Jo. Chrápu s Keirou Knightleyovou. Fakt si myslíte, že já jsem ten správnej člověk, co vám to potvrdí?”

U obrubníku zabrzdil taxík a vyděsil mě skoro k smrti, když se otevřely zadní dveře. Jemná nahá paže vystřelila ven, zvala mě dovnitř ještě dřív, než se stačila vyklonit Sára se širokým úsměvem. „Dělej, naskoč!”

Pár vteřin trvalo, než se můj mozek spojil s pusou a nohama. „Sakra. Jasně. Úžasný.”

Nacpal jsem se dovnitř, hodil si kufr na zem a podíval jsem se na ni.

„Ahoj, Maxi. Vypadals tak? pronásledovaně.” „Jo, tos uhádla,” zíral jsem na ni.

Pokrčila rameny a usmála se na mě svým zvláštně vyhýbavým úsměvem.

„Debilní novináři,” zabručel jsem.

Přehodila si nohu přes nohu a znovu mírně pokrčila rameny. „Chudáčku. Potřebuješ přitulit?”

V očích měla plamínky, které jsem viděl naposledy v klubu, když mě táhla chodbou. Jsi v pěkným průšvihu, chlape.

Měla na sobě krátké červené šaty z úpletu, které byly u krku trochu rozhalené. Hned jsem byl doma, zíral jsem na její levé prso, na černou krajku vykukující podprsenky.

„Rád tě vidím,” řekl jsem jejímu výstřihu. „To byl zase den. Můžu do tebe zabořit svůj čumák?”

„V taxíku žádnej sex!” vyštěkl taxikář. „Kam jedeme teď?”

Podíval jsem se na Sáru, aby mi poradila, ale ona jen pozvedla obočí a usmála se.

„Směrem k parku,” zamumlal jsem. „Ještě uvidíme.”

Pokrčil rameny, otočil volant pryč z hlavní ulice a cosi si pod vousy huhlal.

„Vypadáš úchvatně,” řekl jsem Sáře a sklonil se k polibku.

„To říkáš vždycky.”

Přejel jsem jí jazykem po krku. Kruci. Chutnala po sladkém čaji a pomerančích. „Pojď dneska ke mně.”

Zavrtěla se smíchem hlavou. „Ne. Mám lístky do divadla, na osmou.”

„S kým jdeš?”

„Sama,” narovnala se a zahleděla z okna. Vzal jsem ji za ruku a propletl svoje prsty s jejími.

„Budou to hrát i jindy. Tím chci říct, že bys měla jít ke mně a raději si pohrát s mým pérem.”

Vykulila oči a střelila pohledem po taxikářovi. Zíral na nás přes zpětné zrcátko, ale nic neřekl.

„Ne,” zašeptala a snažila se mi dívat do očí. Zkusila odtáhnout ruku, ale nepustil jsem ji. „Ale můžu se tě na něco zeptat?”

Když měla vlasy stažené takhle za uši a vypadala na velkém sedadle vedle mě tak maličká, ucítil jsem naprosto cizí pocit paniky: bylo tohle všechno špatně? V takovýchto holých, nestřežených momentech vypadala tak naivně.

„Na cokoliv,” řekl jsem.

„Jen jsem tak přemýšlela. Proč jsi tak známý? Jasně, jsi krásný a úspěšný. Ale New York chrlí krásné a úspěšné lidi pořád. Proč po tobě jdou fotografové i jen tak v obyčejné úterý?”

Jejda. Usmál jsem se. Přestože si o mě očividně zjišťovala věci na internetu, nezašla až tak daleko. „Myslel jsem, že sis udělala úkol.”

„Začala jsem se nudit asi po třech stránkách tvých fotek v obleku, na kterých objímáš pokaždé jinou ženskou.”

Zasmál jsem se. „Ujišťuju tě, že to není ten důvod, proč po mě jdou.” Odmlčel jsem se a zamyslel se nad tím, proč o tom teď začínám mluvit, když jsem až doteď držel pusu zavřenou.

„Přestěhoval jsem se sem před šesti lety a něco málo k tomu,” začal jsem. Přikývla, tuhle část znala. „A asi po měsíci, co jsem tu byl, jsem potkal ženu jménem Cecily Abelová.”

Přimhouřila oči. „To jméno mi něco říká? znám ji?”

„Je to možný, ale nepřekvapilo mě, kdyby ne. Byla dost slavná na Broadwayi, ale jak už to s neworskýma divadlama bývá, její sláva se dál po Americe nerozšířila.”

„Jak to myslíš, že byla slavná na Broadwayi?”

Podíval jsem se na naše propletené prsty. „Řekl bych, že Cecily — a její dramatický pád z divadelní scény — je právě ten důvod, proč si mě vůbec kdo všimnul. Odjela z New Yorku dost narychlo, krátce po tom, co napsala a odeslala dopis do Postu. Popisoval všechny její potíže v New Yorku, včetně režisérů, kteří si neuměli pohlídat ruce, děvkařských politiků a investorů, kteří nepoznají dobrou věc, i když ji mají přímo před nosem,” citoval jsem.

„Byla do tebe zamilovaná?”

„Jo. A jak už to v životě bývá, nebylo to oboustranné.”

Sáře potemněly oči a rudé rty se stočily do jakéhosi zamračení. „To zní dost neuctivě.”

„Věř mi, nikdy bych k Cecily neuctivý nebyl. Má se teď dobře. Je šťastně vdaná a žije v Kalifornii. Ale nějaký čas byla pod dohledem lékařů.” Než mohla cokoliv říct, dodal jsem: „Byla skvělá kamarádka, ale její rozhodnutí opustit tohle všechno mě utvrdilo v domněnce, že nebyla moc? stabilní. Opravdu bylo mnohem víc důvodů, proč odešla z města, já jsem byl jen poslední zklamání. Prostě jsem ji nemiloval tak, jako ona mě.”

Sára střelila pohledem ke stropu a zdálo se, že nad tím přemýšlí. „Aspoň jsi k ní byl upřímný.”

„Jistě,” ujistil jsem ji. „Její duševní zdraví nebylo nakonec závislé na tom, jestli jsem ji miloval, nebo ne. Byla v potížích tak jako tak, ale asi to netvoří úplně dobrej obrázek v novinách, viď?”

Sára se na mě podívala vlídnějším pohledem, opět s úsměvem na tváři. „Takže lidi začalo zajímat, co je to za chlapa, co zlomil místní hvězdičce srdce a kvůli komu zešílela.”

„A tak jsem se stal záhadou. Tisk miluje playboye rošťáky, a navíc byl její dopis dost dramatickej. To, jak mě vykreslila, v sobě má kus pravdy, ale současně dost lží. Zbožňuju ženský a zbožňuju sex. Ale ani zdaleka nemám tak zajímavý život, jaký si představuje bulvár. Naučil jsem se moc nehledět na to, co lidi říkají.”

Taxíkář prudce škubnul volantem, abychom nesrazili děcko na kole, a praštil silou do klaksonu. Při škubnutí se Sára opřela svýma prsama o mou ruku a já ještě zatlačil. Když se na mě jakoby naštvaně podívala, zaculil jsem se na ni. „Na internetu jsou stovky tvých fotek,” řekla najednou.

„Některé z těch žen byly moje milenky, jiný ne.” Přejel jsem jí prstem po obrovských ňadrech a ona při pohledu na mou ruku přivřela oči. „Nejsem obecně proti závazkům; jen jsem už pěknou dobu žádnej neměl.”

Zvedla hlavu a bylo vidět, jak se její zorničky opozdily. Rty se proměnily v úsměv.

„Jo,” dodal jsem se smíchem. „Naše schůzky jsou tak trochu závazek. Jenom se to nepočítá tak úplně, když se mnou ani nechceš jít na opravdický rande.”

Usměv jí pomalu mizel z tváře. „Neřekla bych, že jsme oba v takových věcech dobří.”

„No, ale rozhodně jsme výborní v tom, co děláme. A když už jsme u toho, bavil jsem se o tobě s Willem,” řekl jsem a nechal ji, aby na mě otráveně zírala, ale jen chviličku. Bavilo mě ji štvát. „Samozřejmě beze jmen, Poupátko. Klid.”

Čekal jsem, že se zeptá, co jsem mu řekl. Čekal jsem.

Nakonec jsem se na ni otočil a zjistil, že si mě stále podezíravě prohlíží. Stáli jsme na červenou a všechno se zdálo úplně nehybné.

„No?” řekla, a když jsme se začali zase rozjíždět, pomaličku, rozpustile se na mě usmála. „Řekls Willovi, žes potkal ženskou, co má ráda sex na veřejnosti.”

„Ne v mým taxíku!” zaječel řidič tak hlasitě, že jsme oba poskočili a pak propukli v šílený smích. Šlápl na brzdu, aby nás vystrašil. „Ne v mým taxíku!”

„Nebojte se, pane,” řekl jsem mu. Otočil jsem se k ní a zamručel: „Nenechá mě na sebe šáhnout v autě. A navíc v úterý.”

„To nenechá,” zašeptala Sára, přestože mě nechala, abych ji znovu políbil.

„Škoda,” zamumlal jsem jí do pusy. „V autech mi to jde. A v úterý jsem extrémně úžasnej.”

„Takže, co ta konverzace s Willem,” řekla a natáhla ruku, aby ji mohla schovat pod sako, které jsem měl položené v klíně. „Když jsi mu neřekl moje jméno, cos mu vlastně řekl?” Její ruka doputovala až k mému péru a sevřela ho.

To mě jako chtěla vyhonit v taxíku?

Kurevsky božský.

„Šedesátá pátá a Madison,” řekl jsem řidiči. „Vezměte to tou delší cestou.”

Hodil po mně pohledem, nejspíš proto, že se mu nechtělo jet přes Kolumbovo náměstí během dopravní špičky, ale přikývl a zahnul padesátou sedmou směrem k Broadwayi.

„Žádnej sex v taxíku,” řekl znovu mnohem tišeji.

Otočil jsem se na Sáru. „Zmínil jsem se o tom, že jsem potkal ženu, se kterou mám skvělej sex. Taky jsem asi řekl, že je jiná než ostatní ženy, co znám.”

Sára mi rozepla punt, obratně mi vytáhla péro a silně mě stiskla. Po páteři mi přeběhlo teplo, když jsem si ve stejnou chvíli, co jsem ztvrdnul, uvědomil, že se už naučila, jak se mě dotýkat.

„Čím jsem jiná?” naklonila se ke mně, olízla mi ucho a zašeptala. „Ostatní ženský si tě nepodávají v taxíku?”

Zíral jsem na ni a přemýšlel, kdo vlastně ve skutečnosti je; šťavnatá, nevinná a super-sexy ženská, která ode mě sotva potřebovala víc než bezvadnej sex. Hrála si se mnou? Je tohle vůbec realita?

Nebo by mohla po pár dalších orgasmech povolit, přiznat, že jí naše dohoda nevyhovuje a že by chtěla víc?

Nejspíš. Ale když jsem se na ni díval — na její rudé, našpulené rty a obří hnědé oči, co v sobě měly tolik hravosti a perverze — věděl jsem, že se nevzdám, ani když mě k tomu bude nutit.

„Moc jsem mu toho vlastně neřekl. Vážný konverzace se s Willem vždycky převalí ke stejnýmu tématu: velikosti penisu.”

„No, tak to jsem si jistá, žes na něj musel opatrně. Odmítám vstoupit do bitvy hlupáků s neozbrojenou armádou,” řekla, zasmála se mi do krku a začala mě hladit.

„Po pravdě,” zašeptal jsem. „Musím být upřímnej. Vůbec netuším, jak velkýho má ptáka.”

„Jestli to chceš vědět, nevadí mi zjistit to a potom ti poreferovat.”

Zasmál jsem se a zavrčel jí do pusy: „Je povznášející bavit se se ženou, která nemá neustále potřebu dokazovat svou inteligenci.”

„Žádnej sex,” zamumlal znovu taxikář zírající na nás skrz zpětné zrcátko.

Zvedl jsem ruce a zaculil se. „Ani se jí nedotýkám.”

Vypadalo to, že se nás rozhodl ignorovat, zapnul nahlas rádio a stáhnul okýnko, aby dovnitř pustil čerstvý vzduch brzkého odpoledne a neustálý hluk velkoměsta. Sára začala rukou pohybovat nahoru a dolů, nahoře vždycky maličko přitlačila.

„Pořádně bych tě vykouřila, kdybych měla jistotu, že si toho nevšimne,” zašeptala. „Víš, zasloužíš si jen to nejlepší. Nejdůležitější je, že jsi krásný uvnitř, Maxi. To je to podstatný.”

Vyprskl jsem smíchy, zabořil hlavu do jejího krku, abych utišil vzdech, když se zaměřila na můj žalud. „Kruci, to je příjemný. Trošku rychleji, drahoušku. Šlo by to?”

Maličko zaváhala nad tím něžným oslovením, ale potom se otočila k mému obličeji a začala mě líbat na tváři, pěst pevně sevřenou kolem mýho ptáka a rychle kmitající sem a tam. Rychle zkontrolovala řidiče, ale byl natolik pohlcený programem v rádiu a řvaním na ostatní řidiče před sebou, že si nás nevšímal.

„Jo? Takhle?” zeptala se.

S úsměvem jsem přikývl. „Nikdy bych neřekl, že jsi v tom tak dobrá.”

Zvuk jejího smíchu se mi rozběhl po krku a putoval dál po těle. Nikdy jsem ji neslyšel vydat takový legrační, nedecentní zvuk. Další ze zdí, které jsem probořil. V hrudi mi divoce a ostře pumpovalo vítězství a na malý moment jsem měl sto chutí zařvat ven z okna, že mě nechává dostat se k ní blíž.

Olízla mi krk a jemně se zakousla do mýho spodního rtu. „Máš to nejlepší vybavení,” prohlásila. „Mám na tebe chuť i v úterý.”

„Sakra,” zakňoural jsem. A když jsem se udělal, se zatnutýma čelistma a pěstma zabořenýma do sedadla, uvědomil jsem si, že se s ní naprosto zapomínám chovat jako

zatracenej vošoust a už si nedělám hlavu s tím, jestli se mnou jenom zametá.

Sára sáhla do kabelky a vytáhla kapesník, se kterým si, stále ještě v kabelce, utřela ruku a s legračním pochechtáváním schovala tenhle důkaz před zrakem taxikáře. Naklonila se ke mně a políbila mě tak něžně, že jsem skoro nemohl odolat touze položit ji na záda a udělat jí to jazykem jen proto, abych slyšel její slastné vzdechy.

„Je ti líp?” zeptala se tiše, celá ostražitá.

V tomhle výrazu jsem se o Sáře naučil něco dalšího: prvotní instinkt — ten, se kterým neustále bojovala — byl, aby mě potěšila.

Ale potom jsme zastavili kousek od mýho apartmánu a ona se opřela s milým úsměvem do sedadla: „Tady vystupuješ?”

Zaváhal jsem, jestli třeba nebude chtít jít se mnou. „Asi jo, pokud teda nechceš ????? Mluvila tiše, což, jak jsem si uvědomil, značilo snahu zklidnit drsnost toho, co říkala: „Uvidíme se v pátek, Maxi.”

Tečka. Byl jsem propuštěn.

Devět

„Promluvíme si o tom dneska?”

Otočila jsem se na žebříku a podívala jsem se na Chloe. Štětec držela ležérně u boku, a když se na mě koukala, pozvedla obočí.

„O??”

Přimhouřila oči. „O tom rozchodu. O tom, jak ses najednou rozhodla přestěhovat. O Andym a o tom tajemném muži, se kterým teď pícháš, a o tom, jak strašně se změnil

tvůj život za pouhé dva měsíce?”

Vyčarovala jsem nucený úsměv. „Jo tak, o tomhle? Co je potřeba dodat?”

Zasmála se, ale potom si utřela čelo předloktím a nechala si na něm malou šmouhu od barvy. Bennett byl pracovně mimo město a Chloe měla vymalovat jejich obrovský

apartmán, protože on nebyl schopen něco takovýho zorganizovat. Vypadala vyčerpaně.

„Proč jste si prostě někoho nenajali?” zeptala jsem se, když jsem se rozhlížela kolem. „Vždyť si to můžete dovolit.”

„Protože jsem ujetá a potřebuju mít všechno pod kontrolou,” řekla. „A přestaň se snažit změnit téma. Podívej, já vím, že tě ten vztah pomalu ničil, ale cítím se divně, když o něm doopravdy nic nevím. Bennett se s Andym znal alespoň ze společenských akcí, ale já jsem ho nikdy takhle nepoznala, a?”

„Protože bys ho hned prokoukla,” skočila jsem jí do řeči. „Přesně jako Bennett.” V břiše se mi při myšlence na Andyho rozezněla známá bolest.

Chloe začala cosi povídat, ale já zvedla ruku, abych ji přerušila.

„No tak. Vím, že byl Bennett ohledně Andyho od prvního dne obezřetný, i když měl pocit, že do toho nemá právo zasahovat. A řekla bych, že když jsem potom potkala tebe, dokonce i já jsem už měla podezření, že mě podvádí. Nechtěla jsem, abys byla v jeho blízkosti a zjistila, jak hluboko jsem klesla.”

Sklopila oči a já naprosto přesně věděla, co řekne, ještě než to vůbec vyslovila. „Zlato, nepotřebovala jsem ho znát osobně, abych pochopila, že je to debilní podvodník. To nepotřeboval nikdo. Jedinej důvod, proč vypadal někdy slušně, byl ten, že měl vedle sebe tebe.”

Několikrát jsem polkla, abych zahnala slzy. „Myslíš, že to něco vypovídá o mně, že jsem hloupá nebo slepá, když jsem s ním strávila tolik let?”

Vzpomněla jsem si na naše první výročí v Everestu, jak přijel pozdě a byl z něj cítit cizí parfém. Takový klišé. Když jsem se ho zeptala, jestli byl s někým jiným, řekl: „Holčičko, když nejsem s tebou, jsem vždycky s někým jiným. Tak prostě můj život funguje. Ale teď jsem tady.”

Myslela jsem si, že tím myslel, že vždycky pracuje, když není se mnou. Ale po pravdě, tohle byla jediná situace, kdy ke mně byl ohledně jiných ženských upřímnej.

„Ne,” zavrtěla hlavou Chloe. „Bylas jen mladá; musel se ti zdát naprosto božskej, když jste se seznámili. Je kurevsky okouzlující, Sáro, to je fakt. Ale není přirozený najednou všechno tak rychle změnit a ani o tom nemluvit. Jsi fakt v pohodě?”

Přikývla jsem. „Vlastně jo.”

„Volá ti někdy?”

Koukala jsem na štětec ve své ruce a pak jsem ho pustila zpátky do plechovky. „Ne.”

„Vadí ti to?”

„Možná trošku. Přála bych si, aby si po mém odchodu uvědomil, jak moc toho zkazil. Bylo by fajn slyšet, že lituje. Ale je pravda, že bych mu stejně ani neodpověděla. Nikdy bych se k němu nevrátila.”

„Co udělal, když jsi mu řekla, že odcházíš?”

„Řval. Vyhrožoval.” Zadívala jsem se z okna při myšlence na jeho rozzuřenou tvář. Dřív mě jeho vztek přinutil zklidnit se, ale v ten poslední den mě to najednou nakoplo. „Vyházel mi oblečení na ulici. Vystrčil mě ze dveří.”

Chloe mě překvapila, když pustila štětec na igelit pod námi bez jediného pohledu, jako by ji nezajímalo, kam vlastně padá. Přešla ke mně a sevřela mě pevně v objetí. „Mohlas ho zničit.”

„Vlastně si říkám, že to dokáže sám. Chtěla jsem jen vypadnout,” usmála jsem se. „A navíc jsem měla rodinnýho právníka, kterej ho vystěhoval. Myslím, že to se novinářům líbilo. Byl to přece můj dům, nebo ne?”

Bylo fajn dostat to všechno ven. Chloe měla se zlomeným srdcem svoje zkušenosti, a celou dobu, co jsme se bavily o Andym, jsem vzpomínala, jak ještě před necelým rokem nečekaně odešla z Ryan Media, zabarikádovala se doma a celý týden se mi vůbec neozvala. Když konečně zavolala, řekla mi úplně o všem, co se mezi ní a Bennettem stalo — jak začali se svým tajným románkem a jak se rozhodla, že ho musí opustit.

Byl to pro mě naprosto osvětlující moment, ale v tom špatném směru. Její rozhodnutí odejít z práce a zahodit potenciální vztah mě přimělo k tomu, abych se ve svém vztahu s Andym ještě víc snažila. Chtěla jsem pracovat za nás oba. Jenže věc se měla tak, že Bennett byl pro Chloe ten správnej chlap a vyplatilo se jí na jejich vztahu makat. Andy by pro mě nikdy nebyl ten pravý.

Vždycky když jsem o svém ex-příteli přemýšlela, cítila jsem podivnou kocovinu, ale po tom, co jsem o něm mluvila, se neobjevila. Jako by se vypařilo klubíčko v mých střevech, které předtím ne a ne zmizet bez ohledu na to, kolik pokojů jsem s Chloe vymalovala nebo kolik mil jsem uběhla kolem řeky.

Na chvíli jsem zvažovala, že zavolám Maxovi, ale potom jsem si uvědomila, že řešení problému s chlapem je nevytvářet si další s jiným. Chtěl se mnou jít na večeři, ale ne proto, že by chtěl vážnej vztah. Takovej není ani on.

Pondělí a úterý minuly šíleným tempem. Ve středu jsem měla jedno jednání s novými klienty za druhým a bylo to, jako by každá hodina trvala rok. Čtvrtek měl zase přesně opačné problémy: Chloe s Bennettem odjeli na prodloužený víkend kolem státního svátku a George vyrazil domů do Chicaga. V kancelářích bylo najednou ticho, a přestože jsme byli rozrůstající se firma, celý můj tým se najednou zdál příliš efektivní. Neměla jsem nic na práci a prostory našeho sídla zely prázdnotou.

Proč tu trčím, napsala jsem Chloe, aniž bych očekávala odpověď.

Ptala jsem se tě na to stejný, než jsem včera odjela.

Když si jdu pro kávu, kroky se rozléhají po celý hale. Už jsem těch káv vypila tolik, že snad vydržím měsíc nespat.

Tak napiš tomu svýmu božskýmu cizinci. Polap ho. Použij tu energii na něco užitečnýho.

Tak to nefunguje.

Telefon okamžitě zavibroval.

Co to jako znamená? Jak to teda funguje??

Strčila jsem mobil zpátky do kabelky a povzdechla si, zatímco jsem zírala z okna. Nic jsem Chloe o své dohodě s božským cizincem neřekla, ale bylo mi jasný, že trpělivě čeká, až se něco dozví. Naštěstí byla mimo město; mohla jsem prostě dát pryč telefon a nechat si tajemství pro sebe. Alespoň na pár dalších dní.

Červnové počasí v New Yorku bylo krásné, ale když přišel červenec, začalo být naprosto nesnesitelně. Cítila jsem se, jako by neexistoval únik spletitým uličkám mezi výškovými budovami, a trošku jsem si připadala jako v troubě. Poprvé od chvíle, co jsem se přestěhovala, se mi stýskalo. Stýskalo se mi po větru od jezera, po poryvech, které tě skoro nenechají jít vpřed. Chyběla mi obloha do zelena při letních bouřkách a jejich překonávání u rodičů v domě, zabarikádovaná dole ve sklepě, když jsme s tátou hráli pinball.

Nicméně ta nejlepší věc na Manhattanu byla, že jsem mohla jen tak bez cíle bloudit městem a vždycky jsem narazila na něco zajímavýho. V tomhle městě je prostě všechno: dovážka japonských nudlí ve tři ráno, chlap, co sežene skladiště plný zrcadel pro sexuální hrátky, pinball v baru, který je jen pár kroků od kanceláře. Když jsem uviděla záblesk světla z pinballového stroje, úplně jsem poskočila radostí, bylo to, jako by mi město věnovalo přesně to, co jsem potřebovala.

Možná dokonce víckrát, než jsem od něj čekala.

Zapadla jsem do tmavé budovy s povědomou vůní popcornu a starého piva. Bylo slunné poledne, čtvrtek, ale tma uvnitř baru mi pomohla uvěřit, že je venku půlnoc, že všichni už spí nebo jsou tady, popíjejí alkohol a hrají pool. Pinballový stroj byl nový, s leštěnými páčkami a emo-punkovou muzikou, která mě zrovna nebrala. Ale vzadu v rohu stál starší model s obrázky skupiny KISS v plné kráse, Gene Simmons měl otevřenou pusu a vyplazenej jazyk.

Vyměnila jsem si několik dolarů na baru, objednala si pivo a protáhla se mezi hráči k mašině.

Můj otec je sběratel. Když jsem v pěti letech chtěla štěňátko, pořídil mi dalmatina a hned vzápětí dalšího, a nakonec jsme skončili s plným domem hluchých psů, kteří na sebe hlasitě štěkali.

Potom nadešel čas klasických Chevroletů Corvair, většinou s poškozenou karoskou. Na ty si táta pronajal garáž.

Potom přišly staré trumpety. Umění místního sochaře. A nakonec - pinball.

Táta měl ve skladu asi sedmdesát různých strojů a dalších sedm nebo osm doma v herní místnosti. Vlastně to bylo právě během prohlídky herny, kdy se táta poprvé víc poznal s Andym. Táta nemohl vědět, že Andy pinball v životě nehrál, a tak se Andy celou dobu choval, jako by tátova sbírka byla ta nejzajímavější věc na světě, a podařilo se mu vypadat, jako by pinball hrával od chvíle, kdy poprvé dosáhl na páčky. Táta byl ohromený a já jsem tehdy byla z Andyho taky úplně unešená. Bylo mi jednadvacet a nebyla jsem si jistá, jak budou moji rodiče reagovat na přítele skoro o deset let staršího. Ale táta okamžitě udělal všechno, co bylo v jeho silách — využil svůj čas a šekovou knížku — aby podpořil náš vztah a Andyho ambice. Vždycky bylo jednoduchý získat si mýho otce, a když se to člověku jednou podařilo, bylo skoro nemožný jeho zájem ztratit.

Samozřejmě to neplatilo tehdy, když jednou narazil na Andyho při romantické večeři se ženou, kterou jsem rozhodně nebyla já. Přes to, že mi otec řekl, co viděl, a usiloval o to, abych Andyho viděla takovýho, jaký je, a ne takovýho, jak se ukazuje na veřejnosti, vybrala jsem si Andyho variantu příběhu: nešlo o nic většího, byla to jen jedna z jeho tvrdě pracujících zaměstnankyň, která byla úplně vyřízená z rozchodu a potřebovala si s někým promluvit.

Jak starostlivý šéf.

O dva měsíce později ho místní plátek přistihl, jak mě zase podvádí — s úplně jinou ženskou.

Vhodila jsem do stroje čtvrťák a položila ruce po stranách, zatímco jsem sledovala lesklé stříbrné kuličky padající na místo. Nejspíš někdo odpojil hudbu, píšťalky a zvonky, protože když jsem vystřelila první míček, otočila páčkami a narazila do stroje boky, hra zůstala záhadně tichá. Byla jsem drsná, hrála mizerně, ale bylo mi to fuk.

V posledních týdnech jsem už měla pár takových tichých, třpytivých momentů. Chvilek, kdy jsem si uvědomila, jak moc jsem zestárla a zároveň jak málo toho vím o životě a vztazích. Některé z nich přišly ve chvíli, kdy jsem pozorovala Bennetta a Chloe, jak do sebe rýpali, a přitom jeden druhého tiše obdivovali — naprosto vyrovnaně. Ten další moment byl právě teď, když jsem tu sama hrála pinball a cítila se naplněnější, než kdy dřív.

Jeden dva muži ke mně přišli a dali se se mnou do řeči; nebyla jsem zvyklá na to, že si chlapi nemůžou pomoct, když vidí ženskou, jak sama hraje pinball. Ale po čtyřech hrách jsem si uvědomila, že mě někdo pozoruje.

Jako by mi už dech toho člověka tlačil na krk. Dopila jsem pivo a otočila se. Na druhé straně místnosti stál Max.

Byl tam s nějakým dalším mužem, kterýho jsem neznala. Byl taky v obleku a nehodil se do baru stejně jako já ve svých upnutých, šedých šatech a červených lodičkách na

podpatku. Max mě pozoroval přes sklenici piva, a když jsem se na ně podívala, usmál se a mírně ji pozvedl v pozdravu.

Po dalších dvaceti minutách jsem dohrála a snažila jsem se k němu dojít, aniž by se mi na tváři objevil pitomý úsměv. Chtělo se mi s ním trávit čas a ani jsem si to neuvědomila.

„Ahoj,” popustila jsem střídmý úsměv.

„Ahoj.”

Podívala jsem se na jeho přítele, postaršího muže s protáhlým obličejem a laskavýma hnědýma očima.

„Sára Dillonová, James Marshall — můj kolega a dobrý kamarád.”

Potřásla jsem si s ním rukou. „Těší mě, Jamesi.”

„Mě také.”

Max se zhluboka napil a potom na mě ukázal. „Sára je nově ředitelkou finančního oddělení v RMG.”

James překvapeně povytáhl obočí a přikývl. „Ach tak.”

„Co tu děláš?” zeptala jsem se. „Nepřipadá mi to jako místo na práci, ještě takhle v poledne.”

„Na práci jsem se vykašlal už před nějakou dobou, stejně jako ostatní tady v tomhle městě. A co vy, madam? Snažíte se schovat?”

„Ne,” odpověděla jsem se širokým úsměvem. „To já nikdy.”

Pootevřel oči a mrkl směrem k baru, pokýval na barmana. „Chodím sem, protože je to tu trochu špinavej a většinou prázdnej podnik. A točí tu guinnesse.”

„A já jsem tu kvůli kulečníku, protože rád předstírám, že můžu Maxovi nakopat prdel,” řekl James a dopil pivo. „Tak si pojďme zahrát.”

Chytla jsem se toho, hodila si kabelku přes rameno a usmála jsem se na Maxe. „Užij si to. Uvidíme se.”

„Nechej mě, ať tě doprovodím ven,” řekl a otočil se na Jamese. „Objednej mi ještě jedno a já za tebou přijdu dozadu.”

Položil mi ruku na záda a vyšli jsme ven do odpoledního, oslepujícího slunce.

„Do prdele,” zaskuhral a přimhouřil oči. „Vevnitř je líp. Vraťme se tam a můžeš hrát s náma.”

Zavrtěla jsem hlavou. „Půjdu domů a vyperu.”

„Páni.”

Zasmála jsem se, ale když zvedl ruku a dotkl se mojí tváře, úzkostlivě jsem se rozhlédla. Rychle ji spustil dolů. „Jasně, jasně.”

Trochu uraženě se na mě podíval. „Ne. Mí přátelé vědí, že někoho mám, ale neví koho.” Na moment se mezi námi usadilo podivné mlčení a já nevěděla, co mám v takovou

chvíli udělat. Přesně proto existovala naše domluva, pátek — jedině: nevyžadovalo to žádný přemýšlení, žádný vyjednávání s přáteli, city ani překážky.

„Už tě někdy napadlo, jak je divný, že se pokaždé někde potkáme?” zeptal se a nešlo poznat, na co myslí.

„Ne,” oponovala jsem. „Tak přece svět funguje, ne? Ve městě, kde žijí miliony, vždycky potkáš toho samýho člověka.”

„Ale jak často je to ten člověk, kterýho chceš vidět ze všech nejvíc?”

Odvrátila jsem pohled. V břiše se mi rozrůstal pocit nesnází a nadšení.

Přešel moje mlčení a pokračoval. „Zítřek pořád platí, že?”

„Proč by neměl?”

Zasmál se a zahleděl se mi na rty. „Protože je svátek, Poupátko. Nebyl jsem si jistý, jestli mám povolený i svátky.”

„Pro tebe svátek není.”

„To víš, že je. Je to den, kdy jsme se zbavili vás — ukňouraných Amíků.”

„Moc vtipný.”

„Naštěstí už letos žádnej další svátek v pátek nebude. Takže se nemusím bát, že přijdu o svůj nově nejoblíbenější den v týdnu.”

„To už ses díval tak dopředu v kalendáři?” cítila jsem, jak se k němu přibližuju. Byla jsem dost blízko na to, abych cítila teplo z jeho těla i v tomhle nekřesťanským parnu.

„Ne, jen jsem tak trochu mudrc.”

„Mudrc idiotů?”

Uchechtl se a hravě vyplázl jazyk. „Tak něco.”

„Takže, kde se zítra potkáme?”

Znovu pozvedl ruku a přejel mi ukazováčkem po rtech. „Napíšu ti.”

A taky že napsal. Skoro hned, když jsem zašla za roh a nastoupila do metra, mi zavibroval telefon v kapse se slovy: Jedenáctá a Dvacátá čtvrtá západní. Věžák naproti

parku. V sedm.

Ani zmínka o tom, co je to za budovu, jaké patro, ani co na sebe.

Sotva jsem se dostala na místo, pochopila jsem, že skutečně mohl myslet jenom jedinou budovu. Moderní design, z kamene a skla, přehlížela park v Chelsea. Byl tam taky neuvěřitelný výhled na řeku Hudson. V hale byl jen jediný člověk, muž z ochranky u stolu. Když viděl, jak chvíli váhám, zeptal se mě, jestli jsem od Maxe Stelly.

Trochu mě to vyděsilo. „Ano.”

„Výborně. Měl jsem se zeptat dřív!” postavil se, byl asi stejně široký jako vysoký, a mávnul směrem k výtahům. „Mám vás poslat nahoru.”

Na moment jsem na něj zůstala jen zírat, než jsem se přinutila k pohybu a vešla za ním do výtahu. Strčil do dírky klíček a potom zmáčkl tlačítko S.

Střecha.

Jedeme na střechu?

S přátelským mávnutím vystoupil. „Užijte si Čtvrtou avenue,” řekl, když se dveře zavíraly.

Budova měla sedmadvacet pater, ale výtah byl očividně úplně nový a super rychlý, protože jsem měla sotva čas pomyslet na to, co mě nahoře čeká, a už vydal tiché cinknutí a dveře se otevřely.

Stála jsem v jakési chodbě, čelem přímo k úzkému schodišti, které vedlo k jediným dveřím označeným nápisem VSTUP NA STŘECHU. VEŘEJNOSTI VSTUP ZAKÁZÁN.

Co jiného jsem mohla dělat, než předstírat, že se na mě ta cedule dneska nevztahuje? Přece jen šlo o Maxe. Získala jsem pocit, že poslouchal pravidla jen do té doby, než se naučil, jak je obejít.

S otevřením dveří se ozval pronikavý skřípot kovu a dveře se za mnou těžce zabouchly. Otočila jsem se a zkusila je znovu otevřít, ale bez úspěchu. Byl horký den, foukal větřík a já zůstala zavřená na střeše.

Do hajzlu. Jestli tu Max nebude, pěkně se naštvu.

„Tady!” ozvalo se kdesi zprava.

S úlevou jsem vydechla a prošla kolem krabice na elektřinu. Za ní stál Max, u nohou měl rozloženou deku, polštáře a spoustu jídla a piva.

„Šťastný den nezávislosti, Poupátko. Připravená na sex venku?”

Vypadal naprosto dokonale, měl na sobě džíny a modré tričko, které zdůrazňovalo jeho vypracované ruce, a tenhle vysoký muž šel směrem ke mně. Jeho tělo na slunci a tričko, se kterým si pohrával vítr? bože. Řekněme, že to se mnou dělalo určité věci.

„Ptal jsem se, jestli jsi připravená na sex venku,” zopakoval tiše a políbil mě. Chutnal po pivu, jablcích a něčem pro něj typickým. Teple, sexu, pohodlí ??on pro mě byl příjemným jídlem, věcí, kterou si sem tam dopřejete bez pocitu viny, která vás naprosto naplní, přestože víte, že to pro vás asi není úplně dobré.

„Jasně,” řekla jsem. „Takže ty se nebojíš vrtulníků, kamer?” zadívala jsem se dozadu za něj, kde seděli na další střeše nějací lidé, „těch lidí s dalekohledy.”

„Ne-e.”

Přimhouřila jsem oči a přejela mu dlaněmi po hrudi až ke krku. „Proč se nikdy nebojíš, že tě někdo uvidí?”

„Protože kdybych se bál, změnilo by to mou náturu. Zůstával bych vevnitř, byl bych paranoidní, nespal bych s tebou na střeše. Uvědom si, jaká tragédie by to byla.”

„Obrovská.” Došlo mi, že mu bylo úplně lhostejné, jestli ho uvidí nebo ne. Nevyhledával to; nevyhýbal se tomu. Prostě žil bez ohledu na to, že se něco takovýho dělo. Byl to tak úplně jiný způsob komunikace s tiskem a veřejností, než na jaký jsem byla zvyklá, že to se mnou trochu otřáslo. Zdálo se to tak prosté.

Zaculil se a políbil mě na špičku nosu. „Pojď se najíst.”

Přinesl bagetky, sýr, párky, ovoce. Drobné sušenky s džemem nahoře, dokonalé maličké macaronky. Na malém tácku byly misky s olivami, nakládanými okurkami a mandlemi. V kovovém kbelíku stálo několik lahví černého piva.

„Mňam!”

Zasmál se. „To bych řek.” Přejel mi rukou po těle, přes břicho až k prsům. „Mám v plánu vzít si dneska, kolik jen budu chtít.”

Položil mě na deku, otevřel pivo a rozlil ho do dvou skleniček.

„Tady v té budově bydlíš?” zeptala jsem se a zakousla se do jablka. Z představy, že jsme tak blízko jeho bytu, se mi udělalo mírně nevolno.

„Bydlím tam, kdes mě v úterý vyhodila z taxíku. Tady mám sice byt, ale bydlí v něm moje máma.” Otevřela jsem pusu k protestu, ale zvedl ruku, aby mě zastavil: „Je na

několik týdnů na návštěvě u svojí sestry v Leedsu. Neobjeví se tu najednou na střeše.”

