Christina Lauren

Božský bastard 03. Božský hráč

Prolog

Stáli jsme v tom nejhnusnějším apartmánu v Manhattanu, a zdaleka to nesouviselo jen s mou vrozenou averzí vůči umění: z objektivního hlediska byly všechny ty malby odporné. Chlupatánoha vyrůstající ze stvolu jako květina. Ústa nechutně přetékající špagetami. Můj nejstarší bratr a otec zamyšleně mručeli a přikyvovali, jako by přesně chápali, na co se to dívají. Snažila jsem se nás rychleji manévrovat vpřed, ale zdálo se, že musí existovat nějaké nevyřčené pravidlo týkající se postávání v hloučcích a obdivování umění. Teprve potom si můžeme užívat jednohubky, které byly na tácech po celé místnosti.

Přímo nad masivním krbem v druhé části apartmánu, mezi dvěma výstředními lustry, visela kresba struktury molekuly DNA a přes ni byl napsaný citát od Tima Burtona: Všichni dobře víme, že láska mezi dvěma živočišnými druhy je zvrhlá.

Rozesmála jsem se, tohle mě naprosto uchvátilo. „Fajn. Tamten je dobrej,“

prohodila jsem, když jsem se vrátila k těm dvěma.

Jensen si povzdechl. „To je ti podobný.“

Znovu jsem se koukla na obraz a pak zpátky na něj. „Proč? Protože je to jediná věc v téhle místnosti, co dává smysl?“

Podíval se na tátu a něco se mezi nimi odehrálo. Jako by si říkal o svolení.

„Potřebujeme si s tebou promluvit o tvé práci.“

Chvilku mi trvalo, než se mi jeho slova, tón a výraz spojily. „Jensene,“ prohlásila jsem, „to se

o tom opravdu budeme bavit tady?“ „Jo,“ přimhouřil zelené oči. „Je to poprvé za poslední dva dny, co tě pořádně vidím. Jsi pořád v laboratoři, jíš nebo spíš, sestřičko.“ U žněkolikrátjsems ivšimla,ž enejvýraznějšícharakterovérysymýchrodičů–

duchapřítomnost, šarm, pozornost, impulzivnost a energičnost – jsou spravedlivě rozdělené mezi

jejich pět potomků.

A v tuhle chvíli si na večírku uprostřed Manhattanu čelily duchapřítomnost a energičnost.

„Jsme na párty, Jensi. Máme si povídat o tom úžasném umění kolem nás,“

zdůraznila jsem a ležérně mávla směrem ke stěnám přecpaného obýváku. „Nepřijde ti skandální to … to o…“ Marná snaha. Vůbec jsem netušila, co je nejnovější společenský drb, a tahle malá vlaječka ignorance jen potvrdila bratrovu narážku.

Dívala jsem se, jak se snaží neobracet oči v sloup.

Táta mi podal jednohubku, která vypadala jako slimák na sušence, a já ji nenápadně odložila zpátky na tác s koktejly. Moje nové šaty kousaly a přála jsem si, abych se v laborce někoho zeptala na to stahovací prádlo, co jsem měla na sobě. Od prvního okamžiku, co jsem si ho oblékla, mi bylo jasné, že je musel vytvořit sám ďábel nebo člověk s velikostí XXXS.

„Ziggy, nejsi jen chytrá,“ řekl Jensen. „Jsi i zábavná a společenská. Navíc jsi krásná holka.“

„Žena,“ zamumlala jsem, abych to uvedla na pravou míru.

Naklonilsekemněblíž,abynásneslyšeliostatní.Proboha,ještěabyněkdoz newyorské smetánkyzaslechl,jakměpoučuje,žesemámvíc„prodávat“ve společnosti.„Prostěnechápu, proč trávíme čas s mými přáteli, když jsme na tři dny přijeli navštívit tebe.“

Usmálajsemsenasvéhonejstaršíhobratraa nechalavánekvděčnostizajeho přílišnou starostlivou-super-duchapřítomnost, aby mě pohladil, a teprve potom jsem popustila uzdu žhavému záchvěvu podráždění: pálil jako kus horkého železa. Nejdřív mnou projel ostrý reflex a pak následovalo pomalejší, nesnesitelné pálení. „Mám skoro hotovej doktorát, Jensi. Na život budu mít spoustu času potom.“

„Tohle je život, Ziggy,“ řekl naléhavě a s očima doširoka otevřenýma. „ Právě teď žiješ. Když jsembyl starej jako ty, titul mě vůbec nezajímal. Jediný, co mi dělalo starosti, bylo, abych se v pondělí neprobudil s kocovinou.“

Táta stál tiše za ním a tu poslední poznámku ignoroval. Ale souhlasně přikyvoval, že jsem nula, která nemá žádné přátele. Vrhla jsem na něj pohled „Nemohla bych to třebamítpo workoholickýmvědci,kterýtrávilvždyckyvícčasuvlaboratořineždoma?“,alenevšiml si ho. Tvářil se stejně, jako když se ze sloučeniny, která má být rozpustná, vyklube pitomá usazenina na dně lahvičky: byl zmatený, možná z principu trošku naštvaný.

Po něm jsem zdědila energičnost, ale on měl vždycky pocit, že mám i trochu šarmu od mámy. Možná proto, že jsem ženská, nebo proto, že věřil, že každá generace má být lepší než ta předešlá. Prostě jsemměla zvládatrovnováhumezi životema kariéroulípnežon.Vden,kdymubylo padesát, si mě zatáhl do kanceláře a jednoduše prohlásil: „Lidi jsou stejně důležití jako věda, holčičko. Pouč se z mých chyb.“ A pak si srovnal na stole nějaké papíry a zíral na svoje ruce. Po chvíli mě to začalo nudit, vstala jsem a bez jediného slova odešla zpátky do laboratoře.

Očividně jsem selhala.

„Vím, že jsem drzej,“ zašeptal Jensen.

„To jsi,“ souhlasila jsem.

„A taky vím, že se ti pletu do života.“

Podívala jsem se na něj, jakože vím, co myslí, a zašeptala jsem. „Jsi taková moje osobní Athéna ochránkyně.“

„Až na to, že nejsem Řekyně a mám penis.“

„To jsem přece nemyslela!“

Povzdechl si a táta si konečně uvědomil, že by mu mohl pomoct. Hned mi přišlo trochu divný, že za mnou tihle dva jedou uprostřed února na návštěvu, ale moc jsem nad tím nepřemýšlela. Táta mě objal, až mě skoro rozdrtil. Jeho sevření bylo vždycky mnohem silnější, než na jaké se svýma dlouhýma hubenýma rukama vypadal. „Ziggs, jsi fajn holka.“

Usmála jsem se jeho obsáhlé povzbuzující řeči. „Díky.“

Jensen dodal: „Víš, že tě máme moc rádi, viď?“

„Já vás taky. Většinou.“

„Ale… ber to jako výsledek pozorování, jo? Prostě jsi závislá na práci. Jsi závislá na všech zkratkách, které se ti zdají nutné pro tvou kariéru. Možná vždycky přebírám iniciativu a snažím se ti organizovat život…“

„Možná?“ skočila jsem mu do řeči. „Rozhodls za mě vždycky všechno. Od toho, kdy mi máma s tátou sundali postranní kolečka od kola, až po to, kdy mi prodloužili večerku a mohla jsem být venku i po setmění. Tehdy už jsi s náma ani nebydlel, Jensi.

Bylo mi šestnáct.“

Probodl mě pohledem. „Přísahám, že ti nechci říkat, co máš dělat, jenom…“

Odmlčel se a rozhlížel se kolem, jako by to za něj mohl doříct někdo jiný. Žádat Jensena o to, aby přestal rozhodovat, bylo jako žádat kohokoliv jiného, aby na deset krátkých minut přestal dýchat. „Jen si prostě někam s někým vyjdi, hmm?“

„S někým? Celou dobu se mi snažíš dokázat, že nemám žádné přátele. To sice není tak úplně pravda, ale komu mám prosím tě zavolat, aby se mnou šel do akce s názvem vyraž-ven-a-žij? Doktorandům, kteří jsou všichni ponoření do výzkumu stejně jako já?

Máme za sebou biomedicínské inženýrství. Nejsme parta společenských týpků, abys věděl.“ Zavřel oči. Potomchvíli zíral na strop, ale pakvítězně pozvedl obočí. Kdyžse ke mně otočil, měl oči plné naděje. Koukal na mě s neodolatelnou bratrskou něžností: „A co třeba Will?“ Sotva to dořekl, chmátla jsem po tátově nedotčeném šampaňském a kopla ho do sebe. *

Nepotřebovala jsem, aby to Jensen opakoval. Will Sumner byl Jensenův nejlepší kamarád z výšky, nějakou dobu byl tátův zaměstnanec, a jen tak mimochodem – muž mých pubertálních fantazií. Zatímco já jsem pro něj vždycky byla jen docela milá šprtka, malá sestřička jeho kámoše.

Will byl drsňák s věčným úsměvem, propíchnutýma ušima a modrýma očima, které hypnotizovaly

každou holku, co se ochomejtla kolem.

Když mi bylo dvanáct a Willovi devatenáct, přijeli s Jensenem k nám na Vánoce.

Will mluvil sprostě a byl – už tehdy – neodolatelný. Hrával v garáži na baskytaru a celé prázdniny prolaškoval s mojí starší sestrou Liv. Po vysoké pracoval přes léto pro mého otce. Mně bylotehdyšestnáct.Vyzařovaltaksilnésexuálnícharisma,žejsemkvůli němu dala svoje panenství úplně obyčejnému klukovi ze třídy, jen abych si ulevila od vzrušení, které jsem cítila ve Willově společnosti.

Věděla jsem, že se s ním líbala moje sestra – a taky, že je pro mě moc starej – ale v tichých zákoutích srdce jsem si přiznala, že to byl první kluk, kterého jsem chtěla políbit a kvůli kterému jsem se dotkla sama sebe, když jsem na něj ve tmě svého pokoje tajně myslela.

Na jeho ďábelský úsměv a vlasy padající ležérně přes pravé oko.

Na jeho jemné, svalnaté předloktí a opálenou kůži.

Na jeho dlouhé prsty a na malou jizvičku na bradě.

Kluci v mém věku mluvili všichni stejně, zatímco Will měl hluboký tichý hlas. Jeho pohled byl trpělivý, vševědoucí. Jeho ruce nebyly neposedné a netrpělivé, ale většinou je měl zastrčené v kapsách. Když kolem šla nějaká holka, vždycky si olíznul rty a tiše, sebevědomě komentoval její prsa, nohy i rty.

Zamrkala jsem a podívala se na Jensena. Už pěknou chvilku mi není šestnáct. Je mi čtyřiadvacet a Willovi třicet jedna. Viděla jsem ho před čtyřmi lety na Jensenově smolné svatbě a jeho tichý, charismatický úsměv se ještě prohloubil. Byl působivější a bláznivější. Dívala jsem se tehdy fascinovaně, jak Will vklouzl do šatny se dvěma družičkami mojí švagrové.

„Zavolej mu,“ popoháněl mě Jensen a rušil tak moje vzpomínky. „Ten to s kariérou i životem umí báječně. Zná to tady a je to hodnej chlap. Jenom… prostě s ním běž ven, jo? Postará se o tebe.“

Snažila jsem se potlačit šimrání, které se mi rozběhlo po celém těle, sotva to můj milý bratr dořekl. Nebyla jsem si jistá, jak bych si přála, aby se o mě Will postaral.

Nechtěla jsem původně, aby byl jen kamarádem mého bratra, který mi pomáhá zapojit se do společnosti?Nebojsemskutečnětoužilapodívats edospělýmaočimana předmět svých nejdivočejších snů?

„Hanno,“ přidal se táta. „Slyšelas?“

Strčila jsem prázdnou skleničku procházejícímu číšníkovi a vyměnila ji za novou.

„Slyšela, tatínku. Zavolám Willovi.“

KAPITOLA 1

První zazvonění. Druhé.

Zastavila jsem se, odtáhla jsem žaluzii, vykoukla z okna a zamračila se na oblohu.

Pořád byla tma, ale nakonec jsem přesvědčila sama sebe, že je víc světla než před chvílí a že u obzoru se začíná míchat růžová s fialovou. Technicky vzato bylo už ráno.

OdrozhovorusJensenemuběhlytřidnya právěprobíhali třetípokusdovolatse Willovi. Netušila jsem, co mu vlastně řeknu – a co můj drahý bratr čekal, že mu řeknu, ale čím víc jsem o tompřemýšlela,tímvícjsemsi uvědomovala,žemáJenspravdu: pořádtrčímjenv laboratoři. Obsahmojílednices eskládáz pochybněvypadající zeleniny, podezřelých rychlovek a zmražených večeří. Celý můj život se točí jen kolem toho, abych dodělala školu a rozjela dokonalouvědeckoukariéru.Aždneskajsem ucítilapodivnévystřízlivěnía začalajsemsi uvědomovat, jak málo toho kromě laboratoře v životě mám.

Navíc měla moje rodina očividně stejný pocit a Jensen si z nějakého důvodu myslel, že řešením, které mě zachrání od hrozby, že zůstanu sama, bude Will.

Já jsem do něho takovou naději nevkládala. Vlastně jsem do něj nevkládala žádnou naději.