„A někdo jinej sem přijde?”

Pokrčil rameny a vyhodil olivu do vzduchu, aby ji mohl chytit do pusy: „Asi ne. I když si nejsem úplně jistej.” Žvýkal a chvilku na mě pobaveně koukal s úsměvem v očích. „Vadí ti to?”

Projel mnou záchvěv úzkosti, podívala jsem se k zamčeným dveřím a zkusila si představit, jaký by to bylo, ležet na dece pod Maxem a cítit ho v sobě, když by se

najednou ozval zvuk otvíraných a bouchajících dveří.

„Ne, v pohodě,” řekla jsem s úsměvem.

„Je tu ten nejlepší výhled na ohňostroje,” vysvětloval. „Budou čtyři souběžný a odtud uvidíme všechny. Říkal jsem si, že je to něco, co by se ti mohlo líbit.”

Přitáhla jsem si ho k sobě a políbila ho na bradu. „Vlastně bych mnohem raději viděla, jak tu ležíš nahej.”

Max jemně zamručel, přitáhl nějaké polštářky a položil mě na tlustou deku. Usmál se, zavřel oči a políbil mě.

Sakra, proč mi s ním vždycky musí být tak dobře? Bylo by to jednodušší, kdybych se cítila normálně — i když asi o moc míň uspokojující — kdyby byl Max průměrný milenec nebo se ke mně choval jen jako k někomu, s kým se odreaguje na konci týdne. Ale on byl vždycky něžný, pozorný a byl si v sexu tak jistý sám sebou, že mu nedalo skoro žádnou práci, abych se před ním plazila, toužila po něm, tiše ho prosila.

Měl rád předehru. Škádlil mě, aby byla co nejdelší. A já ho prosila, aby mě laskal ještě dýl.

V takových chvílích, když mě líbal, hladil mě po těle a dotýkal se těch nejcitlivějších, nejhladovějších míst, jsem se musela hodně snažit, abych ho neporovnávala s jediným dalším milencem, kterýho jsem kdy měla. Andy byl vždycky rychlý a drsný. Asi po roce hravého sexu se náš fyzický kontakt stal čímsi rutinním, bez jedinýho experimentu nebo sdílení. Vždycky v posteli, nebo na gauči. Jednou dvakrát v kuchyni.

Zato Max mi teď přejížděl po těle jahodou a olizoval šťávu, která mi na kůži zůstala. Mluvil o tom, že mě bude ochutnávat, pít moji šťávu, že mě ojede tak, že budu ječet a ten zvuk se ponese mezi ulicemi.

Vyfotil mě, když jsem si svlíkala tričko, když jsem pomalu ochutnávala jeho hruď, břicho a stále níž, než jsem se dostala k okraji džínů. Když jsem je rozepla a vzala ho do pusy. Doufala jsem, že mě tentokrát nechá pokračovat.

Zašeptal. „Nezavírej oči. Podívej se na mě.” A potom mě zase vyfotil. Byla jsem z něj tak unešená, že mi to v tu chvíli vůbec nevadilo.

Nakonec odložil telefon na deku a rukama mi vjel do vlasů, vedl mě a udržoval pomalé tempo. Svírala jsem ho v puse, pohybovala jsem se tak pomalu, že jsem si ani

nedokázala představit, jak se u toho může udělat. Pomalu jsem ho vytáhla a pak stejně pomalu zastrčila hluboko do krku. Ale nenechal mě zrychlit, potemněly mu oči, vypadal hladověji a konečně mi začal na jazyku pumpovat.

„V pohodě?” zeptal se přiškrceným hlasem. „Už budu.”

Zamručela jsem na souhlas a pozorovala, jak maličko pootevřel ústa a zírá na svůj penis mojí puse. Zvuk, který vydal při orgasmu, byl hluboký, drsný, jakási směsice mumlání a těch nejsprostších slov, co jsem kdy slyšela. Rychle jsem polkla a zaměřila se na pomatený výraz v jeho obličeji.

„Kurva,” zamručel a usmál se. Natáhl ke mně ruku a přitáhl si mě k hrudi.

Obloha nad námi ztmavla. Nejdřív se změnila do růžova, potom levandulova a my zírali na krajkovou vrstvu obláčků. Jeho kůže hřála, byla hebká a já jsem do ní zabořila nos, abych si mohla přivonět.

„Líbí se mi deodorant, co používáš.”

Zasmál se: „Díky.”

Dala jsem mu pusu na rameno, zaváhala jsem, abych nenarušila ten kouzelný moment, ale nemohla jsem si pomoct: „Vyfotils mi obličej.”

„Já vím. Vymažu to. Jenom se na to chci ještě párkrát podívat.” Začal šmátrat rukou po dece a poslepu hledal telefon. Ležel pod mým bokem, vytáhla jsem ho a podala mu ho.

Procházeli jsme obrázky společně. Moje ruce na mém tričku, moje ruce na jeho hrudi. Moje prsa, můj krk. Zastavili jsme se u obrázku, kde jsem mu rozepínala kalhoty a vytahovala ho ven. Když jsme došli k fotce mého palce na špičce jeho penisu, převalil se na mě — zase úplně tvrdej.

„Nene, počkej,” zamumlala jsem mu do pusy, když mě políbil. „Vymaž ty fotky, Maxi.”

Se zamručením se ze mě svalil a ukázal mi tu fotku. Nemohla jsem popřít, že to byla jedna z nejsmyslnějších věcí, co jsem kdy viděla: moje zuby v jeho kůži, můj jazyk dotýkající se špičky penisu, konečně můj obličej, když jsem ho měla v puse a zírala přímo do objektivu. Měla jsem tak tmavé oči, že mi z jejich pohledu bylo jasné, že bych ho kouřila tak dlouho, jak bych jen mohla. Kdybych takovou fotku měla, zůstala bych v takové pozici navždy.

Zmáčkl tlačítko vymazat, potvrdil a všechno bylo pryč.

„To byla ta nejsvůdnější věc, co jsem kdy viděl,” řekl a převalil se zase na mě, aby mě políbil na krk. „Fakt mě štve to pravidlo bez tváří.”

Nic jsem neřekla. Místo toho jsem mu stáhla kalhoty až ke kotníkům, on mi strhnul kraťasy a roztáhl mi nohy, abych mu mohla sedět na bocích.

„Vezmi si kondom,” zamumlala jsem do jeho krku.

„Vlastně,” odtáhl se zpátky jen natolik, aby mi viděl do očí. „Doufal jsem, že bychom mohli vypustit pravidlo kondomů.”

„Maxi?”

„Mám tohle.” Vytáhl zpod deky papír. Hmm, věčně romantický výsledky testů. „Od střední jsem s nikým nespal bez kondomu.” Vysvětloval. „S nikým jiným nespím a chci si to s tebou užít naplno.”

„Jak víš, že beru prášky?”

„V knihovně jsem je zahlédl v tvojí kabelce.” Posunul se trošku zpátky, nastavil se tak, aby do mě mohl vniknout a pohnul boky. „V pořádku?”

Přikývla jsem, ale dodala: „A moje historie ti starosti nedělá?”

Usmál se, políbil mě na rameno a přejel mi rukou po ňadru. „Povídej.”

Polkla jsem, odvrátila pohled a zahleděla se stranou. Položil mi prst na bradu a otočil mi hlavu zpátky k sobě. „Měla jsem jen jednoho dalšího,” přiznala jsem.

Maxovi zmizel úsměv z tváře: „Tys spala jen s jedním dalším chlapem?”

„Ale během toho, co jsme byli spolu, on spal s celým Chicagem.”

Tiše zaklel. „Sáro?”

„Takže kdybychom to brali tak, že jsem byla s tolika, s kolika byl on, byla bych mnohem víc než s jedním.” Pokusila jsem se pousmát, abych zamaskovala tvrdost svých slov.

„Nechala sis udělat testy?”

„Jo.” Posunula jsem svoje boky proti jeho, toužila jsem po něm víc, než jsem si uvědomovala. Andy začal používat kondom až asi v polovině našeho vztahu; to už mi mělo samo napovědět. Bylo to pro mě hrozně depresivně vzdalující, i když mi tvrdil, že je to pro jistotu — abychom neměli děti dřív, než se na ně připravíme. Teď si uvědomuju, že mi nabídl alespoň jednu laskavost.

Ale Max na to šel úplně z druhé strany. Nejdříve odstup a až potom přímý pád do té podivné monogamie, co jsme spolu sdíleli.

Kruci, Sáro. Tak to přeci dělá většina lidí.

Přitáhla jsem se za jeho boky a zvedla se, abych ho kousla do krku.

„Tak dobře.” Max se pohnul kousek zpátky, sáhnul mezi nás a s tichým zamručením se do mě zasunul. Pomaličku, pomalu, zvolna mě plnil. Zakryl mě svým tělem, prolíbal si cestu až k mému krku a přitiskl mi rty na pusu.

„To je kurevsky božský,” zašeptal. „Panebože, neexistuje nic lepšího.”

Proběhl mnou podivný pocit odosobnění. Nikdy jsem na sobě necítila jeho plnou váhu, každičký centimetr jeho nahé kůže. Byl z toho najednou úplně jinej typ posedlosti. Měl tak mohutná ramena, cítila jsem každičký jeho sval. Kolem mě i uvnitř mě byl Max jako úplně cizí, samostatný svět.

Pořád mě líbal a začal se pohybovat, abych cítila každý jeho dotek. „Někdo by sem mohl koukat. Vidět tě, jak ležíš pode mnou s nohama od sebe, úplně nahá.” Nadzvedl se na loktech a zadíval se mi na prsa: „Myslím, že by chtěli vidět tyhle dvě krásky.”

Zavřela jsem oči a prohnula záda, aby na mě viděl líp. Proboha, s Maxem jsem se cítila tak zvláštně bezpečně. Nikdy mi nedal najevo, že by bylo na tom, že se mi líbí představa být přistižená, něco divnýho. Skoro jako by miloval pocit ohrožení stejně jako já.

„Chtěla bys, aby tě někdy někdo při sexu viděl?” zeptal se mě a trošku přidal.

Moje upřímnost byla rychlejší než rozum, naprosto bez dechu: „Líbí se mi myšlenka, že by někdo viděl tebe, jak mě ojíždíš.”

„Jo?”

„Myslím, že jsem nikdy nic takovýho nechtěla, než jsem tě potkala.”

Položil se na mě, teplý a těžký. „Dal bych ti, cokoliv bys chtěla. Zbožňuju, jak se proměníš, když tě šukám a pozoruju. Když fotím, vždycky ztratíš ten svůj tajemný štít a otevřeš se, jako bys konečně mohla dýchat.”

Napnula jsem se pod ním, přitáhla si ho k sobě, jak nejblíž to šlo, a dívala se na oblohu, na které se objevily první jiskry ohňostroje. Zvuk přišel o chvilku později než světlo a hluboká ozvěna otřásla střechou přímo pod mými zády.

Následovaly další a další ohňostroje hvězdiček, plamenů a světel, tak blyštivých a blízkých, že se zdálo, jako by hořela celá obloha. Budova pode mnou vibrovala, třásla mnou a skoro jsem měla pocit, že mě roztrhne.

„Ježíši,” zasmál se a začal do mě narážet tvrději, hrubě vyštěkoval, mručel. Znala jsem jeho signály už velmi dobře. Už se jen tak tak držel. Takhle blízko u řeky se zvuky ohňostrojů zdály skoro ohlušující, vzduch byl cítit sírou, vířil v něm prach a zářila světla. Natáhl se kolem mojí hlavy, opřel se o kolena a přesně v tom okamžiku, kdy světla svítila modře a červeně a zeleně na mé kůži, vyfotil místo, kde jsme přecházeli jeden v druhého

Zhluboka jsem se nadechla a poddala se přicházejícímu orgasmu. Ostře jsem vykřikla, ale můj sten splynul s hromobitím kolem.

Max vzal složenou deku a oba nás do ní zabalil, protože byla zima a proto, že už jsme nehodlali předvádět cokoliv našemu potenciálnímu publiku. Už jsme jen usrkávali pivo, drželi se za ruce a dívali se na ohňostroj.

„Nepřijde ti divný mít monogamní sexuální vztah, když jsi říkal, že už jsi nějakou dobu neměl žádné závazky?” otočila jsem se na něj, abych mohla sledovat jeho výraz.

Zasmál se a přiložil si láhev vína ke rtům. „Ne. Nejsem takovej pitomec, abych nemohl být jen s jednou ženskou, když si to přeje.”

„Když si to přeje? Ty bys byl v pohodě, kdybych chtěla být s někým dalším?”

Zavrtěl hlavou a zahleděl se k řece, kde mizel kouř a začínalo se vyjasňovat. „Vlastně asi ne.” Dopil pivo. „Jestli si dobře vzpomínáš, dneska jsme nepoužili kondom. To bych neudělal, kdybys měla někoho jinýho.”

Natáhl se pro další pivo a při tom pohybu mu deka sklouzla z ramen. Odhalila tak holá záda, každičký sval byl přesně vyrýsovaný. Naklonila jsem ho a začala ho líbat od půli zad až ke krku. „Kdys měl naposledy přítelkyni? Počítals Cecily jako vážnej vztah?”

„Ne.” Vrátil se ke mně a přitulil mě pod dekou. „Od chvíle, co jsem se sem nastěhoval, jsem randil s několika holkama. Ale už si ani nepamatuju, kdy jsem někoho miloval, jestli je to to, na co se ptáš.”

Přikývla jsem. „To jsem nejspíš měla na mysli.”

„Chvíli jsem měl vážnej vztah na univerzitě. Utekla mi s kámošem. Vlastně si ho nakonec vzala. Byl jsem potom obecně na ženský dost vysazenej. Teď si prostě

uvědomuju, že vztahy vyžadují hodně práce, energie a času.” Napil se a polknul. „Toho mám dost z práce. Nejsem proti tomu mít někoho, jenom je dost těžký najít tu správnou partii, i když to zní dost vtipně ve městě s asi osmi miliony obyvatel.”

Když to řekl, necítila jsem vůbec nic, žádný záblesk naděje, že to budu já, ani obavu z toho, že chce někoho jinýho. Pro někoho jako jsem já, kdo se vždycky cítil spíš jako na víc než na míň, to bylo celkem rozčilující. V hrudi se mi rozlil podivný pocit prázdnoty.

„Měla bych už jít,” protáhla jsem se a nechala deku spadnout na zem.

Max se nejdřív zahleděl na moje nahé tělo, než se setkal s mým pohledem: „Proč vždycky tak spěcháš?”

„Přespání jsme si nedohodli,” připomněla jsem.

„Ani o svátcích? Využil bych ranního vrznutí si. Mohli bychom zůstat u mámy v pokoji pro hosty.”

„Zavolej Willovi. Je roztomilej.”

„Zavolal bych mu, ale vždycky trvá na tom, že bude nahoře. Trochu divný.” Odmlčel jsem se. „Počkej. Myslíš si, že je Will roztomilej?”

Zasmála jsem se, dopila jsem pivo a natáhla se pro oblečení: „Jo, ale můj typ jsi ty.”

„Luxusní? Obdařený v těch správných partiích? Božský?”

Zadívala jsem se na něj: „Chtěla jsem říct, že máš ideálně perverzní slovník.”

Oči mu potemněly a naklonil se pro polibek. „Zůstaň. Prosím, Poupátko. Chci tě pořádně ojet, hned ráno, když budeš ještě ospalá a pomuchlaná.”

„Nemůžu, Maxi.”

Chvíli na mě zíral, potom odvrátil pohled, pozvedl si sklenici ke rtům a zamumlal: „Ten ti dal teda pěkně zabrat.”

Cítila jsem, jak se přestávám usmívat: „Bude lepší, když se nebudeš snažit pochopit ženskou, která chce sex jen pro sex a nic víc. Jo, Andy mi dal pořádně zabrat, ale to není důvod, proč nechci zůstat.”

Podívala jsem se na něj a chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že bych měla zase nasadit úsměv. „Nemůžu se dočkat, s čím přijdeš příští týden.”

Doma se z původního nadšení z Maxovy společnosti stalo podivné píchání mezi žebry. Odhodila jsem klíče a kabelku na stůl v předsíni a opřela se o zeď s pohledem upřeným do inkoustové tmy obýváku. Měla jsem mrňavý byteček, ale za těch pár měsíců, co jsem už byla v New Yorku, se z něj stal domov mnohem víc, než kdy byl dům, ve kterém jsem žila pět let s Andym.

Ale dneska, s ozvěnou hudby a jiskřiček odrážejících se od budov, se zvukem smíchu a oslav na ulicích, se poprvé od mého příjezdu zdálo tohle místo opuštěné.

Aniž bych rozsvítila, svlíkla jsem se po cestě do koupelny a vlezla do malé sprchy. Stála jsem pod horkou vodou se zavřenýma očima, doufala jsem, že zvuk tekoucí vody přehluší bušení v mé hlavě.

Nefungovalo to. Třásla jsem se napětím a nepatrná bolest mezi nohama mi nedovolovala na Maxe přestat myslet.

Nikdy jsem nebyla ten typ holky, co je naprosto posedlá nějakým klukem, ale očividně se to dělo právě teď. Max není jen krásný, je taky milý. A věděla jsem přesně, že právě sex nás tak pevně spojuje. Ještě pořád jsem nebyla úplně srovnaná se svou novou obsesí nechávat se pozorovat — jím a možná taky ostatními — ale ta potřeba mi pumpovala pod kůží jako proud: teplá, vzrušující, bylo nemožné ji ignorovat.

A Max to bral. Dokonce ji snad i podporoval, stejně jako ostatní věci.

Zatímco vztah s Andym byl pouze pro oči veřejnosti, Maxovi se podařilo narazit na mou neznámou touhu být sledována, ale zároveň stále respektoval potřebu soukromí. Max byl playboy a zdál se mi nejdřív naprosto nevhodný, ale nechal mě zažít něco, co bych nikdy s Andym nezkusila, protože bych se s ním necítila v bezpečí. Bylo to vážně tak jednoduchý? Držela jsem si Maxe od těla, protože náš vztah byl přesným opakem vztahu s Andym? Ten měl jen falešnou hloubku a postrádal jakoukoliv jiskru. Vztah s Maxem byl schválně jednoduchý, ale pouhý pohled na něj z dálky mi v hrudi rozněcoval žár.

Vypnula jsem vodu, která byla najednou příliš horká. Na chvíli jsem zalitovala, že jsem s ním nezůstala přes noc. Zahodila jsem šanci dotýkat se jeho kůže, ochutnávat jeho vzdechy, cítit jeho váhu na svém těle po celou noc.

Ale když jsem vešla do ložnice a prohlédla se v odrazu zrcadla na dveřích skříně, připadala jsem sama sobě jaksi cizí. Stála jsem vzpřímeněji, míň jsem mrkala, víc jsem pozorovala. Dokonce i já jsem si uvědomila, že v mých očích září podivná moudrost, která tam dřív nebývala.

Deset

„Pořád nechápu, proč se mnou dneska musíš jít.”

Zachytil jsem Willův otrávený výraz v zrcadlových dveřích výtahu a usmál jsem se na něj. Ignoroval jsem zvědavý pohledy, které na nás vrhali někteří z dalších lidí ve výtahu. Will zmáčkl tlačítko do osmnáctého patra.

Můj záměr byl jasně patrný z cedulky na stěně vedle mě: RYAN MEDIA GROUP. „Víš moc dobře, že tě rád pozoruju při akci. Je to jako chodit se vzduchovkou na ryby, nebo jak to vy Amíci vlastně říkáte.”

„Zaprvý,” ztišil hlas, „používáš to blbě a v dnešní době už to nikdo neříká. Zadruhý, kecáš kraviny. Máš tenhle týden stovku dalších jednání; vím, že se v tom skoro topíš. Proč bys pro všechno na světě potřeboval chodit sem? Na nic tě tu nepotřebuju.”

„Máš pravdu, technicky vzato tu být nemusím, ale už jsem tě při takových jednáním viděl, kamaráde. Někdo začne mluvit o neurotransmiterech a mediátorech nebo chemických vazbách a ty se začneš chovat, jako bys byl vyhulenej. Jsem tu jen proto, abych dohlídl na to, že nezpanikaříš a nenavezeš nás všechny do nějaký šílený částky.”

„Já nepanikařím.”

„Ne, to víš, že ne. Nebyls to náhodou ty, kdo pořád mlel o skvělých kontaktech? Můžu zaskočit za Bennettem, když už tu jsme, a zabít dvě mouchy jednou ranou, hmm?”

Ani já jsem skoro své vlastní omluvě nevěřil; nebyl jsem vůbec zvyklý být takhle vyvedenej z míry nějakou ženskou. Rozhodně jsem nebyl zvyklej plížit se kolem jako

nějakej zasranej puberťák, abych si s ní někde utrhl pár minutek o samotě. Můj vztah se Sárou byl navrhnutý tak, aby byl jednoduchý, ale teď se mi zdálo, že to je přesně to, co není. Před pár hodinama to vypadalo, že mám všechno perfektně vymyšlený: přidám se k jednání RMG, využiju Bennetta jako výmluvu, když se bude Will ptát, a pokud budu mít štěstí, potkám Sáru už v pondělí a nebudu muset čekat až do pátku. To, že jsme spolu už strávili nějaký čas mimo dohodu, mě zkazilo. Trochu potuleníčka vzadu v taxíku mi taky neuškodilo. Ale najednou jsem měl rozporuplný pocit, nevěděl jsem, jestli si jenom neříkám o průšvih, když takhle mažu hranice.

Dveře výtahu se otevřely a Will se na mě podíval. „Fajn, ale musíš pochopit, že tohle je můj výstup. Budeš jen sedět a vypadat chytře.”

„Pane Sumnere, pane Stello,” uvítala nás recepční. „Rádi vás opět vidíme.” Provedla nás dlouhou chodbou ke konferenční místnosti, která byla lemovaná okny a na protější stěně za nimi zářil New York jako pohlednice.

„Mně to přijde jako ztráta času, trávit tu odpoledne, když bys mohl navštívit svoji tajemnou sexy kočičku,” prohodil Will, když jsme zůstali sami.

Přešel jsem k oknu a zahleděl se na dopravu v ulicích: „Proč máš dojem, že má takhle odpoledne volno?”

Will si začal procházet papíry, a tak jsem se posadil k dlouhému stolu a v myšlenkách jsem utíkal ke svojí poslední návštěvě téhle budovy. I tehdy jsem tu byl kvůli ní, i když se od té doby zas tolik nezměnilo. Jasně, strávil jsem s ní nějaký čas, šukal jsem s ní, ochutnal ji a dotkl se téměř každého místečka na jejím těle, ale to mi o nic víc nepomohlo pochopit, co se v té její hlavičce děje.

V chodbě se ozvaly hlasy a já vzhlédl, zrovna když vešel Bennett.

„Wille,” potřásl mu rukou. „Díky, že jsi přišel.” Zvědavě se na mě usmál: „Maxi. Nečekal jsem, že tě tu dnes uvidím. Přidáš se k naší diskuzi o B&T Biotechnice?”

Nemohl jsem přehlédnout Willův nabubřelý výraz spokojenosti. On i Bennett věděli, že jsem se biochemií prokousal jen díky flirtování s profesorem, doktorem Williamem

Haverstonem. Děsně zbožňovali legraci na téma „tvůj skoro-kluk”.

„Je plný překvapení,” řekl Will.

„To rozhodně,” souhlasil Bennett. Po pravdě, moc jsem se na Bennettův přístup nezaměřil. Od aukce uběhlo už pár týdnů, ale stejně jsem musel přemýšlet, jestli ví, že jsem tu kvůli Sáře, a ne kvůli debatě o nejnovějších objevech v proteomice.

„Vy jste mi ale páreček idiotů,” zamumlal jsem.

Jak přicházeli další účastníci, začalo se to kolem hemžit; chtěl jsem zůstat chladný, ale bohužel Sára přišla jako poslední. Vypadala úchvatně, a když ji Bennett představoval, zíral jsem na její dlouhé tělo. Námořnická sukně, roztomilý růžový svetřík, který lemoval jemnou křivku jejích prsou, a krk, který jsem toužil cucat hodiny.

„Tohle je Sára Dillonová, ředitelka finančního oddělení,” řekl Bennett Willovi.

Will postoupil kousek dopředu. „Ano, komunikovali jsme spolu přes email. Moc rád vás konečně poznávám, Sáro. Myslím, že jsme se před měsícem na té charitativní aukci nějak minuli.”

Chvíli spolu mluvili a potom se podívala mým směrem, na chvilku se jí oči úplně rozšířily. Přešla ke mně s nataženou rukou a nevypadala dvakrát šťastně, že mě vidí.

„My jsme se potkali na aukci,” řekla s upjatým úsměvem. „Max Stella, že?”

Potřásl jsem jí rukou a palcem ji maličko poškádlil na dlani. „Jsem okouzlen, že si mě pamatujete, Sáro.”

Stáhla ruku zpátky, mdle se na mě usmála a posadila se zpátky na svoje místo.

Přesunul jsem se ke Chloe, zdvořile s ní prohodil pár vět a přijal jsem nejasné pozvání na večeři někdy v příštích týdnech. Bylo mi naprosto jasný, proč je z ní Bennett tak unešenej: byla překrásná a očividně velmi bystrá. Všiml jsem si, jak se na zlomek sekundy setkala s Bennettovým pohledem a hned se zase vrátila ke mně, jako by spolu měli nějakou tichou konverzaci. V jednu chviličku protočil panenky a pak se usmál takovým způsobem, jaký jsem u něj nikdy neviděl. Měla toho ubohého bastarda úplně omotanýho kolem prstu.

Když jednání začalo, posadil jsem se na jediné volné místo, které bylo vedle Sáry. Podle jejího výrazu jsem soudil, že to není úplně ideální řešení.

Minuty se táhly neuvěřitelně pomalu, Ježíši Kriste, tohle bylo skutečně to nejnudnější jednání, který jsem kdy absolvoval. Samá věda a strategie týkající se vědy. Přísahal bych, že v jeden moment Willl zakoulel očima nadšením.

Sára vedle mě pořád tiše bublala. Proč byla tak napnutá? Cítil jsem každičký kousek prostoru, který nás od sebe odděloval. Musel jsem vědomě držet ruce v klíně. Byl jsem v pozoru, všímal jsem si každýho pohybu, který udělala pokaždé, když se zavrtěla na židli nebo se natáhla pro láhev s vodou. Cítil jsem její vůni. Neuvědomil jsem si, jak bude těžké sedět takhle blízko a nemoct se jí dotknout, nemohl jsem udělat ani nic tak prostého, jako zastrčit jí pramínek vlasů za ucho.

Proč jsem jí proboha zrovna teď z ničeho nic chtěl upravovat vlasy? Plán byl oficiálně v hajzlu.

Jakmile Will dokončil svou prezentaci, Sára se omluvila a zmizela dřív, než jsem měl možnost si s ní promluvit. Když jsem se konečně dostal z rozhovoru o nejlepších cestách, jak zdůraznit firemní proteomickou technologii v marketingovém plánu firemní strategie, vyrazil jsem sprintem do její kanceláře.

„Zdravím,” prohlídl si mě její asistent od hlavy k patě zpoza monitoru.

„Jdu za Sárou Dillonovou,” řekl jsem a bez zastavení pokračoval k její kanceláři.

„Tak to hodně štěstí, není tady,” zavolal na mě. Otočil jsem se a zjistil jsem, že se vrátil ke svým tabulkám.

„A poradíte mi, kde by tak mohla být?”

Aniž by vůbec zvedl pohled, odpověděl: „Asi se šla projít. Proletěla tudy, jako by jí za patama hořelo.” Krátce se na mě zadíval. „Když má chuť někoho ubodat, většinou chodí do parku.”

Ach jo, do svatý prdele.

Utíkal jsem k výtahu a ignoroval pohledy, které se do mě ze všech stran trefovaly, a díval jsem se, jak se odpočítávají patra. Co se do hajzlu pokazilo? Vždyť jsem jí řekl sotva dvě slova. Když jsem vyšel ven, odpolední horko mě praštilo, jako bych narazil do zdi, a to jsem stál v dusivým stínu výškové budovy nade mnou. Podíval jsem se ulicí doprava, doleva a otočil se na podpatku směrem k parku. Chodníky byly narvané pejskaři a turisty, ale naštěstí měla boty na podpatku, které ji musely zpomalovat, takže ji budu schopen dohnat.

Byl to podivnej pocit přejít z města do parku, smrad asfaltu a vyčerpání nahradila vůně stromů a listí, hlíny a vody.

Na konci chodníku jsem v dálce zahlédl záblesk růžové, a tak jsem přidal. „Sáro!” zařval jsem.

Zastavila se na dlážděné cestičce a otočila se, aby ke mně byla čelem. „Doprčic, Maxi. Co sis sakra myslel?”

Zarazil jsem se. „Cože?”

„No tam v konferenčce!” sotva dýchala. „Netušila jsem, že financujete B&T! To teď ještě nepotřebujou vědět. Zdravím, milý střete zájmů!”

Poškrábal jsem se na tváři a přál jsem si, aby tahle jednoduchá dohoda přestala být tak zatraceně komplikovaná. „Nenapadlo mě, že by to měl být problém.”

„Tak mě nechej, abych ti to nastínila,” vyštěkla. „Ředitelka finančního, která má na starosti B&T marketingovou firmu spí s ředitelem spekulantský firmy, která výše

zmíněnou B&T platí. Nezdá se ti, že je tu jakýsi konflikt? Myslíš, že bys třeba chtěl, aby tvoje nová holka do postele měla práci? Nebo tě třeba napadlo, že se ujistíš, že tvoje nová zakázka dostane tu nejlepší cenu na prémiovou marketingovou strategii?”

To si ze mě dělala srandu? Cítil jsem, jak začínám z rozhořčení rudnout. „ Ježíšimarja, Sáro! Nesnažím se ti dohodit práci, protože o tebe mám strach, ani s tebou nespím, protože se chci ujistit, že děláš svou práci dobře!”

Povzdechla si a zvedla ruce. „Já si to vlastně ani nemyslím. Ale přesně takhle to vypadá. Jak dlouho už to děláš? Copak nevíš, jak to v týhle branži funguje? Pro mě je to nová pozice. Tohle je tvoje parketa a lidi jsou naprosto hladoví po každým detailu, co se tě týká. Podívej se, jak za tebou tisk dolízá i pět let po tom, co Cecily odešla z města.”

Byla na publicitu přecitlivělá a šup, bylo to naprosto ohromující. Všechno to byly jen kecy, a věděl jsem, že to sama moc dobře ví. Podívala se pryč, ruce zkřížené před hrudníkem, pokleslá ramena. Pravda byla taková, že mi bylo úplně jedno, kdo mě se Sárou uvidí. Od dramatu s Cecily uplynulo pět let a já si uvědomil, že člověk nemůže zabránit tomu, co si ostatní myslí. Ale nebyla šance, že by to mohla pochopit i Sára.

Přešel jsem k vrbě několik metrů od nás, propletl se závojem listí, posadil se a opřel jsem se zády o kmen. „Nemyslím si, že je to zas tak velkej problém, jakej z toho děláš.”

Přišla blíž, ale pořád zůstávala stát. „Snažím se ti vysvětlit, že musí existovat určitá míra diskrétnosti. Ať už tu je nebo není nějaký potenciální střet zájmů, nechci, aby si Bennett myslel, že spím s klientama nějak pravidelně.”

„Máš naprostou pravdu, ale neřekl bych, že Bennett je člověk, kterej si může dovolit něco takovýho kritizovat.”

Díval jsem se, jak se její nohy přibližují, jak se krčí a za moment už seděla vedle mě v teplé trávě. „Neměls jedinej důvod, proč tam dneska být. Nečekala jsem, že tě tam uvidím, a dost mě to rozhodilo.”

„Kruci, Sáro. Nechtěl jsem tě vyprstovat pod stolem, prostě jsem jen chtěl mít možnost tě vidět a pozdravit tě. Mohla by ses trošku víc přizpůsobit, víš.”

Trošku se zasmála a pak utichla. Ale po pár vteřinách jsem si uvědomil, že se směje znova: nejdříve tiše, potom se chytla za břicho, předklonila se a skoro ječela smíchy.

„To si myslíš?” podařilo se jí ze sebe vypravit.

Neměl jsem ponětí, čím jsem způsobil tuhle obří reakci, a tak jsem jen tiše seděl a představoval si, že míň je nejspíš víc, ve chvíli, kdy sedíte vedle ženské, která možná, nebo taky ne, za chvilku zešílí.

Uklidnila se, utřela si oči a povzdechla si. „Jo, mohla bych se víc přizpůsobit. Protože mít sex v klubu, v sále na banketu, ve skladišti, v knihovně ??”

„Ale, Sáro. Nemyslel jsem? “

Zvedla ruku. „Ne, pro mě je to jen bezvadná lekce. Neustále se musím protahovat, roztahovat. Jakmile s tím přestanu a mám pocit, že se mi něco daří opravdu dobře udržet, všimnu si, jak rigidní jsem ohledně něčeho dalšího.”

Utrhl jsem dlouhé stéblo trávy a přemýšlel nad tím, co řekla. „Měl jsem ti napsat.”

„Asi jo.”

„Ale já bych byl naprosto nadšenej, kdyby ses náhodou ukázala na jednání Stella & Sumner.”

„Taky se mnou chceš jít na večeři, chceš, abych přespávala u tvé matky v pokoji pro hosty, a možná bys se mnou chtěl péct i sušenky nebo něco podobnýho.”

„To proto, že mě nezajímá, jestli nás spolu někdo uvidí,” řekl jsem a začínal jsem se cítit opravdu frustrovaně. „Proč to vadí tobě?”

„Protože se do toho začnou lidi míchat,” otočila se ke mně. „Budou nás probírat, dělat si z toho povídačku. Budou se dohadovat, snažit se nahlídnout do toho, kdo jsme, co chceme. Vztahům veřejný zájem nedělá moc dobře a bude tě to pronásledovat nadosmrti, když jednou přiznáš, že ti na něčem záleží.”

„Jasně,” kývnul jsem.

Poslouchal jsem, jak fouká vítr a jak ho vrbové listí tlumí. Líbilo se mi být schovaný v téhle tiché jeskyňce, pryč od chodců, ptáků a od všeho ostatního, co by mohlo pozorovat naši konverzaci a moje tiché rozplývání se. Měl jsem uvnitř příliš mnoho věcí, co vřely: vědomí toho, že chci Sáru, že jsem Sáru vždycky chtěl — od prvního okamžiku, co jsem ji uviděl. Taky jsem musel přijmout fakt, že jsem čekal, že Sára nejspíš bude doufat v něco víc a že já budu ten, kdo nastaví pravidla, ale ve skutečnosti to bylo naopak.

„Maxi, mám v sobě zmatek,” řekla tiše.

„Řekneš mi aspoň proč?”

„Dneska ne,” zadívala se na větvičky nad hlavou.

„Opravdu jsem rád za všechno, co spolu děláme, ale někdy není jednoduchý držet si takovej odstup.”

Trošičku se zasmála, ale jako by jí to ani nepřišlo vtipný. „Já vím.” A potom se ke mně naklonila a políbila mě.

Čekal jsem jen drobnou pusinku, nicneříkající veřejnou pusu, aby vyčistila ovzduší po tom, co jsem přiznal, že bych se jí měl vždycky dopředu ozvat, a po tom, co ona přiznala, že to přehnala. Ale bylo to něco mnohem hlubšího: rukama mě držela za obličej, pusu divoce otevřenou, toužící po mně, nakonec na mě vlezla a obkročmo seděla na mých stehnech.

„Proč jsi na mě tak hodný?” zašeptala a pak mě znovu políbila, čímž mi zabránila jakkoliv odpovědět.

Ale nemohl jsem to nechat být. Bylo to moc velký na to, abych to jen tak přešel a nijak na to nezareagoval, abych to přerazil svou rukou v jejích kalhotkách nebo rychlovkou pod stromem. Odtáhl jsem se: „Jsem na tebe hodnej, protože tě mám opravdu moc rád.”

„Lžeš někdy?” zeptala se a snažila se zachytit můj pohled.

„To víš, že jo. Ale proč bych měl chtít být neupřímnej k tobě?”

Na tváři se jí objevil strnulý výraz a duchaplně přikývla. Po dlouhé odmlce zašeptala: „Měla bych se vrátit.”

Moje nálada se okamžitě změnila z teplé intimity na obyčejnou pracovní, každodenní. Tahle ženská je bumerang. „Fajn.”

Postavila se, oprášila si trávu z kolen a sukně. „Asi bychom se neměli vracet společně.”

Nezbylo mi, než jen přikývnout, jinak bych mohl ztratit vládu nad svou frustrací z jejích pravidel ohledně veřejného chování, obzvláště po tom, co mi zrovna vlezla do klína pod stromem v parku.

Dlouze se na mě zadívala, natáhla se, aby mě mohla políbit na tvář, jedinkrát, opatrně. „Taky tě mám moc ráda.”

Díval jsem se, jak odchází, s hlavou vztyčenou a rameny narovnanými. Pro okolí vypadala, jako by se vracela jen z rychlé procházky v parku.

Rozhlídl jsem se kolem sebe, jako bych mohl posbírat kousky srdce, které jsem skoro rozházel po trávě okolo.

Jedenáct

Říct, že můj rozhovor s Maxem byl divnej, by bylo značné podcenění skutečnosti. Vím, že jsem trochu moc vyšilovala, ale upřímně? On taky. Dělal si starosti kvůli mojí reakci v konferenčce? Šel za mnou až do parku? Co to jako děláme?

V pondělí večer jsem přišla domů a strávila dvě hodiny přípravou aebleskiver na večeři. Nafouklé balónky, osmažené a pocukrované, se většinou podávají na snídani, ale to mi bylo fuk. Potřebovala jsem nějak zabít čas. Byl to recept mojí babičky z Dánska, a když jsem se soustředila na to, abych je udělala perfektní, měla jsem spoustu prostoru na přemýšlení.