Naše společná minulost byla velmi skromná a bylo dost dobře možné, že si mě nebude vůbec pamatovat. Byla jsem jenom malá ségra v pozadí, nenápadná šmouha na jeho dobrodružstvích s Jensenem a románkem s mou sestrou. A najednou mu volám, abych – co? Aby mě vzal ven? Zahrál si deskovku? Naučil mě, jak…

Tu myšlenku jsem ani nemohla dokončit.

Chtěla jsem zavěsit. Přemýšlela jsem, že zalezu zpátky do postele, řeknu bráchovi, ať mi políbí, a najdu si další vědecký projekt. Ale když jsem byla v polovině čtvrtého zazvonění a telefon jsem svírala tak pevně, že ho pravděpodobně budu cítit v dlani ještě druhý den ráno, Will to zvedl.

„Prosím?“ jeho hlas byl přesně takový, jaký jsemsi ho pamatovala. Silný a znělý, ale ještě hlubší. „Haló?“ zopakoval.

„Wille?“

Zhluboka se nadechl a já si představila, jak se usmál. „Ziggy?“

Zasmálajsemse:jasněžesiměpamatujetakhle.Takhleužmiříkájenmoje rodina.Nikdo nikdy přesně nevěděl, co to znamená – určitě dalo dvouletému Ericovi pořádně zabrat, než něco takového vymyslel – ale chytlo se to. „Jo. Tady Ziggy. Jaks to…?“

„Včera mi volal Jensen,“ vysvětlil. „Řekl mi o své návštěvě a o tom, jak se tě snažil nakopnout. Zmínil se, že se asi ozveš.“

„No, tak tady mě máš,“ řekla jsem nesměle.

Ozvalo se zamručení a zašustění peřin. V tu chvíli se mi hlavou rozhodně nehonily představy nahého Willa v posteli. V břiše se mi rozvířili motýlci a vlétli mi až do krku, když jsemsi uvědomila, že je unavený, protože spal. Fajn, možná ještě tak docela nebylo ráno.

Znovu jsem vykoukla z okna. „Nevzbudila jsem tě, že ne?“ Ani jsem se nepodívala na hodiny, a teď mě to trochu vyděsilo.

„V pohodě. Stejně by mi za…“ odmlčel se a zazíval, „… za hodinu zazvonil budík.“

Pokořeně jsem se zaculila. „Promiň. Byla jsem trochu… nesvá.“

„Ne, ne, to je v pohodě. Úplně jsem zapomněl, že tady bydlíš. Slyšel jsem, že se držíš celý tři roky v bezpečí laboratoře.“

Mírně mi poskočil žaludek, když jsem si uvědomila, že mě ten hluboký hlas škádlí.

„Takže jsi na Jensenově straně?“

Zjemnil hlas. „Má o tebe jenom strach. Je to tvůj velkej brácha a starat se o tebe je jeho nejoblíbenější práce.“

„Stímsouhlasím.“Přešlajsemmístnost,potřebovalajsemněcodělat,abychse zbavila nervozity. Líbilo se mi, že si Will téhle Jensenovy stránky všiml. „Měla jsem se ozvat dřív…“

„To jsem mohl i já,“ posunul se a podle zvuku jsem hádala, že se posadil. Slyšela jsem, jak při protažení zasténal. Zavřela jsem oči. Znělo to úplně jako při sexu, což mě mírně rozrušilo.

Dýchej nosem, Hanno. Hlavně klid.

„Chtěl bys dneska něco podniknout?“ A byla jsem celá rudá. Jasně, klid.

Zaváhal. Málem jsem si jednu střelila za to, že mě ani nenapadlo, že by mohl mít jiné plány. Třeba práci. A po práci možná něco s přítelkyní. Nebo se ženou. Najednou jsem zaznamenala každičký zvuk, který se ozval v praskajícím tichu telefonu.

Uplynula celá věčnost, než odpověděl. „A co by sis tak představovala?“

Nahrál mi. „Večeři?“

Na delší chvíli se odmlčel. Bolelo to. „Mám dneska večer schůzku. Co zítra?“

„To jsem v laborce. Už jsem si naplánovala osmnáctihodinovou směnu. Musím pohnout s těmi buňkami, rostou opravdu pomalu a fakt bych se oddělala, kdybych to pokazila, a musela začít znovu.“

„Osmnáct hodin? To je pěkně dlouhá šichta, Ziggs.“

„Já vím.“

Zamručel a pak se zeptal: „Na kolikátou jdeš dneska do práce?“

„Někdy později,“ koukla jsem na hodiny. Bylo teprve šest. „Tak kolem deváté, desáté.“

„A nechtěla by sis se mnou zaběhat v parku?“

„Zaběhat? Jako doopravdy zaběhat?“

„Jasně,“ řekl a už se nesnažil svůj smích maskovat. „Ne takové to běhání někdo-mě-honí, ale spíš běhání jdu-si-zacvičit.“

Silou jsem přivřela oči a cítila jsem povědomé šimrání. Vybízelo mě, abych do toho šla. Je to výzva, kterou musím překonat. Pitomej Jensen. „Kdy?“

„Tak za půl hoďky?“

Znovu jsem vyhlédla z okna. Teprve svítalo. Na zemi ležel sníh. Výzva, připomněla jsem si. A s tou myšlenkou jsem znovu přimhouřila oči: „Napiš mi, kde se sejdeme.

Budu tam.“

*

Byla zima. Abych byla přesnější, kurevsky mrzlo.

Znovu jsem si přečetla Willovu textovku, že se potkáme poblíž u brány do Central Parku na rohu Páté a Deváté avenue. Procházela jsem se sem a tam, abych nezmrzla.

Rannívzduchměpálilnatváříchapřestenkoulátkukalhotsemidralnakůži.Měla jsemsi vzítčepici.Mělajsemsiuvědomit,žejeúnorv NewYorkua doparkuchodí jenomblázni. Necítila jsem prsty a měla jsem vážné obavy, že mi z ledového větru upadnou uši.

V okolí se pohybovalo jen pár lidí: několik zbytečně ambiciózních běžců a mladý pár, který se k sobě tulil na lavičce pod obřím vysokým stromem. Drželi v rukou kelímky s něčím, co vypadalo teple a lahodně. Hejno šedých ptáků se krčilo k zemi a slunce vykukovalo nad vršky mrakodrapů v dálce.

Po většinu svého života jsem balancovala na hraně mezi přijatelnou společnicí a nevázanou podivínkou, takže bylo jasné, že už jsem byla ve společnosti mockrát vyvedená z míry: třeba tehdy, když jsem dostala cenu za výzkum před tisíci rodičů a studentů na výšce, nebo skoro pokaždé, když jsem si šla koupit něco na sebe. Nejvíc mě poznamenalo, jak po mně Ethan Kingman ze střední chtěl, abych mu ho vykouřila, a já neměla vůbec tušení, jak se to dělá, abych u toho zvládla dýchat. A divně jsem se cítila i teď. Pozorovala jsem oblohu, která s každou další minutou světlala, a s nadšením bych se všem těm vzpomínkám vyhnula, jen kdybych tu nemusela být.

Nešloo to,žebychnechtělajítběhat…vlastnějo,tobylavelkáčástcelého problému. Nechtěla jsem jít běhat. A neděsila jsem se setkání s Willem. Byla jsem jen nervózní. Pamatovala jsemsi,jakýje– jehopřítomnostbylavždyckyklidnáa hypnotická.Něcoznějvyzařovalosex. Nikdy jsem s ním ještě nebyla o samotě a trochu jsem se bála, že ztratím rovnováhu a nezvládnu to.

Bratr mi dal úkol – běž a žij život naplno. Věděl moc dobře, že jestli je nějaká cesta, jak si pojistit, že se do toho pustím, musím mít pocit, že mi něco uniká. Bylo mi jasné, že to nebyl Jensenův záměr, ale najednou jsem se potřebovala dostat Willovi do hlavy.

Chci se učit od mistra a v některých věcech být víc jako on. Musím se chovat, jako bych byla na tajné misi: proniknu do něj, dostanu se ven a uprchnu bez sebemenší újmy.

Nebudu jako moje sestra.

Livsetotižv sedmnáctinechalasbalitdevatenáctiletýmWillem,kterýbylsamý piercing. Tehdy jsem se hodně naučila o tom, jak to vypadá, když se holka zaplete s grázlem. Will Sumner totiž té definici přesně odpovídal.

Všichni chtěli moji sestru, ale Liv nikdy nikoho nechtěla tolik jako Willa. Jenom Willa.

„Zig!“

Hlava mi vystřelila vzhůru směrem, ze kterého se ozvalo moje jméno, a uviděla jsem muže ze svých myšlenek, jak mi přichází vstříc. Od té doby, co jsem ho neviděla, vyrostl. Byl vysoký a hubený, jeho trup se zdál nekonečný a s dlouhými končetinami by měl vypadat nešikovně, ale podařilo se mu získat i jakousi eleganci. Vždycky na něm cosi bylo, cosi magického a neodolatelného. Nikdy nebyl typický hezoun, ale muž přede mnou byl ještě mnohem krásnější, než Will před čtyřmi lety, na kterého jsem vzpomínala.

Usmívalsepořádstejně:trochunakřivoa vždyckyváhavě,cožmupropůjčovala neustálý nádech nezbednosti. Když přicházel blíž, kouknul se směrem k jezírku, a já si tak mohla prohlédnout křivku jeho brady i jeho jemného, opáleného krku, který mizel pod rolákem od bundy.

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Dobré ráno. Myslel jsem si, že jsi to ty. Pamatuju si, žes takhle vždycky popocházela, když jsi byla nervózní ze školy nebo tak. Tvoje máma z toho vždycky šílela.“

Bezpřemýšleníjsemk němupřiskočilaa pevněh osevřelav náručí.Anijsemsi nepamatovala, že bych k němu někdy byla tak blízko. Hřál a pevně mě k sobě přitiskl.

Zavřela jsem oči, když si položil bradu na temeno mojí hlavy.

„Moc rád tě zase vidím.“ Zdálo se mi, že mě jeho hluboký hlas rozvibroval.

Neochotně jsempoodstoupila a nadechla se čerstvého vzduchu, který se mísil s jeho čistou vůní. „A já tebe.“

Shlížel na mě jasně modrýma očima zpod černé čepice, pod kterou měl nedbale zastrčené tmavé vlasy. Přišel ke mně blíž a dal mi něco na hlavu. „Říkal jsem si, že by se ti mohla hodit.“

Sáhla jsem si na hlavu a nahmatala tlustou vlněnou čepici. Páni, to je tak roztomile okouzlující. „Díky. Tak to vypadá, že mi nakonec uši neupadnou.“

Zaculil se, udělal krok vzad a prohlédl si mě od hlavy k patě. „Vypadáš… jinak, Ziggs.“

Zasmála jsem se. „Takhle mi už celou věčnost nikdo neřekl.“

Přestalseusmívata prohlédlsimůjobličej,jakobynaněmpřitrošeštěstímohl najít vytetované moje křestní jméno. Vždycky mi říkal jen Ziggy, stejně jako moji sourozenci – Jensen, jak jinak, ale i Liv a Niels a Eric. Když jsem ještě bydlela doma, byla jsem vždycky jen Ziggy. „No, a jak ti teda říkají kamarádi?“

„Hanni,“ šeptla jsem.

Usmál se a pořád na mě zíral. Na můj krk, na rty a potom začal zkoumat moje oči.

Ta síla mezi námi byla úplně hmatatelná… ne. To jsem se musela splést. Tohle bylo přesně to nebezpečí kontaktu s Willem Sumnerem.

Jsi tajná agentka, Hanno.

„Takže,“ pozvedla jsem obočí, „jdeme běhat.“

Zamrkal, jako by si uvědomil, kde jsme. „Jo, jasně.“

Přikývl a přetáhl s i čepici přes uši. Vypadal úplně jinak než v devatenácti – upraveně a úspěšně – ale když jsem se podívala dostatečně zblízka, ještě pořád jsem našla zarostlé dírky po náušnicích.

„Takže, zaprvé,“ prohlásil a já se rychle začala soustředit na jeho obličej, „dávej si pozor na námrazu.Docelasejimdaříudržovatcestičkybezledu,alekdyžnebudeš dávatpozor,můžeš si i tak pěkně ublížit.“

„Fajn.“

Ukázal na pěšinku vinoucí se podél zamrzlé vody. „Tohle je menší okruh. Vede kolem jezírka a pro naše potřeby je perfektní, protože má několik kopečků.“

„Tohle běháš každej den?“

Zasmál se a zavrtěl hlavou. „Tenhle ne. Má jen dva a půl kilometru. Protože jsi začátečník, první a poslední část tratě jenom půjdeme, poběžíme jen kilometr a půl uprostřed.“

„A proč neběžíme tvůj okruh?“ zeptala jsem se. Nelíbilo se mi, že kvůli mně zpomaluje nebo mění svoje zvyklosti.

„Protože má skoro deset kilometrů.“

„To bych dala,“ nezdálo se mi to tak zlý. Je to jen něco málo přes devět tisíc metrů… cítila jsem, jak mi mizí úsměv z tváře, když jsem si to pořádně promyslela.

S přehnanoutrpělivostíměpohladilpohlavě.„Samozřejměžebystodala.Ale nejdřív uvidíme, jak ti to půjde dneska, a pak si o tom promluvíme, ano?“

A pak? Pak na mě mrknul.

*

Jak se ukázalo, nebyla jsem zrovna dobrý běžec.

„Tohle fakt děláš každý ráno?“ funěla jsem.