Vlastně jsem poslední dobou přemýšlením moc času nestrávila.

Jenže vaření něčeho, co jsem si tak spojovala s rodinou, taky zapříčinilo, že se mi začalo stýskat po domově, po rodičích, po bezpečí předvídatelného života, nehledě na to, jak byl depresivní nebo nepravdivý.

Natáhla jsem se pro telefon a bylo mi jedno, že mám špinavý ruce. Máma to zvedla, až když už sedmkrát zazvonil. Jak typický.

„Ahoj, zlatíčko!” v pozadí se ozvala rána a máma zaklela: „Kurvadrát!”

„V pohodě?” zeptala jsem se a křenila se do telefonu. Bylo neuvěřitelný, jak mě mohly uklidnit pouhý tři slova.

„Jo, jen jsem pustila na zem svůj iPad. A ty jsi v pořádku, zlatíčko?” Když se mě zeptala, vzpomněla jsem si, že jsem jí volala dneska ráno po cestě na metro.

„Jen jsem tě chtěla na chvilku slyšet.”

Odmlčela se. „Je ti smutno?”

„Trošku.”

„Tak povídej,” řekla a já si okamžitě vzpomněla na ty stovky případů, kdy řekla přesně tohle, aby mě přinutila všechno vyklopit.

„S někým jsem se seznámila.”

„Dneska?”

Škubla jsem sebou. S rodiči jsem mluvila několikrát od chvíle, co jsem se odstěhovala, ale nikdy jsem se o Maxovi nezmínila. Co jsem jim měla povídat? Nechtěli přece znát můj sexuální život o nic víc, než jsem ho já chtěla s nimi sdílet.

„Ne. Už před pár týdny.”

Skoro jsem ji slyšela, jak si v hlavě chystá svou nejlepší odpověď. Aby mě podpořila, a zároveň varovala. Přesně tak, jak se člověk chová při prvním vztahu své dcery po děsným, veřejným rozchodu.

„Kdo to je?”

„Dělá ve financích. Místní. Vlastně ne,” zavrtěla jsem hlavou a přála si, abych mohla celý začít odznovu. „Je to Brit.”

„Ále, cizinec, to je jako z pohádky!” vyhrkla se svým silným jižanským přízvukem a zasmála se. Ale pak přestala. „Říkáš mi to, protože je to vážný?”

„Říkám ti to, protože vůbec nemám ponětí.”

Zbožňuju, když se máma směje. Dost mi chybí, že už to neslýchám tak často. „Tak to je to nejlepší stádium.”

„Fakt?”

„No jasně. Opovaž se to promarnit. V žádným případě nesmíš svýmu pitomýmu ex dovolit, aby ti bránil se bavit.”

Povzdechla jsem si. „Ale je to pro mě tak cizí. S Andym jsem vždycky věděla, co čekat.” Sotva jsem to dořekla, už jsem litovala a její mlčení mi burácelo v uších jako bouřka.

„Vážně?”

Znala mě tak dobře. Skoro jsem viděla, jak má založený ruce, a její výraz: myslím, že někomu nakopu prdel. „Ne, nevěděla.”

„Cítíš se, jako bys toho chlapa znala?”

„To je právě to divný. Cítím se, jako bych ho znala.”

Nehledě na to, jak moc jsem nad tím vším přemýšlela, nebo jak málo jsem tu noc spala, bylo by dost mimo mísu tvrdit, že jsem věděla, jaký je Maxův postoj po tom, co se stalo v pondělí. Chod se naprosto obrátil: To on měl vědět, jak zacházet s aférkami. A já jsem měla vědět, jak to funguje se závazky.

A ani jeden z nás neměl chtít víc než sex. Ale z nějakýho důvodu to tak nikdy nebylo. Vlezlá touha poznat se navzájem se cpala kupředu od prvního dne, a mně bylo jasné, že ač jsem se opravdu hodně snažila být někým, kdo je schopen svůj vztah omezit jen na sex, ve skutečnosti taková nikdy nebudu.

Vzpomněla jsem si na jeho výraz, s jakým za mnou utíkal, a ucítila bodnutí viny.

Sáro, jsi pěkným zklamáním, co se flirtování pro začátečníky týká.

Ve středu mi poslal fotku z noci v knihovně. Byl na ní lem mých šatů, které jsem měla vyhrnuté až k páteři. Byla to prostá fotografie, ale stylizoval ji do černo-bíla. Originál byl dost rozmazaný na to, abych poznala, že ho vyfotil chvilku před koncem, když jsem přešla do nesrozumitelného blábolení a on mě následoval s orgasmem a mručením do mého krku.

Ve čtvrtek přišel další obrázek, tenhle jsem zahlídla, když jsme si procházeli jeho telefon čtvrtýho července na střeše. Byla to fotka, na které mu rozepínám džíny. Držela jsem mu kalhoty jen kousek od těla, ale dost na to, aby byl vidět lehký tvar jeho chlouby, která se mačkala v šedých boxerkách.

Oba obrázky mi poslal kolem poledne a vždycky jsem je dostala, když jsem dokončovala významné smlouvy. Snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že jsem roztěkaná z těch

smluv, a ne z představy, že ho brzy uvidím.

Byla jsem jeden velkej lhář, co lže jako když tiskne.

„Otázečka,” prohlásil George, když vešel do mojí kanceláře, aniž by se obtěžoval zaklepat. „Jsme si naprosto jisti, že Max Stella není gay? Přemýšlím nad tím od pondělí, co tu byl.”

Zamrkala jsem a snažila se přijít na to, jestli jsem řekla Maxovo jméno nahlas, nebo George dělá to stejný, co Chloe od posledního jednání Stella & Sumner: neustálý,

nenápadný narážky na jejich firmu a u toho pozoruje moji reakci.

„Jsme si dost jisti.”

„Možná je bi?”

Podívala jsem se na něj a pustila svoje červené pero na tlustou smlouvu před sebou: „Upřímně? Dost o tom pochybuju.”

George pozvedl zvídavě obočí. „To víš z vlastní zkušenosti?”

Vrhla jsem na něj ten nejvýhružnější pohled, jaký umím, který popravdě? vůbec nikoho nevystraší. Dneska se mnou George tuhle hru hrát nebude. „Už máš podpisy od Millera a Corteze pro tu novou kampaň Agent Provocateur?”

Můj asistent přimhouřil oči. „Fajn. Už se ptát nebudu. Ale jenom, abyste, slečno, věděla, že jsem podezíravej. Opravdu hodně podezíravej. Vypadalo to, že ti hoří gaťky, kdyžs ho tu v pondělí uviděla. Ano, mám ty podpisy.”

„Bezva.” Sotva jsem promluvila, zavibroval mi na stole telefon a já ho rychle otočila obrazovkou dolů a připomněla si asi tak po milionté, že si musím změnit nastavení, kdyby mi náhodou Max posílal další fotku.

Georgův výraz byl k nezaplacení: vypadalo to, že mu jeho sebekontrola způsobuje fyzickou bolest.

„Jsi obdivuhodný, ale teď běž pryč,” řekla jsem.

„Kdo ti píše?”

„Dokud si mě nevezmeš a nebudeš za mě platit všechny účty, bude to vždycky nevhodný dotaz. A i kdyby sis mě vzal a účty za mě platil, je dost nepravděpodobný, že ti

odpovím.”

„Fajn.” Ukázal mi prostředníček, ale vypařil se z mé kanceláře zpátky ke svému stolu.

Podívala jsem se na mobil se zatajeným dechem. Byla to esemeska od Maxe a mně se málem zbláznil tep.

O víkendu mi budou malovat kancelář a pokládat novej koberec. V pátek po práci si musím sbalit věci, takže se obávám, že tu budu trčet dlouho.

Rychle jsem napsala: Takže tě tenhle týden neuvidím? Hned jak jsem to odeslala, jsem si uvědomila, jak hrozně zoufale to musí znít.

Pěkný den, Sáro. Zní to zoufale, protože ty zoufalá jsi.

Během pár minut odepsal: Předpokládám, že si pamatuješ, kde mám kancelář. Uvidíme se v šest, Poupátko.

Stejně jako většina našich pater, i kanceláře ve Stella & Sumner byly v šest večer skoro prázdné. Maxova matka neseděla u recepce a v kójích bylo jen pár lidí, které jsem minula po cestě k Maxově kanceláři.

Zlehka jsem zaklepala na dveře a slyšela, jak mě zve svým hlubokým hlasem dál.

Jsem v tom až po uši, uvědomila jsem si, když jsem ho uviděla, jak sedí za stolem s vyhrnutými rukávy a na nose má brýle s tlustými obroučkami. Měl tak hluboce

soustředěný výraz, že mi to skoro vyrazilo dech.

Otočila jsem se na jeho obličej s výrazem soustředit-se-na-práci, který se maličko podobal tomu přivést-Sáru-k-orgasmu.

„Zamkni za sebou prosím dveře, buď tak hodná,” zamumlal, aniž by zvedl pohled od monitoru.

Otočila jsem se, zamkla za sebou a potom se znovu rozhlédla po jeho kanceláři. Jak dlouho tu dneska budeme? A kdy se konečně podívá na mě a řekne, že vypadám

úchvatně? Už jsme měli tak hluboce zakořeněné zvyky.

Jeho kancelář nevypadala ani trošku, že by se měla začít zítra ráno malovat. Sotva začal uklízet věci: podél jedné stěny stály stohy papírů a knihy a v rohu leželo aspoň dvacet prázdných krabic, které čekaly, až je někdo naplní.

„Je jasný, že se tu se mnou budeš nudit, a protože jsem sebestřednej pitomec, poprosil jsem tě, abys přišla, ale prostě se neostýchej a sundej si oblečení.”

Cítila jsem, jak mi spadla čelist a jak kulím oči. „Cože?”

„Oblečení. Dolů,” zopakoval, konečně se na mě podíval a posunul si brýle na špičku nosu. „Copak sis myslela, že zůstaneš oblečená?” zavrtěl hlavou, postrčil si brýle zpátky na oči a obrátil svou pozornost zase k počítači. „Kurevsky nesnáším balení. Vidět tě nahou bude jediná dobrá věc, co se dneska večer přihodí.”

„Hmm,” pokusila jsem se zformulovat odpověď. Pravda byla taková, že stará Sára by si vůbec neužila ani představu, že bude před někým jen tak sedět nahá. A to byl přesně ten důvod, proč se mi to teď chtělo udělat. Přešla jsem ke gauči a přetáhla si přes hlavu svůj kašmírový svetr s krátkým rukávem. Vyzula jsem si svoje nízké modré balerínky s britskou vlajkou na špičce a potom jsem se vysoukala z úzkých džín. „Ani sis nevšiml mých bot,” zahuhlala jsem.

„To si piš, že všiml. Bože, chraň královnu,” řekl suše a mrknul na mě. „Všiml jsem si na tobě každičkého detailu, Sáro.”

„Vážně?”

„Tak si mě vyzkoušej.”

„Kde mám mateřský znamínko?”

„Na pravým boku, hned pod posledním žebrem.”

„Máš nějakou oblíbenou pihu?”

Chyták, říkala jsem si. Nemám žádný pihy.

„Tu, co máš na zápěstí.” Podívala jsem se na svoji ruku naprosto ohromená.

„Co říkám, když už skoro jsem?”

„Když dostaneš orgasmus, vydáváš jen nesrozumitelné zvuky. Ale těsně předtím vždycky šeptáš pořád dokola ‚prosím’, jako bych ti to snad mohl odepřít.”

„Jak chutná moje štěrbinka?” zeptala jsem se a jeho oči přeletěly rychlostí světla od obrazovky ke mně. Zaculila jsem se na něj a posunula si kalhotky po stehnech, abych z nich mohla vylézt.

„Některý kundičky chutnají prostě jako kundičky. Ta tvoje ale chutná jako dobrá kundička.” Postavil se a přešel ke mně. „Lehni si na gauč a hlavu polož sem.” Umístil mi hlavu na opěradlo koženého gauče. Kupodivu to bylo pohodlný, na to, jak pevná kůže to byla.

„Kolena nahoru, nohy roztáhnout.”

Trochu mě to překvapilo, ale udělala jsem, co mi řekl, a usmála se na něj, když mi odhrnul vlasy z čela a změřil si moji polohu, jako bych byla kousek umění, který si chce pověsit na stěnu.

„Nakresli mě jako jednu ze svých Francouzek, Jacku,” zarecitovala jsem prosbu Kate Winsletové z Titaniku a zahleděla se na něj.

Natáhl se a štípl mě do zadku. „Potvůrko.”

Když se otočil zpátky ke stolu, trošku jsem přitáhla nohy k sobě, abych ho vyzkoušela.

„Roztáhnout,” zavelel přes rameno.

Zasmála jsem se a vrátila se do stejné polohy, jakou mi předtím ukázal.

Vrátil se ke mně s knížkou a podal mi ji. „Tímhle se můžeš zabavit, zatímco budu pracovat.”

„Ty nebudeš nahej?”

„Blázníš?” zaculil se. „Musím přece balit.”

Podívala jsem se na knížku ve svých rukou. Na obalu byl muž s kočkou nahý do půli těla a u nohou mu ležela polonahá žena. Kočičí drápky.

„Vypadá to? zajímavě,” prohodila jsem a otočila na zadní stranu, abych si přečetla anotaci. „Muž se dvěma partnerkami. Jedna je žena a jmenuje se Kočka a potom má kočkodlaka,” mrkla jsem na něj, „jako domácího mazlíčka. Mazlíčka, se kterým mají oba sex.”

„Znělo to tak intelektuálně.”

„Tos koupil v levných knihách, co?”

„Jo. Vypadá to perfektně živočišně, tak jsem si říkal, že by se ti to mohlo líbit.” Otočil se a začal přerovnávat věci na stole. „Ale teď už tiše, Poupátko. Mám strašně moc práce.”

Nejdřív se mi zdálo nemožné soustředit se na knížku, ale jak minuty plynuly a Max se naprosto zažral do balení svého stolu, začala jsem zapomínat, že sedím na jeho gauči. Sama.

Úplně nahá.

Ta knížka, co mi dal, byla neuvěřitelně oplzlá, a to ani nemluvím o tom, že byla děsně vulgární; napsaná byla příšerně, ale to asi nebylo důležitý. Vyskytovalo se tam několik mužů a několik žen; hrozně moc mužských pindíků na to, aby se drželi jen heterosexuality, ale opět — to asi nevadilo. Šlo tam totiž o průběh sexu a jeho popis. Každej tam měl aspoň nějakou část těla, která byla tvrdá nebo tekla. Nebo obojí. Lidi řvali a někdy doslova — zarývali nehty do věcí.

Hlavní hrdina seděl v rohu a všechno jen pozoroval.

„Červenáš se,” položil Max stoh knížek a opřel se o stůl, aby se na mě mohl podívat. „Už to čteš patnáct minut a něco z toho, co tam je, z tebe dělá ředkvičku.”

Podívala jsem se na něj a strnula. „To to slovo na p. Jen mě zaskočilo, to je celý.”

„Píča?”

Přikývla jsem, překvapilo mě, jak mě vzrušilo, když to slovo dutě vyslovil se svým přízvukem. Protáhl í. Nějakým způsobem to celé slovo zjemnilo. Znělo najednou mnohem víc sexy.

„Já to slovo žeru. Takový ošklivý. Píča. Zní tak nemravně, že?” poškrábal se na tváři. „Přečti mi kousek.”

„Já?”

„Sáro.”

Jestli to bylo vůbec možný, cítila jsem, že rudnu ještě víc. „Popadl ji za stehna, silou je roztáhl od sebe a zíral na její mokrou, zarudlou píču.”

„Týjo!” Zachechtal se. „To je teda něco.” Vrátil se ke stolu a začal procházet hromadu papírů. „U večeře mi můžeš povědět o všech svých oblíbených částech.” Chtěla jsem začít protestovat, ale on zvedl prst ke rtům a utišil mě. „Čti.”

Zírala jsem na stránku a všechna slova mi splývala v jedno. Která ženská dělá scény kvůli večeři?

Ta ženská, milá Sáro, pomyslela jsem si, která chápe večeři jako začátek přespání, které zase vede ke každé noci společné. A to vede ke klíčům, potom k sestěhování se. A pak přijdou omluvy, tichý sex, nakonec žádnej sex a mlčení, a v závěru naděje, že se objeví nějaká veřejná událost, na kterou nás pozvou jako pár, a já s ním tak budu moct strávit aspoň nějaký čas.

Jenomže, já jsem opravdu litovala, že jsem u něj na den nezávislosti nepřespala. A začal mi přes týden chybět.

Kruci.

Zakašlala jsem a stiskla víčka.

„V pohodě?” zamumlal přes stůl.

„Dobrý.”

Po následujících dvaceti minutách, kdy jsem přečetla asi sedmnáct dalších sexuálních scén, ke mně Max přišel, přejel mi rukou od klíční kosti ke kolenu a zašeptal. „Zavři oči. Neotvírej je, dokud ti neřeknu.”

„Dneska jsi teda otravně panovačnej,” řekla jsem, když jsem pustila knihu na zem a udělala, co mi nařídil. Okamžitě se mi tak zbystřil sluch, že se mi zdálo, že místnost snad vibruje. Slyšela jsem, jak si rozepíná pásek, zip, tiše vzdychá.

To se??

Cítila jsem lehký závan vzduchu, když pohnul rukou, rytmus, který začal zvolna a byl najednou rychlejší a rychlejší. Dýchal ostře a přerývaně.

„Nechej mě se dívat,” zašeptala jsem.

„Ne.” Řekl přiškrceným hlasem. „Já se dívám na tebe.”

Nikdy jsem neposlouchala, jak někdo masturbuje, a byla to naprostá muka, udržet oči zavřený. Ty zvuky mě lákaly, jeho tiché mručení a pokyny, abych roztáhla víc nohy, abych se dotkla prsou.

„Jsi z té knížky mokrá,” poznamenal a pak jsem vnímala, jak ruka svírající jeho penis zrychlila. „Jak moc mokrá?”

Natáhla jsem ruku, pořád jsem měla zavřené oči, a dotkla jsem se sama sebe, abych to zjistila. Ani jsem nemusela nic říkat; prostě zasténal, a když se udělal, zaklel povědomým hlubokým hlasem.

Chtěla jsem se mu dívat do obličeje, ale oči jsem neotevřela, srdce mi divoce bušilo.

Místnost najednou ztichla a jediné, co bylo slyšet, byl jeho těžký dech. A můj. Uvědomila jsem si, že mi nad hlavou jede klimatizace a že se mi studený vzduch rozpíná po rozpálené kůži.

A pak si konečně zapnul kalhoty a pásek. „Hned jsem zpátky. Jen to uklidím.”

Jeho kroky se vzdálily a slyšela jsem, jak se otevírají dveře a jak se tiše směje. „Jo, a už můžeš otevřít oči,” řekl, když odcházel.

Zdálo se mi, jako by v posledních deseti minutách místnost potemněla. Pořád jsem měla ruku mezi nohama a v uších mi dozníval zvuk jeho orgasmu. Jen pro zajímavost jsem se pohladila a zjistila jsem, že bych se mohla udělat hrozně rychle. Možná i za míň než za minutu. Rozhodně dřív, než se vrátí.

Bez dalšího zaváhaní jsem se opřela do své dlaně, přehrávala jsem si zvuk jeho ruky, rychlost jeho pohybů, lehké vzdechy a pokyny, jak jednoduše mi řekl, co přesně

potřeboval.

Tak jednoduše jsme si rozuměli, byli jsme tak dokonale vyvážení. Celé to bylo tak jednoduché.

A s tou myšlenkou mi orgasmus vyběhl po stehnech a vybuchl, vehnal mi do očí jiskřičky a já začala vzdychat.

Dveře se otevřely a moje ruka vystřelila zpátky ke krku, kde mi divoce bušil puls. Polkla jsem další sten a snažila jsem se zpomalit dech. Nevím, proč jsem se cítila, jako by mě někdo přistihl s rukou v krabici na sušenky, hlavně po tom, co on zrovna předvedl, ale prostě jsem se tak cítila.

Max se usmál, přešel ke mně a posadil se na gauč v úrovni mého pasu. Posunula jsem se, abych mu udělala místo, a on si přehodil ruku kolem opěradla, aby se ke mně naklonil a strčil si moje prsty do pusy. „Hezky sis to užila, Poupátko?”

„Myslím, že kdybys tu zůstal, nemusel by ses ptát,” řekla jsem ve snaze zbavit se horka, které mi pomalu stoupalo hrdlem.

„To nevadí,” zamumlal zakousnutý do mého krku. „Podívám se potom na video.” Postavil se a přešel ke skříni, zmáčkl knoflík na foťáku, kterýho jsem si předtím vůbec

nevšimla, byl úplně nahoře.

„Tys? cože?”

Otočil se, na tváři ďábelský úsměv.

„Ty sis to natočil?” zeptala jsem se. Nikdy jsem v sobě necítila takový rozpor. To, že mě odhalil, bylo děsivý. To, že mě pozoroval, vzrušující.

„Jo.”

„Maxi, ale můj obličej?”

Svraštil obočí. „Nastavil jsem foťák níž a tebe si položil přesně tam, kde bylo třeba. Nikdy bych tvůj obličej nenatočil.” Přišel ke mně a klekl si vedle gauče. „Ale je to škoda, protože zbožňuju tvůj výraz, když se uděláš.”

Přejel mi konečkem prstu přes tvář, prohlídl si můj výraz a pak zamrkal, odtáhl se zpátky do reality. „Tak, říkal jsem si, že bychom mohli na večeři do thajské, ale máš alergii na buráky a v mojí nejoblíbenější restauraci mají buráky skoro ve všem. Co říkáš na etiopskou? Vadilo by ti jíst rukama?” Zaculil se. „Přísahám, že tam nikdo nebude vědět, kdo jsem.”

Zírala jsem na něj a naprosto jsem zapomněla, že jsem se chtěla hádat, jestli vůbec na nějakou večeři půjdeme. „Jak víš, že mám alergii na buráky?”

„Nosíš náramek pro alergiky.”

„Ty sis ho přečetl?”

Vypadal upřímně zmatený. „Ty ho nosíš proto, aby si ho lidi nečetli?”

Zavrtěla jsem hlavou, posadila se, projela si rukama vlasy. Chlap, kterýho jsem milovala, si mě sotva kdy všiml. Chlap, se kterým jsem chtěla jen spát, si všiml úplně všeho.

Ke svému vlastnímu překvapení jsem zašeptala. „Etiopská zní bezvadně.”

Max mě vyvedl zadním vchodem k černému autu, které čekalo v uličce.

„To jako vážně?” zeptala jsem se, když otevíral dveře. „To tě novináři pronásledují až domů?”

Zasmál se a jemně mě postrčil na zadní sedadlo. „Ne, Poupátko. Ani náhodou nejsem tak slavnej — číhají na mě jen na akcích a občas na ulici. Tohle utajení je jen kvůli tvé paranoie, ne kvůli mně.”

„Do Královny ze Sáby, Pekelná kuchyně,” řekl řidičovi a potom se otočil na mě. „Díky, žes mi dělala společnost, když jsem se balil. Udělalas z nudnýho úkolu dost zábavnou chvilku.”

„Moc jsi toho nestihl. Nebyl to pro tebe zrovna nejefektivnější večer, co?” naklonila jsem se k němu a věnovala mu svůj nejskeptičtější pohled doprovozený zvednutým obočím.

Usmál se a zíral mi na pusu. „Přistihlas mě. Chtěl jsem, abys ke mně přišla, abych si mohl zapamatovat, jak vypadáš nahá na tom gauči. Najal jsem si lidi, kteří mi sbalí kancelář zítra ráno ještě předtím, než přijedou malíři.” Přitiskl se ke mně a jednou mě sladce políbil. „Někdy si v práci přeju, abychom se vídali častěji. Měl jsem radost, že jsem tě tam mohl vidět.”

Zavrtěla jsem se na sedadle, zdálo se mi, jako by byl svět najednou na koncích špičatý. „Vlastně jsem si nemyslela, že chlapi jako ty existují,” řekla jsem bez rozmyslu. „Upřímní. Takoví, se kterýma se dá vyjít jednoduše.”

„Už jsem ti to říkal. Líbíš se mi.”

Natáhl se ke mně, přitáhl si mě blíž a po zbytek jízdy už jeho rty neopustily moje. Mohla to být minuta, hodina nebo týden. Neměla jsem tušení. Ale když jsme přijeli do restaurace, nechtělo se mi vůbec vystupovat a už vůbec jsem si nevzpomněla, že jsem tak trochu doufala, že mě Max požádá, abych u něj dnes přespala.

Číšník před nás položil obrovský podnos plný zeleniny a různých druhů vegetariánských pokrmů, ze kterých se kouřilo.

„Vezmi si kousek indžery a naber s ní jídlo,” vysvětloval mi Max a utrhl si kousek, aby mi to mohl předvést.

Dívala jsem se, jak si olizuje prsty, jak žvýká a jak se usmívá. „Co je?” zeptal se.

„Hmmm?,” zakoktala jsem a ukázala na něj. „To tvoje pusa.”

„Líbí se ti moje pusa?” vyplázl jazyk a přejel si s ním koutky rtů, pozvedl skleničku a zhluboka se napil vína.

Cítila jsem se s ním víc než opilá. Byla jsem naprosto bezbranná, dezorientovaná. Stočila jsem ruce pod stolem do pěstí, představovala jsem si, že mu říkám, ať odejdeme, ať si mě vezme domů a dotýká se mě.

Kromě toho polibku v autě se mě celou noc skoro nedotkl. Dělal to naschvál? Snažil se mě naprosto pobláznit? Abych pravdu řekla, to se mu dařilo.

Zamrkala jsem, podívala se na talíř a potom udělala totéž co on: utrhla kousek chleba, nabrala čočku a kousla si. Jídlo bylo hodně ostré, teplé a naprosto vynikající. Zavřela jsem oči a zamumlala. „To je tak dobrý.”

Cítila jsem, že se na mě kouká, a když jsem vzhlédla, usmál se.

„Copak?”

„Víš, co dělám za práci, že moje máma pracuje ve stejné společnosti, víš, že mám minimálně jednu sestru. Víš o Cecily. To, co vím já o tobě — kromě toho, že jsi úžasná milenka — je všeho všudy jen to, že ses sem přestěhovala z Chicaga asi před měsícem, nechalas za sebou asi dost velkýho vola a že pracuješ s Bennettem a jeho snoubenkou.”

V břiše se mi rozlil pocit věštící nesnáze a s námahou jsem polkla sousto, co jsem měla zrovna v puse. „Nevím, přišlo mi, že o mně víš mnohem víc.”

„No, mám knihovnu toho, co jsem vypozoroval. Ale mluvím teď o tom, co skutečně vím.”

„Víš, kde bydlím. Kde pracuju a že mám alergii na buráky.”

„Sáro, už je to pár týdnů. Je divný, že si mě pořád držíš tak daleko od těla.” Podíval se stranou. „Nejsem si jistej, že dokážu být cizinec navždycky.”

„Ale být cizinci nám jde dost dobře, ne,” zavtipkovala jsem, ale když jsem viděla zvadlý výraz v jeho obličeji, přehodnotila jsem to. „Co o mně chceš vědět?”

Znovu se na mě podíval, jeho husté, tmavé řasy se mu opíraly o tváře, když během přemýšlení zavřel oči. Byl tak nádhernej; v hlavě mi divoce bušilo, jako by mně do ní někdo mlátil kladivem.

Otevřel oči a zeptal se: „Mělas někdy psa?”

Vybuchla jsem smíchy. „Jo. Můj otec měl vždycky dalmatiny, ale moje máma je teď posedlá labradoodly.”

„Prosím?”

„To je labradorský retrívr kříženej s pudlem.”

Zavrtěl hlavou a zakřenil se. „Vy Amíci vždycky tak ničíte naše vznešená plemena.” Pozvedla jsem víno ke rtům a usrkla, zrovna když řekl. „Proč se tak děsíš toho, že

s někým budeš?”

Vydala jsem několik neidentifikovatelných zvuků, on se rozesmál a mávl rukou. „Jen zkouším, jak daleko můžu zajít. Máš sourozence?”

S úlevou jsem zavrtěla hlavou. „Jedináček. Mám bláznivý rodiče, díky bohu, že měli jen mě. Další dítě by je zabilo.”

„Proč?”

„Moji rodiče jsou? řekněme excentričtí,” vysvětlila jsem a usmála se, když jsem si na ně vzpomněla.

Excentričtí bylo skoro málo. Představila jsem si mámu s jejími parukami z peří a šperky. Tátu s tlustými brýlemi, v tričku s krátkým rukávem a motýlkem. Byli jako z jinýho světa — skoro jiné planety — ale právě proto bylo tak snadné je milovat.

„Můj táta vždycky hodně pracoval, ale když není vytíženej, vždycky se do něčeho vrhne jako posedlej. Máma maká ráda, ale taťka ji nikdy nenechal pracovat mimo domov. Vyrostla v Texasu a potkali se na vejšce. Dělala magistra z matiky, ale co se vzali, prodávala jen kosmetiku z domu a potom se dala na nějaké šílené nemačkavé prádlo

z bavlny. A teď prodává přípravky na pleť.”

„A co přesně dělá tvůj táta?”

Zaváhala jsem. Jak se na tohle může ptát? To o mně opravdu nic neví?

„Moje příjmení je Dillonová, hmm?” Přikývl, vypadal zaujatě.

Max je Brit. Asi nikdy o Dillons neslyšel.

Vykládat mu něco takovýho, bylo jako zvedat ze země těžký kovový řetěz. Bylo krásné představit si, že budu nezatížená jeho vahou, ale bylo skoro jednodušší nechat ho ležet, než se ho snažit zvednout do vzduchu. Po celý můj život se mi stává, že po tom, co lidi zjistí, z jaké rodiny pocházím, začnou se na mě dívat úplně jinak; zajímalo mě, jestli to s Maxem bude jiný.

Zhluboka jsem se nadechla a podívala se na něj. „Moje rodina vlastní řetězec obchoďáků. Je to takové regionální, jako na středním západě. Ale jsou tam opravdu dost

velcí.”

Zamyslel se a nakrčil obočí. „Počkej. Dillons? Jako ‚Měli byste milovat svůj život’ Dillons?”

Přikývla jsem.

„Jejda. Teda. Tvoje rodina vlastní Dillons. Tak fajn.”

Max si přejel rukou po obličeji a zasmál se sám sobě, zavrtěl hlavou. „Doprčic, Sáro. Já? nenapadlo mě to. Připadám si jako vůl.”

„Mně se líbí, že jsi nevěděl, kdo jsem.” Cítila jsem, jak mi poskočil žaludek, když jsem si uvědomila, že teď už ví, že jsem někdo a začne ke mně asi vzhlížet. Ví o Andym, a uvědomí si, jaká blbka jsem byla, že jsem nevěděla, co vědělo celý město.

Max ví, že jsem byla někoho rohožka dřív, než jsem se stala jeho záhadou.

Podívala jsem se bokem, cítila jsem se trochu zranitelná. Nechtěla jsem mluvit o životech ani o historiích našich rodin. Úpěnlivě jsem se snažila najít nějaké nové téma.

Ale promluvil dřív, než jsem stihla s něčím přijít. „Víš, co mě na tobě fascinuje?” zeptal se a nalil mi další sklenici medoviny.

„Co?”

„První noc, co jsme se potkali, a potom v tom skladišti v Brooklynu: všechno, cos mě nechala se sebou dělat. A potom dneska, červenáš se u slova píča.”

„Já vím!” zasmála jsem se a napila se vína.

„Mně se to na tobě líbí. Líbí se mi, jak jsi rozporuplná, jak jsi sladká. Líbí se mi, že máš úplně nemožně bohatou rodinu, a přitom jsem na tobě několikrát viděl stejný šaty.” Olízl si rty a podíval se na mě jako na kořist. „Nejvíc se mi líbí, že jsi tak nezkažená, a zároveň mě necháš dělat s tebou tak ošklivý věci.”

„Mně nepřijdou ošklivý.”

„No, to je právě ono. Většina lidí by si myslela, že ses zbláznila, když jsi za mnou přišla do skladiště. Jsi americká dědička a necháš nějakýho přivandrovalýho děvkaře, aby tě fotil nahou. Aby si tě natočil, jak masturbuješ v jeho kanceláři, jen proto, aby se na to potom mohl podívat. Ale o tos mě sama požádala.”

Opřel se o opěradlo židle a díval se na mě. Vypadal vážně, skoro ohromeně. „Jsem vyšukanej blb; nebudu tvrdit, že ne. Ale vůbec jsem nevěděl, že existují ženy jako ty. V něčem tak očividně naivní, ale přitom tak zatraceně sexuchtivé, že jim nikdy nebude stačit kamarádský, jemný sexíček na matraci.”

Zvedla jsem skleničku, napila se a on pozoroval moje ústa. Olízla jsem si rty a usmála se na něj: „Myslím, že bys brzy zjistil, že většině ženských nestačí jen kamarádský, jemný sexíček na matraci.”

Zasmál se a zamumlal: „Trefa.”

„A to je ten důvod, proč tě pronásledují foťáky a ženský,” řekla jsem a koukala na něj přes hranu skleničky. „Je v tom víc než jen Cecily. Kdyby šlo jen o to, ztratili by zájem během pár týdnů. Ale ty jsi ten chlap z novin, kterej má po boku pokaždý jinou ženskou. Ten, kterýho nikdo nemůže polapit. Chlap, kterej si očividně umí poradit s kundičkama.”

Max vykulil oči a jeho zorničky se rozšířily o něco později, vypadaly jako kapka inkoustu v soumraku. „Nemám každou noc v posteli jinou ženskou.”

Ignorovala jsem ho a dokončila svou myšlenku. „Ženský nechtějí být vždycky považovaný za jemný, výjimečný nebo nějak vzácný. Chceme, aby nás někdo chtěl. Chceme sex stejně žhavý, jako ho chcete vy. A ty jsi ten, kdo to moc dobře ví.”

Naklonil se na loktech a prohlížel si mě. „Ale proč teda cítím, že mi dáváš něco jinýho než ostatní? Něco, co mi nikdy nikdo nenabídl?”

„Protože to dělám.”

Otevřel pusu, aby něco dodal, ale najednou mi zazvonil telefon, zavibroval na stole, kam jsem ho položila. A když jsme se na něj oba podívali, věděla jsem, že zahlídl jméno na obrazovce ve stejnou chvíli jako já.

ANDY, MOBIL.

Dvanáct

Posadil jsem Sáru do taxíku a díval se, jak zadní světla mizí ve tmě.

Do prdele.

Telefonát u večeře ignorovala, jen se podívala na obrazovku a vypnula zvuk, aby telefon jen vibroval, ale nestihla to dřív, než jsem zahlédl, kdo jí volá, a rozhodně to nestihla předtím, než jsem zaregistroval její reakci.

ANDY, MOBIL.

Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by se tak rychle uzavřel; jako by někdo zmáčkl vypínač a světlo jí pomalu zmizelo z obličeje. Začala se nimrat v jídle a přestala mluvit, stáhla se do sebe a odpovídala jednoslovnýma větama po celý zbytek večeře. Snažil jsem se jí zvednout náladu, prohodil jsem pár vtípků a bez ostychu s ní flirtoval, ale? nepomohlo to. Asi po deseti minutách nám oběma ukončila trápení tím, že předstírala bolest hlavy a trvala na tom, že si vezme domů taxíka. Sama.

Do prdele.

Dál jsem zíral do prázdné ulice a čekal, až k chodníku přijede moje auto, motor zůstal chvíli tiše běžet. Mávnul jsem na řidiče, sám jsem si otevřel dveře a vlezl dovnitř.

„Kam to bude, pane Stello?”

„Pojeďme domů, Scotte,” opřel jsem se do sedadla. Vyrazili jsme a já pozoroval městský ruch jako rozmazanou šmouhu a moje nálada byla s každým dalším blokem, který

jsme minuli, temnější.

Všechno šlo tak dobře. Konečně se začala otvírat, konečně mě pustila do svojí mysli. Ještě pořád jsem se vzpamatovával z informace, že její rodiče vlastní největší z luxusních řetězců obchodních domů v téhle zemi, a pak najednou ‚Andy, mobil’. Zasranej Andy.

V hrudi mi bublala zloba, a chvíli jsem dokonce přemýšlel nad tím, jak často spolu asi mluví. Šest let je dost dlouhá doba, znamená to, že za sebou mají pořádný kus

společnýho života a určitě bylo těžké ho najednou jen tak zamést pod rohožku: nevím, proč jsem měl předtím pocit, že je z jejího života nadobro pryč. Dávalo naprostej smysl, že nechtěla do jinýho vztahu, ale její nucený odstup se vždycky zdál mnohem větší, než bylo potřeba.

Možná ji chce zpátky.

Když jsem si tohle uvědomil, úplně jsem ztuhnul. Byl to hroznej pocit.

Jasně že ji chtěl zpátky; jak by taky ne? Asi po sté jsem začal přemýšlet nad tím, co se mezi nimi skutečně stalo, a proč mi to tak hrozně nechtěla vysvětlit.

Projeli jsme centrem a byli skoro u mýho domu, když mi v kapse zavibroval telefon. V pořádku doma. Díky za večeři. xx No, tak dnešní večer se rozhodně podělal.

Znovu jsem si přečetl její zprávu a přemýšlel, jestli jí nemám zavolat. Bylo mi ale jasný, že tím bych dokázal, že jsem naprosto ztracenej případ. Je tak neuvěřitelně tvrdohlavá. Napsal jsem aspoň deset různých odpovědí, ale ani jednu jsem neodeslal.

Problém je prostě v tom, že já o tom chci mluvit, zatímco ona ne. Další problém je, že jsem nějakým způsobem zahodil svoje koule a páteř.

„Vadilo by vám trochu se projet, Scotte?” Zavrtěl hlavou, zahnul směrem na sever k parku. Proklikal jsem se kontakty v telefonu a vytočil Willovo číslo. Zazvonilo to dvakrát, než to zvedl.

„Čau, co se děje?”

„Máš chvíli?” díval jsem se na míjející ulice.

„Jasně, dej mi minutku,” slyšel jsem jakési šustění a zavírání dveří, pak promluvil znova: „Všechno v pohodě?”

Opřel jsem si hlavu o sedadlo. Nebyl jsem si vůbec jistej, kde začít. Prostě jsem jen chtěl s někým sdílet svůj zmatek a bohužel jedinej člověk v mým životě, se kterým jsem o tom mohl mluvit, byl Will.

„Vůbec nevím.”

„Hmm, začínáš tajemně. Nedostal jsem email, že by něco hořelo, takže bych řekl, že se to netýká práce.”

„Kéž by.”

„Fajn? Hele, neříkals, že máš na dnešek nějaký plány?”

„To je tak trochu důvod, proč volám,” mnul jsem si rukou bradu. „Pro Krista. Nemůžu uvěřit, že se tohle děje. Prostě asi jen potřebuju? potřebuju se někomu vypovídat. Jako by to mělo dávat víc smyslu, když to řeknu nahlas, nebo co.”

„Jo, to by mělo být ok,” zachechtal se. „Jen si na to sednu.”

„Víš, jak jsem ti říkal o tý holce, co se s ní vídám.”

„Co s ní šukáš. O holce, se kterou šukáš.”

Zavřel jsem oči. „Wille.”

„Ano, Maxi. Ta tvoje dokonalá sexouška. Dokonale utajený, ženská jen na sex, co se nechce nechat vyfotit v tvojí přítomnosti na veřejnosti a která rozhodně netouží po ničem víc než po sexu.”

Povzdechl jsem si. „Takže, k tomuhle,” zamumlal jsem. „Víš? je to jen mezi náma, jasný?”

„Jasný,” zněl trošku uraženě. „Možná jsem debil, ale rozhodně spolehlivej debil. A neměl bys být tady, abychom si mohli, co já vím, třeba lakovat nehty, když mi budeš povídat o svých pocitech?”

„Je to Sára Dillonová.”

Ticho. Hmm, tomu ale sklaplo.

„Wille?” „Kurva.”

„Jo,” řekl jsem a masíroval jsem si spánky.

„Sára Dillonová. Sára Dillonová z Ryan Media Group.”

„Přesně ta. Začalo to mezi náma, ještě než jsem vůbec tušil, že dělá s Benem.”

„Páni. Teda, je nádherná, nechápej mě špatně, jen se mi zdála? dost rezervovaná? Kdo by to byl řekl, že má v sobě takovou dračici. Pěkný.”

A protože se to zdálo tak jednoduchý, prostě jsem to vyklopil. „Začalo to jako úlet. Bylo jasný, že mě využívá, že si chce jen pohrát, zkoušet něco novýho.”

„Zkoušet něco novýho?”

Podrbal jsem se na bradě a trochu jsem sebou škubnul, když jsem to říkal: „Líbí se jí sex na veřejnosti.”

„Ale?” zasmál se. „To vůbec nevypadá jako Sára Dillonová, kterou jsem potkal já.”

„A nechává mě, abych si ji fotil.”

„Počkej — cože?”

„Fotky, někdy i něco víc. Nás dvou.”

„Vás?”

„Jak pícháme.”

Na několik vteřin se rozhostilo ticho a já bych přísahal, že jsem slyšel, jak mrká jako o život. Odkašlal si: „Bezva, sex na veřejnosti je úžasnej, ale každej chlap, kterýho znám, někdy fotil holku, když ji píchal.”

„O co ti jde, pitomče?”

„Že jsi dost pozadu, šuline.”

„Wille, do prdele, myslím to naprosto vážně!”

„Fajn. Tak co je za problém?”

„Problém je ten, že dneska se mi ji poprvý podařilo vytáhnout na večeři. A zjistil jsem, že její rodiče vlastní, do hajzlu, že vlastní Dillons, Wille. Ten obchoďák! Tohle jsem včera ani netušil.”

Chvíli mlčel a pak se tiše zasmál: „Jo.”

„Takže, takhle si konečně jednou povídáme a najednou jí zavolá bývalej.”

„Hmm.”

„Bylo jasný, že má správný číslo, ale ona to prostě típla a rychleji už ani zmizet nemohla. Nechá se ode mě ošukat, až už skoro nemůže chodit, ale nevysvětlí mi, proč jí trvalo dýl než měsíc vyrazit si se mnou na večeři.”

„No?”

„Takže její rodiče vlastní ten obchod a ona vyrostla v Chicagu. To je všechno? Vůbec nic o ní nevím.”

„Jasně.”

„Wille, posloucháš mě vůbec?”

„Jasně že tě poslouchám. Nic nevíš.”

„Přesně.”

„Tákže? omrknuls ji na netu?”

„Jasně že ne.”

„Proč ne?” zeptal se.

Zamručel jsem: „Myslel jsem, že s touhle diskuzí jsme skončili po eskapádě s Cecily. Z vyhledávání si osobních informací o životech lidí nikdy nevzejde nic dobrýho.”

„A co když to vezmeme z profesionálního hlediska? Když pracuješ s někým novým, proklepneš si ho, ne?”

„Jistě.”

„No, já jsem si Sáru proklepl hned, jak jsem zjistil, že s ní budu v RMG komunikovat. Rozhodně to bylo velmi poučné.”

Vyschlo mi v krku a zbytečně jsem si upravil rolák. „Cos našel?”

Zasmál se: „Ani náhodou. Buď trochu chlap a koukni se sám. A navíc, sice jsme si skvěle pokecali, ale musím jít. Mám tu společnost.” Navedl jsem Scotta zpátky ke mně domů. Když jsem přišel nahoru, trvalo mi dohromady se vším všudy asi pět minut, než jsem seděl u počítače a psal do googlu jméno „Sára Dillonová”.

Sakra.

Nebyla to jen tu a támhle nějaká zmínka; vyskočily na mě stránky a stránky výsledků, možná víc, než bych našel sám na sebe. Zhluboka jsem se nadechl a nejdřív se podíval na obrázky. Projížděl jsem fotkama, které musely být aspoň deset let starý. Na všech se bezelstně a naivně usmívala.

A nebyly to jen nějaké rodinné fotky; byly to fotky s vysokým rozlišením, pořízené velmi drahými foťáky novinářů, fotky, které prodávali novinám a časopisům s titulkama s vykřičníky. Sem tam se našlo i video a archivní záznamy. Večírky a svatby, charitativní akce, dovolené a skoro na všech byla se stejným chlápkem.

Byl jen o pár centimetrů vyšší než ona, měl černé vlasy a ostré italské rysy. Jeho jasný úsměv s bílými zuby vypadal přesně tak upřímně, jak jsem čekal — což po pravdě znamenalo, že ani trošku.

Takže tohle je Andy. Světu známý jako Andrew Morton. Poslanec za demokraty za sedmou oblast v Illinois.

Najednou mi začala spousta věcí dávat smysl.

S povzdechem jsem rezignoval a klikl na jeden z obrázků, který vypadal jako z poměrně nedávný doby; měla vlasy skoro stejný jako teď a v pozadí stál vánoční stromeček. Komentář k fotce říkal:

Sára Dillonová a Andrew Morton na výročním banketu chicagského deníku Sun-Times, kde poslanec Morton oznámil své plány dostat se během příštího podzimu do senátu.

Rozklikl jsem link a přečetl si celý článek, který potvrzoval, že byl napsaný minulou zimu, což znamenalo, že pan poslanec už musel započít svou illinoiskou kampaň. Vrátil jsem se na hlavní stránku a vyjel až nahoru, kde vedle dalších podobných snímků svítil obrázek Sáry, jak utíká mezi fotografy a zakrývá si obličej kabátem. Nejdřív jsem takové fotky ignoroval, protože jí nešlo vidět do tváře. Teď jsem se ale podíval na odkaz, který byl s obrázkem spojený. Datum bylo teprve pár týdnů před tím, než jsem ji potkal, a vyskočil na mě článek z Chicago Tribune.

Včera večer jsme přistihli demokrata a poslance Andrewa Mortona při intimní „konverzaci” se ženou, která rozhodně nebyla jeho snoubenka Sára Dillonová. Zjistili

jsme, že přitažlivá brunetka je Melissa Marino, mladá asistentka z jeho chicagských kanceláří.

Uprostřed článku byla fotka nějakého muže — stoprocentně Andyho — který vášnivě líbal nějakou ženu — stoprocentně ne Sáru.

Dillonová a Morton jsou spolu od roku 2007 a tito miláčci chicagské společenské scény se zasnoubili minulý prosinec, krátce poté, co Morton oznámil, že se chystá kandidovat do senátu. Sára Dillonová, ředitelka finančního oddělení komerční firmy Nieman & Shimazawa, je jediným potomkem Rogera a Samanthy Dillonových, zakladatelů

známého obchodního řetězce, který má pobočky v sedmi státech USA, a jsou velmi vlivným finančním sponzorem Mortonovy politické kampaně.

Mluvčího rodiny Dillonových jsme nezastihli, ale mluvčí kampaně pana Mortona nám odpověděl na naše otázky následně: „Soukromý život pana Mortona nebyl nikdy

předmětem zájmu veřejnosti.”

Bohužel, jak se ukázalo, veřejně propíraný zákonodárce a playboy nakonec porušil svou strategii a ukázal nám všem své mimopracovní aktivity.

Veřejně propíraný playboy. Kretén.

Opřel jsem se o opěradlo a díval se na fotku Andyho se Sárou. Vřel ve mně pocit neskutečný zloby. Sára je ženská, po které chlapi touží, doufají, že ji dostanou aspoň na skleničku. Chtějí ji znát líp než kohokoliv jiného, chtějí ji ochraňovat, skočili by pro ni i pod autobus, kdyby ji tím měli zachránit. Prohlížel jsem si každý obrázek, který jsem našel. Na všech ostatních, kromě těch z minulého dubna, se zářivě usmívala. Vypadala před objektivem naprosto přirozeně a její úsměv se za ty roky skoro nezměnil.

A tenhle debílek ji podvedl — několikrát, jestli byl článek pravdivej.

Řekl bych, že ten blbeček vypadá dost dobře, i když byl očividně starší než ona. Proklikal jsem se k jinýmu článku, ve kterém psali, že je mu sedmatřicet — o deset let víc než Sáře.

Podle dalšího článku, starýho asi dva měsíce, bylo takovým veřejným tajemstvím, že Andy Sáru podvedl minulý rok hned několikrát, a začal se prosazovat názor, že s ní je jen kvůli jejímu slavnýmu příjmení a jejich penězům. Kdykoliv potřeboval zvednout zájem a náklonnost veřejnosti, nechal vydat článek o chicagských „místních hrdličkách”.

Podíval jsem se na pár dalších fotek a s nechutí jsem se odstrčil od stolu. Ten kretén ji využíval. Požádal ji o ruku, a pak ojel cokoliv, co na sobě mělo sukni. Ježíši, není se čemu divit, že teď nastavuje pravidla. A nedivím se už ani, že je tak opatrná před fotografy.

Když jsem vypínal počítač a chystal se vylézt z nory, byl byt už úplně tmavej. Vydal jsem se k domácímu baru, po cestě jsem rozsvítil pár světel a nalil si skotskou. Pálila mě v krku a okamžitě mi rozlila po těle teplo.

Nepomáhalo to, ale stejně jsem dopil.

Nalil jsem si další skleničku a přemýšlel, co asi dělá. Je doma? Zavolala tomu zasranýmu podvodníkovi? Po těch fotkách, co jsem viděl, jsem si dokázal představit, jakou historii za sebou asi mají. Co když jí volal, aby se omluvil? Co když sedla do letadla a je na cestě do Chicaga? Řekla by mi o tom vůbec? Podíval jsem se na hodinky a představil jsem si, jak ji doháním, hážu si ji přes rameno a nesu ji zpátky. Jak ji píchám na matraci tak dlouho, až budu jediný muž, na kterýho si vzpomene.

Bylo vidět, že potřebuju nějaký rozptýlení, a pití nebylo úplně to pravý.

Zabralo mi ani ne pět minut převléct se ze saka do kraťasů a tenisek. Vyjel jsem výtahem do dvacátýho patra, kde je posilovna, a zapnul běžící pás. Jako vždycky v tuhle večerní hodinu tam nikdo nebyl. Přestal jsem běhat, až když mi plíce skoro hořely a nohy jsem ani necítil. Přestal jsem až ve chvíli, kdy mi v hlavě zbyla jen jediná myšlenka: zabilo by mě, kdyby se k němu vrátila.

Zašel jsem do šatny, sundal si zpocený oblečení a zhroutil se na lavičku s hlavou v dlaních. Ticho prolomil zvuk telefonu vibrujícího ve skříňce. Zvedl jsem hlavu: překvapilo mě, že mi někdo volá takhle pozdě. Přešel jsem místnost, a když jsem uviděl na obrazovce Sářinu fotku — tu, kde leží a ruku má na krku, na světlé pleti se třpytí karamelové vlasy — úplně jsem ztuhnul.

„Sáro?” „Ahoj.”

„Všechno dobrý?”

Někde v pozadí zatroubilo auto a ona si odkašlala. „Jo, v pohodě. Hele, máš chvilku? Mohla bych? “

„Jo, jistě, byl jsem si jen zaběhat. Kde jsi?”

„Vlastně,” uchechtla se, „stojím před tvým domem.”

Zamrkal jsem: „Cože?”

„Jo. Můžu přijít nahoru?”

„Jasně. Dej mi chviličku a potkáme se?”

„Ne. Můžu prosím přijít rovnou nahoru? Jen? bojím se, že když tu budu čekat, rupnou mi nervy.”

To znělo opravdu tajemně. Poskočil mi žaludek: „Jasně, jasně, Poupátko. Otevřu ti.” O pár minut později mě našla v šatně jen v ručníku.

Vypadala unaveně, oči měla zarudlé, spodní ret napuchlý a popraskaný. Působila jako mladší, jemnější Sára, kterou jsem dnes viděl na fotkách. Něžně se usmála a zamávala na mě, jakmile se za ní zavřely dveře.

„Ahoj,” přešla ke mně. Poklesl jsem v kolenou, abychom si viděli do očí. „Je ti dobře? Co se stalo?”

Povzdechla si, zavrtěla hlavou a sjela po mně pohledem: „Jen jsem tě chtěla vidět.”

Věděl jsem, že se vyhýbá odpovědi, ale začal jsem se usmívat dřív, než jsem si to vůbec uvědomil a mohl s tím něco udělat. Nešlo mi nechat ruce pověšené nečinně podél těla, a tak jsem vzal její obličej do dlaní a přejel jí palcem po tvářích: „Hmm, to rozhodně opravňuje tvůj vstup do pánských šaten.”

„Jsme tu sami, ne?”

„Naprosto.”

„Nestihli jsme to předtím zakončit,” postrčila mě zpátky směrem ke sprchám.

Cítil jsem, jak se mi zase zrychlil tep, konečně ji mám zase v náručí, cítil jsem bzučení v uších. Stála na špičkách a líbala mě, její ruce pomalu sjížděly k ručníku kolem mých boků.

„Hmm,” zamručel jsem, rty stále přitisknuté na jejích. Cítil jsem, jak se natahuje, a slyšel, že pustila vodu, která mi začala padat na záda: „Chceš to dělat tady?” zeptal jsem se.

Přetáhla si tričko přes hlavu, vysoukala se z džín, a to byla její odpověď. Tipnul bych si, že tohle znamená ano.

„Můj byt je jen o pár pater níž?,” snažil jsem se ji zpomalit. Užuž jsem si představoval, jaké by to bylo, mít s ní sex přímo tady, poslouchat, jak se její výkřiky rozléhají po místnosti a odrážejí se od kachliček, ale protentokrát jsem nechtěl nic jinýho, než vidět její nahý tělo ve svojí posteli. Peřiny a polštáře naskládané na hromádce na zemi. Možná bych jí mohl přivázat ruce nad hlavu k mřížovanému čelu postele.

Naprosto mě ignorovala, ovinula mi prsty kolem penisu a naklonila se, aby mě mohla kousnout do ramene. Zkoušel jsem si pročistit hlavu, vzpomenout si na její výraz, když vešla do dveří. To, že neodpovídala na moje otázky, pro ni bylo naprosto typické, ale dneska nebyla pevná a sebejistá jako obvykle; byla chtivá z nějakýho divnýho důvodu. Oči měla moc pohaslé, tvář bez energie. Přišla si jen pro rozptýlení.

Z ničeho nic mi vyschlo v krku, olízl jsem si rty a ucítil chuť jejího třešňového lesku.

Byl jsem trochu v šoku z toho, jakou mapu jejího chování jsem si už v mysli stihl vytvořit, aniž bych si to vůbec uvědomil. Vím přesně, jak vypadá její tvář, když je na dosah orgasmu, jak jí ztvrdnou bradavky, jak se jí chvějí řasy v ten nejposlednější okamžik, jako by nechtěla propásnout jedinou vteřinu, a z ničeho nic je toho na ni příliš.

Vím, jak se cítím, když mě drží kolem pasu, zarývá mi nehty do kůže a škrábe mě nahoru dolů.

Vím taky, jaký zvuky vydává, jak přerývaně dýchá, když ji škádlím prsty na tom správným místě.

A pak tu byly nový věci, kterých jsem si začal všímat a chtěl je vidět znovu a znovu. Ten drobný úsměv, který se jí objevil na tváři, když si uvědomila, že řekla něco legračního, a čekala, až mi to dojde. Bylo to jen nepatrné škubnutí jejích koutků, nic moc viditelného. Taková výzva.

Vím, jak se kouše do spodního rtu, když čte.

Pamatuju si způsob, jakým mě políbila na střeše, pomalu a líně, jako by neexistovalo žádný jiný místo, kde bychom právě teď měli být.

Ale dnešní Sáru jsem ještě neznal. Předpokládal jsem, že ta divokost, která se mi na ní vždycky líbila, byla jen formou pudu sebezáchovy. Ale nikdy jsem nečekal, že to někdy uvidím zajít takhle daleko; jako by mě praštila do břicha a dočista mi vyrazila dech.

Vzal jsem její ruce do svých a poodstoupil: „Co se děje?” zkoumal jsem její výraz. „Mluv se mnou.”

Znovu se ke mně přitulila: „Nechci mluvit.”

„Sáro, nevadí mi být tvým rozptýlením, ale aspoň ke mně buď upřímná. Něco je špatně.”

„Jsem v pohodě.” Ale rozhodně nebyla. Kdyby totiž byla, nikdy by sem nepřišla.

„Blbost. Boříš svoje vlastní pravidla už jenom tím, že tady jsi. Je to takhle lepší — je to opravdový — ale je to taky jiný, a já chci vědět proč.”

Odtáhla se a podívala se na mě: „Volal mi Andy.” „Já vím,” řekl jsem se zaťatými zuby.

Omluvně se usmála: „Říkal, že mě chce zpátky. Řekl všechno, co jsem si kdysi opravdu přála slyšet. Že je teď jiný, že to celý podělal a že už by mi nikdy neublížil.”

Díval jsem se na ni a čekal. Zabořila obličej do mýho mokrýho krku, sbírala odvahu. „Má jenom strach o svou kampaň. Celej náš vztah byl jedna velká lež.”

„Moc mě to mrzí, Sáro.”

„A taky jsem si zjistila něco o Cecily.”

Zamrkal jsem, naprosto zmatený. „Aha?”

„To její jméno mi bylo tak povědomý a po tom, cos mi o ní povídal, jsem prostě chtěla vědět, jak vypadá.” Znovu se na mě podívala: „Byla mi povědomá, ale až dodneška mi to nedošlo. S Andym jsem potkala spousty lidí a většinou jsem jejich tváře zapomněla hned po tom, co jsme si potřásli rukou? ale ji jsem si zapamatovala.”

Přikývl jsem a nitrem se mi rozlévalo horko. Nechal jsem ji mluvit dál.

„Vrátila jsem se domů, prověřila si ji a až potom jsem mu zavolala zpátky.” Odmlčela se, a když znovu promluvila, třásl se jí hlas. „Asi půl hodiny žvanil o tom, jak hrozně se omlouvá, pořád a pořád dokola, jak se to stalo jen jednou a už si to nikdy nebude moct odpustit. Tak jsem se ho zeptala na Cecily. A víš, co mi řekl?”

„Na Cecily ??cože?”

„Řekl ‚kurva, Sáro. Musíme o tom teď mluvit? To je už děsně dávno’. Šukal s ní, Maxi. Andy byl ten politik, o kterým mluvila ve svým dopise. Andrew Morton, děvkař a poslanec z Illinois, který si razil cestu do sedmý oblasti tím, že chrápal s každým! Spali spolu tu noc, co jsem ji potkala, na kampani pro Schumera.”

Zavrčel jsem. Na té akci jsem byl, ale ne s Cecily. Byla na mě kvůli tomu naštvaná celou noc a odešla rozzuřená. Nikdy jsem nechápal proč.

Zachvěla se v mém náručí: „Pamatuju si, jak jsem ho potkala, když vycházel ze záchodu, mluvili jsme spolu a on se mě pořád snažil přemluvit, abychom se posunuli

jinam. Jenomže já mu řekla, ať počká, že taky potřebuju na záchod. A pak z chlapských hajzlíků vyšla ona, podívala se na něj, pak na mě, bylo to fakt divný, a já tehdy vůbec nechápala, proč vybuchl. Ale byli na tom záchodě spolu.”

Přitulil jsem si ji v náručí a voda kolem nás proudila a vytvářela zvukotěsnou bublinu. Tohle byl ten nejmenší svět, jaký si lze představit; ještě menší, než když jsem ji viděl hrát pinball nebo když mě vtáhla do taxíku uprostřed odpoledne. Tohle byl svět, kde před lety šukala Cecily se Sářiným přítelem, protože byla naštvaná na mě. Nelitoval jsem, že mám Sáru v náručí; nelitoval jsem, že nevyšel vztah s Cecily. Ale nemohl jsem se zbavit pocitu viny.

„Je mi to moc líto,” zašeptal jsem znovu.

„Ne, ty to nechápeš.” Podívala se na mě, po obličeji ji stékaly pramínky vody, ale bylo jí to jedno. „Tehdy jsme spolu byli jen pár měsíců. Celou tu dobu, až do úplnýho konce, jsem mu věřila, že tehdy nepodváděl. Myslela jsem, že to začalo až v posledních chvílích našeho vztahu. Ale on nebyl věrný nikdy — nikdy.”

Stiskl jsem ji ještě pevněji a zašeptal jí do vlasů: „Víš, že to ale nemá nic společnýho s tebou, že jo? Vypovídá to jen o tom, že byl opravdu hajzl. Všichni chlapi nejsou tak odporní.”

Narovnala se, a když se na mě zadívala, všiml jsem si, že zadržuje úsměv. Oči měla pořád plný slz, ale vděčnost v nich byla opravdová. Z toho pohledu mi v hrudi něco poskočilo. Drsnej sex a vztah bez závazků, co jsme spolu měli, byl skvělej — dokonce úchvatnej — ale tohle, tohle bylo něco úplně novýho.

„Byla jsem s ním děsně dlouho. Něco ve mně vždycky hlodalo, přemýšlela jsem, jestli mě nepodvedl jen jednou a já k němu nebyla nespravedlivá. Ale jsem moc ráda, že jsem odešla. Bylo to tak správně. Jenom? jsem prostě připravená na něco lepšího.”

Polknul jsem, abych se uklidnil, a pokusil se urovnat si myšlenky. Připomínal jsem si, že city a náklonnost neměly být součástí naší jednoduché dohody. Vší silou jsem se soustředil na to, kde právě teď jsme, a na to, že se ke mně tiskne úplně nahá.

„Na světě jsou tisíce mužů, kteří by pro ženu jako ty zabíjeli,” řekl jsem a snažil jsem se udržet klidnej hlas. Nebyl jsem vůbec připravenej na pocit prázdnoty, která se plnila studenou vodou při pouhým pomyšlení na to, že je s někým jiným. S tímhle vědomím jsem se natáhl za sebe a vypnul kohoutek. Popadl jsem ručník, co visel poblíž. „Šup, osuš se; je tu děsná zima.”

„Ale? přece nechceš?”

„Měla jsi den úplně na hovno,” pohladil jsem ji po vlasech. „Nechej mě, abych se pro jednou choval jako gentleman, a příště tě pořádně zneuctím.” Chtěl jsem se jí zeptat, jestli nechce zůstat, ale nebyl jsem si jistej, jestli bych přežil, kdyby dneska řekla ne. „Všechno dobrý?”

Přikývla a přitiskla obličej k mojí hrudi: „Myslím, že se potřebuju jenom vyspat.”

„Řeknu Scottovi, ať tě odveze domů.”

Potichu jsme se oblíkli a naprosto neskrývaně jsme jeden druhého pozorovali. Byl to naprostej opak svádění, dívat se, jak si natahuje kalhoty, zapíná podprsenku, schovává prsa pod svetr. Ale nikdy jsem ji snad nechtěl víc, než právě v tuto chvíli, kdy jsem byl svědkem toho, jak se zase dává dohromady.

Zamilovával jsem se do ní. A byl jsem královsky v prdeli.

V sobotu ráno jsem asi dvacetkrát začal vytáčet její číslo, ale vždycky jsem zavěsil, ještě než to poprvý zazvonilo. Rozum mi říkal, že jí mám dát trochu prostoru. Ale do hajzlu, tolik jsem ji chtěl vidět. Choval jsem se zase jako podělanej puberťák.

Zavolej jí, blbečku. Zeptej se, jestli se nechce stavit. Ne není odpověď.

Tentokrát jsem se ale neposlechl, protože chlap, kterej říká takový klišé, si nezaslouží volat žádný ženský.

Celý ráno jsem vymýšlel výmluvy, říkal jsem si, že je určitě zaneprázdněná. Sakra, vždyť ani nevím, jestli má kromě Chloe a Bennetta nějaký kamarády. Na to jsem se jí přece zeptat nemohl, nebo jo? Jasně že ne. To bych akorát jednu schytal. Ale co teda dělá, když není v práci? Já hraju rugby, piju pivo, běhám, chodím na výstavy. Všechno, co o ní vím, je spojený se sexem nebo s jejím starým životem. Nevím vůbec nic o životě, kterej vede tady. Třeba by se jí se mnou chtělo po tom dni na prd, co měla včera, něco podniknout.

Je čas stát se konečně mužem, Stello.

Nakonec jsem se utvrdil v tom, že přece nejsem bezpáteřní, a nechal jsem telefon několikrát zazvonit.

„Ano?” ozvala se zmateně. Jasně že je zmatená, ty pitomče. Nikdys jí ještě doopravdy nezavolal.

Zhluboka jsem se nadechl a pak jsem ze sebe vydal to nejdebilnější blekotání, co jsem kdy z pusy vypustil: „Fajn, podívej, ještě než cokoliv řekneš, vím, že nevedeme takový ty párečkovský věci, a po zmateným penisu pana poslance Mortona naprosto chápu tvou averzi ke vztahům, ale včera jsi ke mně přišla a nebylas dvakrát ve svý kůži, takže kdybys chtěla něco podniknout — ne, že bys to potřebovala (a i kdyby jo, nechci tím říct, že nemáš lepší možnosti), ale kdyby se ti prostě chtělo, mohla bys přijít na můj rugby zápas.” Odmlčel jsem se a počkal si na nějaký signál, že je na druhé straně ještě život. „Nic ti nepročistí hlavu líp, než koukání se na bandu zablácených, zpocených Anglánů, kteří se snaží zlámat si navzájem stehna.”

Rozesmála se: „Cože?”

„Rugby. Přijď se na mě dneska podívat. Nebo kdyby ti to přišlo lepší, můžeš za náma přijít po utkání k Maddie do Harlemu.”

Zdálo se mi, že se odmlčela snad na týden.

„Sáro?”

„Přemýšlím.”

Přešel jsem místnost a netrpělivě koukal z okna. „Přemýšlej víc nahlas.”

„Dneska se budu dívat s kámoškou na film,” začala, a když zmínila kamarádku, ucítil jsem lehký napětí v břiše. „Ale myslím, že na panáka bych přijít mohla. Kdy budete končit?”

Zachoval jsem se jako ještě větší blbeček než před chvílí — zaťal jsem vítězně pěst a chtěl jsem si sám se sebou plácnout. „Skončíme zápas někdy před třetí. Můžeme se sejít u Maddie ve čtyři?”

„Fajn. Maxi?”

„Hmm?”

„Myslíš, že vyhrajete? Nechci totiž pít s bandou zablácených Anglánů v depresi.” Se smíchem jsem ji ujistil, že je rozdrtíme. Nakopali jsme jim prdel. Nikdy se kvůli soupeřům necítím blbě — většina týmů, se kterýma hrajeme, jsou Amíci, a přestože to není jejich chyba, prostě nemají rugby v krvi, a je naprosto bombastický pocit nandat jim to. Ale tentokrát šlo o výjimku. Přestali jsme se snažit asi v polovině hry. Z části jsem přičítal svou laskavost tomu, že za námi přijde Sára. Ale jen z části. Ke konci zápasu to vypadalo, jako bychom mlátili v bahně desetiletý kluky, a tak jsem pociťoval i záchvěvy viny.

S křikem jsme vtrhli do baru, Robbieho jsme nesli na ramenou a ječeli jsme jak malí přisprostlou verzi vítězné klučičí hymny. Barmanka a majitelka Madeline na nás zamávala, vystavěla před sebe dvanáct půllitrů a začala je plnit.

„Jupí!” zařval Robbie na svou ženu. „Whisky, má panenko!”

Maddie na něj ukázala prostředníček, popadla spousty panákových skleniček a mumlala si pro sebe cosi o tom, že je Robbie ožralej a zablácenej kretén, kterej dneska bude spát sám.

Rozhlédl jsem se po Sáře, ale nikde jsem ji neviděl. Polknul jsem svoje zklamání, otočil se k baru a zhluboka se napil piva. Začali jsme hrát pozdě; bylo už skoro pět, a ona tu nebyla. Překvapovalo mě to vůbec? A pak mě napadla děsivá myšlenka: co když tu byla a čekala, a pak odešla?

„Kurva,” zamumlal jsem.

Maddie mi pošoupla panáka whisky a já ho do sebe kopnul s dalším zaklením.

„Co se děje?” ozval se za mnou povědomý chraplavý hlásek. „Vypadá to, že tahle sebranka vyhrála!”

Otočil jsem se na barové židličce a zakřenil jsem se na ni. Vypadala jako ozdoba na dort, na sobě měla jasně žluté šaty a ve vlasech maličkou zelenou sponku. „Vypadáš úchvatně.” Přimhouřila oči a já dodal: „Promiň, že jsme přišli pozdě.”

Mávla směrem, kde předtím stála: „Měla jsem aspoň čas dát si pár drinků.”

Od té noci v klubu jsem ji opilou neviděl, ale hned jsem poznal záblesk v jejích očích: nezbednice. Jen pomyšlení na to, že se mi vrací tahle Sára, bylo zatraceně krásný.

„Jsi pinklá?”

Na moment se zamračila a potom přešla do jemného úsměvu: „To je britsky opilá? Jo, jsem trošku opilá.” Stoupla si na špičky a políbila mě.

Kruci, Ježíši.

Vedle mě zamumlal Richie: „Co to do Maxi. Máš na obličeji holku!”

Sára se odtáhla, a když si uvědomila, co se stalo, vykulila oči. „Jej, kruciš.”

„Klid,” řekl jsem jí nevzrušeně. „Tady nikoho nezajímá, kdo jsme. Sotva si každej tejden vzpomenou, jak se jmenuju.”

„To je úplná blbost,” řekl Richie. „Jmenuješ se Debílek.”

Kývnul jsem hlavou jeho směrem a usmál se na Sáru: „Jak jsem říkal.”

Podala Richiemu ruku a usmála se na něj: „Já jsem Sára.”

Chytil ji za nabídnutou ruku a potřásl si s ní. Bylo jasně poznat, v který moment si uvědomil, jak je neuvěřitelně krásná. Okamžitě si prohlédl její hrudník „Richie,” zamumlal.

„Těší mě, Richie.”

Podíval se na mě a přimhouřil oči. „Jak se ti podařilo nabrnknout si takovou kost?”

„Nemám ponětí,” přitáhl jsem si ji blíž a ignoroval její protesty, že jí ušpiním šaty. Potom se mi vykroutila a otočila se k Derekovi po mé druhé straně.

„Já jsem Sára.”

Derek položil svoje pivo a utřel si pusu zamatlanou rukou. „To teda kurva si.”

„Sára je tu se mnou,” zamumlal jsem.

A tak si pinklá Sára dál propracovávala cestu barem a představovala se jednotlivě každýmu z mých spoluhráčů. Najednou jsem v ní uviděl ženu politika, kterou se málem

stala, ale mnohem víc jsem zaregistroval, že je zatraceně sladká.

Když se ke mně vrátila, políbila mě na tvář a zašeptala: „Máš fajn kamarády. Díky, žes mě sem pozval.”

„Jasně.” Ztratil jsem schopnost formulovat souvislé myšlenky. Nikdy v životě jsem necítil to, co s ní — tak zatraceně dobrej pocit. Neměl jsem k sobě odpor, ale byl jsem děvkař pracující v investiční společnosti, která, buďme upřímní, vydělávala na tom, že někdo jinej prodělával, a od doby, co jsem ve Státech, jsem se staral jen o pár vztahů. Můj nejbližší kámoš byl Will a většinu času jsme trávili tím, že jsme si říkali variacema na slovo kokot.

Řekni jí to, ňoumo. Vezmi ji na druhou stranu místnosti, pořádně ji přitul a řekni jí, že ji miluješ.

„Vypni tohle posraný starý blues, Maddie,” zaječel Derek přes celý bar.

A zrovna když jsem se chystal vzít Sáru za loket a poprosit ji, aby si se mnou promluvila, narovnala se a řekla: „Tohle není blues.”

Derek se na ni otočil a zvedl obočí.

„Není. Je to Eddie Cochran. Je to rock,” řekla, ale zdálo se, že pod jeho přímým pohledem trochu zaváhala. „To vůbec není stejný.”

„Copak ty umíš na tyhle sračky tancovat?” změřil si ji pohledem.

K mýmu překvapení se Sára zasmála: „To mě jako zveš?”

„Kurva, to ne, já?”

Jenže dřív, než mohl dokončit větu, stáhla ho ze židle na nohy a vláčela jeho ohromnej pupan na taneční parket.

„Máma je z Texasu,” řekla a oči jí zářily. „Zkus se mnou držet krok.”

„To si děláš srandu,” řekl a podíval se naším směrem. Bar plnej Britů utichl a všichni se na ně koukali.

„Do toho!” zařval jsem.

„Nebuď srab, Dere,” ječela Maddie a všichni začali tleskat. Zesílila hudbu. „Pobavte nás.”

Sářin úsměv na tváři se rozšířil od ucha k uchu, dala si jeho ruku na rameno, a když se snažil protestovat, jen zavrtěla hlavou: „Tak se to dělá. Jednu ruku mi dáš na záda, druhou na rameno.”

A tak jsme se dívali, jak Sára ukazuje Velkýmu Derekovi, jak roztančit parket: dva rychlý kroky, dva pomalý. Ukázala mu, jak ji má točit po místnosti v protisměru hodinových ručiček. Během první písničky se hýbali celkem dobře a uprostřed druhé, oba váleli, spolu tančili, jako by se znali roky.

Možná že právě tím byla Sára tak zvláštní. Každý, kdo ji potkal, ji chtěl i poznat. Nebyla neuvěřitelně sladká a nevinná i ve svých lechtivých fantaziích jen pro mě. Byla neodolatelná pro každýho.

V tu chvíli jsem po ničem netoužil víc, než rozmlátit Andymu jeho kokotskej ksicht. Jenom ji zdržel.

Postavil jsem se, přešel jsem na parket a vstoupil mezi ně: „Teď jsem na řadě já.”

Její tmavé oči ještě potemněly a namísto toho, aby mi dala ruce stejně jako Derekovi, objala mě kolem krku, natáhla se, aby mě políbila na tvář, a zašeptala: „Jsem si jistá, že vždycky jsi na řadě ty.”

„Myslel jsem, že při tomhle tanci mezi sebou máme mít víc prostoru,” usmál jsem se na ni při polibku.

„S tebou je to jinak.”

„Bezva.”

Začala se opile a bezstarostně smát. „Ale mám děsnej hlad. Chci hamburger velkej jako moje hlava.”

Taky jsem se rozesmál a políbil ji na čelo. „Kousek odtud je místo, který je na tohle jako dělaný. Mám se skočit domů vysprchovat a potkáme se za hoďku tam?”

„Jdeme spolu na večeři dvě noci po sobě?” zeptala se a vypadala spíš velmi nedočkavě než obezřetně. Kam se poděla opatrná, odtažitá ženská, kterou jsem tak dobře znal? Vypařila se. Řekl bych, že ta Odtažitá Sára byla vždycky spíš jen výplodem něčí fantazie.

Její fantazie, ne mojí.

Přikývl jsem a cítil jsem, jak mi mizí úsměv z tváře. Přestal jsem předstírat, že máme vůbec ještě nějaký hranice. A nakonec to jediný slovo, na který jsem tak čekal, skoro vykřikla: „Jo.”

Kousla se do rtu, aby zadržela úsměv, ale bylo nemožné ho přehlédnout.

Třináct

V New Yorku jsem byla už dva měsíce, a pořád jsem neměla pořádek v tom, co dělat večer po práci. Chodila jsem běhat. Měla jsem pár kamarádů, se kterýma jsem se mohla potkat v divadle, zajít na kafe nebo na drink. Několikrát do týdne jsem si volala s rodiči. Nebyla jsem osamělá; rozhodně jsem měla nabitější život než kdy dřív v Chicagu. Ale většinu mého života mimo práci zabíral Max.