Přikývl a vypadal, jako by si jen užíval lehkou ranní procházku. Já myslela, že umřu.

„Kolik ještě zbývá?“

Zahleděl se na mě a ve tváři měl samolibý – a neodolatelný – úšklebek. „Ještě osm set metrů.“

Proboha.

Narovnalajsemseavytáhlabraduvýš.Tohle dám.Jsemmladáa…mámbezvadnoufyzičku. Celé dny jsem na nohou, přebíhám z jedné laboratoře do druhé, a když jdu domů, vždycky to vezmu po schodech. Tohle prostě dám.

„Fajn…“ řekla jsem. „Je mi skvěle.“

„Už ti není zima?“

„Nee,“ cítila jsem, jak mi krev pumpuje v žilách a srdce divoce bije v hrudi. Nohy duněly o chodníček a zima už mi opravdu nebyla.

„Baví tě tvoje práce, když pomineme fakt, že nemáš chvilku volna?“ zeptal se a jeho dech se ani nezachvěl.

„Zbožňuju svoji práci,“ huhlala jsem. „Je božský pracovat s Liemackim.“

Chvíli jsme si povídali o mém projektu a lidech v laboratoři. Znal pověst mého vedoucího na poli vakcín a byla jsem naprosto ohromená, když jsem zjistila, že Will sleduje literaturu; dokonce i v oblasti, která se ve světě rizikového kapitálu neukázala vždycky v nejlepším světle. Ale nezajímala ho jen moje práce; chtěl vědět všechno z mého života a vyptával se na něj, i když pro mě to byla nepopsaná stránka.

„Můjživotjelaboratoř,“řeklajsema podívalasenaněj,abychodhadlamíru odsouzení. Sotva mrknul. Pracovala tam se mnou spousta doktorandů a taky čerstvých doktorů, kteří byli v jednom kuse zavalení papíry. Ale kromě dvou lidí, se kterými jsem si byla blíž než s ostatními, jsem neměla nikoho, koho bych mohla nazývat přáteli.

„Jsou skvělí,“ vysvětlovala jsem. Polkla jsem a pak se zhluboka nadechla. „Ale oba už mají rodiny, děti. Nejsou to kamarádi, se kterýma bych si po práci vyrazila na kulečník.“

„Myslím, že na kulečníku už v tu dobu, co končíváš, mají stejně zavřeno,“ škádlil mě. „Není to náhodoutendůvod,pročjsemteďs tebou?Abychnatebedaltrochu pozor – dostal tě ze stereotypu?“

„Pravda,“ zasmála jsem se. „I když jsem z toho byla dost otrávená, jak mi Jensen bez servítků oznámil,žebychmělapřekopatsvůjživot,nebylzastakdalekood pravdy.“Odmlčelajsemsea uběhlapárdalšíchmetrů.„Prostějsemsedlouho soustředila jenna práci, abychse dostala na další stupeň, a pak na další a na další a v podstatě jsem se ani nezastavila, abych si cokoliv z toho pořádně užila.“

„Hmm, to není moc dobrý,“ souhlasil okamžitě.

Snažila jsem se ignorovat jeho pohled a oči jsem měla pevně zaměřené na chodník před námi. „Přijde ti někdy, že lidi, co pro tebe nejvíc znamenají, nejsou ti, se kterýma s e vídáš nejvíc?“ Když neodpověděl, dodala jsem: „Poslední dobou se mi zdá, že doopravdy nemakám na tom, na čem mi skutečně záleží.“

Ve svém periferním vidění jsem zaznamenala, jak odvrátil pohled a přikývl. Trvalo věky, než odpověděl, ale když se k tomu konečně dostal, zamumlal. „Jo, to chápu.“

Za chvilku se ale začal smát a já se na něj překvapeně otočila. Smál se tak hluboce, že mi ten zvuk rozvibroval kůži a dostával se mi až do kostí.

„Co to děláš?“ zeptal se.

Podívala jsem se, kam zírá. Na můj hrudník a na něm zkřížené ruce. „Prostě mě bolí prsa. Jak to vy chlapi děláte?“

„Tak zaprvý, my nemáme…“ mávnul nejasně směrem k mojí hrudi.

„Ale co to jiný náčiní? To jako běháš v boxerkách?“ Kruciš, co to se mnou je?

Problém číslo jedna: chybí mi filtr toho, co vypustím z pusy. Nikdy jsem nebyla moc opatrná, ale vedle Willa jako by se komunikace mezi mým mozkem a pusou dočista vypařila.

Znovu se na mě podíval. Byl zmatený a málem zakopnul o zlomenou větev. „Cože?“

„Jestli nosíš bo-xer-ky,“ zopakovala jsem a rozdělila slovo do tří slabik. „Nebo máte něco, co udrží vaše mužské partie, aby ne …“

Přerušil mě hlasitým vyštěknutím smíchu, které se rozlehlo mezi stromy. „Ježíši.“

„Jsem jen zvědavá,“ prohodila jsem.

„Jasně, zvědavá. Nenosíme boxerky,“ pokračoval a zdálo se, že se vzpamatovává z mého bláznivého výpadu. „To by se nám tam toho pletlo trochu moc. Obzvláště v mém případě.“

„To máš jako nějaké speciální tohle?“ popichovala jsem ho.

Ohromeněsenaměotočil.„Jestlitoopravdupotřebuješvědět,nosímběhací šortky. Jsou vypolstrované, aby byl můj pašák v pohodě.“

„Holky v tomhle mají docela štěstí. Dole se nám nic,“ zamávala jsem divoce rukou, „nebimbá. Jsme prostě úsporný.“

Doběhli jsme k cílové rovince a přešli do chůze. Will se vedle mě tiše zasmál. „To jsem si všiml.“

„Já vím, jsi odborník.“

Podezíravě se zamračil. „Prosím?“

Na zlomek vteřinky se můj mozek přece jen pokusil filtrovat, co vyjde z pusy ven, ale už bylo pozdě. „No… odborník na kundičky,“ zašeptala jsem a to slovo na k jsem sotva vyslovila.

Vykulil na mě oči a trochu zavrávoral.

Zastavila jsem se a přidřepla si, abych popadla dech. „Sám jsi to říkal.“

„Kdy jsem, prosím tě, řekl, že jsem odborník na kundičky?“

„Nepamatuješ si, jaks nám to povídal? Říkals, že Jensen kolem toho jen kecá. Ale ty to doopravdy děláš. A pak jsi tákhle povytáhl obočí.“

„Tohle je trochu děsivý. Jak si to všechno můžeš pamatovat?“

Narovnala jsem se. „Bylo mi dvanáct. Tobě bylo devatenáct a byl jsi sexy kamarád mýho bráchy, kterej vtipkoval u nás doma o sexu. Byl jsi pro mě v podstatě mýtický stvoření.“

„Proč si já nic z toho nepamatuju?“

Pokrčilajsemramenya zadívalasezanějnapřecpanoucestičku.„Možnáproto máš svý důvody.“

„Anisinepamatuju,žebysbylatakhlevtipná.Nebotak…“nachvílisenamě zadíval, „dospělá.“

Usmála jsem se. „To jsem tehdy nebyla.“

Chytil se zezadu za mikinu a přetáhl si ji přes hlavu. Měl na sobě tričko s krátkým rukávem, a když mi ukázal svoje ruce, cítila jsem, jak se mi hruď stahuje při ostrém nádechu.

Poškrábal se na krku a vůbec si nevšímal toho, jak jsem skenovala jeho předloktí. Z

toholéta,kdypracovalproméhootcea bydlelunásv domě,jsemnaWillaměla spoustu vzpomínek: jak sedím s ním a Jensenem na gauči a koukáme se na film, jak ho v noci míjím na chodbě a on na sobě má jen ručník kolem pasu, jak si vychutnávám vůni večeře v kuchyni po dlouhém dni v laboratoři. Ale musela v tom být černá magie, že se mi podařilo zapomenout na jeho tetování. Když jsem je teď uviděla, vzpomněla jsem si na modrého ptáčka u ramene, na horu, kterou svíraly kořeny stromu na jeho bicepsu.A teďjsemuvidělanějakánová.Víryinkoustu tvořily dvojitou spirálu uprostřed jednoho předloktí a zpoza rukávu n a druhé ruce vykukoval obrázek fonografu. Uvědomila jsem si, že je podezřele tichý, a když jsem k němu vzhlédla, usmíval se na mě.

„Promiň,“ zahuhlala jsem a rozpačitě se usmála. „Máš nový tetování.“

Přejel si rty jazykem. „Neomlouvej se. Neměl bych je, kdybych nechtěl, aby se na ně lidi dívali.“

„A není to divný? Co v práci a tak?“

Pokrčil rameny a zamručel. „Nosím dlouhý rukávy, saka. Většina lidí o nich neví.“

To, co řekl, mě nepřimělo myslet na většinu lidí. Naopak mě začalo zajímat, kdo zná každičkou čárku inkoustu na jeho těle.

Nebezpečí kontaktu s Willem Sumnerem, připomněla jsem si. Jediná věta a už ho vidíš nahýho. Odvrátila jsem pohled a snažila se přijít s novým tématem. „A co tvůj život?“

Obezřetně mě probodl pohledem. „Co bys chtěla vědět?“

„Máš rád svou práci?“

„Většinou.“

Ocenila jsem ho úsměvem. Vzpomněla jsem si, že Will má dvě o hodně starší sestry, které žijí v blízkosti matky. „Jezdíš často za rodinou? Máma a sestry žijí ve Washingtonu, že jo?“

„V Oregonu,“ opravil mě. „Jezdím tam několikrát ročně.“

„Chodíš s někým?“ plácla jsem.

Zamračil se, jako by nerozuměl tomu, na co se ptám. „Ne,“ řekl po chvíli.

Jeho nádherně zmatená reakce mi pomohla zapomenout na to, jak nevhodná moje otázka byla. „Tos o tom musel opravdu tak přemýšlet?“

„Ne, ty chytrolíne. Opravdu není nikdo takový, koho bych ti představil jako svou přítelkyni.“

Prohlížela jsem si ho. „Velice fikaný únik.“

Stáhl si čepici a prohrábl si vlasy. Byly mokré od potu a trčely do všech stran.

„Nikdo se ti nelíbí?“

„Pár ženských jo,“ obrátil se na mě. Nesnažil se uniknout mému výslechu. Byla to jedna z věcí, co jsem si pamatovala; nikdy necítil potřebu vysvětlovat, co se mu honilo hlavou, ale nikdy ani neodbíhal od otázky.

Sakra,úplnějsemzapomněla,jakjepřitažlivej.Podívalajsemsenajehohruď, kteráse vzdouvalaa zaseklesalazrychlenýmdechem,najehosvalnatáramena vedoucí k hladkému, opálenému krku. Rty měl pootevřené a vlhčil si je jazykem. Jeho rysy byly ostré, zahalené v tmavém strništi, které jsem chtěla cítit na svých stehnech.

Znovu jsem se zahleděla na jeho opálené paže a velké ruce, které mu visely ležérně podél boků

– do hajzlu, co asi ty prsty jenom umí! Zkoumala jsem jeho ploché břicho a přední část kalhot na běhání, která prozrazovala, že i když odpočíval, neměl rozhodně co schovávat. Ježíšku na křížku, nejraději bych z něj ten jeho úšklebek vyšukala.

Nastalo ticho a pomalu se přikrádala obezřetnost. Nestojím za dvojitým zrcadlem; Will mohl pozorovatkaždoumojireakci.Jehoočipotemněly.Naprostopřesněvěděl, kudyjsemsev myšlenkáchubírala.Přišelkemněblíž,celousiměprohlédl,jakobyzkoumal zvíře chycené v pasti. Na tváři se mu usadil překrásný, skoro smrtící úsměv.

„Takže, jaký je verdikt?“

Pořádně jsem polkla a sevřela jsem ruce v pěst. „Wille?“

Dvakrát zamrkal, poodstoupil a vypadalo to, že se vzpamatoval. Bylo vidět, jak mu to v hlavě šrotuje: tohle je Jensenova maličká sestra… je o sedm let mladší než já…

měl jsem pletky s její sestrou… tahle holka je ještě štěně, přestaň myslet ptákem. Na moment zaváhal.

Jehoreakcemězaskočila,alekonečnějsemseuvolnila.Mělnechvalněznámý výraz pokerového hráče… ale ne teď, ne se mnou. Hrudí mi projel nával sebedůvěry: může být skoro neodolatelný a přirozeně nejsmyslnější muž na zemi, ale já ho zvládnu.

„Takže,“ prohlásila jsem pevně, „ještě se nechystáš usadit, co?“

„To rozhodně ne.“ Trochu nakřivo se usmál a naprosto mě odzbrojil. Moje srdce a ženské partie by noc s tímhle chlapem nepřežily.

Tak to je dobře, že to nepřichází ani v úvahu, milá vagíno. Zůstaň v klidu.

Okruhemjsme se vrátili k místu, odkud jsme vyrazili, a Will se opřel o strom. „A proč se chystáš ponořit do života zrovna teď? Já vím, že Jensen a tvůj táta chtějí, abys byla společensky aktivnější, ale upřímně – jsi krásná holka, Ziggs. Přece mi nebudeš tvrdit, že o tebe nikdo nestojí?“

Kousla jsem se do rtu naprosto ohromená jasným faktem, že Will čeká, že jde o to najít mi přítele. Pravda byla taková… že měl tak trochu pravdu. Ale v jeho výrazu nebylo odsouzení, žádné tabu ohledně tak osobního tématu.