Jak se to kruci stalo?

Nezávaznej sex: Jdeš Na To Nějak Špatně.

Ale na druhou stranu, Max nikdy nevypadal překvapeně, ať už se mezi námi stalo cokoliv. Nepřekvapilo ho, že jsem ho přinutila k sexu v klubu, nebo když jsem k němu přišla do kanceláře a nabídla mu sex, ale nic víc. Netvářil se divně ani tehdy, když jsem k němu přišla a zhroutila se před ním v koupelně, prosila ho, aby si mě jen vzal a nechal všechno ostatní zmizet.

Dokonce i jeho přátelé byli skvělí. Derek byl nejspíš ten nejrozložitější člověk, jakýho jsem viděla, a přestože nebyl dvakrát nejobratnější ani při chůzi, tančit s ním byla jedna z nejzábavnějších věcí, co jsem za dlouhou dobu podnikla, kromě každé chvilky s Maxem.

Zamávala jsem Derekovi na rozloučenou a on kývnul směrem, kde posedával u baru Max, aby zdůraznil, co mi říkal při tanci: „Ten je teda pěkný péro.”

Na parketu, který byl osvícenej jedním jediným světlem, vypadal Derek ještě špinavěji, než když jsem se mu předtím představila. Prohlídla jsem si svoje šaty a všimla si několika skvrn od bahna kolem ramen. „Není zas tak špatnej.”

Se smíchem mě pohladil po hlavě: „Je úplně ten nejhorší. Vždycky je na všechny milej a nikdy to neposere. Vždycky tu pro svý kámoše je, nikdy z ničeho nevyjde jako vůl,” mrknul na mě. „Děsivá noční můra.”

Když jsme odcházeli, poděkovala jsem Maddie a poslouchala jsem, jak tým pokračuje v ožralém zpěvu. Max mávnul na taxíka a podržel mi dveře, abych mohla pohodlně vlézt dovnitř.

„Uvidíme se za chvilku,” bouchnul dveřmi, a když jsme se rozjeli, jemně mi zamával.

Když jsem se podívala zadním okýnkem, viděla jsem, že pořád stojí na místě a sleduje, jak můj taxík odjíždí Lenoxem.

Rozhodli jsme se, že si dáme na večeři něco jednoduchého: hamburgery v malém, tichém podniku v East Village.

Tichý — to je dobrý. Ticho mi aspoň pomůže zklidnit zmatek v hlavě. Můj plán bavit se, být divoká a mít věci dobře roztříděné, byl někde?.

Přišla jsem domů, smyla ze sebe bahno z tance s Derekem a Maxem a oblíkla jsem si jednoduché volné šaty z modrého úpletu. V hlavě mi pořád zněly písničky z baru a já si představovala, jaký by to bylo, potkat se s jeho přáteli znovu: tulit se s Maxem na gauči u kamarádů doma a dívat se společně na film. Držet v rukách hrníček s kávou a pozorovat utkání v rugby. Každá z těch představ se zdála naprosto reálná, ale přestala jsem na ně myslet v momentě, kdy můj rozum začal situaci analyzovat, dělat si starosti a hrát si na ďáblova advokáta.

Vyšla jsem na chodbu a zamknula byt. Připomínala jsem si: Hezky jedno po druhém. Nikdo tě nenutí, abys cokoliv z tohohle dělala.

Dokonce i v sobotu večer, kdy si lidi užívali pomalý západ slunce, byla tahle část města mnohem klidnější než centrum. Odkdy jsem se tu vůbec cítila doma? Max vybral

restauraci, která byla kousek od mého bytu; nepotřebovala jsem si už číst každý název ulice, abych se tam dostala.

Lucerničky u vchodu zářily jemným zlatožlutým světlem, a když jsem otevřela dveře, ozvalo se zacinkání zvonečku. Max už čekal, čistý a zabořený v sedačce s výtiskem

Timesů v ruce. Chvíli jsem si ho jen tak prohlížela: tmavě červené tričko, obnošené džíny s dírou na stehně. Jeho světle hnědé vlasy vypadaly v tom světle skoro zlatě. Nohy měl dlouhé, natažené před sebou a na nich pěkné, britsky vypadající tenisky. Vedle lokte měl na stole položené sluneční brýle.

Tvůj průměrný milenec, který si jen tak sedí v restauraci a zatímco na tebe čeká, vypadá božsky.

Zavřela jsem oči, nadechla se a přišla k němu blíž.

Hranice se jaksi rozmazaly. Po dnešku už jsem nemohla předstírat, že po něm nechci víc než orgasmus. Nemohla jsem se tvářit, že mi srdce neskáče radostí, když ho vidím, a že je mi nanic, když od něj odcházím. Nemohla jsem už dělat, že k němu nic necítím.

Přemýšlela jsem, jestli už je moc pozdě na únik.

Až když se zasmál, uvědomila jsem si, že jsem na něj zírala s pusou mírně otevřenou a on mě přitom asi pozoroval? vůbec netuším, jak dlouho to mohlo být. Usmál se na mě jen tak napůl.

„Vypadá to, že se tady někdo dost těší na tohle pivo,” postrčil mi sklenici po stole a pozvedl tu svou. „Dovolil jsem si objednat ti hamburger o velikosti tvojí hlavy a hranolky.”

„Bomba. Díky.” Položila jsem si kabelku na prázdnou židli a sama jsem se usadila naproti němu. Jeho oči se na mě usmály, zaměřily se na moje rty.

„Tak,” usrkla jsem pivo a měřila si ho pohledem přes půllitr.

„Tak.”

Vypadal tím, jak se situace vyvinula, příjemně pobavený. Nebyla jsem přehnaně vysazená na to, mít všechno pod kontrolou, ale byla jsem zvyklá mít celkem předvídatelný život, a v posledních dvou měsících jsem nebyla schopná ovládat nic z toho, co se mi dělo. „Díky, žes mě pozval dneska večer do baru k Maddie.”

Přikývl a protáhl si záda. „Díky, žes přišla.”

„Máš bezva kamarády.”

„Je to jen bandička blbečků.”

Zasmála jsem se a cítila, jak se začínám uvolňovat. „To je srandovní. To stejný říkali oni o tobě.”

Opřel se lokty o stůl a naklonil se ke mně: „Mám otázku.”

„No?”

„Je tohle rande?”

Málem jsem se udusila pivem, co jsem měla v puse.

„Pro lásku boží, ženská, nepanikař. Jen jsem chtěl zjistit, jestli nechceš přehodnotit naše pravidla. Shrneme si, jaká byla doteď?”

Přikývla jsem, utřela si pusu ubrouskem a zamumlala. „Jasně.”

Položil si pivo na stůl a začal na svých dlouhých prstech vypočítávat moje pravidla. „Jednu noc v týdnu, žádní jiní partneři, sex většinou na veřejnosti — rozhodně ne v mojí posteli — požaduješ fotky, ale bez obličeje, bez jakéhokoliv zveřejňování.” Zvedl skleničku, napil se a potom zašeptal „A nic jinýho než sex. Jen povyraženíčko a nic víc. Je to všechno?”

„Vypadá to, že jo.” Srdce mi v hrudi divoce bušilo, když jsem si uvědomila, jak daleko jsme se odklonili během jedinýho dne.

Nějakej puberťák nám přinesl dva košíky s největšími hamburgery, co jsem kdy viděla, a ohromnou porci hranolek.

„Zatraceně,” zírala jsem na svoji porci. „Tohle je?”

„Přesně to, cos potřebovala?” opáčil Max a natáhl se po octu.

„Jo, ale nemám šanci to sníst.”

„Tak si z toho uděláme trochu větší legraci, jo? Ten, kdo sní víc hambáče, může určit nový pravidla.”

S úsměvem položil sklenici s octem zpátky na stojánek. Oba jsme si byli vědomi toho, že je skoro dvakrát větší než já. Ani náhodou jsem nemohla sníst víc než on.

Ale měl vůbec hlad? Možná vypil tolik piva, že byl plnej, a věděl, že já sním víc? Nebo stál o to, aby nastavil nový pravidla on?

„Jejda, ženská. Přestaň přemýšlet,” zvedl hamburger a ukousl si obří kus.

„Fajn, domluveno.” Najednou jsem umírala touhou vědět, jaký pravidla vlastně chce.

Zírala jsem na Maxe, jak si utřel ruce do ubrousku, smotal ho a hodil zpátky do košíku.

„To byla dobrota,” zamlaskal a konečně ke mně vzhlédl. Mohl se potrhat smíchy nad tím, jak málo jsem ve svým jídle pokročila. Podařilo se mi probojovat se asi čtvrtinou burgeru, ale vypadalo to, že jsem si sotva kousla.

Hodila jsem ho do košíku: „Už nemůžu.”

„Tak to jsem vyhrál.”

„Překvápko?”

„Tak proč jsi souhlasila?” odsunul se od stolu. „Mohlas přece říct ne.”

Pokrčila jsem rameny, postavila jsem se připravená k odchodu dřív, než mě přinutí odpovědět. Byla jsem sice zvědavá, jak to mezi náma chce, ale nebyla jsem si jistá, jestli budu schopna jeho podmínky přijmout.

Začínala jsem cítit piva, která jsem vypila během odpoledne, a s nacpaným břichem jsem se mohla klidně jen stočit na chodníku a usnout. Bylo ale teprve půl deváté a ještě jsem nechtěla, aby noc už skončila. Myšlenka na to, že bych musela čekat až do pátku, než ho zase uvidím, se zdála nesnesitelná? jedině že by změnil pravidla.

Ulice byly nacpaný lidma nad dvacet, kteří si vyrazili na drink a za zábavou sobotního večera. Max mě chytil za ruku, propletl svoje prsty s mýma a zmáčkl mě. Začala jsem protestovat, že takhle se procházet nebudeme, ale překvapil mě tím, že mě zatáhl do potemnělého baru hned vedle.

„Vím, že jsi plná, ale posaď se tady, usrkávej koktejl a za chvíli se probudíš. Ještě jsem s tebou ani zdaleka neskončil.”

Bože, to znělo skvěle.

Seděli jsme nacpaní vedle sebe v malým boxu v rohu, já popíjela vodku s tonikem a Max měl pár piv. Vyprávěl mi o tom, jak vyrostl v Leedsu, jeho rodiče byli Iři a katolíci, byl prostřední ze sedmi sester a tří bratrů. Bydlívali po třech v pokoji a celý jeho dětství bylo natolik odlišné od toho mýho, že jsem sotva stačila mrkat, když mě zaplavoval historkama o tom, jak se rozhodli založit si rodinnou dechovku, nebo jak byla jeho nejstarší sestra Lizzy v osmnácti přistižena v rodinném volvu během sexu s místním knězem, na kterém se vzájemně dohodli. Maxův nejstarší bratr odjel po střední na misionářskou výpravu do Myanmaru a vrátil se jako théravádský buddhista. Jeho mladší sestra Rebecca se vdala hned po střední a v sedmadvaceti už má šest dětí. A ostatní neměli o nic míň strhující příběhy: bratr, který se narodil jen deset měsíců po Maxovi, Niall, je zástupcem vedoucího londýnského metra; jedna z prostředních sester je profesorkou chemie na Cambridgi a má pět dětí, samé kluky.

Max přiznal, že se vedle svých sourozenců občas cítil dost průměrný. „Studoval jsem na výšce umění a potom jsem získal ekonomický titul, abych mohl umění prodávat. V očích mýho otce jsem byl děsný zklamání, jak ve výběru kariéry, tak v tom, že jsem nezplodil katolické děti do třiceti.”

Ale když to povídal, smál se, jako by to, že celkově zklamal, nakonec jeho rodičům nevadilo. Jeho otec, celoživotní kuřák, umřel na rakovinu plic asi týden po tom, co Max odpromoval, a jeho máma se rozhodla, že potřebuje změnu, a tak se spolu odstěhovali do Států.

„Ani jeden z nás tu nikoho neznal. Měl jsem několik nepřímých kontaktů z univerzity a některé z obchodního programu — přátelé přátel na Wall Street — ale jediný, co jsem věděl, bylo, že chci být součástí newyorskýho uměleckýho rizikovýho kapitálu a že chci spolupracovat s někým, kdo se vyzná ve vědě a technice. A tak jsem se seznámil s Willem.”

Opřel se a dopil pivo. Po pravdě, tenhle chlap uměl pořádně pít. Ztratila jsem přehled, kolik toho už vypil, ale nebylo to na něm vůbec poznat.

„No, potkali jsme se v hospodě, nějak jsme to dali dohromady a skoro hned druhý den nato jsme se pustili do našeho maličkého projektu. O několik let později se k nám přidal James, aby vedl oddělení techniky, protože Will už nezvládal pracovat s biotechnikou a IT naráz.”

„Jak to děláš, že nemáš obří pivní pupek?” zasmála jsem se. Bylo to nefér. Jeho tělo bylo, jak by řekla Julia, „nabušený” a měl svaly, o kterých jsem ani nevěděla, že existují.

Na chvilku se zatvářil zmateně a potom se podíval na svou prázdnou skleničku. „Děláš si kozy?”

„Rozhodně,” prohlásila jsem a začínala na sobě pociťovat druhej tonic s vodkou. Tváře mi hořely a nemohla jsem se přestat culit: „Rozhodně si dělám kozy.”

„No,” zavrtěl hlavou, „v americké angličtině to teda vůbec nezní tak dobře jako v britské.”

„Líbí se ti americkej přízvuk, nebo ne? Protože ten tvůj britskej mě nutí myslet na pěkně nehezký věci, co bych s tvou pusou chtěla dělat.”

Rychle si olíznul rty a zdálo se mi, že trochu zčervenal. „Americkej přízvuk není dvakrát sexy, to ne. Ale ten tvůj chicagskej je roztomilej. Obzvlášť když jsi pinklá. Je takovej jednoduchej a?” vydal ze sebe šílenej skřek, kterej byl úplně mimo všechno, co jsem kdy slyšela.

Vyděsila jsem se a on se rozchechtal.

„Tak teda rozhodně nezním,” ohradila jsem se.

„Fajn, to jsem možná trochu přehnal. Ale co mi vážně připadá sexy je tvoje myšlení, tvoje obří hnědý oči, plný rty, to, jak říkáš ‚Sára už bude’, a tvoje hvězdné kozičky a stehna.”

Odkašlala jsem si a cítila jsem, jak se mi rozlévá horko od hrudi až po konečky prstů. „Moje stehna?”

„Jo. Myslím, že jsem se už zmínil, jak máš bezvadnou kůži. A na stehnech je tak jemňounká. Ještě ti to nikdo neřekl? Moc lidí je asi ještě nelíbalo tak jako já.”

Ohromeně jsem zamrkala. Věděl, že jsem měla jen Andyho, ale měl větší pravdu, než mohl tušit. Andy mě nikdy nelíbal níž než na hrudi.

„Jaký jsou tvoje nový pravidla?” zeptala jsem se už trochu zmotaná. Jestli to bylo pitím, nebo jeho přítomností, to jsem nevěděla.

Na tváři se mu objevil nenasytný úsměv: „Už jsem myslel, že se nezeptáš.”

„Mám se bát?”

„No, to bys měla.”

Zachvěla jsem se, ale spíš kvůli horku v těle, než že bych měla opravdu strach. Věděla jsem, že vždycky můžu říct ne.

A taky jsem věděla, že bych to nikdy neřekla.

„Pravidlo číslo jedna, pátky zůstanou tak, jak jsou, ale když budeme chtít, můžeme to rozšířit i na další dny. Můžeš klidně říct ne, ale já už se nebudu muset cítit jako blbec, když se zeptám. A?” odhrnul mi vlasy z čela. „I ty si o to můžeš říct. Můžeš přiznat, že mě chceš vidět častěji. Nemusíš se omlouvat, když přijdeš, protože je ti mizerně. Nejde jenom o sex, vždyť to sama víš.”

Nervózně jsem vydechla. „Fajn?”

„Pravidlo číslo dva, necháš mě vzít si tě do postele. Do obrovský postele s čelem, ke kterýmu tě budu moct přivázat nebo připoutat. Možná tě i ojedu, když na sobě budeš mít jedny ze svých krásných botiček a budou trčet nad mýma ramenama. Nemusí to být moje postel, ani to nemusí být teď hned. Zbožňuju sex na veřejnosti — k čemuž se za momentík vrátíme — ale někdy tě chci mít jen pro sebe. Chci si dát na čas.”

Počkal si, až odpovím, a já po nějaké chvíli přikývla.

„Slibuju, že tě budu dál fotit, protože nás to oba vzrušuje. Nebudu tě prosit, aby ses se mnou objevovala na veřejnosti, dokud na to nebudeš připravená — v pohodě. A i kdybys nebyla připravená nikdy, to je taky v pohodě. Ale naprosto mě fascinuješ, Sáro. Ta tvoje potřeba soukromí, a zároveň chtíč být vidět. Někdy si s tím chci trochu víc pohrát. Prozkoumat, co se líbí nám oběma.”

Roztáhl před sebou ruce, pokrčil rameny a potom mě rychle políbil. „Zní to dobře?”

„To je vše?”

Zasmál se. „Co sis myslela, že řeknu?”

„Nevím,” dopila jsem několika dlouhými loky skleničku. Vodka mi projela tělem a znovu mě rozehřála, ruce a nohy se mi mírně roztřásly. „Ale? myslím, že takhle se mi to líbí.”

„Myslel jsem si, že by mohlo.”

„Ty jsi dost nafoukanej, víš to?”

„Jsem dost chytrej,” opravil mě se smíchem. „A Sáro?”

Vzhlédla jsem od rukou na stole a podívala se mu do očí. „Copak?”

„Díky, žes mi věřila natolik, že jsem byl tvým prvním bláznivým rozhodnutím.”

Dívala jsem se na něj a pozorovala, jak se jeho výraz mění od hravého přes zvědavý až k mírně nervóznímu. A možná to bylo jeho výrazem, možná tichem a hudbou. Možná to bylo tím, že jsem viděla Maxe v novém světle — jeho hloubku, rodinnou historii a lidi, které miluje a které si drží nablízku každý den, po celý život. Ať už to bylo čímkoliv, chtěla jsem ho mít blíž. Ještě blíž než jen fyzicky.

Vzala jsem jeho obličej do svých dlaní a přiblížila se k němu: „Opravuju, co jsem řekla před chvílí: Jsi dost úžasnej.”

Usmál se a zavrtěl hlavou: „A ty jsi dost pinklá.”

„Možná, ale to nijak nesouvisí s tvou úžasností.” Dala jsem mu pusu na pusu. „Jen o ní víc mluvím.” Přisála jsem se mu na spodní ret, abych ho ochutnala. Většinou bych raději vypila benzín než pivo, ale na jeho rtech chutnalo skvěle.

„Sáro?” zamumlal.

„Ještě jednou to řekni. Ježíši, jak já miluju, když říkáš moje jméno. Sááááróó.”

„Sáro, zlatíčko, uvědomuješ si, že by nás někdo mohl vidět.”

Mávla jsem rukou. „To je fuk.”

„Myslím, že zítra ti to fuk nebude, až budeš míň výmluvná.”

„Zas tak opilá nejsem. A je mi to upřímně jedno. Včera jsem si uvědomila, že mě po celý zemi fotili s chlapem, kterej se o mě vůbec nezajímal, kromě mýho jména

samozřejmě. A teď jsi tu ty. Jsi ke mně hodný, chceš se se mnou víc vídat, upravuješ moje pitomý pravidla?”

„Sáro?”

Přitiskla jsem mu prst na rty. „Nepřerušuj mě, mám proslov.”

„To vidím.”

„Takže, co se snažím říct, je, že jsi božskej a chci tě líbat i v baru. Je mi jedno, jestli mě někdo uvidí a bude si myslet: Páni! Ta ženská chce být paní Stellová, to je tak ubohé! Ví vůbec, že ojíždí každej večer jinou?”

„To nedělám.”

„Já vím, ale oni ne. A navíc jde o to?” Nadechla jsem se, položila mu ruku na hruď a zírala jsem do jeho zaujatých očí? „Je mi úplně jedno, co si lidi myslí. Jsem unavená z toho dávat na to pozor. Mám tě ráda.”

„Já tebe taky. Moc. Vlastně?”

Naklonila jsem se k němu a začala ho líbat. Bylo to zmatené: ruce ve vlasech, skoro jsem mu v tom pitomým baru vlezla do klína, ale bylo mi to fuk. Totálně fuk . Posunul mi ruce na obličej a jeho oči — když jsem se na něj podívala — byly otevřené a naléhavé a cosi v nich zářilo. Nemohla jsem přijít na to, co by to mohlo být.

„Sladká Sáro,” zamumlal během žhavých polibků. „Pěkně zlehka. Tak pojďme domů.”

Bylo dobře, že mě v pondělí ráno přestala bolet hlava, protože jsem musela udělat hrozně moc věcí. Nejdřív mě čekalo nacenění strategie nové řady prádla od Agent Provocateur. Potom jsem musela předat Samantě všechny podklady ke kampani B&T Biotech. Ale co se rozhodně nevyskytovalo na mém seznamu, bylo dumat o Maxovi a o tom, jak se celá struktura našeho vztahu za posledních třicet šest hodin přeměnila.

Zaprvý: práce. Na vyšilování budu mít spoustu času později. To jsem si teda aspoň myslela.

„Sááááááááááááróóóóóóóóóóóó,” zařval George a nějakým záhadným způsobem se mu podařilo natáhnout moje jméno asi na sedmnáct slabik. Vešla jsem do kanceláře,

odhodila obal od notebooku na židli a upřela pohled na tu scénu, co se odehrávala přímo přede mnou: George seděl u mýho stolu, nohy nahoře a v klíně noviny.

„Co děláš v mojí kanceláři?”

„Říkal jsem si, že bude lepší, když spolu ten bulvárek probereme tady, a ne v místnosti na přestávky. Připravená?”

Cítila jsem, že mám srdce až u kotníků. „Připravená na co?” Bylo pondělí půl osmé ráno, nemohla jsem zaječet. Ani jsem nevěděla, jestli dýchám.

George na mě otočil noviny a z obří černobílé fotografie na mě zírala Maxova tvář. A z druhé části moje hlava zezadu. Deja vu.

„Co to je?”

„To jsou noviny, zlatíčko,” zašvitořil George a zašustil v rukách papírem. To slovo zlatíčko mě silně praštilo do žeber. Přesně tohle oslovení jsem si v hlavě převalovala celej včerejšek, připomínala jsem si, jak znělo, když mě tak oslovil Max. „Fotka jak Max líbá, úúúúú, ‚tajemnou ženu’.” Otočil si noviny tak, aby mi mohl přečíst komentář. „Milionářský playboy Max Stella byl včera spatřen, jak v baru popíjí s tajemnou blondýnkou?”

„Já nejsem blondýnka!” zasyčela jsem.

George protočil panenky. „Díky za potvrzení! A souhlasím. Je to spíš taková pískově hnědá. Ale nechej mě to dočíst: ‚Páreček začal s tichými úsměvy a škádlením a skončil s pěkně rozvášněnou akcí v rožku v boxu. Vypadá to, že pro tento týden máme tygřici!’”

Ukázal mi stránku a zatvářil se vážně. „Nemuselas mi lhát, šéfová. Jsem raněný.”

„Nic ti do toho není,” vytrhla jsem mu noviny z ruky a prohlížela si je. Očividně to byl Max, ale já jsem tam měla jen hlavu zezadu a kousek ruky. Zdálo se skoro nemožný, aby mě poznal někdo, kdo mě doopravdy nezná.

„To ten tvůj náramek pro alergiky a úžasný vlasy,” dodal George. „Tak jak dlouho už?”

„Nic ti do toho není.”

„Je skvělej v posteli? Je, že? Proboha, ani mi to neříkej, nechej mě, abych si to pěkně představoval,” zavřel oči a zavzdychal.

„Nic ti do toho není,” zopakovala jsem s rukou na čele. Do prdele. Bennett a Chloe tohle uvidí, stejně tak moji spolupracovníci. Někdo by to mohl poslat mým rodičům. „Ježíši.”

„Hele, máte spolu jako to?” Zeptal se podrážděně a praštil rukou o stůl.

„Pane Bože! Nic ti do toho není! Vypadni z mojí kanceláře, slizoune.”

Postavil se, ošklivě se na mě zamračil — velmi důvěryhodně, asi tak, jak se usmívají politici. Vypadal spíš dost nadšeně. Možná snad i vzrušeně. „Fajn,” odsekl. „Ale až se trochu uklidníš, musíš mi vyklopit každičký detail.”

„To ani náhodou. Padej.”

„Je to fakt super, mimochodem,” řekl vážně. „Zasloužíš si sexy chlapa.”

Na chvilku jsem se uklidnila a podívala jsem se na něj. On nevyšiluje. Nepředpokládal hned to nejhorší. Je pěkně perverzní, užívá si každou minutu mýho mučení, ale zároveň si myslí, že jsem šťastná, že se bavím, a protože jsem svobodná žena po dvacítce, dělám si, co chci. Zrcadlil moje myšlenky ze sobotní noci — tenhle chlap je pro tebe dobrej, Sáro — měl ty stejný myšlenky, co jsem se tak snažila neposlouchat.

„Díky, Georgi.”

„Nemáš zač. Ale hrne se sem Chloe, takže se raději seber.”

Vlastně byla ještě blíž, než jsem čekala, a vyšoupla mého asistenta z cesty, než vešla do kanceláře, a zabouchla mu dveře před obličejem.

„Max?”

„Já vím.”

„Ten záhadnej chlápek je Max?”

„Chloe, Omlouvám se, že jsem?”

Zastavila mě zvednutím ruky. „Ptala jsem se tě, jestli je to Max. Lhalas mi, velmi přesvědčivě, a říkalas, že ne. Nevím, jestli mám být okouzlená, nebo naštvaná.”

„Okouzlená?” usmála jsem se na ni vítězně.

„Proboha, nebuď roztomilá,” přešla ke gauči pod oknem a sedla si. „Tak mi to popiš.”

Přešla jsem k ní, zhluboka jsem se nadechla a pak jí pověděla úplně všechno: Jak jsem Maxe potkala v klubu, jak jsme si zařádili. Řekla jsem jí o čínské restauraci a o tom, jak jsem mu jasně vysvětlila, aby mě už příště nehledal, ale stejně jsem skončila tím, že mě udělal. Přiznala jsem, že to s ním jsem byla na charitativní aukci a že právě Chloe mě přinutila uvědomit si, že to bude pro mě vítané rozptýlení, když s ním budu objevovat svou dobrodružnou povahu — když je expertem na takový úlety.

„Ale teď už je to něco víc,” skočila mi do řeči. „Vždyť už jsou to dva měsíce, ne? Už je z toho něco víc, že jo?”

„Pro mě jo. A řekla bych, že i pro něj. Nejspíš.”

„Božskej bastard to ráno taky viděl,” řekla. „Zpanikařila jsem, protože jsem se to před ním snažila schovat, ale zahlídl to v metru.”

„Ach jo.”

Usmála se: „Popravdě, vypadalo to, že měl větší strach z mojí reakce. Říkal, že zná Maxe dobře a že pokud ti slíbil, že bude jen s tebou, dodrží to. To je fajn, protože kdyby ti ublížil, přišel by o jeden ze svých přívěsků, jestli víš, co tím myslím.”

„To není ten problém. Uvědomuju si, jaká to je ironie,” zabodla jsem si ukazováček do hrudi. „Dobrý den, paní Podváděná celých šest let. Co mi dělá větší starosti je, že jsem nechtěla někoho chtít. Tohle mělo být jen pro mě. A co když se mu líbím jen proto, že jsem byla tak vyhraněná ohledně toho, co od něj nechci. Dala jsem mu cíl: přimět mě, abych po něm toužila. Pochybuju, že to někdy přizná, nejspíš si to ani neuvědomuje, ale myslím, že není zvyklej na to, aby mu někdo určoval hranice. To je možná to, co ho vábí: ta výzva.”

Pokrčila rameny a roztáhla ruce před sebe. „Já jsem ta pravá na to, abych ti říkala, že je vždycky pro každýho něco poprvý, u všeho. Řeklas mu, jak se cítíš?”

Ozvala se rána z vchodových dveří a následoval Georgův šílený řev: „Návštěva.” Max vtrhnul do dveří, George mu byl v patách.

„Poslouchá vůbec někdy?” zeptal se mě George.

„Většinou ne,” odpověděl mu Max a na moment se zastavil, když uviděl v mých rukou noviny. „Už jsi to viděla.”

„To si piš,” odhodila jsem je na stůl.

Přešel místnost a mračil se: „Podívej, není to zrovna dobrej snímek. Pochybuju?”

„To je v pohodě,” zastrčila jsem si vlasy za ucho. „Já?”

„No, já bych neřekla v pohodě,” skočila mi do řeči Chloe a obešla stůl. Založila si ruce na prsou a postavila se mezi nás. „Souhlasím s tím, že to není zrovna nejlepší snímek, ale je mi jasný, že jste to byli vy dva. A Bennett to ví taky.”

„A já taky,” přihlásil se George.

„Proč tady ještě stojíš?” zeptala jsem se ho. „Mazej pracovat.” „Jak dojemné,” odstrčil se ode zdi.

„Ale, ale, ale,” všichni se otočili směrem, ze kterého ten zvuk přicházel — ode dveří. „Jsem moc rád, že jste všichni přišli,” prohlásil Bennett, vešel dovnitř a tvářil se, jako by vyhrál tu největší, nejtrapnější chlapskou sázku všech věků. „Pěknej obrázek, Stello. V baru?”

Údivem mi lezly oči z důlků. „Cože, to by byly schody v osmnáctým patře lepší?”

Otočil se na Chloe. „Vážně, Chlo? Tys jí to řekla?”

„Jasně,” odmávla ho netrpělivě a Max se za jejími zády rozesmál.

„Do tohos šel, Bene? Tys ojel svou stážistku v práci?”

„Párkrát,” zašeptala Chloe dost nahlas.

Max si mnul ruce, očividně potěšený obratem událostí. „To je ale velmi, velmi zajímavé,” probodl Bennetta pohledem. „Vtipný, že ses o tom ani nezmínil, když jsi mě

tehdy v podstatě nazval děvkařem.”

„Páni, to je teda lahůdka. Šálku, těší mě, tohle je konvice,” prohodila Chloe a střídavě je oba pozorovala.

„Tady končím,” řekl Bennett „Maxi, než odejdeš, zastav se u mě v kanceláři.” Zběžně políbil Chloe a odešel.

Chloe se otočila na Maxe. „Zajímalo by mě, jaký to je pracovat s mámou, když se něco takovýho objeví v novinách. Šílela?”

Max pokrčil rameny: „Dělá, že nemám aktivní libido. Je to tak lepší.”

„O čem se to proboha bavíme?” vyjekla jsem. „Chloe, zbožňuju tě, ale teď vypadni z mojí kanceláře. Georgi!” zaječela jsem.

Nakoukl dovnitř jen pár milisekund po tom, co jsem ho zavolala.

„Přestaň nás poslouchat. Vezmi Chloe na přestávku a kup jí čokoládu.” Konečně jsem se otočila k Maxovi. „Potřebuju si s tebou promluvit o samotě.”

Chloe a George zmizeli v chodbě, Max zavřel dveře a zamknul. „Jsi naštvaná?” zachvěl se.

„Cože? Ne,” povzdechla jsem si a posadila se na židli. „Jestli si to dobře pamatuju, neposlouchala jsem tě. Myslím, že jsi mě dokonce varoval.”

„Pravda,” když zvedl fotku, na tváři se mu objevil dolíček. „Ale náhodou jsem z toho vyšel celkem dobře. Chci říct, tahle hlava může patřit jenom neuvěřitelně krásný ženě.”

Pokusila jsem se nesmát, ale nepovedlo se mi to. Sklonil se, abychom si viděli z očí do očí. „Jsme spolu často, Sáro. Je to jen otázka času, než nás zase někdo vyfotí.”

Přikývla jsem. „Já vím.”

Narovnal se, podíval se z okna a dramaticky si povzdechl. „Myslím, že budeme muset přesunout naše hrátky do postelí a aut.”

Řekl to s úšklebkem, ale v břiše mi zběsile zaškubalo, ne proto, že bych nechtěla mít Maxe v posteli. Jen proto, že jsem ještě nechtěla přestat se sexem všude jinde.

Chtěla jsem zůstat touhle Novou Sárou o něco dýl.

„Netváříš se zrovna šťastně,” řekl.

„Líbí se mi, co teď děláme.”

Tvář mu trochu posmutněla. „Divoká místa?”

Přikývla jsem. „Prostě cítím, že s tebou můžu dělat všechno, co chci.”

Zastavil se, vypadalo to, že něco promýšlí. „To se vůbec nemusí změnit, Sáro. Nezávisí to na tom, kde jsme — můžu s tebou dělat prasečinky kdekoliv.”

Usmála jsem se. „Já vím.”

„Ale uvědomuješ si, že jestli takhle budeme pokračovat, a já proti tomu nic nemám, je tu velká pravděpodobnost, že nás načapají?”

Měl pravdu a realita byla dost tvrdá na to, aby mě trochu zpražila.

„Nějak to vymyslíme,” řekla jsem, ale i já sama jsem si byla vědoma toho, jak vágně to zní.

„Sáro, můžeme se pobavit, i když bude náš vztah kapku konzervativnější.”

Přikývla jsem a usmála se, jak nejpřesvědčivěji jsem dokázala. „Já vím.”

Ale pravda byla taková, že jsem moc nevěděla. Jediný, co mi bylo nad slunce jasnější, bylo, že nechci, aby se můj vztah s Maxem podobal životu, který jsem vedla předtím.

Čtrnáct

Ve tři ráno mě vzbudil tak absurdní nápad, že jsem si byl okamžitě jistej, že musím vstát a dát si panáka whisky, abych mohl zase usnout.

Ale nevstal jsem, nedal jsem si panáka, a rozhodně jsem nešel znovu spát.

Zůstal jsem vzhůru půlku noci a pořád jsem přemýšlel, co mám dělat se Sářinou paradoxní potřebou zůstat v utajení, a zároveň se mnou objevovat ty nejdivočejší stránky své osobnosti. Ohledně fotek v bulváru byla sice mnohem klidnější, než jsem čekal, ale měli jsme štěstí, protože tentokrát toho moc nevyfotili. Nebyl tam její obličej ani nic, co by o ní mohlo prozradit víc. Cokoliv trochu výmluvnějšího ji mohlo pěkně rozhodit, pokud se tak už nestalo. Bylo mi jasný, že ke mně taky cítí něco za hranicemi našeho dobrodružství orgasmů na veřejnosti a společnýho exhibicionistickýho fetiše, ale i tak to bylo světelný roky daleko od čehokoliv dlouhodobějšího a míle daleko od toho, co jsem k ní cítil já.

Posadil jsem se, připadal jsem si naprosto ozářený oním nápadem a přemýšlel jsem, jestli je šílenství něco takovýho zkusit. A zároveň se mi to zdálo jako výborný řešení. Sára očividně ujížděla na představě, že nás někdo uvidí, že se někdo bude koukat, jak se udělá. Chtěl jsem jí ukázat, že sex může být zábavnej, divokej a živej i ve vážnějším a hlubším vztahu. Chtěla zůstat anonymní a já jsem rozhodně nechtěl skončit s kalhotama u kotníků někde v metru, v kině nebo v taxíku. Tentokrát diskuzi o fotkách rychle utnula; ale měl jsem strach, že příště už tak milosrdná nebude.

Podíval jsem se na hodiny, abych se ujistil, že na telefonát není ještě příliš brzy. Jestli jsem o něm něco věděl, tak právě to, že se Johnny French ještě ani nedostal do postele.

Telefon jednou zazvonil a pak se ozval jeho chraplavý, kuřácký hlas s jednoduchým: „Maxi.”

„Pane Frenchi, doufám, že není příliš brzy.”

Burácivě se zachechtal: „Ještě jsem si ani nešel lehnout. Co pro vás můžu udělat?”

Nadechl jsem se a najednou jsem se uvolnil s jistotou, že tohle je to nejlepší řešení: „Mám takový problém, který si vyžaduje vaši pomoc.”

Když Sára zvedla telefon, slyšel jsem, že se usmívá: „Je středa. A ještě není ani osm ráno. Myslím, že se mi ty nový pravidla líbí.”

„Vysmíváme se sami sobě, jestli ještě pořád věříme tomu, že v tomhle vztahu panují nějaký pravidla.”

Trvalo dlouho, než něco řekla, ale nakonec zamumlala: „Asi máš pravdu.”

„Pořád ti nevadí ten plátek?”

Chvilka ticha. „Vlastně ani ne.”

„Včera jsem na tebe celý den myslel.”

Znovu nastalo ticho a mě napadlo, jestli jsem nezašel příliš daleko. „Já už to tak dělám pěknou chvíli.”

Zasmál jsem se. Jaká pravda. „Já taky.”

Ticho. Připravoval jsem se na to, že by mohla říct ne.

„Sáro, myslím, že bychom měli být trochu opatrnější ve výběru míst, kde chceme provozovat sex. Dosud jsme sice byli opatrní, ale většinou jsme spíš měli štěstí. Záleží mi na tom, aby z toho nebyl skandál.”

„Já vím. I mně.”

„A zároveň?”

„Taky to nechci vzdát,” zasmála se.

„Věříš mi?”

„Samozřejmě. Přišla jsem za tebou do skladiště?”

„Myslím, jestli mi doopravdy věříš, Sáro. Mám v plánu něco opravdu úplně jinýho.”

Tentokrát ani nezaváhala. „Věřím.” Vypočítal jsem si, že středa je dobrý den na začátek. Bezpochyby měl Johnny zákazníky každý den, ale varoval mě, že pátek a sobota by pro nás mohly být trochu moc, zatímco středy bývají nejklidnější.

Napsal jsem jí, že ji vyzvednu u ní doma, aby měla čas se převléct po práci a trochu se najíst. Byl jsem srab, že jsem ji nevzal na jídlo. Bál jsem se, že by mohla říct ne, kdyby měla dost času na rozmyšlenou?

Zatraceně správně.

Ze Sářina domu vyšla bruneta se skloněnou hlavou a něco hledala v malé kabelce. Myslel jsem to vážně, že jsem měl oči jen pro Sáru, ale i tak jsem se na ni nemohl

nepodívat. Měla tmavou halenku, sukni, vysoké podpatky. Její havraní vlasy, střižené asi po bradu, se v pouličním světle třpytily. Podívala se doprava a já uviděl její dlouhý, něžný krk, jemnou kůži a dokonalá prsa. Ten krk jsem znal, stejně jako ty křivky.

„Sáro?” zavolal jsem. Otočila se a já cítil, jak mi spadla čelist. Do prdele.

Uviděla mě, jak se opírám o auto, a usmála se. Naznačil jsem Scottymu, že jí otevřu dveře sám.

Položila mi prst s lesklým, červeným nehtem pod bradu a zavřela mi pusu. „Vidím, že souhlasíš,” zaculila se a usadila se do auta.

„To bys mě podcenila,” vlezl jsem dovnitř, posadil se vedle ní a odstrčil jí pramínek tmavých vlasů z obličeje. „Jsi božsky krásná.”

„Skvělý, že?” zeptala se a trošku zavrtěla hlavou. „Došlo mi, že jestli chceme brát tohle dobrodružství vážně, budu se u toho trochu bavit,” vyzula si boty a strčila si nohy na sedadle pod sebe. „Takže, kdy se mi chystáš povědět, co nás čeká?”

Jakmile jsem se aspoň trošku vzpamatoval, naklonil jsem se k ní a políbil ji na rudé rty. „Máme před sebou kus cesty. Všechno ti to povím.”

Upřela na mě svoje trpělivé oči a já měl co dělat, abych si to s ní nerozdal rovnou v autě. Musel jsem ji na to nějak připravit. Taneční kluby jsou jedna věc, navíc byla opilá; tohle je něco docela jiného.

„Jeden z mých bývalých klientů se jmenuje Johnny French. Jsem si skoro jistej, že je Marťan; připadá mi přesně jako ten týpek, co má několik různých jmen, jestli víš, co mám na mysli. Přišel ke mně, abych mu pomohl otevřít noční klub v dost zchátralý budově. V minulosti už se mu to jednou dvakrát podařilo, ale chtěl vyzkoušet, jak to půjde se spekulantskou firmou, která má konexe v marketingovým světě podle zákonů.”

„Jak se ten klub jmenuje?”

„Stříbro. Pořád funguje a dost dobře se mu daří. Vlastně jsme na spolupráci oba pěkně vydělali. Nicméně, Johnny si svoje informace dost ostře hlídá, ale během naší komunikace nám vysvětlil, že potřebuje větší úspěšnej byznys, aby podpořil svoje menší zájmy.”

Sára se maličko pohnula, jako by pochopila, že se blížím k pointě večera.

„Johnnymu patří i další podniky. Například vlastní kabaret v Brooklynu, kterej je poměrně slavnej.”

„Prásk?”

Překvapeně jsem přikývl: „Takžes o něm slyšela.”

„To asi každý. Před měsícem tam hrála Dita Von Teese. Stavily jsme se tam s Julií.”

„Jasně. A Johnny taky má nějaký méně známý podniky. To místo, kam jdeme dneska, je velmi střeženej a tajnej klub, jmenuje se Rudý měsíc.”

Zavrtěla hlavou. I kdyby byla rozená Newyorčanka, byl bych dost překvapenej, kdyby to jméno znala. Sáhnul jsem si do saka a vytáhl z vnitřní kapsy malý balíček. Když jsem ho rozbaloval, měla oči upřený na moje ruce. Vytáhl jsem modrou škrabošku z peří.

Naklonil jsem se k ní, abych jí mohl masku nasadit a zavázat. Podíval jsem se na ni a skoro jsem ztratil vůli hlídat se, abych se jí nedotknul. Viděl jsem jí do očí, ale jinak měla tvář od obočí až po lícní kosti zahalenou a její plný rudý rty se stočily do úsměvu nad tím, jak ji zkoumám. Kolem očí byly vysázené umělé kamínky a její tmavý duhovky vypadaly, jako by zářily.

„Páni, není tohle tajemný,” zašeptala.

Zamručel jsem. „Vypadáš jako něco z velmi mokrých snů. Rudý Měsíc je sex klub.”

I ve slabým světle jsem zahlédl, jak se zachvěla. Při vzpomínce na jednu z našich prvních společných nocí jsem ji ujistil: „Nejsou tam žádná pouta ani jiný typy bondage, alespoň nejsou tím hlavním lákadlem. Klub slouží voyerům z vyšších společenských vrstev. Je pro lidi, který baví pozorovat ostatní při sexu. Byl jsem tam jen jednou, během naší spolupráce, a zajistili mi naprostou anonymitu. V hlavním podlaží má Johnny opravdu božský tanečnice, který tančí sexy komplikovaný choreografický variace. Zbytek klubu je rozdělenej na místnosti, kde můžeš skrze skla nebo zrcadla vidět spoustu různých věcí.” Odkašlal jsem si a podíval jsem se jí do očí: „Johnny nás dneska nechá, abychom si v jedné z jeho místností pohráli, pokud budeš chtít.”

Zvenku to vypadalo jako obyčejná, zchátralá budova, ve které sídlí nejrůznější firmy včetně italské restaurace, kadeřnictví, nacpaná Asijská tržnice. Když jsem tu kdysi dávno byl, vzal mě Johnny zadním vchodem. Dveře, kterými jsme podle jeho slov měli vejít dnes, byly očividně vchodem hlavním. Byly to skromné, otlučené dveře z oceli, vedoucí z uličky. Odemykaly se klíčem, který mi nechal doručit dneska odpoledne do kanceláře.

„Kolik lidí má klíč?” zeptal jsem se ho po telefonu.

„Čtyři. Vy jste pátej. Dohlížíme na to, kdo k nám přijde. Jen tak někdo se dovnitř nedostane. Na každej večer máme seznam hostů, zavolají Lisbeth na recepci a ona pro ně pošle sekuriťáky.” Odmlčel se: „Máte štěstí, že jste můj oblíbenec, Maxi. Jinak byste musel čekat měsíce.”

„Moc si toho vážím, Johnny. Jestli dnes půjde vše podle plánu, jsem si celkem jistý, že se budeme vracet každou středu.”

Vytáhl jsem klíč. Tváří v tvář realitě jsem začal být ještě vzrušenější. Vedl jsem Sáru uličkou za zpocenou ruku.

„Můžeme kdykoliv odejít,” připomněl jsem jí asi po desáté během posledních deseti minut.

„Jsem jen vzrušená a nervózní, ne vyděšená,” ujistila mě. Zatahala mě za ruku, abych se k ní otočil, natáhla se a políbila mě na rty. Kousla mě a olízla. „Jsem tak nadšená, že si připadám jako opilá.”

Naposledy jsem ji políbil a odtáhl se od ní dřív, než jsem ji mohl ojet hned teď a tady — před tím mě Johnny varoval, dostal bych se na černou listinu a nikdy z ní nezmizel — a zastrčil jsem klíč do dveří.

„To je další věc, co jsem chtěl zmínit. Pití. Mají limit maximálně dva drinky. Chtějí, aby vše bylo bezpečný, podle dohody a v klidu.”

„Nejsem si jistá, jestli tu klidnou část můžu zaručit. Ty mě umíš vždycky dost rozdivočit.”

Zaculil jsem se. „Myslím, že tím myslel spíš klid mezi chlapama. Je mi jasný, že se tam budou odehrávat věci, co rozhodně klidný nebudou.”

Dveře tiše zacvakly, zatáhl jsem a za chvíli jsme stáli uvnitř. Podle Johnnyho pokynů jsme prošli ještě asi patnáct metrů k dalším dveřím a potom po dlouhém, úzkém schodišti, které nás dovedlo k dopravnímu výtahu. Hned po stisknutí tlačítka se dveře otevřely, a po tom, co jsem zadal kód, který mi dal, do podsvícené klávesnice, jsme sjeli o dvě patra níž, přímo do hlubin New Yorku.

Snažil jsem se Sáře vysvětlit, co tam uvidí — stoly v půlkruhu kolem otevřeného parketu, lidi, kteří si povídají stejně jako v každým jiným baru — ale bylo mi jasný, že by moje vysvětlování bylo daleko od pravdy. Abych byl upřímnej, tohle místo mě při první návštěvě s Johnnym natolik uchvátilo, že jen kvůli etickým zábranám obchodního partnera jsem ho nikdy neprozkoumal hlouběji. Hrozně moc jsem se toužil vrátit, ale nikdy jsem to neudělal.

Ale když se Sára stala součástí mého života, kterou jsem už nemohl popřít, možnost, že by něco takového potřebovala, a moje nová, narůstající potřeba dávat jí všechno, co chce, změnily můj názor na obchodní odstup.

Dveře výtahu se otevřely a my jsme vstoupili do malé uvítací haly. Místnost byla teple osvětlená a za recepcí seděla krásná zrzka, která něco ťukala na luxusním černém počítači.

„Pane Stello,” postavila se, aby nás přivítala. „Pan French mi řekl, že dnes přijdete. Mé jméno je Lisbeth.” Přikývl jsem na pozdrav a ona pokynula, abychom ji následovali. „Pojďte za mnou, prosím.”

Otočila se a vedla nás krátkou chodbou, aniž by se ptala na Sářinu masku nebo její jméno. U těžkých ocelových dveří zastrčila do zámku dlouhý paklíč, s houpnutím dveře otevřela a nasměrovala nás dovnitř posunkem ruky. „Prosím, pamatujte na to, pane Stello, že dovolujeme maximálně dva drinky, nepoužíváme jména a před každou

místností stojí hlídači připraveni vám jakkoliv pomoct.” Za jejími zády se objevil chlap jako hora, aby podpořil její slova.

Konečně se Lisbeth obrátila na Sáru. „Jste tu z vlastní vůle?”

Sára přikývla, ale když se zdálo, že Lisbeth čeká na její odpověď, dodala: „Stoprocentně.”

Potom na nás krásná recepční mrkla: „Užijte si to, vy dva. Johnny říkal, že ve středu máte rezervovanou Šestku, na jak dlouho jen budete chtít.”

Na jak dlouho budeme chtít?

Otočil jsem se a vzal Sáru dovnitř, i když mi to v hlavě pořád šrotovalo. Při své minulé návštěvě jsem nahlídl jen do pár místností. Většinu noci, co jsem tu byl, jsme strávili v hlavním baru, popíjeli whisky a dívali se, jak se před námi na stole za zvuků hudby milují dvě ženy. Johnny popocházel kolem a vítal své zákazníky. Prošli jsme si chodbu a prohlédli některé z místností, ale připadal jsem si divně, že dělám takový věci s chlapem, navíc svým obchodním klientem. Předstíral jsem, že jsem děsně unavený, ale později mě mrzelo, že jsem si neprohlédl, co každá z místností nabízí.

„Co je v Šestce?” zeptala se mě Sára, a když jsme vcházeli do baru, objala oběma rukama mou paži.

„Netuším,” přiznal jsem. „Ale jestli si to dobře pamatuju, řekl bych, že nám ji Johnny nabídl, protože je až na konci chodby.”

Bar byl jedna velká, otevřená místnost s překrásnými jednoduchými dekoracemi: tlumené teplé světlo, stolečky pro dva nebo čtyři hosty, pohovky, divany a lehátka vkusně rozmístěné po celém prostoru. Ze stropu visely těžké sametové závěsy a stěny byly polepené luxusními černými tapetami s drobným vzorem, který se mihotal ve světle svíček.

Bylo ještě brzy; u stolků sedělo jen pár dalších návštěvníků, tiše si povídali a pozorovali pár tančící uprostřed místnosti. Když jsme procházeli k baru, muž zrovna ženě sundal tričko a použil ho k tomu, aby ji zachytil za ruku a roztočil po parketu. Šperky v jejích bradavkách se v jasném světle zaleskly.

Sára tanečníky se zaujetím pozorovala, ale když si všimla, že se na ni dívám, odvrátila pohled jinam. Zastrčila si jeden z pramínků svých tmavých vlasů za ucho, jak už jsem věděl, značilo to nervozitu, a bylo mi proto úplně jasné, že se pod maskou červená.

„Tady je v pořádku dívat se,” připomněl jsem jí tichým hlasem. „Až to začne být opravdu zajímavé, uvidíš, že odtrhnout pohled nebude schopný nikdo.”

Objednal jsem jí vodku gimlet a sobě skotskou a potom jsme se usadili k malému stolku v rohu. Díval jsem se, jak do sebe nasává okolí. Ucucávala koktejl a pozorně si prohlížela všechno kolem. Přemýšlel jsem, jestli si všimla, že k sobě přitahuje pozornost veškeré klientely.

Viděl jsem, jak jí na hrdle tepe krev. Zíral jsem na její světlou pleť a toužil jsem se k ní natáhnout a udělat jí pořádnej cucflek. Posunul jsem se, abych si poupravil kalhoty, a představoval jsem si, jaké by to bylo, udělat ji přímo před zraky všech ostatních.

Do hajzlu, Maxi. Ty v tom teda plaveš. „Na co myslíš?” zeptal jsem se jí.

Pozvedla bradu a kývla směrem ke dvěma tanečníkům, kteří se líbali, na chvíli se vzdálili a po chvíli se zase spojili polibkem. „Budou to dělat přímo na parketu?”

„Nejspíš, v určitým slova smyslu rozhodně.”

„Tak proč tu mají ty místnosti?”

„Kvůli možnostem. Jestli si to dobře pamatuju, věci v pokojích bývají takový divočejší. Je to tam menší a intimnější.”

Přikývla, pozvedla svůj koktejl, napila se a prohlížela si mě. „Mě nikdo nezná, ale stejně jsem to já, kdo má masku.”

Usmál jsem se. „Od začátku jsi chtěla zůstat v utajení.”

„To bys pro mě udělal? Nechal bys lidi, aby se na nás dívali, když jsme spolu?”

„Řekl bych, že bych pro tebe udělal téměř cokoli,” přiznal jsem. A protože jsem si ve tmě nevšiml, jak na ni moje slova působí, raději jsem dodal: „Ta představa je pro mě stejně vzrušující jako pro tebe.”

Přejela mi pod stolem rukou přes stehno. „Ale lidi tě tu znají. Znají tvůj obličej.”

„Jsou tady lidi, kteří jsou mnohem známější. Ten chlápek v tamtom rožku je americkej fotbalista, hraje v týmu, o kterým pořád mluví Will. A tamta ženská?” Ukázal jsem nenápadně ke stolku u baru. „Je z televize.”

Viděl jsem, jak se Sáře rozzářily oči, když poznala herečku, která získala Emmy. „Ale oni se nechystají šukat v Šestce,” poznamenala.

„To ne, ale jsou tady, aby se koukali. Nikdo mě nebude soudit za to, že tu s tebou jsem. A co je důležitější, všichni moc dobře vědí, že si nemůžou dovolit vysrat se na nařízení Johnnyho Frenche ohledně diskrétnosti. Ten tady má špínu na každýho. Nebo si na člověka něco vyhrabe.”

„Aha.”

„Všechno zůstane tady v téhle místnosti, S?” přitiskla mi prst na pusu.

„Žádná jmena, cizinče,” připomněla mi.

Usmál jsem se a políbil ji na špičku prstu: „Nic se odtud nedostane ven, Poupátko. Slibuju.”

„První pravidlo klubu rváčů?” zeptala se s úsměvem.

„Přesně tak.” Pozvedl jsem skleničku ke rtům a napil se. „Řekni mi, o čem ještě přemýšlíš?”

Naklonila se ke mně, aby mě mohla políbit, ale já se odtáhl.

„Můžu se tě dotknout?”

Zavrtěl jsem hlavou. „Bohužel, to je další pravidlo. Nikdo jiný kromě vystupujících tu nesmí mít sexuální kontakt.”

„A co v Šestce?”

„Jasně, tam můžeš.”

„Sakra,” zavrtěla se a znovu se zakoukala na tanečníky. Už byli úplně nazí, muž přidržoval popruhy spuštěné ze stropu, aby do nich mohla jeho partnerka nastoupit. Když se v nich ustálila, nohy měla daleko od sebe a neviditelné lano ji vytahovalo vzhůru, až měla boky v úrovni partnerovy hlavy. Začal s ní otáčet v rytmu hudby, ona zaklonila hlavu a rychle se točila dokola. Muž kolem ní pobíhal v divokých kruzích.

„Kolik je hodin?” zeptala se Sára po chvíli, co jen zírala na muže, který najednou točící se ženu zastavil a přitiskl jí rozevřená ústa mezi nohy.

„Tři čtvrtě na deset.”

Povzdechla si a já se marně snažil poznat, jestli je stejně nedočkavá jako já. Vědomí, že pokud si s ní budu chtít pohrát, bude to před zraky všech ostatních, mě doslova mučilo. Budou nás využívat stejně jako my je. Toužil jsem po tom, abych jí mohl dělat stejný věci, jako dělal muž na pódiu své partnerce: ochutnával ji, laskal, strkal do ní prsty.

Když muž znovu roztočil popruhy, objevil se u našeho stolu číšník.

„Pěkný večer, pane.” Naléval nám vodu ze skleněného džbánku, začal úplně u skleničky a pomalu ho zvedal až nad hlavu, aniž by na jedinou chviličku přestala voda téct. „Pan majitel se zmínil, že už jste tu byl, ale vaše společnice je nová. Přál byste si, abych jí pověděl něco málo o tom, co může očekávat?”

„To by bylo perfektní,” odpověděl jsem.

Otočil se k Sáře. „Klub je jednou za pár týdnů celý nově vyzdobený. Je pro nás důležité, aby se u nás klientela cítila svěže, čerstvě. Když půjdete chodbou směrem k jednotlivým místnostem, najdete nejrůznější lákadla, která můžete využít.”

Podíval jsem se na Sáru a zkusil si tipnout, jak se pod tou maskou moje dívka ze středozápadu asi tváří, jak to všechno vlastně bere.

Číšník pokračoval: „Show začíná v deset a končí o půlnoci. Bylo mi řečeno, že máte pro dnešní noc rezervovanou Šestou místnost. Vzhledem k tomu, že je to vaše první návštěva, můžete se samozřejmě nejdříve podívat na ostatní a teprve potom se rozhodnout, jestli chcete vystupovat.” Usmál se: „Pan majitel mi také řekl, že by velmi ocenil, kdybyste přidali do svého vystoupení něco intimnějšího a upřímnějšího, než co tu běžně vídáme. Nikdy jsme tu neměli vystupující pár, který by se na sebe díval tak jako vy dva.”

Cítil jsem, jak valím oči, a Sára se vedle mě trošku zavrtěla. Vnímal jsem, jak mě hřeje dotek jejího stehna na mým. Tolik jsem po ní toužil, že jsem měl pocit, že každou chvíli vybouchnu.

Číšník se jemně poklonil: „Ale samozřejmě vás do ničeho netlačíme.” V deset hodin se v dlouhé chodbě rozsvítila jasná světla. Ostatní hosté v hlavním baru se

pomalu začali zvedat, dopili. Ale Sára mě popadla za ruku a téměř mě vyhodila ze židle, jak spěchala.

Chodba byla alespoň šest metrů široká, u vhledů do místností stály stolky a sedátka. V Jedničce, po levé straně, stál v rožku mladý svalnatý muž, který na sobě neměl nic víc než džíny. Na zemi byl na všech čtyřech další tmavovlasý muž, který měl v análním otvoru zavedený koňský ocas. Muž v rohu zvedl bič a hlasitě s ním práskal ve vzduchu.

Sára si leknutím zakryla rukou pusu a já už ji táhnul k další místnosti: „Hop na koníčka, zlatíčko. To není pro každýho.”

Ve Dvojce ležela na gauči překrásná nahá žena a začínala masturbovat u porna, které se promítalo na protější stěnu.

Trojku obsadil obrovský bledý muž s výstřední maskou múzy tragédie Melpomene, který se chystal ojet zezadu ženu s roubíkem v puse. Cítil jsem, jak je vedle mě Sára napnutá.

„Tohle vypadá tak?” mávla rukou k podivně fascinující scénce.

„Dobrodružně?” dodal jsem. „Musíš pochopit, že lidi platí hrozně moc za to, aby sem mohli přijít. Nechtějí vidět to, co si můžou pustit v televizi.”

Položil jsem jí zlehka ruku na záda a připomněl jí: „A další věc, co v televizi neuvidíš, je skutečná intimita.”

Podívala se na mě a potom se zaměřila na má ústa. „Myslíš si, že se k sobě fakt chováme tak intimně?”

„A ty?”

Přikývla. „Odkdy to tak vůbec je?”

„A kdy to tak nebylo? Ty sis toho jen nechtěla všímat.”

Podívala se bokem, ale přitiskla se ke mně. Vydali jsme se dál.

Ve Čtverce byly na velké bílé posteli tři ženy, které se smály a líbaly a vzájemně se svlékaly.

Pětka — muž svazoval lanem ženu a z rohu je pozoroval její svázaný partner s ucpanou pusou.

„Budeme nudní,” zašeptala.

„To si fakt myslíš?”

Neodpověděla, protože jsme zrovna přišli k Šestce. Byla zatím prázdná. Aniž by se na mě vůbec podívala, protáhla se kolem stěny, odkud jsme mohli vejít.

Dveře šly otevřít úplně snadno a Sára vklouzla dovnitř.

Po několika vteřinách si naše oči zvykly na přítmí a já konečně uviděl v rohu bar a obrovský kožený gauč s konferenčním stolkem vpředu. Dokonce i potmě mi připadalo, že to tu vypadá jako u mě v obýváku a v šoku jsem odhadoval, že to opravdu je replika mého pokoje.

Aniž by mě vůbec napadlo zeptat se Sáry, rozsvítil jsem světlo. Nemýlil jsem se. Krémové stěny s ořechovým lemováním, velká černá pohovka a stejný plyšový koberec,

jaký jsem si vybral v Dubaji. Lampy od Tiffanyho na dvou malých stolcích. Tahle místnost byla mnohem menší než můj obývák, který jsem používal k velkým akcím, ale podobnost byla naprosto očividná. Obrovské okno, kterým nás mohli lidé pozorovat, bylo lemované stejnými záclonami, jaké mám v bytě já. Z místa, kde jsme stáli, to vypadalo, jako by za oknem byla jen černočerná tma.

Johnny u mě byl jen jednou, ale za jediný odpoledne se mu podařilo proměnit místnost v klubu tak, aby nám oběma připadala známá a aby nám to tím ulehčil. Nemohl tušit, že Sára u mě ve skutečnosti nikdy nebyla.

„Děje se něco?” zeptala se a přišla ke mně blíž. Nejspíš si vzpomněla, že tady se mě už smí dotýkat, a tak mě vzala kolem pasu.

„Udělal nám repliku mýho obýváku.” „To je?” rozhlédla se. „To je šílený.”

„Šílený je, že tohle je poprvé, co vidíš můj byt. V sex klubu.”

Absurdnost téhle situace nám došla ve stejný moment a Sára se začala chichotat. Zabořila mi hlavu do hrudi. „Tohle je ta nejdivnější věc, co kdy kdo udělal. Nejdivnější ze všeho.”

„Můžeme odejít?”

„Ne. Tohle je první místo, kde spolu budeme spát, který je k tomu skutečně určený. Myslíš, že bych si to nechala ujít?”

Kruci. Tahle ženská by mě mohla poprosit, abych si před ni klekl a líbal jí palce u nohou, a já bych to udělal.

Skoro jsem to řekl: Miluju tě. Slova mi málem vyklouzla z pusy, a tak jsem se otočil na druhou stranu a přešel jsem k baru, abych se uklidnil pitím.

Ale ona šla za mnou. „Asi jsem se měla zeptat dřív, ale co tady děláme?”

„Řekl bych, že se snažíme najít cestu, jak si užívat určitý aspekt našeho vztahu, aniž by ohrožoval naše kariéry a aniž bychom našli pak své obličeje v novinách.”

Pozvedl jsem láhev skotské a tiše jí nabídl. Zavrtěla hlavou, pozorovala mě, jak si nalévám skleničku.

„Tři prsty,” zašeptala a bylo slyšet, že se přitom usmívá.

„Teď stačí jeden.”

Napil jsem se a ona přišla blíž, natáhla se, políbila mě a přicucla se mi k jazyku.

Kurva, je tak slaďoučká.

Na tváři mě šimraly peříčka z její masky. „Tři,” trvala si na svém.

Začala mě líbat na krku níž a níž, položila mi ruku mezi nohy, stiskla mě v dlani. Podíval jsem se přes její rameno do tmavýho okna. Určitě se za ním už usazovali zákazníci klubu a pozorovali se zájmem, co se asi bude dít dál. Nebo jsme možná zůstali na konci chodby úplně sami. Ale pouhá myšlenka na to, že nejsme sami, nepatrná možnost, že ostatní můžou vidět, jak se mě dotýká, poprvé jsem pochopil, jak může Sára být kýmkoliv chce, když jsme spolu a existuje riziko odhalení. Mohla si hrát. Mohla divočit, prožívat dobrodružství a riskovat.

Stejně jako já. Tady jsem mohl být poprvé mužem, který je bláznivě zamilovanej.

„Opravdu si tu se mnou chceš hrát?” zeptal jsem se a v nitru jsem se obracel ke své vlastní nejistotě.

Přikývla. „Jsem jenom nervózní. Což mi připadá trošku pitomý, když si vezmu, co všechno máme za sebou.”

Zasmála se a jemně mě poškrábala na podbřišku. Do hajzlu. Nikdy jsem necítil takovou trýznivou směs potřeby ochraňovat a zbožňovat a slepé touhy někoho fyzicky naprosto vlastnit. Byla tak krásná, tak zatraceně důvěřivá — kurva, tak moje.

Pokrčil jsem kolena, líbal jsem ji na bradu a rozepnul jí pár horních knoflíčků na blůzce. „Co si představuješ, když myslíš na to, že nás někdo pozoruje?”

Zaváhala, hrála si s lemem mojí košile. „Představuju si, že někdo vidí tvůj obličej, že vidí, jak se na mě díváš.”

„Jo?” přisál jsem se jí na krk. „Co ještě?”

„Představuju si ženskou, která po tobě touží, ale vidí tě se mnou. Vidí, jak chceš mě.”

Zaskučel jsem do její kůže, stáhl jí blůzku přes ramena a nahmatal zezadu podprsenku. „A dál?”

Líbal jsem ji zrovna na krku, takže jsem cítil, jak polkla. Mnohem tišeji přiznala: „Představuju si nějakou osobu, která viděla, jak se ke mně Andy špatně chová. Vidím tu ženskou, se kterou ho našli, jak teď sleduje, jak se na mě díváš.”

A jsme doma. „A?”

„A jeho. Představuju si, jak se kouká na to, jak jsem teď šťastná.” Zavrtěla hlavou, zaťala pěsti do mého trička a přitáhla si mě, jako bych se snad chtěl odtáhnout. „Myslím, že to tak nebude pořád, ale někdy mi hrozně vadí, že v sobě pořád cítím tolik zloby.”

Zaklonila se a podívala se na mě. „Ale s tebou je mi úžasně. Připadám si chtěná, a ano, určitá část mého já to chce Andymu pořád předhodit.”

Nemohl jsem si pomoct a zakřenil jsem se. Kurevsky se mi líbil ten nápad, že by mě ten bastard viděl, jak Sáru, která je naprosto bez sebe, píchám. Protože největší chyba v jeho životě — jeho nevěra — poskytla mýmu životu to nejlepší.

„Já si to taky někdy přeju. Bylo by skvělý, kdyby viděl, jak vypadáš těsně před tím, než se uděláš. Protože se vsadím, že toho si moc neužil.”

Rozesmála se a olízla mi krk. „To ne.”

A poprvé ve svým životě jsem pro někoho chtěl být ten jedinej. Vzal jsem ji ke gauči a klekl si mezi její nohy. Vrazila mi ruce do vlasů.

„Co bys se mnou chtěl dělat?” zašeptala a podívala se na mě, jako vždy toužící po tom, dát mi cokoliv, co budu chtít.

Co chci? Nemohl jsem najít správnou odpověď, najednou jsem se cítil jaksi ohromenej tím, jak obsáhlá ta otázka je.

Chci tě na sobě. Pod sebou.

Chci slyšet tvůj smích.

Chci cítit tvůj hlas na své hrudi. Tvou vlhkost na prstech. Chci tě ochutnat.

Myslím, že chci vědět, že to všechno cítíš stejně jako já.

„Jediný, co chci, je, aby sis to dneska užila,” řekl jsem nakonec. Naklonil jsem se a zabořil pusu mezi její nohy. Voněla až omamně, chutnala tak výborně, vypadala tak překrásně. Její vzdechy byly tiché a dráždivé, zdálo se mi, že byly určené jenom pro moje uši. Přejela mi prsty přes hlavu a než mě pustila, jemně mě poškrábala, a potom dala nohy ještě výš, roztáhla je, abych měl lepší přístup. Nehýbala se přehnaně toužebně, byla pomalá a klidná a rozhodně se stala tím nejsmyslnějším stvořením v historii lidstva.

A jak jsem se soustředil na to, abych jí dělal dobře, představoval jsem si, jak asi vypadáme zvenčí. Moje prsty uvnitř, moje pusa, která ji naprosto pohlcovala, a její prohnutá záda. Už jsem si zvykl na masku, takže mě nerozčilovala ani jsem necítil odstup; když se na mě dívala zpoza ní, měl jsem pocit, že mi někdo daroval celý svět. Hedvábná černá látka, ze které byla maska vyrobená, jen zdůrazňovala bělost její kůže a rudost rtů. Rtů, které mě tiše prosily, říkaly mi, že mám být rychlejší, že ji nemám přestávat líbat a že mám prsty přitlačit.

Když se začal blížit její orgasmus, přejela si rukou přes hrudník, přes prsa, po krku až k obličeji, sundala si masku a odhalila tak poslední kousek pleti, který byl dosud schovaný.

Upírala na mě svoje obrovský hnědý oči, pusu měla pořád otevřenou a tiše oddechovala. A když se udělala, ani na vteřinku se nepodívala jinam, ani na zlomek sekundy se nezaměřila na okno za mnou.

Někdo za tím sklem stál. Cítil jsem to. Ale myslím, že ani kdybychom byli opravdu u mě doma, nemohli bychom být víc sami. Jako by neexistovalo nic jiného než způsob, jakým se mi přitiskla k ústům, jak vykřikla při výbuchu.

Potom si povzdechla, zatahala mě za vlasy a zasmála se. „Bože.”

Takže, kdybych potkal toho blbečka Andyho, možná bych mu nakonec nerozmlátil ksicht. Možná bych mu jen pogratuloval, že si to se Sárou posral, že se odstěhovala do New Yorku a přestala se chovat podle toho, jak by se chovat měla, a začala se chovat jako ženská, která si dělá, co se jí zachce.

Líbal jsem ji na břicho, žebra, prsa, až jsem ji nechal ochutnat své rty, jazyk i bradu. Byla teploučká a vláčná; líně mě objala kolem ramen, její smích se ztratil v mým krku.

„Myslím, že to byla ta nejlepší zábava, co jsem kdy zažila,” zašeptala.

A mně v ten moment bylo jasný, že udělám skoro cokoliv, abych mohl strávit zbytek života tím, že ji budu dělat šťastnou.

Patnáct

Věděla jsem, že není dobrý nápad zaplnit si každý večer v týdnu Maxem, protože si tak zničím schopnost myslet na cokoliv jiného. Během ranního běhání jsem myslela na

všechno, co jsme spolu dělali, a napadaly mě jedny z nejdivočejších představ, co jsem kdy měla: že se krčím pod Maxovým stolem v práci a kouřím ho, když s někým telefonuje, nebo že spolu pícháme ve výtahu po cestě k němu domů.

Bavilo mě nechat se konečně unášet takovými představami a taky mi začalo být jedno, že mi narušil můj naplánovaný život. Navíc po tom, co pro mě udělal v klubu, jsem si začala uvědomovat, že bych pro tohohle chlapa chodila i po žhavým uhlí.

Bezpochyby jsem byla nervózní. Klub byl tak temně chápavý, klienti, kteří ho podporovali, měli sexuální fantazie mnohem dýl, než jsem já vůbec byla na světě. Nebyla

jsem si nejdřív jistá, jestli třeba neexistují nějaká nevyřčená pravidla, která mám následovat. Nemluvit příliš nahlas. Nedávat nohy křížem. Nedívat se nikomu do očí.

Nevypít koktejl příliš rychle.

Moji rodiče byli oproti tomuhle světu neuvěřitelně nevinní. Jejich představa divoké noci se skládala ze zhlédnutí Monologů vagíny a večeře v asijské restauraci. Až doteď považuje taťka sushi za něco příliš dobrodružného.

A já si vyrazím do tajnýho sex klubu a hned při první návštěvě nechám Maxe, aby mě vylízal v místnosti, kde nás můžou všichni ostatní hosté pozorovat.

Vlastně jsem neměla tušení, jestli se někdo skutečně díval. Odešli jsme zadními dveřmi, kde jsme se setkali s Maxovým přítelem Johnnym, který nás pustil vchodem pro

zaměstnance. Po zbytek noci mě Max neustále pozoroval, jako by chtěl zjistit, jestli se nechystám utéct nebo zhroutit. Ale ve skutečnosti jsem se tak třásla, protože se to všechno zdálo být hrozně správně. Max zůstal na kolenou mezi mýma nohama a odmítl mě, když jsem mu chtěla jeho laskavost oplatit. Místo toho mě jen několik dlouhých minut líbal, pomohl mi s oblékáním a díval se na mě pohledem, který byl tak napěchovaný významy, že se mi po těle rozběhla husí kůže.

Hrát si v knihovně byla jedna věc, ale oproti včerejšímu zážitku se to zdálo všední. Během zpáteční cesty, když mě Max na zadním sedadle naprosto divoce líbal na krk, svíral mi koleno, kousal moje ušní lalůčky, ústa a — konečně — se ke mně, i do mě, tisknul celým tělem, jsem si uvědomila, jak šílený můj život najednou je.

Šíleně dobrej. Šíleně skvělej.

Už je to tak dlouho, co jsem byla naposledy takhle poblázněná? že už jsem zapomněla, jaká je to zábava.

„Vypadáš, jako bys usínala,” řekl George ve čtvrtek ráno, když jsem přišla k jeho stolu. Sevřel pero mezi zuby a zahuhlal: „Že ty přemýšlíš nad svým Maxíkem.”

Jak to doprčic poznal? To jsem se tak debilně culila? „Cože?”

„Máš ho ráda.”

Vzdala jsem to. „Jo, mám.”

„Viděl jsem, jak se na tebe díval, když sem v pondělí přišel. Nechává tě, aby sis nosila jeho koule všude s sebou.”

Zašklebila jsem se a otevřela dveře od svojí kanceláře. „Byla bych raději, kdyby zůstaly tam, kde jsou teď. Ale díky za návrh.”

„Ráno se tu zastavil,” prohodil George jakoby nic.

Ztuhla jsem v půlce kroku a čekala.

„Vypadal, že je mu líto, že jste se minuli, ale řekl jsem mu, že ráno býváš docela mrzutá, než stihneš vypít svých sedmnáct kafíček, a že se sem jen málokdy dostaneš před osmou.”

„Dík,” zamručela jsem.

„Rádo se stalo.” Narovnal se na židli a vytáhl ze stolu obálku. „Tohle ti tu nechal.”

Vzala jsem si ji do kanceláře, abych si to přečetla. Maxův rukopis byl drobný a roztřesený.

Sáro,

v pátek odjíždím na týden do San Franciska kvůli konferenci. Mohl bych tě dnes večer vidět? Max.

Zvedla jsem telefon, přejela prstem přes obrazovku a vytočila jeho číslo.

Zvedl to skoro okamžitě. „Pořád seš mrzutá?”

Zasmála jsem se. „Ne. Jsem už u šestnáctý kávy.”

„Tvůj asistent je teda týpek. Docela pěkně jsme si o tobě pokecali. Jsem moc rád, že je nepravděpodobný, že by se tě snažil sbalit, když budu pryč.”

„Po pravdě, myslím, že bude spíš tvůj fanoušek, abych byla upřímná. Kdyby tě náhodou napadlo, že změníš orientaci, nikdy by ses ho nejspíš nezbavil.”

„Hej, to jsem slyšel!” zaječel George od stolu.

„Tak přestaň odposlouchávat!” zaječela jsem zpátky a usmála jsem se do telefonu. „Jasně, dneska mám volno.”

„Kde se sejdeme?”

Jenom na malý moment jsem zaváhala, než jsem řekla. „U mě?”

Nastalo ticho.

Slyšela jsem, jak se usmívá, když konečně zavrněl: „V posteli?”

„Trefa.” Třásly se mi ruce. Sakra, včera se všechno změnilo. Najednou se mi myšlenka na to, být s Maxem v posteli, zdála jako to nejdivočejší dobrodružství. Skoro jsem si nebyla jistá, jestli to zvládneme.

„Potkáme se v osm? Musím ještě telefonovat se Západem.”

„Skvělý.”

Před osmou jsem se stihla asi osmkrát převléct — ležérně? Sexy? Ležérně? Sexy? — a nakonec jsem se oblékla do toho stejnýho, co jsem měla v práci. Urovnala jsem postel, vysmýčila celý byt a dvakrát si vyčistila zuby. Netušila jsem, do čeho se to vlastně pouštím, a jsem si celkem jistá, že tak nervózní jsem nebyla ani tu noc, co jsem přišla o panenství.