„Není to tak, že bych nikdy nerandila. Jen jsem nerandila dobře,“ prohlásila jsem při vzpomínce na poslední rande, které nebylo zas tak dávno, ale nedopadlo podle mých představ. „Jasně,žejetotěžképochopit,kdyžvidíšmouokouzlujícíosobnost,alev takovýchsituacích nejsem moc dobrá. Jensen mi vyprávěl všechny možný příběhy.

Tobě se podařilo udělatdoktoráts nejlepšími výsledkya spoustousexu. A já jsemv laborce s lidmi, kteří považují společenskou podivnost za vědní disciplínu. Není to tam zrovna přívětivý, jestli mě chápeš.“

„Jsi mladá, Ziggs. Proč si z toho děláš hlavu?“

„Nedělám si z toho hlavu, ale je mi čtyřiadvacet. Určité části těla mám v nejlepším stavu a myšlenky mi občas utíkají do zajímavých končin. Prostě chci… prozkoumávat.

Copak tys o takových věcech nepřemýšlel, když jsi byl v mým věku?“

Pokrčil rameny. „Nestresoval jsem se tím.“

„Jasně že ne. Stačilo ti zvednout obočí, a kalhotky už padaly k zemi.“

Will si olíznul rty a poškrábal se na zádech. „Ty jsi mi teda číslo.“

„Pracujuve vědě,Wille.Jestlisedotohomámpustit,potřebujusenaučit,jak chlapi

přemýšlejí, musím se jim dostat do hlavy.“ Zhluboka jsem se nadechla, pozorně se na něj zadívala a teprve potom jsem dodala: „Nauč mě to. Řekls bráchovi, že mi pomůžeš, tak se do toho pusť.“ „Jsem si jistej, že nemyslel: Jo, ukaž mojí sestřičce město, ujisti se, že neplatí moc za nájem, a mimochodem– pomozjínajítsichlapa.“Svraštilobočí,kdyžmucosi došlo. „To mě prosíš,

abych tě seznámil s nějakým kamarádem?“

„Ne. Proboha,“ nebyla jsem si jistá, jestli se mám smát nebo se zahrabat pod zem a už nikdy nevylézt. „Chci, abys mi pomohl naučit se …,“ poškrábala jsem se pod čepicí, „jak randit. Nauč mě pravidla.“

„Mám pocit, že na něco takovýho nejsem dost kvalifikovaný.“

„Chodils na Yale.“

„No a? To bylo dost dávno, Ziggs. Myslím, že kurz flirtování vypsanej nebyl.“

„Hráls v kapele,“ pokračovala jsem a ignorovala jeho poslední odpověď.

Pobaveně se mu rozzářily oči. „O co ti jde?“

„O to, že já chodila na technologický institut v Massachusetts, hrála jsem deskovky a Magicky. Lakrosový hráč z Yale válející na basu by mohl mít dobrý nápady, jak zlepšit šanci brýlatý šprtky zarandit si.“

„To si ze mě děláš prdel?“

Místo odpovědi jsem zkřížila ruce na prsou a trpělivě čekala. Byl to stejný postoj, který jsem se naučila, když jsem se měla podívat do několika laboratoří a rozhodnout se, pro který výzkum chci pracovat, i když jsem dopředu věděla, že chci dělat jen pro Liemackiho. Stála jsempřed kanceláří po tom, co jsem mu vysvětlila, proč je jeho výzkum na perfektní cestě, aby se posunul od vakcín proti virům do parazitologie, a co si myslím, že bych mohla dělat za tezi k diplomové práci. Po několika minutách povolil.

Will se zahleděl do dálky. Nebyla jsem si jistá, jestli přemýšlí o tom, co jsem řekla, nebo se rozhoduje, že mě nechá na místě a včas zdrhne.

Nakonec si povzdechl. „Fajn, tak dobře, pravidlo číslo jedna v lepších společenských vztazích: nikdy nikomu nevolej před rozedněním, pokud nejde o taxíka.“

Zasmála jsem se a zahuhlala. „Jo, promiň.“

Prohlížel si mě a zaměřil se na moje oblečení. „Budeme chodit běhat. Vyrazíme si a podnikneme různý věci.“ Zachvěl se a mávnul směrem ke mně. „Nemyslím, že by bylo potřeba, abysněcodělala,ale…sakra,jánevím.Mášnasoběbráchovuvytahanou mikinu. Klidně se ohraď, jestli se pletu, ale řekl bych, že tak chodíš i normálně, že?“

Pokrčil rameny. „Je to ale celkem roztomilý.“

„Nerada se oblékám jako děvka.“

„Nemusíš se oblékat jako děvka.“ Narovnal se, rozcuchal si vlasy a pak si je znovu zastrčil pod čepici. „Bože, ty jsi číslo. Znáš Chloe nebo Sáru?“

Zavrtěla jsem hlavou. „To jsou nějaký holky, se kterýma… nechodíš?“

„Ježíši, to fakt ne,“ zachechtal se. „To jsou dvě ženský, co drží za koule moje dva nejlepší kámoše. Myslím, že by ti prospělo, kdyby ses s nimi trochu seznámila. Dám ruku do ohně za to, že za chvíli budete nejlepší kamarádky.“

KAPITOLA 2

„Počkej,“ zastavil mě Max a vytáhl si židli zpod stolu, aby se mohl posadit naproti mně. „To je ta sestra, se kterou sis to rozdal?“

„Ne, to byla Liv.“ Seděl jsem naproti němu a ignoroval jeho pobavený výraz stejně jako nepříjemnýpocit,comisvíralžaludek.„Anerozdaljsemsitosní.Jenomjsme trochulaškovali. Tohle je ta nejmladší, Ziggy. Když jsem byl u Jensena poprvé na Vánoce, byla ještě děcko.“

„Stejně pořád nemůžu uvěřit tomu, že tě vzal domů na svátky a ty ses muchloval s jeho ségrou. Já bych ti nakopal prdel.“ Znovu si to promyslel a poškrábal se na bradě: „Blbost, bylo by mi to úplně ukradený.“

Podíval jsem se na něj a cítil, jak se mi na tváři objevil úsměv. „No jo, byl jsem vůl.“

Všude kolem nás cinkaly skleničky a konverzace tiše šuměla jídelnou. Během posledních šesti měsíců obědvala v úterý naše skupinka v Le Bernardin pravidelně.

Poslední jsme většinou chodili já a Max, ale dneska se zdrželi na jednání ostatní.

„Byls vůl? To užití minulého času je okouzlující,“ zachechtal se Max a zkoumal jídelní lístek. Pak ho s klapnutím zavřel. Po pravdě, nejde mi do hlavy, proč se vůbec obtěžuje s jeho otvíráním. V poslední době jsem si všiml, že si nechává veškerou spontánnost pro milostný život se Sárou; co se týká jídla a práce je naprosto předvídatelný. „Myslím, že ještě pořád jsi tak trochu vůl.“

„Já vím, co si myslíš. Prostě jsi zapomněl, jakýs byl ty, než ses dal do kupy se Sárou.“

„To není pravda,“ protestoval svým obřím úsměvem. „Já vím, že jsem byl vůl. Ale dost. Něco mi o té sestřičce pověz.“

„Jenejmladšíz pětiBergstromových,dělátudoktorát.Vždyckybylaažsměšně chytrá. Magistra zvládla za tři roky a teď pracuje pro Leimackiho laboratoř. Znáš je?

Dělají vakcíny.“

Max zavrtěl hlavou a pokrčil rameny, jako by se mi snažil říct: o čem to doprdele mluvíš?

Pokračoval jsem: „Je to vysoce profilovaný projekt lékařských škol. Nicméně, minulý týden ve Vegas, když jsi proháněl svou kočičku u stolu s ruletou, mi napsal Jensen, že za ní přijede na návštěvu. Asi ji sprdnul, že žije jen mezi zkumavkama a kádinkama.“

Číšník nám dolil sklenice vodou. Vysvětlili jsme mu, že ještě čekáme na další lidi.

Max se na mě znovu zahleděl. „Takže plánuješ, že se potkáte znovu?“

„Jo. Vyrazíme někam o víkendu. A půjdeme si spolu znovu zaběhat.“

Neuniklo mi, jak na mě vykulil oči. „Pouštíš si někoho do svýho privátního běhacího prostůrku? Jak tě znám, zní to skoro intimněji než sex, Williame.“

Mávnul jsem rukou. „Jdi někam.“

„Takže si to užíváš? Povídání s holčičkou a tak?“

Užíval jsemsi to. Nebylo to divoké ani ničímzvláštní – koneckonců, byli jsme jen běhat. Ale pořád jsem se třásl z toho, jak nečekaně byla nevyzpytatelná. Předtím jsem si říkal, že musí existovat důvod, proč se tak izoluje, něco jiného než dlouhá pracovní doba. Myslel jsem, že bude divná, ošklivá nebo vzorový příklad nevhodného chování.

Ale nic z toho nebyla pravda. A rozhodně nevypadala jako malá sestřička. Byla naivní a někdy trochu unáhlená, ale skutečně šlo jen o to, že pořád pracuje a ocitla se sevřená v životě, který ji už nebaví. To jsem naprosto chápal.

PoprvéjsemBergstromovypotkalv prosinci,v druhákunavýšce.Nemohljsemsi dovolit letenku domů a Jensenova máma byla očividně tak vyvedená z míry myšlenkou, že bych zůstal na Vánocesámnakolejích,ženássamapřijelavyzvednout,abyseujistila,žepřijmujejí pozvání. Byla to milující a hlasitá rodina, jak si člověk dokáže s pěti dětmi, které jsou od sebe skoro přesně p o dvou letech, představit. Brzy jsem zjistil, že Johan Bergstrom je ten nejspořádanější a nejpřehlednější člověk na světě.

Abych nezklamal pověst, kterou jsem v té době oplýval, poděkoval jsem jim tím, že jsem se tajně muchloval s jejich nejstarší dcerou Liv v kůlně na zahradě.

O pár let později jsem pracoval pro Johana a bydlel u nich doma. Bylo to tiché léto: jen já a Jensen a jeho nejmladší sestra Ziggy. I přes to, že jsem u nich měl druhý domov a strávil jsem tam tři měsíce, jsem si na Ziggy moc nepamatoval. Později jsem šel Jensenovi za svědka a dvacetiletá Ziggy byla za družičku. Jenomže byla o sedm let mladší než já, a navíc končila výšku, takže pokud jsme zrovna nedělali něco ohledně svatby, byla zabořená v učení. Myslím, že jsem s ní celý víkend nemluvil, takže když mi včera zavolala, bylo pro mě docela těžké si vůbec vybavit, jak vypadá.

Ale když jsem ji uviděl v tom parku, najednou mi začalo vyvstávat mnohem víc vzpomínek, než jsemvůbecmyslel,žemám.DvanáctiletáZiggys pihovatýmnosem, schovanázaknížkou.Jen výjimečně se na mě usmála při jídle, ale jinak se mi vyhýbala. Bylo mi devatenáct a nezajímala mě. Šestnáctiletá Ziggy, dlouhé ruce i nohy, vlasy v culíku. Trávila odpoledne v ustřižených džínách a nátělníku, četla si v zahradě na dece a já pracoval s jejímtátou. Prohlížel jsemsi ji, stejně jako tehdy každou ženskou, jako bych ji skenoval a zařazoval si její tělo do kartotéky v hlavě. Měla ženské křivky, ale byla tichá a nesmírně naivní ohledně flirtování, takže si ani nevšimla mého opovržlivého nezájmu. Tehdy jsem měl život plný zajímavostí a výstředností, vyzkoušel jsem mladší i starší ženy, které byly ochotné pustit se se mnou do čehokoliv.

Ale dneska odpoledne mi v hlavě vybouchla bomba. Po našem setkání v parku jsem se cítil, jako bych se vrátil domů a zároveň poprvé potkal překrásnou holku.

Nepodobala se vůbec Liv nebo Jensenovi, dlouhánům, co vypadají, jako by si z oka vypadli. Ziggyjepodobnáspíšotci.Paradoxníkombinacejehodlouhýchkončetina matčinýchkřivek. Zdědila šedé oči po Johanovi a jeho světle hnědé vlasy a pihy, po matce zase široký úsměv.

Když ke mně přiskočila a objala mě, trochu jsem zaváhal. Bylo to příjemné objetí, přesně na hranici intimnosti. Kromě Sáry a Chloe jsem v životě moc žen, které byly jen kamarádky, neměl. Když jsem se takhle objal se ženou – blízce a pevně – vždycky mezi námi bylo něco erotického. Ziggy bývala jen malá holka, ale v mé náruči jsem si plně uvědomil, že už není dítě. Najednou z ní byla slečna, objímala mě kolem krku teplýma rukama a tiskla se ke mně celým tělem. Voněla šamponem a kávou. Voněla jako žena a pod vrstvou mikin a směšně těsné bundy jsem cítil křivku jejích prsou, která se tiskla kméhrudi.Kdyžpoodstoupilaa prohlédlasimě,okamžitěsemi zalíbila: nebyla vyfintěná, nemalovala se ani na sobě neměla předražené sportovní oblečení. Oblékla si bratrovo tričko z Yale, krátké černé kalhoty a tenisky, co už zažily lepší časy. Nesnažila se mě ohromit; chtěla mě jen vidět.