Když zaklepal na dveře, ještě jsem se třásla. Nikdy můj byt neviděl, ale když vešel, sotva se rozhlídl kolem. Okamžitě mě vzal za bradu a přitiskl mě ke zdi, jeho rty se pevně tiskly k mým. Líbal mě, ocucával mi jazyk. Nebyl vůbec něžný. Spíš naléhavý a zoufalý, rukama mě držel za ramena a dost neefektivně tahal za oblečení, které mu překáželo. Rty mě pálily, jak byl ten pocit skutečný. Taška, kterou měl přehozenou přes rameno, se zhoupla dopředu a s hlasitým zaduněním narazila do zdi.

„Začínám bláznit, kruci,” zahuhlal. „Přestávám se ovládat, Sáro. Kde máš ložnici?”

Poodstoupila jsem a táhla ho s jeho žhavými polibky krátkou uličkou. Na nočním stolku jsem nechala zapnutou lampičku, která vrhala po pokoji zlatožluté světlo. Bílé stěny, velká postel, obří okna — všechno v docela maličkém prostoru.

Zasmál se, rozhlédl se a spustil ruce z mého obličeje. „Máš to tu prťavý.”

„Já vím.”

Přetáhl si tašku přes hlavu a pustil ji na postel. „Proč? Mohla sis určitě dovolit něco většího.”

Pokrčila jsem rameny, naprosto uchvácená jeho rychlým tepem. Proč jsme se bavili o velikosti bytu? Chtěla jsem vědět, co je v té tašce. Vždycky nosil jenom peněženku, mobil a klíče. „Nic víc teď nepotřebuju.”

Zadíval se mi do očí a s lehkým úsměvem přikývl. „Vy jste ale zapeklitá žena, Sáro Dillonová.”

Někdy se mi stává, že se po dlouhém běhu cítím tak nakopnutá, že nemůžu dělat nic jinýho, než se vrátit a běžet dál. Mám v těle tolik energie, že bych na jednom místě nevydržela. Přesně tak jsem se cítila i teď.

„Maxi, já?,” ukázala jsem mu svou třesoucí se ruku. „Vůbec nevím, co mám teď dělat.” „Vysleč se pro mě,” zalovil v tašce a vytáhl obrovský drahý foťák. „Dneska chci všechno nafotit,” zaměřil se na mě přes hledáček. Cvaknutí spouště mi rozbušilo srdce. Cítila jsem se bláznivě, povzneseně.

„I s obličejem,” dodala jsem tiše.

„Jo,” zamručel. „Přesně tak.”

Podívala jsem se na svoje oblečení: béžová hedvábná sukně s drobnými perlovými knoflíčky a jednoduché černé tričko.

Vysleč se pro mě.

Mám ráda nějaký úkol, na který se můžu soustředit. Pořád jsem na sobě cítila tíhu včerejší noci a jeho přítomnost v mojí vlastní ložnici mě skoro lámala na dvě půlky.

Zvedla jsem ruce k prvním knoflíkům. Pořád se mi třásly prsty.

Najednou to bylo u mě v pokoji úplně jiný, když jediným naším svědkem byla kamera. Co jsem mu dnes měla ukázat? Svoje tělo? Nebo i všechno pod kůží: svoje srdce, své

obavy, divokou a jasnou touhu po jeho blízkosti?

Ozvalo se další cvaknutí a pak Max řekl hlubokým hlasem: „Z toho, jak jsi nervózní, mi připadá, jako bys nevěděla, že jsem do tebe zamilovanej.”

Zvedla jsem k němu hlavu, oči vytřeštěné, ruce jako z kamene.

Cvak.

„Miluju tě, Poupátko. Už to vím nějakou chvilku, ale včera se mi to všechno vyjasnilo.”

Přikývla jsem, naprosto omámená. „Fajn.”

Kousnul se do rtu a škaredě se na mě podíval. „Fajn?”

„Jo,” vrátila jsem se ke knoflíkům, jeden po druhém jsem je rozepínala. Musela jsem bojovat s tím největším úsměvem na světě.

Cvak.

„Nic jinýho k tomu neřekneš?” zeptal se zpoza foťáku. „Zrovna jsem ti řekl, že tě miluju a nedostanu za to ani ‚díky’ nebo ‚to je milé’?”

Pustila jsem tričko na zem, sáhla jsem si na záda, abych si rozepnula podprsenku — cvak — i tu jsem nechala spadnout na podlahu.

Cvak. Cvak.

Rozepnula jsem si sukni a hodila ji k ostatním věcem na zemi. Otočila jsem se tváří k němu.

„Taky tě miluju.” Cvak. „Jen mě to strašně děsí.” Ruce s foťákem mu klesly a podíval se na mě.

„Nechtěla jsem se do tebe zamilovat,” dodala jsem.

Přišel o krůček blíž. „Jestli ti to pomůže, vzdorovalas opravdu velice obdivuhodně.”

Ani když ke mně přišel a znovu mě políbil, neodložil foťák. Jen natáhl ruku do strany a druhou mi sevřel tvář, rty přitiskl na moje.

„Taky se toho bojím, Sáro. Bojím se, že jsem jenom tvůj zvyšovač sebevědomí. Bojím se, že to nějak poděláme. Bojím se, že tě začnu nudit. Ale věc se má tak,” usmál se, „že nechci nikoho jinýho. Naprosto jsi mě ostatním ženským znepřístupnila.”

Musel vyfotit stovky fotek, když jsem se svlékla, vylezla jsem na postel a dívala se, jak nade mnou čeká a povídá mi o všem, co cítí: rozrušení, nenasytnost, chtěl by poděkovat Andymu a vzápětí ho zabít, strach z toho, že se mě nikdy nenabaží. Každou z mých reakcí zachytil, byl mnou naprosto posedlej.

Zavrtěl se nade mnou a nastavil foťák přímo na místo, kde se naše těla dotýkala. Zavřela jsem oči, ztracená v jeho doteku a ve sladkých, jemných cvaknutích, která vycházela z foťáku. Když jsem je zase otevřela, zírala jsem přímo do těch jeho.

Natáhla jsem se, namířila jsem objektiv na svůj krk. Vyfotil ho, nechal mě, abych ho dala výš a výš. Díval se na mě skrz hledáček.

Ruce se mu třásly, když zaostřil a fotil na jednu fotku za druhou můj obličej. Svoje prsty na mé tváři, dlaně na mém krku. Zvedl foťák ještě výš, aby vyfotil, jak se líbáme.

A potom se všechno v jediný okamžik střetlo v pocitu jeho rtů na mém těle, jeho vlasů v mých rukách, jazyka, kterým mě hladil, jeho úst, hladovějších a naléhavějších, čím dál pomaleji se sunul na mém těle níž a níž. Pomalu do mě zasunul dva prsty a vzal vážně můj klitoris mezi rty. Vzrušovalo mě to. Zůstala jsem tiše ležet. Nechtěla jsem vůbec slyšet svůj hlas. Chtěla jsem cítit jen a jen jeho.

„Jsi nádherná,” zašeptal, když jsem vzdala svou snahu a vykřikla. Konečně jsem se napnula a on se kolem mě točil, líbal mě. „Má to na mě neuvěřitelnej vliv, až mě to skoro rozptyluje.”

Přejela jsem mu nehtama po hrudi, abych mu ukázala, že může moje tělo používat, na cokoliv bude chtít. Chtěla jsem cítit, co chce. Ruce se mi hýbaly samy od sebe, bloudily po jeho těle, škrábaly, jednou ho přitahovaly blíž, podruhé odstrkovaly, abych viděla chvíli, kdy se natáhne mezi nás a zastrčí se do mě. Pohladila jsem ho po břiše. Bříškama prstů jsem vnímala jeho svaly.

Zašeptala jsem. „Prosím.”

Zamručel, trochu se snížil a vydechl, aby se do mě mohl celý zarazit. Byl to ohromující požitek — všechno naráz — jeho hruď na mojí, jeho obličej zabořený v mém krku, jeho ruce kolem mých ramen a moje ruce v jeho vlasech. Jeho ruce, když mi dal nohy kolem boků, jeho pohyb, když do mě začal narážet.

Prosím, ať tohle nikdy neskončí. Nechci nikdy přestat.

Došly nám slova, byli jsme celí zpocení, a tohle, říkala jsem si, tohle je zážitek, kterýmu se říká milování.

Převalil si mě na sebe, díval se mi do obličeje, až to začalo být příliš, moc intenzivní, a já zavřela oči, když jsem se udělala. Slyšela jsem další cvaknutí foťáku a náraz, když spadl zase na matraci, aby se Max mohl překulit na mě, mnohem divočejší. Držel mi roztažená stehna a obočí se mu slévalo v jedno, jak se soustředil.

V očích se mi míhaly světla a stíny, ale tentokrát jsem je odmítla zavřít.

Těžce na mě dopadl; jeho pusa našla moji a nechali jsme je oba otevřené, oddechovali jsme zároveň na hraně šílenství. Pohladil mě rty, znovu se napřímil a oba jsme tiše otevřeli ústa.

Už budu, zašuměli jsme oba beze zvuku. Už budu.

Ani jeden jsme nevečeřeli, a tak jsem se koukala se zájmem, jak Max prohledává moji kuchyň.

Měl na sobě jen boxerky a já si uvědomila, že jsem na něj nikdy jen tak nezírala. Na první pohled byl vysoký a svalnatý, ale taky byl nesmírně přirozený. Líbilo se mi, jak si poškrábal břicho, když si prohlížel obsah ledničky. Naprosto jsem se ztratila v pohybu jeho rtů, když vyjmenovával, co mám ve spížce.

„Ženský jsou setsakramentsky úžasný,” zamumlal, když se prohraboval zásobou sýrů. „Já mám třeba v ledničce hořčici. Možná i nějaký starý brambory.”

„Byla jsem zrovna nakoupit.” Měla jsem na sobě jeho tričko a přivoněla jsem k němu. Vonělo po mýdle, deodorantu a povědomé vůni jeho těla.

„Já bych tipnul, že to jsem dělal naposled v květnu.”

„Co hledáš?”

Pokrčil rameny a vytáhl mísu s hrozny. „Sváču.” Popadl balení piva a zaculil se, když ho zvedl. „Stella. Supr výběr.”

„Jsem trochu zaujatá.”

Vyskládal na talířek hrozny, oříšky a pár plátků sýra a kývnul směrem k ložnici. „Dáme si sváču v posteli.”

Když jsme se uvelebili, strčil mi do pusy hrozen a taky si jeden vzal. „Mám takový nápad.”

„Povídej.”

„Za dva týdny budu mít doma benefiční akci. Co kdybychom toho využili a otevřeně se přiznali? Max a Sára: slastně zamilovaní.” Snědl pár oříšků a pozorně si mě prohlížel. „Dokonce zařídím, aby tam nesměli novináři.”

„To nemusíš.”

„Nemusím, ale udělám to.”

Chvíli mi trvalo, než jsem si ujasnila, co chci všechno říct, a Max mezitím trpělivě ujídal. Byl to velmi ostrý kontrast oproti Andymu, který po mně chtěl odpověď, sotva dořekl otázku. Pravda je, že jsem takhle nikdy nepřemýšlela. Politici prostě chrlí dotazy a odpovědi jedno za druhým, jako by hráli slovní raketbal. Mně vždycky trvalo dýl zformulovat, co jsem chtěla říct. A co se týká Maxe, trvalo mi několik měsíců, než jsem přišla na to, co cítím.

„Víš, ten důvod, proč jsem tak dlouho otálela s těma fotkama, je, že je na internetu hrozně moc fotek mě a Andyho. A vždycky tam budou, vždycky si je bude moct někdo

vyhrabat, když bude chtít. Pořád se cítím děsně poníženě, když vidím svůj ignorantský úsměv a ten jeho falešný škleb.”

Dožvýkal a teprve potom řekl: „Já vím.”

„Takže bych řekla, že máš pravdu. Možná by bylo lepší, kdyby tam novináři nebyli. Možná bychom mohli jen pobýt s tvými hosty a viděli bychom, jak to všechno půjde.”

Naklonil se ke mně a políbil mě na rameno. „Bezva.”

Dal mi další hrozen a odložil talířek na noční stolek vedle láhve s vodou, aby mi mohl sundat svoje tričko.

Tentokrát jsme se milovali beze spěchu, v nejčernější noci a za zvuků větru, který fičel za otevřeným oknem. Ležel pode mnou, hlavu měl zabořenou v mém rameni a já ho svírala nohama, pomalu jsme se houpali, vnímali jsme jeden druhýho a dívali se na sebe.

Nikdy jsem nic takovýho nezažila. Nikdy.

Když se na obloze rozsvítilo slunce, Max ležel schoulený za mnou. Vypadal božsky. Rozcuchané vlasy, hřál mě v objetí. Byl tvrdý a tisknul se ke mně; nenasytný, upřímný a toužící po dalším tulení, ještě než se vůbec probudil.

Když si všiml, že ho pozoruju, neřekl ani slovo. Jen se poškrábal na tváři, podíval se na moje rty a natáhl se pro láhev s vodou, kterou jsme nechali na nočním stolku. Nabídl nejdřív mně a potom se napil sám, položil ji zpátky na stolek, aby mi mohl přejet rukama přes prsa.

A já se okamžitě úplně ponořila do jeho doteků. Převalil se na mě a pohnul se dopředu, zůstal tak a políbil mě na dobré ráno. Oba jsme byli ospalí. Dotýkal se mě a líbal mě na kůži, žebra, boky. Obtočila jsem ho rukama i nohama, chtěla jsem se zachumlat do jeho jemné kůže. Chtěla jsem ho mít bez trička mezi svýma nohama a jeho neposedné prsty jsem chtěla vnímat všude po těle.

Ale tentokrát byly jeho ruce jemné a klidné; škádlil mě. Pod kůží mi pomalu začínal narůstat žár. Líbal mě všude, uspokojoval mě rukama, pusou, slovy; ptal se, co se mi líbí, jako bychom to už nedělali tolikrát. Ale měla jsem jasno: tady v posteli to bylo úplně jiný. Všechno se včera zlomilo, a já se nemohla soustředit na nic jinýho než na to, jak je krásný konečně se mu otevřít.

Šestnáct

Díval jsem se, jak leží v ranním slunci celá rozespalá, s obličejem zabořeným do polštáře, kolem hlavy jemný prstenec z vlasů. Prohlížel jsem si její nahé tělo, přejel jsem pohledem od obnažených prsou přes křivku páteře až k bokům, přes které měla přehozenou peřinu.

O člověku se během první společné noci naučíte několik věcí: jestli krade peřinu, jestli chrápe a jestli je tulič.

Sára je roztahovač: všechny končetiny a zbytek těla rozvalené přese mě jako mořská hvězdice.

Při jasném, měkkém do růžova a do modra zbarveném rozbřesku jsme se znovu milovali. Svalila se na mě, vláčná, zaculila se a okamžitě usnula.

Bylo půl jedenácté a já ji hladil prstem po paži. Nechtěl jsem ji vzbudit a už vůbec jsem nechtěl odejít. Foťák byl pořád odložený na nočním stolku, a tak jsem se pro něj natáhl, opatrně jsem se posadil na konec postele a prohlížel jsem si fotky. Vyfotil jsem jich několik stovek, spoustu, když se svlíkala, ale mnohem víc, když pode mnou zoufale a plná touhy sténala. Navždycky mi zůstanou vryté do paměti zvuky našich těl narážejících do sebe při vzájemném doteku i její tiché sténání přerušované cvakáním foťáku. Nechala mě vyfotit spoustu fotek svého obličeje; vychutnával jsem si pocit vzpomínky na to, jak mi to dovolila. Naše poslední pravidlo je pryč. Její svolení mi řeklo víc, než by kdy dokázala slova. Jak jsem si prohlížel obrázky, měnil se její výraz ze zoufalýho, přes úlevný až do uličnickýho.

A pozdější fotky, z postele, vypadaly stejně intimně a živočišně, jak jsem naše milování včera vnímal.

Tiše jsem se postavil a došel si pro notebook. Zabralo mi jen chviličku vytáhnout SD kartu a zastrčit ji do otvoru v počítači. Přihlásil jsem se na svoji nejoblíbenější foto stránku diskrétní společnosti, která se specializovala na tisk profi fotografií. Načetl jsem ty, které jsem chtěl, a potom je vymazal z disku, vytáhl kartu z počítače a uklidil ji do bezpečí příruční tašky.

Už jsem měl, kromě foťáku, sbaleno všechno. Naklonil jsem se k ní. „Musím jít,” zašeptal jsem jí do ucha. Na paži jí vyskočila husí kůže a škubla sebou. „Musím stihnout letadlo.”

Zamručela, protáhla se a já pozoroval, jak pomaličku mrká a otevírá oči.

„Nechci, abys šel,” převalila se a upřela na mě oči. Měla ještě ospalý hlas a mě okamžitě napadly tisíce věcí, co bych si přál, aby řekla.

Byla neuvěřitelně svůdná, oči měla unavené a na obličeji několik otisků od polštáře, ale moji plnou pozornost získaly její prsa. Vzal jsem její hlavu do dlaní a sklonil se k ní.

„Víš, že vypadáš docela božsky takhle po ránu?” zeptal jsem se.

Přejel jsem jí palcem po prsu a musel jsem se nadechnout, abych zpracoval náhlý neuvěřitelně dusivý pocit blízkosti. Zdálo se mi, jako by zaplňovala každičké místečko v mojí hrudi.

„Fakt?” usmála se, svraštila obočí a přejela mi palcem po spodním rtu. Chtěl jsem ho ochutnat, kousnout do něj. Zdálo se, že se začíná probírat, a zamrkala na mě, aby se mi mohla podívat do očí. „Byla včerejší noc opravdová?”

„To se mě ptáš, jestli jsem tě bezcitně ojel a přiznal, že ti vlastně patřím? Jo, to byla určitě pravda.”

„Co to vůbec znamená ‚miluju tě’? Je divný, jak se to najednou zdá složitý. Už jsem to dřív říkala, ale teď se to zdá tak? obrovský, víš? Nejsem si jistá, jestli jsem tím kdysi myslela to stejný jako teď. Jako bych byla moc mladá na to, aby mi to došlo. Zní to moc bláznivě? Musíš si myslet, že jsem se pomátla. Ale tak to není. Jenom, jsem v tomhle nová, asi. Ne, upřímně, fakt si myslím, že je to pro mě všechno nový.”

„Já vím, že říkáš něco hrozně hlubokýho, ale nemůžu se vůbec soustředit, když na mě koukají tvoje prsa.”

Protočila panenky a pokusila se mě odstrčit, ale nenechal jsem se. Místo toho jsem se k ní naklonil a políbil ji, abych utišil její protesty. Snažil jsem se vložit do toho polibku všechny divoký a naléhavý pocity, který jsem v sobě měl.

Slyšel jsem, jak za oknem hřmí letní bouřka, déšť bubnoval o římsy a v dálce se ozval hrom. Kdesi hluboko v mysli jsem narychlo zabloudil k tomu, že si všichni v tomhle počasí budou chtít chytit taxíka, a bude mnohem těžší dostat se na letiště včas. Ale když si mě k sobě přitáhla nohou, veškeré myšlenky na počasí mi z hlavy zmizely.

Od polibků na rty se přesunula na ušní lalůčky a já se mermomocí snažil přijít na to, proč potřebuju odejít.

„Jsem tak krásně nažhavená, chci víc,” přitiskla ke mně svoje boky.

Jestli jsem vůbec měl v mozku ještě nějakou krev, tak se teď dost rychle přesunula do mýho ptáka. „To je ta nejlepší věc, co jsem kdy slyšel.”

Sára do mě strčila a já skoro vyjekl, když mě převalila na záda. „Nechoď,” posadila se na mě. Peřina jí sklouzla z boků. Popadl jsem její hrudník, hladil spodní část prsou. Natáhla se pro foťák a zvedla ho do vzduchu, koukala na mě hledáčkem. „Chci si vyfotit tvůj krásný obličej mezi mýma nohama.”

„Ježíši Kriste, Sáro,” praštil jsem sebou na polštář a zavřel oči. „A já si myslel, že ty jsi to neviňátko a já tě kazím.”

Začala se chichotat a já jsem jen zíral.

„Miluju tě,” objal jsem ji a přitáhl k sobě. Přejel jsem jí rukou po boku, nahém, jemném a s husí kůží.

„Opravdu to děláme, že jo?” odtáhla se jen kousek, aby mi viděla do obličeje.

„Opravdu.”

„Oficiálně.”

„Stoprocentně. Večeře, rande, budu tě představovat jako svou přítelkyni. Do posledního puntíku, všechno děláme.”

„Myslím, že se mi to líbí,” začervenala se. Zaryla mi nehty do kůže na hlavě a já se pod jejím dotekem naprosto rozpouštěl. Nechtěl jsem být nikde jinde.

Ale?

Do očí mě praštil čas na hodinách vedle postele. „Kurva. Fakt musím běžet,” zavřel jsem oči.

„Dobře,” cítil jsem její teplé rty na svých, nehýbaly se, prostě tam jen tak byly. Cudná pusinka, která byla o tolik žhavější vzhledem k tomu, jak necudné věci jsme ještě před pár hodinami dělali. Zvedl jsem se na kolena, podíval jsem se na ni a začal si zapínat košili.

„Ale co tvůj let?” řekla a natáhla se pro můj pásek. Na tváři se jí objevil ďábelský úsměv.

„Stihnu ten další.”

Po šílené honičce na letišti Johna Fitzgeralda Kennedyho — která rozhodně stála za to zůstat s ní o chvíli dýl — a pětihodinovým letu jsem konečně přistál v San Francisku. V noci jsem spal asi jen hodinku nebo dvě a v letadle jsem usnul jen sem tam na pár minut, takže jsem na sobě začínal cítit únavu.

Zazíval jsem a vzal tašku z přihrádky nad hlavou. Vystoupil jsem z letadla a zamířil k terminálu, abych si mohl dát kávu v prvním bistru, co uvidím.

Bylo ode mě nedbalý nechat si uletět letadlo jen kvůli hodince se Sárou navíc; to mi bylo jasný, už když jsem se na ni díval a sledoval, jak se do ní zasouvám. Ale nikdy dřív jsem nic takovýho necítil, a pořád bylo dost těžký utřídit si v hlavě všechno, co jsme si řekli.

Když jsem čekal na kávu, přišla mi esemeska od Willa.

Máš nějaký nový sexy fotky, divočáku?

Jdi do prdele. Tys nikdy neměl dost odvahy ani na to, abys ten foťák vytáhl.

Napsal jsem mu a strčil telefon zpátky do tašky. Zavolám mu později, abych ho informoval o schůzce a upřesnil momentální stav se Sárou.

S úsměvem a kávou konečně v ruce jsem poodstoupil od pokladny a sundal víčko z kelímku, abych si přidal smetanu. Ucítil jsem, jak mi někdo klepe na rameno, a otočil jsem se.

„Tohle vám, myslím, upadlo,” drobnější chlápek s řídnoucími vlasy mi podával černou koženou peněženku.

Zavrtěl jsem hlavou. „Ta není moje. Díky.” Kývnul jsem směrem k hlídačům poblíž pásu se zavazadly. „Zkuste to dát jim.” Otočil jsem se zpátky, ale on mě znovu popadl za ruku a zastavil mě:

„Jste si jistej?”

„Naprosto,” vytáhl jsem svou peněženku, abych mu ji ukázal. „Hodně štěstí s hledáním majitele. Jste hodnej.”

Poodstoupil a já se díval, jak si to mašíruje k výdejně zavazadel. Protože jsem už stihl ztratit všechen čas, co jsem měl navíc, nasadil jsem zase víčko na kelímek a sklonil se pro svou tašku.

Zastavilo se mi srdce. Nebyla tam.

„Ještě jednou mi popište, jak ta taška vypadala, pane,” koukala na mě znuděná slečna za pokladnou. Podle cedulky na jejím příliš těsným džínovým tričku se jmenovala Elana June. Čekala na mou odpověď a u toho vyfukovala jednu žvýkačkovou bublinu za druhou.

Zahleděl jsem se na monitor na zdi za jejími zády, kterej mě snímal někde zezadu. Byl jsem si jistej, že se musí jednat o nějakou skrytou kameru nebo podobnej žertík.

„Pane?” ozvala se snad ještě znuděněji než předtím.

Projel jsem si rukou vlasy a připomněl si, že kdybych ji uškrtil, moc by to mojí situaci nepomohlo. „Mužská herméska přes rameno. Šedá, trošku dohněda.”

„Můžete popsat všechny cenné věci, které v ní byly?”

Polknul jsem, abych zahnal chuť žluči. „Dokumenty. Notebook. Mobil. Do hajzlu, prostě všechno.”

Přehrával jsem si v hlavě všechny informace o klientech, který jsem zrovna ztratil, všechna hesla, která budu muset okamžitě změnit. Myslel jsem na to, kolik mi to sebere času a kolik problémů to způsobí. A neměl jsem ani svůj zasranej telefon, abych mohl zavolat Willovi.

Pošoupla mi po stole formulář a propisku připevněnou na řetízku ke stolu. „Vypadáte, že budete potřebovat trochu času. Jen to vyplňte a zkontrolujte příslušné kolonky.”

Zvedl jsem propisku a vyplnil jméno, adresu, zkontroloval kolonky s počítačem, mobilním telefonem, osobními věcmi. Podíval jsem se na hodiny a zamyslel se, jestli tu

někde mají první pomoc, protože jsem si byl jistej, že se za chvilku zblázním. Už jsem skoro končil, když jsem si uvědomil, že se budu muset rychle rozhodnout — a z toho se mi úplně navalilo.

Fotoaparát. Nevzal jsem si ho s sebou, ale vzal jsem si SD kartu, abych ji mohl vymazat, co nejdřív budu moct.

Pro tentokrát mi nestačily ani všechny nadávky na světě.

Podíval jsem se na levnou pokladnu, laminát se odlepoval od kovové hrany. Na desce byla prasklina a mně to připadalo, jako ta největší ironie ze všech.

„Moje SD karta,” prohodil jsem do vzduchu. „Do foťáku?” zeptala se Elana June.

Polknul jsem. Polknul jsem raději dvakrát. „Jo. Karta a všechny ty fotky.” Zaklel jsem a odstrčil jsem se od pokladny. Vzpomínal jsem na to, co všechno mě Sára nechala udělat, protože mi věřila.

Kurva kurva kurva.

Ke stolu přistoupila postarší žena s tmavými vlasy staženými do drdolu. „Pan Stella?” zeptala se.

Chvíli mi trvalo, než jsem se uklidnil a přikývl.

„Prohlídli jsme stopy na zemi. Vypadá to, že na vás byli dva. Jeden vás zaměstnal, zatímco jeho parťák ukradl tašku. Byl už určitě pod schody a skoro mimo terminál, když jste zjistil, že tašku nemáte.”

Napadlo mě, jestli by se nemohla podlaha prostě otevřít a sežrat mě zaživa. Tak nějak jsem doufal, že se to stane. Když jsem na letišti udělal, co se dalo, vzal jsem si taxíka a odjel do hotelu. Neměl jsem čas řešit, že jsem bez telefonu, a tak jsem zavolal přímou asistenci a poprosil je, aby mě spojili s mojí kanceláří. Will tam nebyl, ale jeho asistentka mě ujistila, že hesla změní a Willovi všechno vysvětlí hned, jak se vrátí. Slíbil jsem jí pugét a odměnu od šéfa, zavěsil jsem a sesunul se na postel. Zíral jsem na telefon a snažil se přijít na to, co řeknu Sáře.

Uvědomil jsem si, že neexistuje jednoduchej způsob, a tak jsem prostě znovu vytočil ústřednu a nechal se přepojit do Sářiny práce.

Telefon zvedl George a já zavřel oči. Ten chlap byl sympaťák, ale neměl jsem ani trochu náladu se s ním dnes bavit.

„Kancelář Sáry Dillonové,” skoro zazpíval.

„Spojte mě se slečnou Dillonovou.”

Odmlčel se přesně na tak dlouho, aby to začalo vypadat divně. Potom řekl: „Taky vám přeji dobré odpoledne, pane Stello. Momentík, prosím.”

Slyšel jsem cvaknutí, když mě přepojil, a čekal jsem, než to Sára zvedne.

O tři zazvonění později se tak stalo. „Sára Dillonová, prosím.” Ucítil jsem, jak se mi nitrem rozlívá horko.

„Ahoj.”

„Maxi? To není tvoje číslo.”

„Jo. Volám z hotelu. Jsi v pohodě? Zníš trochu vystresovaně.”

„Myslím, že bych dnešek přežila i bez té obří hromady výzkumů, co mi leží na stole a musím je nacenit. Měla jsem přijít do práce před obědem, ale nějak jsem si nemohla nechat ujít líný vstávání.”

Nastalo ticho a já si se zavřenýma očima představoval její tvář při posledním orgasmu.

„Jaký byl let?”

„Fajn. Dlouhý.” Procházel jsem se, kam jen mi to šňůra od telefonu dovolila. Díval jsem se z okna, jak lidi cupitají po chodnících, každý naprosto zabraný do svého maličkého světa. „Chybíš mi.”

Slyšel jsem, že se postavila a zavřela dveře, až potom odpověděla. „Ty mně taky.”

„Spalas po tom, co jsem odešel?”

„Trošku,” zasmála se. „Někdo mě dost opotřeboval.”

„Šťastlivec.”

Něco zamumlala a já se zamyslel nad tím, co asi zrovna dělá a co má na sobě. Nakonec jsem se spokojil s tím, že má sukni, pod ní vůbec nic a na nohách svoje černý boty po kolena.

Tohle nebyl dobrej nápad, Maxi. Jsi od ní několik stovek kilometrů daleko a máš jít ven.

„Budeš pryč týden?”

„Jo. Vracím se v pátek odpoledne. Strávíš se mnou noc?”

„To si piš.”

Zhluboka jsem se nadechl a připomínal si, že se není čeho bát. Nejspíš zloděj přeinstaluje telefon i počítač a prodá je. „No, ukradli mi na letišti tašku.”

„Cože?” zarazila se. „To je hrozný. Kdo to byl?”

„Nějací blbečkové.”

„Kterou tašku? S oblečením?”

„Ne, příruční.” Zhluboka jsem se nadechl: „Můj počítač, telefon. Už jsem nechal změnit hesla na všechno, co souviselo s prací, ale Sáro? byla tam i paměťovka, kterou jsem používal včera a nesmazal jsem z ní všechny fotky. A v mobilu jich taky pár mám.”

„Fajn,” vydechla. „Fajn.” Slyšel jsem, jak zavrzala kůže na sedátku, a představoval jsem si, že zase vstává ze židle a přechází po místnosti sem a tam. „Předpokládám, že je ještě nechytli.”

„Ne, z toho, co vím, to asi byly nějaký pitomý děcka.”

Na několik vteřin se mezi námi rozhostilo ticho a já si znovu uvědomil, proč nesnáším telefonování. Chtěl jsem ji vidět, chtěl jsem si přečíst její výraz, jestli je ustaraná nebo se jí ulevilo.

„Tak, ono je možný, že to byla jen taková rychlovka, že?” řekla nakonec. „Nejspíš prostě dají notebook a telefon do zastavárny a SDéčko někam zahodí. Podle toho, co víme, už nejspíš vymazali všechno z mobilu i laptopu a karta teď leží někde mezi odpadkama.”

Položil jsem si čelo na okno a vydechl. Sklo se zamlžilo. „Proboha, já tě miluju. Byl jsem fakt hrozně nesvůj z toho, jak to vezmeš.”

„Jenom se prostě vrať, ať můžeme udělat nějaký nový fotky, jo?”

Usmál jsem se. „Dohodnuto.”

Sobotní umělecká show a konference v neděli byly úplně šílený. Potkal jsem se s několika lidmi, se kterými jsem komunikoval přes telefon už několik měsíců, a dohodnul jsem si několik pozdějších schůzek v New Yorku, abychom připravili případný investice. Bláznivý tempo celýho víkendu mi naštěstí nedovolilo myslet na to, že k rozptýlení nemám jedinou fotku nahé Sáry.

V pondělí jsem se probudil do mlhavýho rána a pokoje vonícího croissanty a kávou. I když se to zdá divný, musel jsem si přiznat, že jsem si opravdu vychutnával nebýt

neustále na příjmu, protože jsem přišel o veškerou elektroniku. Ráno jsem si zašel vybrat nový telefon a po zbytek týdne jsem se obešel bez notebooku. Kromě chybějících fotek to byl opravdu fajn odpočinek na rozdíl od neustálého pracovního telefonování.

A pak jsem si všimnul, že vedle postele mi červeně svítí novej telefon. Zmeškanej hovor?

Podíval jsem se na obrazovku a zjistil, že má vypnutej zvuk. Přehrál jsem si zprávu v hlasové schránce.

Do ucha mě praštil Willův naléhavý hlas: „Maxi. Podívej se na dnešní Post a zavolej mi hned, jak to bude možné. Máme co dělat, abychom to tady uhasili.”

Sedmnáct

Pondělní ráno přišlo za zvuků další letní bouřky a obloha byla tak tmavě modrozelená, že se zdálo, jako by se vzduch proměnil v oceán. Utíkala jsem s deštníkem na metro a jen tak tak stihla spoj v 7:32.

Výjimečně tam bylo jedno volné místo, na které jsem okamžitě skočila. Smotala jsem deštník a zavřela oči, abych se mohla soustředit na všechno, co dnes musím zvládnout. Nějaké nacenění výzkumů, několik porad před obědem a potom ještě porada s mým personálem.

Když jsem zvedla hlavu a podívala se na noviny, které držela slečna naproti mně, všechny plány se rázem rozpadly.

Z titulní strany na mě zíral Maxův obličej a titulek: BLÁZNIVÝ MAX A JEHO SPOLEČNICE.

„Cože?” vyhrkla jsem naprosto spontánně, naklonila jsem se a bylo mi úplně jedno, že zasahuju holce naproti do osobní zóny.

„Můžu se podívat?” zeptala jsem se drze a ona mi podala noviny, jako by si myslela, že jsem magor.

Rychle jsem prolétla článek.

Víme, že Max Stella zbožňuje umění a krásné ženy. Nikoho z nás asi nepřekvapí, že jeho (ne příliš dobře střeženým) tajemstvím je slabost pro kombinaci těchto dvou koníčků: focení se s dívkou večera. Není to ani týden, co jsme ho přistihli s okouzlující blondýnkou v baru a už se objevily nové obrázky, na kterých si Max vychutnává

šťavnatou brunetku. Většina fotografií byla, řekněme, příliš intimních na to, abychom je mohli otisknout. Avšak jedna z fotek obličeje jasně dokazuje, že novou společnicí na sex” pro spekulanta Maxe, je španělská hvězdička Maria de la Cruz.

No tak, Maxi. Nemůžeme prostě vidět video z tvojí ložnice a mít to za sebou?

Když jsem článek dočetla asi po desáté, vlak se škubnutím zastavil a já se postavila. Potácivým krokem jsem se dostala z vlaku a v naprostém zmatku jsem se dopravila až na ulici.

Po několika dalších desítkách bloků jsem došla k budově naší firmy a vůbec mě nepřekvapilo, že na mě v mojí kanceláři čekala Chloe.

S roztřesenýma rukama jsem jí podala noviny. „Potřebuju, abys mi vysvětlila, co tady vidím. Je to jen drb? Co je to za ženskou?”

Přišla ke mně a podala mi svůj telefon. Měla otevřenou stránku na bulváru, který tuhle zprávu vypustil do světa. Nahoře na stránce byla fotka, kterou jsem viděla před několika týdny, na střeše s Maxem. Fotka mého boku a jeho rukou, které se mě dotýkaly.

Vedle snímku mého, na první pohled nahého těla byla fotka obličeje nějaké ženské. Měla tmavý vlasy a nešlo poznat, jakou barvu mají její oči, protože měla hlavu zakloněnou dozadu, oči zavřené. Na spodním kousku fotky byl náznak vlasů muže, který se jí tisknul ke krku.

Bylo naprosto jasné, že ta ženská prožívá orgasmus.

„Tuhle fotku měl v telefonu.” Projela jsem si příběh, který popisoval, kolik ženských si takhle Max vyfotil. „Vlastně tam bylo spousta fotek spousty ženských.”

Chloe popadla nůžky z mého stolu. „Hned se vrátím; vypadá to, že budu muset někomu ušmiknout bimbáska.”

„Je mimo město.”

Zastavila se a zhluboka se nadechla. „No, tak aspoň nepůjdu do lochu.”

„Co na to říkal Bennett?”

Chloe se sesunula na gauč. „Říkal, že se máme pokusit být obezřetný. Že neznáme celej příběh. Že v tisku je spousta sraček. Připomněl mi, že jsem si myslela, že spí s celou kanceláří, než jsme si to spolu rozdali.”

Ukázala jsem na fotku španělské hvězdičky. „Tady se píše, že to byla v jeho mobilu nejnovější fotka a že tam byla spousta dalších. Ta se mnou, ta druhá, je už nějakou dobu stará. Takže s tou holkou musel být od tý doby.”

Chloe neodpověděla. Zírala jsem na stěnu před sebou a přemýšlela, že bych do ní vrazila pěstí, ale potom jsem se té představě musela začít smát. Max by ji prorazil. Já bych tam nenechala ani škrábnutí a skončila nejspíš se zlomenou rukou.

„Už mě nebaví cítit se jako debil.”

„Tak se tak neciť. Nakopej mu koule.”

„Ale tohle je přesně ten důvod, proč jsem si s nikým nechtěla nic začínat. Protože vždycky chci v někom vidět jen to nejlepší a naprosto mě zničí, když zjistím, že to tak není.”

Chloe pořád nic neříkala, jen mě pozorovala z druhé strany místnosti. Max nemá ani telefon nebo počítač. Nemohla jsem teď zjistit vůbec nic.

Ale ani jsem si nebyla jistá, jestli bych chtěla. Zvedla jsem svůj telefon a vypnula ho.