Je taknaivní, kamaráde,řeklmiJensen,kdyžmipředtýdnemvolal.Přijde mi,že jsemji zklamal, když nepodporuju její pracovní nasazení, co má po tátovi. Jedeme ji navštívit. Nevím, co s tím.

Zamrkal jsem, abych se vrátil do reality, a uviděl jsem Sáru s Bennettem. Max se postavil, aby jepřivítal,a jásediskrétněodklonil,kdyžpolíbilSárutěsněpoducho, aby mohl zašeptat: „Vypadáš úchvatně, Poupátko.“

„Čekáme na Chloe?“ zeptal jsem se, když se všichni usadili. Jestli moje otázka vyzněla příliš drsně,bylotonejspíšproto,žejsemstěmidvěmapáryajejich veřejnýmiprojevynáklonnosti trávil celé měsíce. Nebyl jsem si ale jistý, proč mě to rozhodilo zrovna dneska.

Bennett promluvil zpoza menu: „Až do pátku bude v Bostonu.“

„Hurá,“ zařval Max. „Už mám děsnej hlad a té ženské trvá věčnost, než se rozhodne, co chce.“

Bennett se tiše zasmál a položil jídelní lístek zpátky na stůl.

Ulevilosemi.Nežebychmělhlad,alečasodčasujsemserádvzdalsvojírole pátého kola od vozu. Moji čtyři kamarádi byli dost daleko od domýšlení si a už dávno přeskočili fázi hrozněse-zajímáme-o-Willův-randící-život. Byli přesvědčeni, že mi každou chvíli vyrve srdce žena snů a moc se na tu show těšili.

Jejich posedlost jsem minulý týden po návratu z Vegas povzbudil chybou, že jsem se zmínil o tom, jak si připadám vzdálený od svých pravidelných milenek Kitty a Alexis.

Obě byly ochotny setkávat se pravidelně k nezávaznému sexu a existence té druhé je nevzrušovala – ani fakt, že jsem občas sbalil úplně jinou kočičku. Ale poslední dobou se mi zdálo, jako bych procházel stejným scénářem stále dokola: Vyslíct,

dotknout se,

šukat,

udělat se,

(možná trošku pokecat),

polibek na dobrou noc,

jdu pryč, nebo jdou ony.

Začala mě ta rutina nudit? Nebo mě unavil sex bez jakýchkoliv citů?

Apročjsemotomdohajzlumuselpřemýšletzrovna teď?Narovnaljsemseapoškrábal sena tváři. Nic se v životě nezmění za jeden den. Měl jsem se Ziggy pěkný ráno, tečka. To je celý. Fakt, že je tak přirozená a vtipná a překvapivě krásná, by mě neměl vůbec rozhodit.

„Takže,očemjstesebavili?“zeptalseBennett,kdyžpoděkovalčíšníkovizasklenici vody, kterou před něj položil.

„O Willově znovu-setkání,“ prohlásil Max divadelním šepotem „se starou kamarádkou.“

Sára se rozesmála. „Will se dneska ráno viděl s nějakou babou? To je teda novinka!“

Bennett zvedl ruku. „Počkej, není dneska na řadě Kitty? A tys měl ráno jiný rande?“

Napil se a probodával mě pohledem: „Ty jsi teda lišák!“

Po pravdě, to kvůli Kitty jsem Hanně navrhl, abychom se potkali ráno, a ne večer: Kitty byla moje večerní jednání. Ale čímvíc jsemo tompřemýšlel, tímvíc s e mi pomyšlení na moje stereotypní úterý s ní zajídalo.

Zabručel jsem a Max se Sárou se rozchechtali. „Není divný, že všichni známe Willův týdenní rozvrh šukaček?“

Max se na mě podíval a usmíval se. „Přemýšlíš, že to s Kitty zrušíš, co? Že se na ni vykašleš.“

„Nejspíš,“ přiznal jsem. Před pár lety jsem s Kitty chodil, ale skončilo to, když jsem si uvědomil, že od našeho vztahu čeká víc než já. Ale když jsme se před pár měsíci znovu potkali v baru,řekla,žesechcejenbavit.Trvalanatom,žejetosnaším nezávaznýmsexemnaprostov pohodě, v pohodě, v pohodě. Problém byl v tom, že jsme oba věděli, že to není pravda: pokaždé, když jsem se jí zeptal, jestli si znovu zašukáme, byla celá nesvá a ukňouraná.

Alexis byla úplný opak – uzavřená, ujížděla na poutech, což jsem s ní nesdílel, ale nevadilo mi to, a málokdy vůbec počkala na společný orgasmus.

„Jestli tě ta nová holka přitahuje, měl bys to s Kitty ukončit,“ prohlásila Sára.

„Ježíši,“ protestoval jsem a zabodl vidličku do salátu. „Se Ziggy nic nemám. Šli jsme si jen zaběhat.“

„Tak proč o tom pořád ještě mluvíme?“ rozchechtal se Bennett.

Kývnul jsem. „Přesně tak.“

Ale byl jsem si vědom toho, že o tom mluvíme, protože jsem byl neklidný. A když jsem neklidný, svítí to na mně jako neonová cedule. Vždycky svraštím obočí a slova cedím skrz zuby. Stává se ze mě blbeček.

A to Max naprosto zbožňoval.

„Mluvímeo tomproto,“prohlásilMax,„žetoWilliamapěkněsejří,a tojemoje nejoblíbenějšívěcnasvětě.A jetakybrutálnězajímavý,jakjedneskaporánus maličkou zadumaný. Většinou nevypadá, že přemýšlí tak moc, až ho to bolí.“

„Je to Jensenova mladší sestra,“ vysvětlil jsem Sáře a Bennettovi.

„V pubertě si to rozdal s jeho starší ségrou,“ pomohl mi Max.

„Tyjsitakovejhajzlík,“zasmáljsemse.SLivtobylajenmaličkost,skorosiani nepamatuju, co se stalo, krom nějakých žhavých polibků a mého útěku domů. V

porovnání s některými vztahy, které jsem v té době měl, se nedalo moje muchlování s Liv považovat ani z a sex. Přes léto zůstala n a univerzitě v Kalifornii a j á pracoval s Johanem. NaposledyjsemvidělBergstromovysestrynaJensenověsvatběpřed několika lety. „To je už děsně dávno.“

Přinesli nám jídlo, a tak aspoň na chvíli nastalo ticho. Přemýšlel jsem. Asi v polovině našeho běhání jsem se na Ziggy nepokrytě zahleděl. Zíral jsem na její tváře, rty, na hebké vlasy, které byly zmuchlané v culíku a padaly na jemnou kůži jejího krku. Můj vztah k ženám byl vždycky otevřeně vřelý, ale nepřitahovala mě zase každá. Co bylo na Ziggy tak zvláštního? Byla pěkná, ale viděl jsem hezčí. Je o sedm let mladší než já, nezkušená a sotva kdy vyjde ven z práce. Co by mi asi tak mohla nabídnout, co bych jinde nenašel?

Všimla si, že se na ni dívám; napětí mezi námi bylo téměř hmatatelné a neskutečně mě mátlo. Kdyžseusmála,rozzářilasejícelátvář.Bylaotevřenájakodveřena zahraduv horkémlétěa nehledě na zimu, cosi mě rozehřívalo zevnitř. Pocítil jsem starý, povědomý hlad. Touhu, která mě nepopadla už roky. Krev mi pěnila adrenalinem a chtěl jsem být jediný, kdo bude pátrat po dívčích tajemstvích. Její kůže sladce voněla, její rty vypadaly plně a měkce. Dravec ve mně toužil prozkoumat její ruce, ústa i ňadra.

Ucítil jsem, jak se na mě Max dívá, a tak jsem vzhlédl. Zamyšleně žvýkal.

Pozvedl vidličku a namířil mi ji na hrudník. „Jediná noc s pravou ženskou, nemluvím ani o sexu. Jedna noc tě prostě může změnit, mla…“

„Ježíši, nech toho,“ zaskučel jsem. „Chováš se jak zasranej debil.“

Bennett se narovnal a přidal se: „To chce najít ženskou, která tě naučí myslet. Ona tě změní stejně jako tvůj náhled na celej život.“

Zvedl jsem ruce do vzduchu. „Zní to moc hezky, kluci. Ale Ziggy fakt není můj typ.“

„A kdo je teda tvůj typ? Slečinky? Kundičky?“ zeptal se Max.

Zasmál jsem se. „Prostě je moc mladá, víš? Nezkušená.“

Chlapi zamručeli a přikývli, že mi rozumí, ale cítil jsem, jak mě Sára pozoruje. „Tak to vyklop,“ povzbudil jsem ji.

„Zkrátkamipřijde,žesještěnenarazilnanikoho,ukohobytistálozatohledat hlouběji. Vybíráš si jen jeden typ ženských, ten co se hodí do tvých návyků, pravidel a limitů. Nenudíš se už? Říkáš, že tahle ses…“

„Ziggy,“ nadhodil Max.

„Díky. Říkáš, že Ziggy není tvůj typ, ale ještě před týdnem jsi nám povídal, že se cítíš odtržený od holek, který tě radostně ničí nezávazným vztahem.“ Nabodla další sousto, a když si ho dávala do pusy, pokrčila rameny. „Možná bys měl přehodnotit, kdo je tvůj typ.“

„To je nelogický. Můžu ztrácet zájem o svoje současný milenky, a zároveň to přece nemusí znamenat, že mám překopat celej systém,“ huhlal jsem a dál jsem se vrtal v salátu. „I když, mám na tebe prosbu.“

Polkla a přikývla. „Sem s tím.“

„Doufal jsem, že byste s Chloe mohly vzít Ziggy někam ven. Nemá tady žádný kamarádky a vy dvě…“

„Jasně,“ přitakala rychle. „Nemůžu se dočkat, až se seznámíme.“

Podíval jsem se Maxovým směrem a naprosto nepřekvapivě jsem zjistil, že se kouše do rtu a tváří se jako kocour, co zrovna ulovil kanárka. Ale Sára se očividně naučila něco málo od Chloe a držela ho pevně u koulí, takže aspoň jednou zůstal pro změnu velmi netypicky potichu.

Přijde ti někdy, že lidi, co pro tebe nejvíc znamenají, nejsou ti, se kterýma se vídáš nejvíc? Poslední dobou se mi zdá, že nemakám na tom, na čem skutečně záleží.

Řeklatotakovýmhlasema mělau tohotakupřímnýpohled,žejsemsecítil naplněný a prázdný zároveň. Ten dopad byl tak silný, že jsem se nemohl rozhodnout, jestli to bolí, nebo je to příjemné.

Chtěla po mně, abych jí ukázal, jak si vyrazit a randit, jak se seznámit s lidmi, se kterými se chceš bavit… ale pravda byla taková, že já sám jsem to vlastně nedělal.

Nevysedávám sám doma, ale to ještě neznamená, že jsem šťastný.

Omluvil jsem se a odešel jsem k toaletám. Vytáhl jsem z kapsy mobil, abych jí napsal zprávu.

Pořád stojíš o projekt Ziggy? Jestli jo, já do toho jdu. Zítra si zaběháme, o víkendu něco podnikneme. Přijď včas.

Chvíli jsem zíral na displej, a když hned neodpověděla, vrátil jsem se k obědu a přátelům.

Ale když jsem později odcházel z restaurace, všiml jsem si nové zprávy. Rozesmál jsem se při vzpomínce na to, jak mi Ziggy povídala, že má starý telefon, který skoro nepoužívá.

Bom7ba!NemuzuNajitMezeru=aleZavolam

Ziggy, Chloe a Sára měly všechny tak nabitý program, že se potkaly až o víkendu.

Ale díky bohu, že aspoň tak, protože z pohledu na Ziggy, která každé ráno běhala s rukama zkříženýma pod prsama, mě začaly prsa bolet taky.

V sobotu odpoledne seděl Max u stolu v restauraci Blue Smoke a já za ním úplně vyhladovělý dofuněl p o desetikilometrové trati. Jako vždycky s e i tentokrát všechno naplánovalo bez mé pomoci, a když jsem se ráno vzbudil, čekala na mě esemeska od Chloe, že se sejdou se Ziggy na snídani a pak půjdou na nákupy. To znamenalo, že po týdnu poprvé poběžím sám.

Bylo to v pohodě. Možná dokonce fajn. Ziggy potřebovala vyrazit ven, ale taky si potřebovala nakoupit. Měla by si pořídit běžecké boty. A oblečení na běhání. Možná by se jí hodilo i nějaké normálníoblečení,jestlitomyslívážněs tímranděním,protože většinachlapůjeubohásebranka blbečků a dají na první dojem. Což nebyla zrovna silná stránka Zigginy osobnosti. Nechtěl jsem na ni ale moc tlačit. Užíval jsem si pohled na pěkně oblečené dámy, ale se Ziggy to kupodivu bylo skvělé právě proto, že se moc nezajímala o to, jak vypadá. Došlo mi, že bychom měli pracovat s tím, co je pro ni přirozené.

Aniž by Max vůbec zvedl hlavu, odstranil z mojí židle noviny a mávnul na servírku, abych si mohl objednat.

„Vodu,“ řekl jsem a utíral si ubrouskem zpocené obočí. „A možná nějaké buráky. Za chvíli si dám oběd.“

Max si prohlédl moje oblečení a vrátil se k novinám, podal mi ekonomiku z Timesů.

„Nebyls předtím s holkama?“ zeptal se.