„Tak, co máme dnes v plánu?” klepla jsem do mezerníku, abych vzbudila počítač, a projela si seznam schůzek. Pak jsem se podívala na svou kamarádku.

Zmáčkla tlačítko na monitoru a vypnula ho. „Nic, co by nemohlo počkat. Georgi! Všechno zruš a vezmi si věci. Jdeme se ožrat.”

Když odbilo poledne, byla jsem už úplně namol, naprosto nadšená ze zchátralýho baru, který jsme našli v Queensu a kde měli jukebox. Majitel očividně miloval vlasatý kapely z osmdesátých let stejně jako já. Byla to taková tajná radost mojí mámy, a když jsme si teď s Chloe a Georgem pouštěli Twisted Sister pořád dokola, cítila jsem se zvláštním způsobem jako doma.

„Byl perfektní v posteli,” zamumlala jsem do své skleničky. „No,” opravila jsem se a mávla ztěžka rukou, „vlastně jen tu jednu noc, kdy jsme to dělali v posteli. V mojí posteli. A v tý posteli byl božskej. Myslím, že jsme spolu spali asi sedmtisíckrát za jedinou noc.”

„Vy jste to dělali v posteli jen jednou?” zeptal se George postávající u stolu a opírající se o tágo, aby udržel rovnováhu.

Chloe si hlasitě povzdechla a ignorovala ho. Hodila si do pusy pár pochybně vypadajících arašídů. „Fakt mi přijde pitomý, že se cítíš, jako bys to všechno musela vzdát. Nic neudrží vztah pohromadě líp, než úžasnej sex. Jo, a ještě upřímnost. To je důležitý taky, no.” Poškrábala se na tváři. „A prostě se spolu bavit. Sex, upřímnost a zábava. V tom tkví celej úspěch.”

„Měli jsme sex i zábavu.”

Chloe se tvářila, jako by měla každou chvilku usnout. „BB je taky zatraceně úžasnej v posteli.”

„Jo, já si taky na svůj žádnej sexuální život nestěžuju,” zamručel George. „Díky za optání. To ženský fakt pořád jen drbou o sexu?”

„Jo,” řekla Chloe. Zatímco já zamumlala: „Ani ne.”

Pak jsem se nad tím trochu zamyslela a opravila jsem se: „Vlastně docela jo,” zároveň s Chloiným: „Ale asi ne.”

Obě jsme se začaly chichotat, ale utichly jsme, když do baru vešla vysoká temná postava. Posadila jsem se, srdce mi bilo jako o závod. Široká ramena, stejný světlý

vlasy?

Ale nebyl to Max.

Připadalo mi, jako by moje hruď byla příliš malá na všechno, co se v ní odehrávalo.

„Fuj,” zakňourala jsem a šáhla si na srdce. „Naposledy když jsem byla nešťastná, jsem se cítila spíš naštvaně. Tentokrát to prostě bolí.”

Chloe mě objala kolem ramen. „Chlapi jsou na hovno.”

Zazvonil jí telefon a ona po něm okamžitě chňapla. „Jsem v baru. Jo, opíjíme se, je nešťastná a já ho vykastruju, já vím. Budu slibuju, že nebudu zvracet na novej koberec, klídek. Tak zatím.” Ukončila hovor a ukázala na mobil prostředníček. „Takovej panovačnej vůl.”

Pak se na mě otočila: „Zasloužila by sis chlapa jako je Bennett.”

George se předklonil, prohlížel si nás a vrtěl hlavou. „Vy jste teda šílený. Zítra zkusíme Sáru povzbudit tak, jak to dělají gayové.”

V úterý nás vzal George do gay klubu narvanýho lidma a s hlasitou hudbou. Bylo to přesně to místo, kam bych s ním šla moc ráda za trochu šťastnějších okolností, ale teď mi to jen připomínalo, jak mizerně mi je. A taky se mi nikam nechtělo. Nechtěla jsem se účastnit večírku s patnácti chlapama, kteří se na sebe nadšeně mačkají. Chtěla jsem jen nějak zacpat čas a přejít k tomu stavu, kdy mi už Max bude ukradenej.

Co mě ale děsilo, bylo, že mi nezabralo žádnej čas přestat milovat Andyho, se kterým jsem žila roky; s Maxem jsem se seznámila během jednoho týdne. Ale teď mi přišlo, že bude trvat mnohem dýl, než se přes něj dostanu.

Když jsem si ve čtvrtek ráno konečně zapnula telefon, našla jsem od něj sedmnáct zmeškaných hovorů, ale nenechal ani zprávu v hlasovce. V pondělí i v úterý mi poslal asi dvacet esemesek a ty jsem si začala pročítat:

Zavolej mi.

Sáro, viděl jsem ty noviny, zavolej mi.

Pořád to stejný dokola: zavolej, napiš, dej mi vědět, že ti moje esemesky chodí. A zrovna když jsem se chystala zavolat, uviděla jsem poslední, která zapnula alarm na ochranu mýho srdce.

Sáro, vím, že to vypadá fakt špatně. Není to, jak si myslíš.

Takže super. Kolikrát jsem tohle už v životě slyšela? Pravda je taková, že když už člověk musí něco takovýho vyslovit, skoro vždycky to je přesně tak, jak si ten druhej myslí. Trvalo mi roky, než jsem se to naučila, a rozhodně jsem neměla v plánu na to jen tak zapomenout.

Znovu jsem si vypnula telefon. Byla jsem rozhodnutá, že tak zůstane navždy.

Max se vrátil v pátek a já se mu do té doby ještě pořád neozvala. Nestavil se u mě v práci, a když jsem si konečně o pár dní později zase zapnula telefon, všimla jsem si, že mi přestal i volat.

Co je horší: jeho trapné vysvětlování, že jsem to nepochopila? Nebo mlčení?

Byla jsem k němu vůbec férová? Nesnáším, když se zlost míchá s nejistotou. V takovým divným pocitu jsem žila hrozně dlouho s Andym. Vždycky se mi zdálo, že se něco

odehrává za mými zády, a přitom jsem si nikdy nemohla být jistá. Probíhala ve mně bitva pocitů. Na jedné straně ten, že jsem provinilá nanynka, na druhé straně jistota, že se mnou zachází špatně.

Tentokrát jsem ale měla mnohem větší strach, protože tentokrát jsem si doopravdy myslela, že je Max chlap, kterej za to stojí. Uvědomila jsem si, že jsem si nikdy nevšimla, že bych se tak cítila ohledně Andyho. Možná jsem si ale jen přála, aby mi za to Max stál.

Jak to bylo s tou druhou ženskou? Mohl to být někdo, s kým si to jednou rozdal, než jsme začali brát náš vztah vážně? Mohla jsem mu to vyčítat, i když jsme se dohodli, že budeme jen spolu? Ale kdy to asi vyfotil? Mohlo to opravdu být jen pár dní předtím, než spal u mě v posteli?

„Sáruško-bručoune. Skoro slyším tvoje myšlenky,” zavolal na mě George od svýho stolu. „Jsou pěkně ostrý a začínají být hysterický. Trošku se uklidni. Dal jsem ti do šuplíku lahvinku. Je růžová a krásně se třpytí, ale opovaž se do ní zamilovat; je pořád ještě moje.”

Otevřela jsem šuplík: „Co v ní je?”

„Skotská.”

Práskla jsem se zásuvkou: „Ani náhodou. To je nápoj Maxe Stelly.”

„Já vím.”

Zírala jsem upřeně na stěnu a doufala, že George ucítí, jak ho můj pohled pálí na zádech. „Ty jsi vůl.”

„Nezavolalas mu, co?”

„Ne. Měla bych?” přitiskla jsem si dlaň na obličej. „Na to ani neodpovídej. Má teď španělskej týden. Jasně že bych mu neměla volat.”

Přešla jsem ke dveřím a práskla s nimi, ale sotva jsem se usadila, ozvalo se třikrát jemné zaklepání.

„Pojď dál, Georgi,” hlesla jsem poraženě. „Ale tu skotskou pít nebudu.”

Dovnitř vešel Bennett a zaplnil mou kancelář svojí přítomností tak, jak to umí jen Bennett Ryan. Narovnala jsem se a podívala se instinktivně na stůl, abych zkontrolovala bordel z papírů.

„Ahoj, Bennette. S tou skotskou to byla jen sranda. V práci nepiju.”

Usmál se. „Ani bych se nezlobil, kdyby jo.”

„Fajn” zamyslela jsem se, proč je asi tady. Jen velmi zřídka jsme se v práci setkávali sami dva. Chvilku si mě prohlížel a pak řekl: „Když jsem v Chicagu s Chloe narazil, přišlas ke mně do práce a seřvalas mě.”

„Jej,” do hajzlu.

„Otevřelas mi oči, vysvětlilas mi, že moje city ke Chloe nikoho nepřekvapují. Jasně jsi mi vykreslila, že všichni vědí, že jsem na ni tvrdej jenom proto, že jsem si ji až příliš oblíbil.”

Když jsem si uvědomila, že se mě chystá porazit argumentama, usmála jsem se. „To si pamatuju. Oba jste byli takový uzlíčky neštěstí.”

„Jsem tu teď od toho, abych ti oplatil laskavost. Maxe znám opravdu dlouho,” posadil se na židli naproti mně. „Vždycky byl playboy. Ale nemyslím si, že by se kdy zamiloval. Dokud ovšem nepotkal tebe,” pozvedl obočí.

Bylo mi jasný, že je úplně jedno, jak dlouho Bennetta znám; vždycky se budu cítit zastrašená, když takhle povytáhne obočí.

„Nevysvětlil mi, co se děje, přestože jsem překročil svoje nevyřčené pravidlo a sám se ho zeptal. Řekl mi jenom, že ses mu neozvala. A z toho, co vím od Willa, na tom není Max dvakrát dobře. Jestli jsi k němu opravdu něco cítila, dlužíš mu aspoň šanci to celý vysvětlit.”

„To si někdy taky říkám, ale pak si vzpomenu, že je to blbeček.”

„Podívej se, Sáro. Způsob, jakým se k tobě choval Andrew, byl opravdu nespravedlivej. Všichni jsme to viděli a mě moc mrzí, že jsem se tě nezastal. Ale máš na výběr, jak se z toho poučíš. Můžeš si myslet, že je každej chlap jako on, ale pak si Maxe nezasloužíš. Max takovej totiž opravdu není.”

Chvíli mě pozoroval a já vůbec nevěděla, jak na to reagovat. Ale když se mi srdce bolestně sevřelo při myšlence na to, že bych si Maxe mohla nezasloužit, uvědomila jsem si, že Bennett má pravdu.

A že si budu muset vybrat šaty na benefiční večer.

Chloe s Bennettem mě vyzvedli v limuzíně, a když jsem naskočila, ocenila jsem, jak báječně vypadá Bennett v obleku. Upřímně, ten chlap je takovej fešák, že je to skoro nefér. Vedle něj zářila Chloe v třpytivých perlových šatech s vázáním za krk. Něco jí zašeptal do ucha a ona protočila panenky: „Ty seš prase.”

Tiše se zachechtal a políbil ji pod ucho. „Proto mě přece miluješ.”

Bylo krásný vidět je šťastný a nebyla jsem ještě ani natolik cynická, abych si myslela, že pro mě nikdo neexistuje. Zrovna jsem si totiž uvědomila, když jsem se zahleděla na svoje šaty, že jsem strávila víc než hodinu přípravou. Opravdu jsem si přála, aby byl mým člověkem právě Max.

Vyhlédla jsem z okna a snažila se nemyslet na to, jak bezpečně jsem se s ním cítila, když jsem naposledy byla v jeho domě, v šatnách ve sprše. K mému děsu a úlevě zároveň si mě sekuriťák pamatoval a usmál se na mě.

„Pěkný večer, slečno Dillonová.” Doprovodil nás k výtahu, zmáčkl tlačítko do nevyššího patra a potom poodstoupil, aby nás nechal o samotě. „Přeji vám příjemný večer.”

Poděkovala jsem mu a cítila trochu závrať.

„Mám upřímnou obavu, že mě každou chvíli raní mrtvice,” zahučela jsem. „Proč tady dneska jsem?”

„Dýchej,” zašeptala Chloe.

Bennett se předklonil a podíval se na mě: „Jsi tu proto, abys mu ukázala, že jsi nádherná a že ti neublížil. I kdyby to bylo to jediný, co se dnes stane, je to super.”

Jeho slova mě natolik přiváděla do mrákot, že jsem se úplně zapomněla připravit na Maxův obývák. Když se otevřely dveře výtahu, pohled na jeho pokoj byl jako zásah

dřevěnou palicí a skutečně jsem zavrávorala několik kroků zpátky.

To, co Johnny vytvořil v klubu, byla jen maličká část obří místnosti — drobný prostor odstrčený v rohu, který byl očividně určen pro menší sešlosti. Ale pro mě zářil jako maják. Dokonce i s otevřeným prostorem a mramorovou podlahou, která vytvářela dojem několika kilometrů mezi mnou a tou vzpomínkou, jsem se sotva dokázala podívat jinam. Několik mužů postávalo kolem baru, popíjeli a dívali se z okna. Působilo to na mě jaksi divně, jako bych stála na špatné straně skla.

Chloe ani na vteřinku nezaváhala, popadla mě za ruku a táhla mě za vysokým postarším gentlemanem, který nás uvedl z foyer do hlavního prostoru obývacího pokoje.

„Jsi v pohodě?” zeptala se Chloe.

„Nevím, jestli to byl dobrej nápad.”

Slyšela jsem, jak se zostra nadechla a pak řekla: „Vlastně máš možná pravdu.”

Zvedla jsem hlavu a podívala se stejným směrem jako ona, kde zrovna do místnosti vcházel hned za Willem Max.

Měl na sobě stejný oblek jako na aukci před několika týdny. Ale dneska ho doplnil bílou vestičkou a v očích měl prázdný pohled. Usmál se na pozdrav všech v místnosti. Ale jeho oči se nesmály.

Bylo tam kolem stovky lidí, kteří si prohlíželi jeho umělecké exponáty, přicházeli do kuchyně pro skleničku vína nebo postávali v rozích místnosti a povídali si. Já jsem stála nehybně u stěny.

Proč jsem si vzala červený šaty? Cítila jsem se jako siréna, která řve mezi všemi těmi béžovými a černými. Čeho jsem chtěla dosáhnout? Chtěla jsem, aby si mě všiml?

Nehledě na to, jestli jsem to chtěla, nebo ne, stejně mě nezaznamenal. Alespoň se tak tvářil. Procházel se po místnosti, mluvil s hosty a děkoval jim, že přišli. Snažila jsem se vypadat, že nesleduju každičký jeho pohyb, ale bylo to zbytečný.

Chyběl mi.

Nevěděla jsem, jak se cítí on, co bylo opravdový a co ne. Neměla jsem ponětí, jak to s námi vlastně je.

„Sáro.”

Otočila jsem se za zvukem Willova jedinečně hlubokého hlasu.

„Ahoj, Wille.” Bylo hrozný dívat se na to, jak je vážný. Stalo se opravdu výjimečně, že se Max s Willem neusmívali. Všechno bylo špatně.

Chvíli na mě koukal a pak se zeptal: „Ví, že tu jsi?”

Podívala jsem se směrem, kde postával Max a mluvil se dvěma postaršími muži. „Nevím.”

„Mám mu to říct?”

Zavrtěla jsem hlavou a on si povzdechl. „Byl naprosto k ničemu, mizera. Jsem opravdu moc rád, žes přišla.”

Zlehka jsem se zasmála. „Stejně jsem se ještě nerozhodla.” „Moc mě to mrzí,” řekl tiše.

Podívala jsem se mu do očí. „Nemusíš se omlouvat za to, že je Max nediskrétní.”

Svraštil čelo a jedinkrát krátce zavrtěl hlavou. „On ti to neřekl?”

Na chvíli se mi zastavilo srdce, a potom začalo pracovat mnohem rychleji. „Co mi neřekl?”

Ale Will jen zacouval, jako by se rozhodl, že nebude říkat nic dalšího. „No, takžes s ním opravdu ještě nemluvila.”

Zavrtěla jsem hlavou a on se zadíval přes moje rameno směrem, kde stál Max. Položil mi ruku na paži. „Hlavně neodcházej, aniž by sis s ním promluvila, jo?”

Přikývla jsem a podívala se na Maxe, který zrovna stál vedle krásné brunety. Držela ho za paži a smála se něčemu, co řekl. Trochu moc se snažila.

Když jsem se otočila zpátky, Will byl ten tam.

Najednou jsem měla pocit, že se potřebuju pořádně nadechnout, a tak jsem se vydala nejbližší chodbou pryč. Nebyli tam žádní číšníci, ani podnosy s jídlem, ani potulující se hosté. Jenom dlouhá chodba se spoustou dveří po obou stranách. Mezi dveřmi byly překrásné obrazy stromů, sněhu, rtů, rukou a zad.

Kam to jdu? Objevím něco novýho o Maxovi? Možná vejdu do pokoje, který bude nacpaný ženskýma věcma? Mohl být ten důvod, proč byl vždycky tak svolnej k tomu,

abychom nešli k němu, že mohl lépe zamaskovat soukromé místečko pro někoho jinýho?

Co tu vlastně dělám?

Uslyšela jsem kroky a v panice jsem zalezla do posledních dveří v chodbě.

Uvnitř, daleko od davu, bylo ticho a já se zaposlouchala do vlastního tepu dunícího v uších.

A potom jsem se otočila.

Stála jsem v obrovské ložnici s velikánskou postelí uprostřed. Na nočním stolku byla jediná lampa a moje fotografie.

Byla to fotka toho, jak stojím a zírám do objektivu, prsty držím knoflíček na halence a rty mám otevřené. Vypadala jsem překvapeně a zároveň jako bych cítila obrovskou úlevu.

Ten moment si přesně pamatuju. Zrovna mi řekl, že mě miluje.

Pomalu jsem se otočila a podívala se na stěnu za mnou. Další fotky: moje záda a ruce rozepínající podprsenku. Můj obličej, když se dívám dolů a rozepínám si sukni; usmívám se. Můj obličej, když na něj vzhlížím v ranním slunci.

Zavrávorala jsem, a když jsem si uvědomila, že jsem to opravdu pořádně podělala, měla jsem sto chutí utéct. Měla jsem pochopit mnohem víc věcí. Jenomže za dalšími dveřmi byla velice luxusní šatna a v ní to bylo ještě horší — pokud to teda šlo.

Ten pokojíček úplně bublal intimitou. Bylo tam asi třicet obrázků nás obou, všechny převedené do černobílé, různé velikosti, umělecky zarámované a rozmístěné na krémové stěně.

Některé byly cudné a jednoduše krásné. Visela tam i fotka, kterou jsem vyfotila, když mi líbal palec na noze. Na další byly jeho palce na mém holém břiše, když mi zrovna vyhrnoval tričko nahoru po hrudníku.

Některé byly erotické, ale tak maskovaně. Naznačovaly momenty, kdy jsme se jeden ve druhém ztráceli, ale neukazovaly, jak přesně. Moje zuby kousající jeho ušní lalůček, nebylo vidět víc než rty a bradu, očividně jsem vzdychala, blízko vrcholu. Na další zářila moje hruď, pod ním. Moje nehty zabořené do jeho ramen a moje nohy rozhozené vysoko do stran.

Pár jich bylo doslova oplzlých. Moje ruka svírající jeho tvrdou chloubu. Rozmazaný snímek toho, jak se do mě zezadu zasouvá, vyfocený ve skladišti.

Ale fotka, která mi naprosto vyrazila dech, byla vyfocená z boku ten večer, co jsme strávili u mě. Ani jsem si neuvědomila, že Max nastavil foťák na samospoušť a položil ho na noční stolek. Na té fotce ležel nade mnou, boky měl zpevněné, jak se do mě vsouval. Jednu nohu jsem měla kolem jeho stehna. Ležel nade mnou vzpřímený na předloktích a skláněl se ke mně. Líbali jsme se. Měli jsme zavřené oči, ale na našich tvářích nebyl patrný ani záblesk napětí.

Byla to fotka našeho milování, zachycení jednoho perfektního momentu.

A vedle téhle další, jeho rozevřené rty na mém prsu, zírá na mě v neskrývaném obdivu.

„Proboha,” zašeptala jsem.

„Nikdo sem nemá chodit.”

Poskočila jsem, ruka mi vyletěla k hrudi, když jsem uslyšela jeho hlas. Zavřela jsem oči. „Ani já?”

„Především ty.”

Otočila jsem se, abych se na něj podívala, ale to byla chyba. Měla jsem se víc nadechnout, připravit se na to, jak bude vypadat: drsný, sebejistý a neuvěřitelně krásný.

Ale také: zlomený. Kolem očí, bez úsměvu, měl temné kruhy. Rty držel pevně sevřené a bledé.

„Nemohla jsem to tam vydržet,” namítla jsem. „Ten pokoj, gauč.”

Tvrdě se na mě podíval. „Tak jsem se cítil po návratu ze San Franciska. Chtěl jsem si koupit všechno nový.”

Topili jsme se v tíživém tichu, dokud se konečně neodvrátil. Nevěděla jsem ani kde začít. Snažila jsem se pamatovat na to, že měl v mobilu fotky jiných ženských, který byly ještě aktuálnější než moje. Ale tady v téhle místnosti se mi zdál mnohem víc zraněný než já.

„Vůbec nevím, co se teď děje,” přiznala jsem.

„Nepotřebuju se tak okatě koukat na svoje ponížení,” ukázal na obrázky na zdi. „Věř mi, Sáro. Cítím se dost mizerně i bez toho, že bys tady stála bez pozvání.” Podíval se na fotku toho, jak ho líbám na boku. „Stanovil jsem si limit, říkal jsem si, že je tu nechám dva týdny a pak je dám pryč.”

„Maxi?”

„Řeklas, že mě miluješ.” Jeho předstíraný klid se pomalu hroutil; nikdy jsem ho ještě neslyšela naštvanýho.

Netušila jsem, co na to říct. Řekl to, jako by to už dávno nebyla pravda. Ale nic se nezdálo pravdivější, než moje city k němu. Zrovna v týhle místnosti, když jsme byli obklopeni důkazy toho, čím jsme se stali během jediný noci. „Ale měls fotky jiné že?”

„Kdybys mě milovala, jako miluju já tebe,” skočil mi do řeči, „dala bys mi aspoň šanci vysvětlit, cos viděla v Postu.”

„Když je potřeba vysvětlení, je většinou dost pozdě.”

„Tos mi dala jasně najevo. Ale proč dopředu čekáš, že udělám něco špatně? Lhal jsem ti někdy, skrýval jsem něco? Věřil jsem ti. Myslíš si, že mi nikdy nikdo neublížil, a tak mi nedělá problém komukoliv důvěřovat. Máš tolik starostí s tím, aby sis ochránila svoje srdce, že si ani neuvědomuješ, že skutečně nejsem ten blbeček, za kterýho mě mají lidi.”

Když řekl tohle, všechny moje argumenty se rozpadly. Měl pravdu. Po tom, co mi pověděl o Cecily a dalších romantických aférkách, jsem čekala, že to pro něho bylo

jednoduchý. Myslela jsem si, že nemá žádnou zkušenost s drsnější stránkou lásky.

„Mohlas mě to nechat vysvětlit.”

„Jsem tady. Vysvětli to teď.”

Ještě víc se zamračil, ale přikývl. „Ať už tu tašku ukradl kdokoliv, prodal fotky jako svoje vlastní. Kamarádi z bulváru našli v mojí tašce sto devadesát osm tvých fotek. Na SD kartě, flashce a v telefonu. Kdyby byli schopní odkódovat heslo na mým laptopu, našli by dalších pár stovek. A přesto se rozhodli otisknout fotku tvýho boku a ženské, kterou jsem v životě neviděl.”

Cítila jsem, jak se zmateně mračím; srdce mi divoce bilo v hrudi. „Chceš říct, že to tam dali jen tak? Nebylo to tvoje?”

„Bylo to na mým telefonu,” podíval se na mě. „Ale nevím, kdo to je. Ten obrázek mi poslal Will ten den ráno, těsně před tím, než mi ukradli tašku. Je to ženská, se kterou se před několika lety párkrát setkal.”

Nechápavě jsem zavrtěla hlavou. „Proč by ti to posílal?”

„Řekl jsem mu o těch uměleckých fotkách s tebou, jak mi to všechno přišlo nový. A jak už to tak mezi náma funguje, dělal si ze mě srandu, že on už to stejný dělal dávno. Fotil svoje milenky, velmi vkusně. Byla to hra, takovej náš starej zvyk. Prostě do mě rejpal. Věděl, že to myslím vážně a miluju tě,” poodstoupil a opřel se o zeď, „dělali jsme si z toho srandu den předtím, než jsem odjel. Ptal se, jestli jsem si napěchoval telefon pornem se Sárou. Poslal mi ten svůj obrázek jen tak, protože je to pitomec a bavil se u toho. Jenom to prostě hodně, hodně blbě vyšlo.”

„Psali, žes tam měl fotky dalších ženských.”

„Lež.”

„Pročs mi to neřekl? Nenechal mi zprávu na záznamníku nebo nenapsal do esemesky?”

„Zaprvý, myslel jsem, že jsme dospělí a řešíme věci z očí do očí. Všechno, co jsme spolu dělali, vyžadovalo opravdu hodně důvěry, Sáro. Asi jsem si myslel, že si zasloužím nějakou výhodu. Ale taky proto” projel si rukou vlasy,„že bych musel přiznat, že jsem řekl Willovi o tom focení. Musel bych přiznat, že jsem vyzradil naše tajemství. Znamenalo by to, že mi poslal osobní fotku ženy, která mu dřív věřila. Moji právníci už si poradili s veřejným vyřešením situace, ale upřímně — oba vypadáme jako pěkní děvkaři.”

„Ne tolik, jako když jsem viděla její fotku v novinách.”

„Copak nechápeš, že je to přesně ten příběh, co se jim hodil? Já a spousta ženských? Našli stovky našich společných fotek a otiskli jen jednu? Je tam jeden obrázek jiný ženský a bum — je to přesně jejich pomlouvačná storka. Řekl jsem ti, že jsem nebyl s nikým jiným; proč to nestačilo?”

„Protože jsem zvyklá na chlapy, kteří říkají jednu věc, a dělají druhou.”

„Ale chtělas, abych byl lepší, ne? Proč bys jinak přiznala, že mě miluješ? Proč bys se mnou strávila takovou noc?”

„Asi jsem prostě, když vyšly ty fotky, prostě jsem si myslela, že pro tebe ta noc znamenala míň než pro mě.”

„To je taková kravina. Bylas tam. Teď se koukáš na fotky. Víš přesně, co pro mě znamenala.”

Natáhla jsem se k němu, ale pak jsem si to rozmyslela. Vypadal skutečně naštvaně a moje frustrace jím, sebou i vším ostatním úplně vybuchla. Pořád jsem si dost dobře pamatovala, jak mě její tvář v novinách bodla mezi žebra.

„A co jsem si jako měla myslet? Prostě vypadalo dost pravděpodobně, že sis se mnou jen pohrál. Všechno mezi náma se ti vždycky zdálo tak jednoduchý.”

„Protože to bylo jednoduchý. Bezhlavě se do tebe zamilovat bylo kurva zatraceně jednoduchý. Nemá to tak náhodou být? To, že mi v posledních letech nikdo nezlomil

srdce, neznamená, že se mi to nemůže stát. Do prdele, Sáro. Byl jsem poslední dva týdny úplně na dně. Rozcupovanej na kusy.”

Přitiskla jsem si ruku na břicho, jako bych se musela skutečně fyzicky přidržet pohromadě. „Já taky.”

Povzdechl si, koukal na svoje boty, ale neřekl nic dalšího. Srdce se mi sevřelo úzkostí.

„Chci být s tebou,” řekla jsem.

Přikývl, ale ani nezvedl oči, nic neřekl.

Přišla jsem blíž, natáhla se, abych ho políbila na tvář, ale dosáhla jsem jen na bradu, protože se ke mně nesklonil.

„Maxi, chyběls mi,” řekla jsem mu, „vím, že jsem se unáhlila. Jenom jsem, prostě jsem myslela,” přestala jsem. Nešlo to, když byl tak chladnej.

Aniž bych se na něj ohlídla, vyšla jsem přes ložnici ze šatny a vrátila se na večírek.

„Chci domů,” řekla jsem Chloe, když se mi ji podařilo odtáhnout do soukromí — skoro-soukromí — od konverzace s Bennettem a Willem.

Ti dva nás naprosto neskrývavě pozorovali. Tak, jak to chlapi mají ve zvyku, když je jim jedno, že všichni vědí, co dělají. Stáli jsme v té části obýváku, která vypadala jako ta místnost v klubu. Vzpomínky mi bolestně projížděly hrudí. Chtěla jsem se svlíknout ze šatů, umýt si obličej a ponořit se do vany plný sušenkovýho těsta.

„Dvacet minut?” zeptala se. „Nebo potřebuješ odejít hned teď?”

Něco jsem zamumlala a podívala na druhou stranu místnosti. Max se ještě nevrátil z ložnice a já jsem chtěla stihnout zmizet, dokud je pryč. Rozhodně se mi nechtělo

postávat na tomhle místě a vzpomínat na to, jak něžně se ke mně choval u Johnnyho v klubu a následující hodiny. Byla jsem ponížená, zmatená a nejvíc ze všeho bláznivě

zamilovaná. V mysli mi tepalo podivné echo toho, jak uchoval naši krásu ve fotkách.

„Zrovna jsem měla s Maxem tu nejdivnější konverzaci na světě. Cítím se jako kráva. Je pěkně tvrdohlavej a hlavně na to má veškerý právo, protože jsem idiot, a tak prostě chci odejít. Chytnu si taxíka.”

Will mě popadl za ruku. „Ještě nechoď.”

Nemohla jsem si pomoct a káravě jsem se na něj podívala: „Jsi docela prase, Wille. Nemůžu uvěřit, žes něco takovýho udělal. Já bych Maxe zabila, kdyby ti poslal můj

obrázek.”

„Já vím.”

Moje pozornost se upřela za Willovo rameno, do chodby k Maxově ložnici. Max stihl přijít zpátky do obýváku, aniž bych si toho všimla, a teď stál u vchodu, opíral se o zeď a upíjel skotskou. Zíral přímo na mě. Byl to stejný pohled, jaký měl tu noc, co jsme se potkali, když mě pozoroval při tanci.

„Moc mě to mrzí,” artikulovala jsem neslyšně. Oči se mi zalily slzami: „Podělala jsem to.”

Will cosi povídal, ale já vůbec neměla tušení co. Musela jsem se soustředit na to, jak si Max olizuje rty. A potom se jeho oči usmály známým úsměvem a zašeptal. „Vypadáš úchvatně.”

Will se na cosi zeptal. Co říkal?

Přikývla jsem. „Hmm?”

Ale Will se rozchechtal a zavrtěl hlavou. „To nebyla otázka na ano ne, zlatíčko.”

„Já,” snažila jsem se soustředit. Ale Max odložil pití na stůl a vydal se rovnou ke mně. Upravila jsem si šaty, narovnala se a snažila se udržet netečný výraz. „Mohl bys to, prosím, zopakovat?”

„Jde za námi Max, viď?” zeptal se Will a pozoroval mě s neskrývaným pobavením.

Přikývla jsem. „Trefa.”

Neuvědomila jsem si, jak blízko stojím u zdi, dokud mě k ní Max nepřitiskl svým horkým polibkem. Znovu a znovu šeptal moje jméno. Chtěla jsem něco říct, chtěla jsem ho poškádlit, že mě takhle líbá uprostřed svého vlastního večírku, ale natolik mě pohltila intenzivní úleva, že jsem jen zavřela oči, otevřela pusu a nechala jeho jazyk, aby si hrál s mým.

Přejel mi zuby po bradě, přicucl se mi na krk. Přes jeho ramena jsem viděla, jak se celá místnost přestala bavit a se zájmem nás s vykulenýma očima pozoruje. Několik lidí už se k sobě naklánělo a debatovalo o tom, co vlastně vidí.

„Maxi,” zašeptala jsem, zatahala ho za vlasy a přitáhla si ho k sobě. Nemohla jsem zadržet úsměv; jako by se mi měl obličej rozskočit na dvě části. Podíval se na moje rty a oči se mu zaleskly, jako by ze mě byl opilý. „Máme publikum.”

„To máš ráda, ne?” naklonil se a znovu mě začal líbat.

„Mám raději trochu víc soukromí.”

„Tak to je blbý. Myslím, že jsme se dohodli, že to na dnešním večírku všem řekneme.”

Odtáhla jsem se a dívala se mu do očí, které najednou vystřízlivěly: „Opravdu je mi to moc líto.”

„Myslím, že je jasný, že taky s tebou chci být. Jen, potřeboval jsem moment, abych se sebral,” řekl tiše.

Kývla jsem. „To naprosto chápu.”

Zaculil se a dal mi pusu na nos: „Aspoň že je to pryč. Ale vyhrál jsem právo na spravedlivý soud. Už žádná nedůvěra, Sáro.”

„Slibuju.”

Dal se dohromady, nabídl mi rámě a vrátil se mezi hosty, kteří na nás ještě pořád ohromeně zírali. Prohlásil: „Omlouvám se všem za vyrušení. Několik týdnů jsem svou

přítelkyni neviděl.”

Lidé přikyvovali a usmívali se na nás, jako bychom byli to nejroztomilejší, co kdy viděli. Tenhle druh pozornosti mi byl povědomý, byla jsem na něj zvyklá roky. Ale tentokrát to bylo opravdové. To, co jsem měla s Maxem, nezáviselo na názorech a vnímání veřejnosti. Poprvý v životě bylo to, co se odehrávalo za zavřenými dveřmi, desetkrát lepší, než co viděli všichni navenek.

A Max je celý můj.

Max byl pořád ještě v obýváku a loučil se s posledními hosty, když jsem vklouzla zpátky do jeho ložnice, abych se ještě jednou podívala na fotky na zdi. Byly plné našich emocí, skoro jsem se cítila nahá.

Slyšela jsem, jak tiše přichází za mnou a zavírá dveře.

„Jaks to mohl vydržet?”

„Vydržet co?” políbil mě na šíji.

„Dívat se na ty fotky každej den,” ukázala jsem na zeď. „Kdybych je měla během toho, co jsme nebyli spolu, na stěně já, bolelo by to tolik, že bych skončila na čokapiku a sebelítosti.”

Zasmál se a otočil si mě obličejem k sobě. „Nebyl jsem ještě připravenej se tě zbavit. Bylo mi nanic, ale bylo by to ještě horší, kdybych si přiznal, že je úplnej konec.”

A to je přesně to, co mě naučil — sklenička není jen poloplná, je naprosto přetékající.

„Časem tě vyčerpá být optimistickej za nás oba.”

„Ále, myslím, že si tě převedu na tu veselejší stranu,” rozepnul mi šaty a stáhl je přes ramena. Stočily se mi u nohou a já z nich vystoupila. Těšilo mě, že se na mě dívá.

Když jsem k němu vzhlédla, vypadal tak vážně, že se mi až sevřel žaludek. „Co se děje?”

„Mohlas mi zlomit srdce. Pamatuj si to, jo?”

Přikývla jsem. „Já vím.”

„Když říkám ‚miluju tě’, nemyslím tím to, co mi tvoje společnost přináší v kariéře nebo že miluju tvoji častou chuť na sex. Myslím tím, že miluju tebe. Miluju, když se rozesměješ, když vidím tvoje reakce, když tě poznávám v těch nejmenších maličkostech. Miluju, kým můžu být, když jsem s tebou, a věřím ti, že mě nezraníš.”

Možná proto, že byl opravdu vysoký a silný, že se neustále usmíval a člověk ho nemohl nijak urazit, se mi Max zdál imponující, jako by mu nic nemohlo ublížit. Ale koneckonců je taky jen člověk.

„Rozumím,” zašeptala jsem. Stát na druhé straně, být tím, kdo vztah pokazí a dostane druhou šanci, byl neuvěřitelně silnej pocit.

Kousek poodstoupil, svlékl si sako a pověsil ho na věšák v rohu pokoje. Všimla jsem si foťáku na poličce na druhé straně místnosti a přešla jsem k němu, abych si ho mohla vzít. Zírala jsem na něj, našla spoušť, zvedla ho a nastavila objektiv.

Namířila jsem ho na Maxe, který se na mě koukal a přitom si sundával kravatu.

„Taky tě miluju,” řekla jsem, když jsem si přiblížila jeho obličej. Vyfotila jsem několik snímků jeho hladovýho pohledu po sobě. „Pokračuj.”

Stáhl si kravatu a pustil ji na zem, oči mu potemněly. Začal si rozepínat košili.

Cvak.

„Varování,” zamumlala jsem zpoza foťáku, když rozepnul všechny knoflíčky. „Asi budu potřebovat ochutnat každý centimetr čtvereční na tvojí hrudi.”

Usmál se. Cvak. „To zní fajn. Možná budu trvat na tom, abys ochutnávala i trochu níž.”

Vyfotila jsem jeho ruce na pásku, jeho kalhoty na podlaze. Jeho nohy, když přišel přímo ke mně.

„Co to děláš?” zeptal se a chtěl mi sebrat foťák.

„Fotím si nějaký obrázky do svojí ložnice.”

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Vylez na postel, Poupátko. Očividně potřebuješ připomenout, jak to funguje.”

Vylezla jsem na postel, a když se pode mnou matrace prohnula, zastudilo mě chladné povlečení. Narovnal mi nohy, prohlídl si je.

Cvak.

„Koukni se na mě,” zamručel.

Na těle mi tančilo světlo z Manhattanu, které pronikalo oknem dovnitř a osvětlovalo mi kůži kolem boků. Vzhlédla jsem k němu a on mi přejel prstem po vnitřní straně stehna, obličej schovaný za objektivem.

Cvak.

Vydechla jsem, zavřela oči a povzdechla si. Nový život. Nová láska. Nová Sára.