Poděkoval jsem servírce za vodu a zhluboka se napil. „Vezl jsem Ziggs. Nebyl jsem si jistej, jestli by se byla schopná dostat kamkoliv za Kolumbijskou univerzitu.“

„Teda, ty jsi ale hodná máma.“

„No, tak to bych tě měl asi upozornit na to, že Sára omylem poslala fotku svýho nahýho zadku Bennettovi.“ Popotahovat Maxe kvůli jejich posedlosti nahatými obrázky byla moje nejoblíbenější zábava na světě.

Podíval se na mě zpoza novin a uklidnil se, když uviděl můj vysmátý výraz. „Idiote,“

zahučel.

Projel jsem si ekonomiku a přešel k vědě a technice. Maxovi zazvonil telefon. „Ahoj, Chloe.“ Odmlčel se a odložil noviny na stůl. „Ne, jsem tu jen s Willem. Možná si šel Ben zaběhat, ne?“ přikývl a podal mi telefon.

Překvapeně jsem si ho od něj vzal. „Ahoj…jste v pohodě?“

„Hanna je úžasná,“ prohlásila Chloe a pak se tiše rozesmála. „Od výšky si na sebe nekoupila nic novýho. Přísahám, že se k ní nechováme jako k panence, ale je to ta nejroztomilejší věc, co jsem kdy viděla. Proč jsi nám ji nepřivedl dřív?“

Cítiljsem,jaksemisevřelžaludek.Chloenebylanatomobědě,kdejsmeZiggy probírali.

„Víš, že to není moje přítelkyně, že jo?“

„Já vím, jenom boucháte nebo co.“

Snažil jsem se ji přerušit, ale ona pokračovala.

„Prostějsemtijenchtělaříct,žesemámefajn.Připadámi,žebysetusama ztratila, nebýt nás.“

„To je přesně to, co jsem si říkal i já.“

„Dobře, to je zatím vše. Jenom jsem chtěla vědět, jestli Max neví, kde je Bennett.

Jdeme zase nakupovat.“

„Počkej,“ vyhrkl jsem, než jsem si stihl rozmyslet, co se vlastně chystám říct. Zavřel

jsem oči a vzpomněl jsem si na běhání před pár dny. Byla docela hubená, ale hrudník měla pořádný.

„Ano?“

„Jestliještěnakupujete,aťsiZiggykoupí…“střeliljsempohledempoMaxovi, abych se ujistil, že je zabořený do novin. Teprve potom jsem pokračoval: „Ať si koupí nějaký podprdy,“ zašeptal jsem. „Na běhání, jo? Ale taky nějaký… no … normální. Jo?“

Cítil jsemticho, co nastalo na druhémkonci spojení. Bylo čímdál tímhustší a bobtnalo a bobtnalo.Kdyžjsemsidovolilvzhlédnout,Maxnamězírals tímnejdebilnějšímúšklebkemna tváři.

„Ty máš takový štěstí, že nejsem Bennett,“ řekla konečně Chloe. „To množství sraček, co bych na tebe hodila, by bylo galaktický.“

„Neboj se, Max je tady a je mi jasný, že si to užívá za ně za oba.“

Zasmála se. „Jdeme na to. Podprdy pro bujaré poprsí tvojí ne-přítelkyně. Božínku, ty jsi zvíře, Wille.“

„Dík.“

Zavěsila a já podal telefon zpátky Maxovi a snažil jsem se vyhnout jeho pohledu.

„Ach, Victorie,“ zaskřehotal. „Ty máš tajemství? Rád pomáháš dámám vybírat dobře sedící spodní prádýlko?“

„Naser si,“ řekl jsem se smíchem. Tvářil se, jako by Leeds United zrovna vyhráli zasranej šampionát. „Chodí se mnou ráno běhat a nosí…

cosi. Prostě to není sportovní podprsenka. A její prsa dělají…“ naznačil jsem ten pohyb rukou. „Takovou tu divnou věc, jako by měla čtyři kozy? Jen jsem si říkal, že když zrovna nakupujou…“

Max si opřel bradu o ruce a usmál se na mě. „Prokrista, ty jsi zlatíčko, Williame.“

„Víš, co cítím k hrudníkům. O tom se nežertuje.“ A navíc, což jsem už nevyslovil nahlas, Ziggy byla vybavená jako slečna z bulváru.

„To rozhodně,“ souhlasil a znovu zvedl noviny. „Jen se mi líbí, jak předstíráš, že by ses neudělal před holkou se čtyřma kozama.“

AsiopůlhodinypozdějisezaMaxovýmizádyotevřelydveřea v nichseobjevil záblesk světlých vlasů a hromada nákupních tašek, které zamířily k našemu stolu. Oba jsme vyskočili, abychom pomohli Ziggy odložit náklad na jednu ze židlí.

Měla na sobě světle modrý svetřík, tmavé upnuté džíny a zelené balerínky. Působila ležérně a stylově. Její vlasy vypadaly… jinak. Přimhouřil jsem oči, abych si ji mohl líp prohlédnout. Možná si je nechala zkrátit nebo byly jen tak rozpuštěné místo vysokého drdůlku, který pro ni byl tak typický. Spadaly jí na ramena, byly husté, rovné a hebké.

Ale i přes změny v oblečení a vlasech pořád vypadala jako Ziggy: jen troška make-upu, zářivý úsměv a pihy od sluníčka.

Natáhla ruku k Maxovi a usmála se: „Ahoj, já jsem Hanna. Ty budeš asi Max, viď?“

Vzal ji za ruku. „Rád tě poznávám. Doufám, žes měla s těma dvěma bláznivkama pěkné dopoledne.“

„To teda jo.“ Otočila se na mě, objala mě a já se snažil nezasténat, když mě stiskla. Její objetí jsem miloval, a zároveň nesnášel. Tiskla mě k sobě, skoro mě dusila, ale bylo to neuvěřitelně vřelé objetí. Když mě konečně pustila, sesunula se na židli.

„Ale Chloe má fakt ráda spodní prádlo. Mám pocit, že jsme u něj strávily asi hodinu.“

„Hmm, nechej mě nasadit si překvapený výraz,“ zahučel jsem a diskrétně jsem si prohlížel její hrudník. Kozičky vypadaly skvěle; plně a byly hezky vysoko. Akorát na místě. Očividně si taky nějaké prádlo pořídila.

„Kdyžužjsme utoho…“postavilseMaxastrčilsipeněženkudozadníkapsy,„je načase, abych se vydal za Poupátkem a zjistil, jak úspěšná byla její výprava. Rád jsem tě poznal, Hanni.“ Sevřel mi rameno a na ni mrknul. „Užij si oběd.“

Ziggy mu zamávala a potom se na mě podívala s vykulenýma očima. „Páni. Ten je teda… sexy. Před chvílí jsem potkala i Bennetta. Jste jako nějaký klub playboyů na Manhattanu.“

„To bych teda neřekl,“ zaculil jsem se. „Mimochodem, děsně ti to sekne.“ Otočila se na mě s překvapeným výrazem v očích, a tak jsem rychle dodal: „Jsem rád, že ses od nich nenechala zmalovat. Chyběly by mi tvoje pihy.“

„Chyběly by ti moje pihy?“ zašeptala. „Co jsi zač, že říkáš takový věci? To chceš, abych tu před tebou roztála?“

Musel jsem se hodně snažit, abych se znovu nezaměřil na její hrudník. Raději jsem se podíval na nákupní tašky a zahuhlal jsem: „Vypadá to, že sis koupila hromadu bot na běhání.“

Sklonila se a začala se ve věcechprohrabovat. „Myslím, že mámvšechno. Nikdy jsem takhle nenakupovala, Liv asi práskne šáňo, až se o tom dozví.“ Prohlížela si můj obličej, krk a hruď, jako by si mě konečně všimla. „Byls dneska ráno běhat?“

„Jo a taky jsem byl na kole.“

„Ty jsi tak disciplinovaný,“ naklonila se a opřela si obličej do dlaní, aby na mě mohla zamrkat řasami. „Tvým svalům to hrozně prospívá.“

Zasmál jsem se. „Uklidňuje mě to. Pomáhá mi to, abych…“ hledal jsem slova a cítil jsem, jak se začínám červenat. „Abych nedělal blbosti.“

„Původně jsi chtěl říct něco jinýho. Pomáhá ti to, abys co? Aby ses nezaplítal do rvaček? Od stresu a strachu?“

Rozhodl jsem se, že si ji trošku vyzkouším. Netušil jsem, odkud to přichází, ale byla zvláštní směsicí naivity a divokosti. Cítil jsem se s ní bezmocně a trochu opile. „Pomáhá mi to, abych nemusel pořád šukat.“

Ani nemrkla. „A proč bys prosím tě místo toho chtěl běhat?“

Povídat si s ní o sexu bylo jaksi nebezpečné. Nebyl jsem schopný říct, co přesně, ale něco mě nutilodívatsenanidelšídobu,nežbylovhodné.Ziggysepodmým pohledemaninezachvěla. Dívala se mi zpříma do očí. „Vůbec netuším, proč jsem to řekl,“ přiznal jsem.

„Wille. Nejsem ani panna, ani ženská, co se ti snaží dostat do gatí. Můžeme spolu klidně mluvit o sexu.“

„Nejsem si jistý, jestli je to dobrý nápad.“ Napil jsem se džusu a díval jsem se, jak pije vodu a pořád na mě kouká. Nesnaží se dostat se mi do gatí? Ani trošku?

Cítil jsem se jaksi prázdně. Vzduch mezi námi tiše bzučel. Chtělo se mi natáhnout se a pohladit ji po spodním rtu.

„Jenom se ti snažím vysvětlit, že se mnou nemusíš jednat jako s holčičkou. Líbí se mi, že si nebereš servítky.“

„To jsi vždycky tak otevřená?“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že jen s tebou. I normálně říkám divný věci, ale s tebou jsem úplně zpitomělá a nemůžu přestat žvanit.“

„Nechci, abys přestala.“

„Vždycky jsi byl tak rajcovní a otevřený v otázkách sexu. Jsi prostě děsně šťavnatej hráč, co se neomlouvá za to, že se mulíbí ženský. Jestli jsemsi tohohle všimla ve dvanácti, je jasný, že je to dost vidět, ne? A to se mi líbí.“

Neodpověděl jsem. Nevěděl jsem, co na to říct. Líbilo se jí na mně to, co se ostatní ženy snažily zlomit, ale stejně jsem si nebyl jistý, jestli jsem rád, že to byl její první dojem.

„Chloe říkala, žes ji poprosil, aby mě vzala nakoupit nějaký podprdy.“

Zvedl jsem hlavu a zachytil její pohled. Úšklebek se proměnil ve hravý úsměv. „To je od tebe tak chytré, Wille, žes myslel na moje kozičky.“

Zakousl jsem se do sendviče a zabručel: „O tom se spolu bavit nebudeme. Max už si to vybral za všechny.“

„Ty jsi mi teda záhada, hráči Wille,“ prohodila smyslně. Zvedla jídelní lístek, prohlédla si, co má za možnosti, a pak ho položila zpátky. „Tak fajn. Změníme téma. O

čem si budeme povídat teď?“

Polknuljsemazůstalnanizírat.Nedokázaljsemsipředstavitintenzivnía jedovatouZiggy, Chloe a Sáru. „O čem ses bavila s holkama?“

„No, se Sárou jsme se pobavily na téma znovu-odpanění. Když dlouho s nikým nespíš, víš.“

Skoro mi zaskočilo a hlasitě jsem se rozkašlal. „Teda. To je… ani nevím, co to je.“

Pobaveně mě pozorovala: „Jsme potom děsně úzký. Vy to tak asi nemáte. Ale pro holku j e to ponějakýdoběbezsexujako…jakobynámznovunarostlapanenská blána. Jako když jeskyňka zaroste mechem?“

„To je teda super nechutný.“

Ignorovalamě.Narovnalaseazačalazářit.„Vlastnějetoboží.Jsitakyvědec, takže určitě oceníš teorii, co jsem nedávno vyvinula.“

Opřel jsem se o židli. „Zrovna jsi mi povídala o mechu a jeskyňce. Upřímně, trochu se toho bojím.“

„To nemusíš. Takže: víš, že se panenství považuje za cosi posvátnýho, že jo?“

Zasmál jsem se. „Jo, to už jsem někde slyšel.“

Poškrábala se na hlavě a její pihovatý nosík se nakrčil. „Moje teorie je taková, že se vrací doba jeskynních lovců. Všichni si čtou o tom, jak chlap sváže ženskou, nebo se děsně naštve – bože, promiň mi to – když si na sebe vezme něco sexy mimo jeho ložnici. Ženy to očividně žerou. No,a jásimyslím,ženovýmtrendembudeznovu-panenství.Budouchtít,abysijejichchlap myslel, že je jejich první. A dokážeš si představit, jak toho docílí?“

Pozoroval jsem, jak se její oči rozzářily nadšením, když čekala na mou odpověď.

Něco na její upřímnosti a otevřených úvahách o takovém tématu mě píchlo pod žebry.

„No, asi budou lhát, ne? Po pravdě bych asi nevěděl, jestli je holka panna, nebo ne, když mi …“

„Nenene. Zaprvý pomocí plastické chirurgie. Budeme tomu říkat obnovení panenské blány, jo?“

Pustil jsem sendvič na talíř a zasténal. „Ježíši kriste, Ziggy! Jím hovězí. Nemůžeš s tím mluvením o blánách na chvíli počkat?“

„Zadruhý,“ bubnovala prsty o stůl, jako by se snažila vytvořit napětí, „všichni čekají, co dokáží kmenové buňky. Ale u zranění páteře nebo parkinsona… tam podle mě nezačnou. Víš, co si myslím, že bude nejlukrativnější?“

„Jsem úplně napjatej,“ vzdal jsem se.

„Vsadím se, že to bude obnovení neposkvrněnosti.“

Znovu jsem se rozkašlal. „Proboha, jaký neposkvrně

nosti?“

„Říkals, že nemám mluvit o blánách. Tak co, nemám pravdu?“

Než jsem se k tomu stihl vyjádřit a říct jí, že je to opravdu dobrá teorie, skočila mi zase do řeči. „Lidi utratí neskutečný peníze za tyhle věci. Za viagru třeba. Existují čtyři sta různých tvarůprsou. A víš, která náplň je nejpřirozenější? Žijeme v chlapským světě, Wille. Ženy nepřestanou přemýšlet nad tím, že jim do vagíny strkáte aktivně rostoucí buňky. Příští rok si jedna z tvých nepřítelkyň nechá dorůst blánu a dá ti svoje panenství, Wille.“

Sklonilase,strčilasibrčkodopusya hypnotizovalaměsvýmašedýmaočima.Při tom laškovném pohledu jsem ucítil, jak zase tvrdnu. Pustila brčko a zašeptala: „Jenom tobě. Dokážeš ten dar ocenit? Víš, co je to za oběť?“

Její oči těkaly a pak zaklonila hlavu v bujarém smíchu. Do hajzlu, já tu holku žeru.

Děsně moc.

Předklonil jsem se a odkašlal si. „Ziggy, poslouchej mě. Je to důležitý. Chystám se ti předat svou moudrost.“

Narovnala se a její oči spojenecky zableskly.

„Pravidlo jedna už známe: nevolej nikomu před rozbřeskem.“

Provinile se usmála. „Fajn, to už vím.“

„A pravidlo číslo dva: nikdy neprobírej obnovení panenské blány u oběda. Nebo…

raději nikdy.“

Rozesmála se a uhnula servírce, která jí přinesla jídlo. „Nezahazuj to tak rychle, je to miliónovej nápad, pane investore. Jestli ti to za chvíli přistane na stole, ještě mi poděkuješ.“

Pustila se do salátu, nabrala si obrovské sousto a já se snažil nekoukat na ni. Vůbec se nepodobala holkám, které jsem znal. Byla pěkná – vlastně, byla krásná – ale nebyla zkažená. Trochu praštěná, sebevědomá a svoje takovým způsobem, že se celý okolní svět zdál skoro jednobarevný. Netušil jsem, jestli bere sama sebe vážně, ale rozhodně to nečekala ode mě.

„Co je tvoje nejoblíbenější kniha?“ zeptal jsem se jen tak mimochodem.

Zamyšleně se zakousla do svého spodního rtu a já se zase pustil do sendviče.

„Bude to znít dost trapně.“

„O tom pochybuju, ale zkus to.“

Naklonila se ke mně blíž a zašeptala: „Stručná historie času.“

„Od Hawkinga?“

„Jasně,“ ohradila se.

„To není trapný. Trapný by bylo, kdybys řekla Na větrné hůrce nebo Malé ženy.“

„Protože jsem žena? Kdybych se zeptala já tebe a tys řekl Hawkinga, to by bylo trapný?“

Zvažoval jsem to. Představoval jsem si, jak to říkám, a od svých spolužáků na výšce dostávám samé souhlasné pokyvování. „Asi jo.“

„Tojetedanefér,kdyžjetoprotebetrapný,aproměne,jenproto,žemám vagínu.Ale každopádně,“pokrčilaramenya strčilasidopusykouseksalátu,„četla jsemto, kdyžmi bylo dvanáct a…“

„Dvanáct?“

„Jo, a naprosto mě to nadchlo. Ani ne tak to, co říká, protože jsem asi nerozuměla všemu, ale spíš ten způsob přemýšlení. Fakt, že jsou lidi, kteří se takovými věcmi zabývají. Otevřelo mi to celý nový svět.“

Zavřela oči, zhluboka se nadechla, a když je otevřela, zase se trochu provinile usmála. „Moc mluvím, viď?“

„Jo, ale to děláš vždycky.“

S lehkým mrknutím se ke mně naklonila: „Ale tobě se to líbí, že?“

Hlavou mi probleskla spontánní myšlenka na její prohnutou šíji, pusu otevřenou v divokém výkřikuamůjjazyk,kterýkloužeodjejíbradyažkhrudníku.Představoval jsemsi, jakdo mě zarývá nehty, jak to pálí… zamrkal jsem, rychle jsem se postavil a moje židle narazila do vedlejšíhostolu.Omluviljsemsemuži,cotamseděl,usmál jsem se na Ziggy a skoro jsem odsprintoval na záchod.

Zamknul jsem za sebou dveře a zahleděl se na svůj odraz v zrcadle. „Co to mělo do prdele znamenat, Sumnere?“ Nabral jsem do dlaní ledovou vodu a chrstnul si ji na obličej.

Opřel jsem se o okraje umyvadla a zpříma jsem se podíval do svých očí. „Byl to jen výplod fantazie. Nic víc. Je to ještě holčička. Je pěkná. Ale zaprvý: je to Jensenova ségra. Zadruhý: je to i ségra Liv, kterou jsi vošoustal, když jí bylo sedmnáct. Myslím, že už sis aférku s Bergstromovými děvčaty vybral. A zatřetí…,“ zhluboka jsem se nadechl, „zatřetí. Dost často nosíš v její přítomnosti běhací trenky, takže by rychle zjistila, že o ní máš sprostý fantazie. Brzdi. Běž domů, zavolej Kitty nebo Alexis, nechej si ho vykouřit a všechno bude zase dobrý.“

Když jsem se vrátil ke stolu, Ziggy už měla salát skoro v sobě a pozorovala lidi venku na ulici. Podívala se na mě. „Zažívací potíže?“

„Co? Ne. Ne, ne, já… musel jsem někomu zavolat, víš.“

Kurva. To teda znělo nafoukaně. Škubnul jsem sebou a povzdechl jsem si. „Vlastně už bych měl jít, Ziggs. Už tu pár hodin sedím a musím ještě stihnout pár věcí.“

Sakra. To znělo ještě nafoukaněji.

Vytáhla z kabelky peněženku a hodila na stůl pár drobných. „Jasně. Bože, já toho musím taky tolik stihnout. Moc díky, že ses se mnou sešel. A taky díky, žes mě seznámil s Chloe a Sárou.“ Znovu se usmála, přehodila si kabelu přes rameno, posbírala nákupní tašky a vyšla ze dveří.

Její pískové vlasy zářily a spadaly jí až k lopatkám. Šla rovně a sebevědomě. A její zadek v těch džínách vypadal božsky.

Kurva, Wille. Jsi totálně v hajzlu.

KAPITOLA 3

Uběhlo několik dní a mně se pořád běhalo mizerně.

„Časem se to zlepší,“ trval na svém Will a pozoroval, jak naštvaně sedím u cestičky na hromadě dřeva. „Trochu trpělivosti, holka.“

Vytrhlajsemzezemětrshnědétrávya tišejsemsimumlala,aťsistrčítusvou trpělivost někam. Bylo brzo, obloha byla ještě šedá a ani ptákům se nechtělo ven do zimy. Chodila jsem s Willem běhat každé ráno už týden a půl a bolely mě svaly, o kterých jsem dřív neměla ani tušení. Ale díky Chloe a Sáře, které mi pomohly s výběrem oblečení, mi bylo aspoň teplo a neměla jsem pocit, že když běžím, utrhnou se mi prsa.

„Přestaň se chovat jako malý děcko,“ dodal po chvíli Will.

Podívala jsem se na něj přimhouřenýma očima: „Prosím?“

„Říkám, abys zvedla zadek a pokračovala.“

Postavilajsemseapárkrokůjsemsevleklazaním.Nakonecjsemalepřidalaa dohnala ho. Otočil na mě hlavu a prohodil: „Pořád se cítíš ztuhlá?“

Pokrčila jsem rameny: „Ani ne.“

„Lepší než v pátek?“

Zvedla jsem ruce a zamávala s nimi nad hlavou. „Jo.“

„A pořád máš ten pocit – jaks to říkala – že ti někdo lije do plic benzín, který začíná hořet?“

Zírala jsem na něj: „Ne.“

„Tak vidíš. Příští týden to bude zase o kousek lepší. A ten další už se do toho vrhneš jako na čokoládu.“

Chtěla jsem otevřít pusu a protestovat, že nejím čokoládu – což by byla samozřejmě lež – ale Will mě zastavil vševědoucím pohledem.

„Tenhle týden už ti někoho najdeme. Bude tě povzbuzovat a ještě než si to uvědomíš…“

„Jak to myslíš někoho ti najdeme?“

Musela jsem prodloužit krok, abych mu stačila.

„Někoho, kdo s tebou bude chodit běhat. Trenéra, nebo tak něco.“

Zdálo se mi, že se naprosto ztrácíme mezi holými stromy. Viděla jsem vršky budov a v dálce záblesk oblohy, ale zvuky velkoměsta o d nás byly kilometry daleko. Naše nohy dopadaly na spadané listí a štěrkovou cestičku. V jednu chvíli byla pořád užší a užší, takže jsem musela zase zkrátit krok. Dotýkala jsem se Willa ramenem a blaženě jsem vdechovala jeho vůni – směs čistoty a máty s nádechem čokolády.

„Proč nemůžu běhat s tebou?“

Zasmál se a mávnul rukou do vzduchu, jako by se odpověď skrývala všude kolem nás. „Tohle pro mě není běhání, Ziggy.“

„To je jasný, vždyť jen joggujeme.“

„To nemyslím. Musím trénovat pořádně.“

Podívala jsem se na naše nohy a pak na jeho obličej: „Tohle ti nestačí?“

Zasmál se: „Na jaře chci běžet závod v Ashladu. Potřebuju makat víc, nestačí mi běhat párkrát týdně dva kilometry.“

„Co to je zač?“

„Triatlon, běhá se kousek za Bostonem.“

„Fajn,“ kývla jsem. Vhlavě mi dunělynaše krokya cítila jsem, jakse mi krev rozlévá po těle a zahřívá mě. Nebylo to zrovna nepříjemné. „Jdu do toho s tebou.“

Podíval se na mě a nesnažil se ani skrýt úsměv: „Víš vůbec, co to je triatlon?“

„Jasně že vím! Plavání, běh a střílení medvědů.“

„Hezkej tip.“

„No dobře, tak mi to teda vysvětlete, pane hráči. Jak je to dlouhý?“

„Přijdenato.Jetamsprintovávarianta,traťpromírněpokročilé,dlouhátraťa ultra-vzdálenost. A žádní medvědi, ty trdlo. Plavání, běh a kolo.“

Pokrčilajsemramenya ignorovalanarůstajícípálenív hrudi.Doběhlijsmeke kopečkům. „Jakou obtížnost si vybereš ty?“

„Mírně pokročilí.“

„Fajn. To nezní tak hrozně.“

„Je to asi osm set metrů plavání, čtyřicet kilometrů na kole a posledních deset běžíš.“

Cítila jsem, jak okvětní lístky mé prvotní sebedůvěry pomalu uvadají. „Aha.“

„Už mě chápeš? Proto nemůžu zůstat na trati pro mrňousky.“

„Hele!“ vyštěkla jsem výhružně.

Rozchechtal se. Když se uklidnil, zase se na mě podíval. „Vždycky je tak jednoduchý namotivovat tě?“

Zvedla jsem obočí a vytřeštila na něj oči.

„To nic,“ zahučel, zatímco jsme klusali dál.

*

Když jsme zpomalili d o chůze, z temné oblohy konečně vykouklo slunce. Will měl tváře zrůžovělé zimou a zpod čepice mu vykukovaly konečky vlasů. Všimla jsem si, že na tvářích mu raší strniště. Došlo mi, že na něj zírám a snažím se spojit si muže přede mnou s klukem, kterého jsem si pamatovala z dětství. Byl najednou tak mužný. Klidně by se mohl holit dvakrát denně, a stejně by měl pořád na tvářích stín. Vzhlédla jsem zrovna ve chvíli, kdy mi koukal na prsa.

Snažilajsemsezachytitjehopohled,aleonmousnahuodvéstjehopozornost naprosto ignoroval. „Nerada se ptám na věci, co jsou očividné, ale na co jako koukáš?“

Pozvedl hlavu a zahleděl se mi na prsa z jiného úhlu. „Vypadají nějak jinak.“

„Nejsou božský?“ sáhla jsem si na ně a stiskla je v dlani. „Jak sám dobře víš, Sára s Chloe mi pomohly vybrat nějaký nový šprndy. Vždycky jsem s hrudníkem měla trochu problém.“

Will na mě vytřeštil oči. „Prsa nikdy nemůžou být problém. Nikdy.“

„Říká chlap, co žádný nemá. Prsa jsou prostě praktická nutnost. Tečka.“

Podíval se na mě s ohněm v očích: „To teda kurva jsou. Dělají svou práci zatraceně dobře.“

Zasmála jsem se. „Pro tebe zrovna nutný nejsou, sprosťáku.“

„Chceš se vsadit?“

„Problémjeten,žekdyžjemášvelký,nikdynevypadášhubeně.Pořádmáš ramínkaod podprsenky zarytý do ramen a bolí tě z nich záda. A pokud je zrovna nepoužíváš pro to, na co jsou nutný, pořád zavazí.“

„Zavazíčemu?Mýmrukám?Obličeji?Nerouhejse,ženská.“Patetickyvzhlédlk obloze: „Drahý Otče, ona to tak nemyslela. Přísahám.“

Ignorovalajsemho.„Aprotojsemsijev jednadvacetinechalazmenšit.“Sotva jsem to dořekla, v jeho tváři se objevila čistá hrůza.

Vypadal, jako bych právě řekla, že jsem si uvařila oběd z miminek a štěněčích jazýčků.

„Proč bys proboha něco takovýho dělala? To je… jako by ti Bůh daroval překrásný dárek a ty ho za to kopla do koulí.“

„Bůh? Myslela jsem, že jsi vědec a agnostik, Wille.“

„To jsem. Ale kdybych si mohl hrát s tak skvělýma kozičkama, jako jsou ty tvoje, možná bych dokonce přijal Ježíše do svého srdce.“

Cítila jsem, jak rudnu. „Copak Ježíš žije v mém výstřihu?“

„Teď už ne. Nechala sis je zmenšit, a teď jsou pro něj moc malý.“ Zavrtěl hlavou a já se musela smát. „Ty jsi tak sobecká, Ziggy.“ A pak se zaculil tak, že jsem málem omdlela.

„Wille!“ ozvalo se z dálky a oba jsme sebou škubli.

Podívala jsem se na blondýnku, která k nám zrovna přibíhala, a pak zpátky na Willa.

„Ahoj!“ zamával na ni.

Otočila se a chvíli běžela pozadu, aby na něj mohla zavolat: „Ozvi se mi. Dlužíš mi úterý.“Škádlivě se na něj usmála a pokračovala svou cestou.

Čekala jsem na nějaké vysvětlení, ale žádného se mi nedostalo. Will měl strnulý výraz a očima sledoval cestičku pod nohama.

„Ta byla ale pěkná,“ prohodila jsem.

Přikývl.

„Kamarádka?“

„Jo. To je Kitty. Občas si… vyrazíme.“

Vyrazíme. Fajn. Strávila jsem dost času na kolejích, aby mi bylo jasný, že výraz vyrazit si v drtivé většině případů znamená: děláme to spolu.

„Takže bys mi ji nepředstavil jako svou přítelkyni?“

Vrhl po mě nevraživý pohled: „Ne.“ Tvářil se, jako bych ho urazila. „To teda rozhodně ne.“

Zpomalili jsme do chůze a nastalo ticho. Ještě jednou jsem se otočila přes rameno a konečně

mi to došlo. Takže kamarádka s výhodami. „Její výstřih se Ježíšovi určitě moc líbí.“ Will se rozchechtal. Položil mi ruce na ramena: „Řekněme, že jí nalezení víry stálo opravdu hodně peněz.“ * Když jsme o něco později skončili a Will se vedle mě protahoval, naklonila jsem se k němu a řekla: „Dneska večer jdu na jednu akci.“

Sklopila jsempohled, ale to jsemneměla dělat, protože jsemuviděla jeho pevná stehna v upnutýchsportovníchšortkách.Málemjsempřeslechla,kdyžseměpo několikáté zeptal: „Na jakou?“

„Něco s prací… je to jako… seznamovací večírek? Lidi z práce. Nechodím na takové akce, ale když už jsem se pustila do boření slibné budoucnosti osamělé stařeny, co žije s kupou koček, došlo mi, že bych to mohla zkusit. Je čtvrtek, tak to asi nebude zas tak divoký.“

Rozesmál se, zavrtěl hlavou a pokračoval dalším protahovacím cvikem.

„Je to v Ding Dong Lounge baru.“ Kousla jsem se do rtu: „Ten název si vymysleli, že jo?“

„Ne, je to kousek od univerzity,“ řekl a protáhl si krk. „Vlastně je to kousek od toho, kde pracuju.“

„Bude tam pár známých. Řekla jsem jim, že přijdu, takže bych tam teď měla aspoň nakouknout a zjistit, jak to vypadá. Třeba to bude sranda.“

„Nadechla ses v té větě vůbec?“

„Wille,“ zírala jsem na něj. „Šel bys do toho se mnou?“

Zasmál se, zavrtěl hlavou a zase se sklonil k zemi.

Chvíli mi trvalo, než mi jeho smích došel. „Ty jsi sprosťák!“ zamručela jsem a praštila ho do ramene. „Víš, co myslím. Chtěl bys to zkusit?“ Když uslyšel, jak jsem se praštila do čela, zvedl hlavu. „Bože, to je ještě horší, co? Prostě mi napiš, kdyby se ti chtělo.“ Obrátila jsem se směrem domů a vydala se pryč. Přála jsem si, aby se cestička se mnou propadla do Narnie. „Radši na to zapomeň!“ zavolala jsem, aniž bych se ohlédla.

„Líbísemi,kdyžpomněchceš,abychdotohos teboušel!“zavolal.„Nemůžuse dočkat, Ziggy! Půjdeme do toho kolem osmé? Nebo chceš až v deset? Můžeme obojí!“

Ukázala jsem mu prostředníček a pokračovala v chůzi. Díky bohu, že neviděl, jak se culím.

KAPITOLA 4

Nohy mi brněly od celodenního sezení u počítače a kromě toho jsem měl strašnou chuť vypadnout do Ding Dong Lounge – nikdy bych si nemyslel, že to řeknu – posadit se vedle Ziggy na bar a jenom… relaxovat. Už je to dost dávno, co jsem se s nějakou ženskou tak dobře bavil, aniž bychom byli nazí v posteli.

Ke své vlastní smůle jsem si čím dál tím víc přál, aby můj vztah se Ziggy obsahoval i tohle. Ta myšlenka se mi vůbec nelíbila, nechtěl jsem znovu upadnout do stereotypu.

Moje tělo a mozek zase preferují pohodlný nezávazný sex před hlubším porozuměním.

Aniž by to Ziggy tušila, nutila mě neustále přemýšlet. Nad tím, proč dělám zrovna to, co dělám, až k tomu, proč spím se ženskými, ke kterým nic necítím. Už si ani nepamatuju, kdy jsem naposledy chtěl vymazat všechny bývalé partnery své milenky, abych byl jediným mužem v jejím životě. Nebyl jsem si ale jistý, jaký to má důvod. Je to proto, že by bylo jednodušší s ní jenom spát, než to, jak mi pořád motá hlavu, nebo snad chci, aby mě celého změnila?

Počkal jsem do deseti, abych jí dal prostor seznámit se s lidmi z laboratoře. Když jsem dorazil, bylo v klubu mnohem míň lidí než obvykle, a tak jsem ji u baru snadno našel. Posadil jsem na židličku vedle ní a opřel se jí ramenem o rameno. „Pěkný večer, slečno. Chodíte sem často?“

Škubla sebou, a když mě uviděla, oči se jí rozsvítily radostí. „Ahoj, hráči Wille!“ Po chvilce divného ticha zahuhlala: „Díky, že ses ukázal.“

Usmál jsem se. „Už jsi večeřela?“

Přikývla. „Zašli jsme si do restaurace na mořské plody. Po strašně dlouhé době jsem si zase jednou dala mušle.“ Při té myšlence jsem protáhl obličej. „Tobě nechutnají?“

zeptala se.

„Nesnáším mořský potvory.“

Naklonila se ke mně a zašeptala. „Byly vynikající.“

„To věřím. Takový nabobtnalý, že? Jako žvýkačka nasáklá špinavou vodou.“

„Moc ráda tě vidím,“ změnila rychle téma. „Jinde než v parku, víš.“

„Jsem rád, že mě ráda vidíš.“

Dlouzesenamězahleděla.Prohlíželasimojeoči,tváře,rtya potomsezase setkala s mým pohledem. „Ten tvůj žhavej pohled mě jednou zabije, Wille. A nejlepší je, že ani nevíš, že se na ženský takhle díváš.“

Zamrkal jsem. „Cože?“

„Coprovás,pane?“zeptalseJackzabarem,kdyžpustilnazembednuodpivanaklonil se k nám. Všichni její přátelé už odešli a byl tu netypický klid; většinou jsem si u Jacka objednával přes půlku baru, zatímco naléval někomu dalšímu.

„Guinnesse a panáka whisky.“

Jack se otočil na Ziggs: „A pro vás, slečno?“

„Ještě jeden ledový čaj, prosím.“

Zvedl obočí a usmál se na ni: „Jenom tohle, zlato?“

Rozesmála se: „Když mi naliješ něco tvrdšího, budu za patnáct minut vyřízená.“

„Mám tu něco tvrdšího, co by tě rozhodně usnout nenechalo, kotě.“

PodívaljsemsenaZiggy,abychzjistil,jakzareaguje.Kdybybylavyděšená, nakopal bych Jackovi prdel.

Zasmála se. Bylo jí očividně trapné, že si z ní někdo utahuje, protože nepije. „Myslíš jako kávu s likérem nebo tak něco?“

„Ne,“ podíval se na ni vyzývavě Jack. „Měl jsem na mysli něco trošku jinýho.“

„Jen ten ledový čaj, Jacku,“ uzemnil jsem ho a cítil jsem, jak mi krev vře v žilách. S

lehkým úšklebkem se narovnal a odešel.

Cítil jsem, jak se na mě Ziggy dívá. Vzal jsem si do ruky ubrousek, abych měl co rozcupovat.

„Copak to bylo za tón, hráči Wille?“

Ostřejsemvydechl.„Copaksinevšiml,žejsemtadys tebou?Vždyťpotobě normálně vyjel. Takovej kokot!“

„Přišel se zeptat, co si dám. Jo, to je fakt blbec.“

„To byl dvojsmysl, slečno. Přece snad takovým věcem rozumíš, ne.“

„To si děláš srandu?“

„Mám tu něco tvrdšího, co by tě usnout nenechalo, kotě?“

Její pusa vykroužila malinké o. Zaculila se: „To je přece přesně to, co mě máš naučit. Měl bys dostat do mého života víc takových dvojsmyslů.“

Jack nám přinesl pití a mrknul na ni. Pak odešel. „Asi jo,“ zahuhlal jsem a napil se piva.

Narovnala se a natočila si židličku, aby na mě pořádně viděla. „Nechci měnit téma, ale včera jsem se koukala na porno.“

Málem jsem se zadusil. „Proboha, Ziggs, ty fakt nemáš žádnej filtr na to, co vypustíš z pusy, co?“ Zvedl jsem panáka a kopnul ho do sebe.

„Ty se na porno nedíváš?“

Zíral jsem na svou prázdnou skleničku v ruce. „Dívám.“

„Tak proč je divný, když to dělám já?“

„Není divný, že to děláš. Divný je, že tím začínáš konverzaci. Jenom… pořád si na to ještě zvykám. Než jsme se pustili do projektu sexy dračice Ziggy, bylas pro mě vždycky malá holka.Ségra nejlepšího kámoše. A teď… ženská, co kouká na porno a nechala si zmenšit prsa. Žasnu.“

A taky mi přijdeš naprosto k sežrání, pomyslel jsem si.

Mávla nedbale rukou. „To je fuk. Chci se na něco zeptat.“

Podíval jsem se na ni koutkem oka. „Ano?“

„Fakt vydávají ženský takový pazvuky?“

Rozesmál jsem se. „Jaký pazvuky, Ziggy?“

Vůbec si neuvědomila, že si z ní dělám legraci, zavřela oči a tiše zašeptala: „Takový to: óóó, ach, Willéééé, potřebuju tvoje péro nebo víc, víc, víc, jo, prosím, ojeď mě, chlapáku… a tak.“ Vyděsilo mě, že se mi zase postavil. Z toho budu mít za chvilku problém.

„Některé holky to dělají.“

Vybuchla smíchy. „To je tak směšný!“

Pokusil jsemse nesmát. Její přirozená sebedůvěra v tématu, které jí rozhodně nebylo vlastní, mě ohromovala. „Možná skutečně potřebují péro. Nechtěla bys po někom tak toužit, že bys nutně potřebovala jeho ptáka?“

Dlouze se napila ledového čaje a přemýšlela o tom. „Vlastně asi jo. Asi jsem nikdy nikoho nechtěla tak moc, že bych o něj prosila. O sušenku? Rozhodně. O ptáka? Nikdy.“

„To musela být teda sakra dobrá sušenka.“

„Byla!“

„Co to bylo za film?“

„Hmm,“ podívala se ke stropu. Nečervenala se ani nevypadala, že je jí to trapné.

„Hraví prváci? Něco takovýho. Spousta vysokoškolaček, c o s i t o rozdává s e spoustou vysokoškoláků. Bylo to fascinující.“

Ztichnul jsem. Myšlenky mi utekly od toho divného filmu s vysokoškoláky zpátky k Ziggy, která pracuje v laboratoři, k Jensenovi, který doufá, že si jeho sestra najde nové kamarády, a k Jackovi, který se ji pokusil sbalit přímo před mýma očima.

„O čem přemýšlíš?“ zeptala se.

„O ničem.“

Položila si skleničku před sebe na stůl a podívala se na mě. „Jak to funguje? Jak může chlap říct, že o ničem nepřemýšlí? To dělá i Neils,“ konstatovala o nejstydlivějším z Bergstromových dětí. „Během konverzace na mě dokáže zírat hodiny bez jediného slova. A když se zeptám, o čem přemýšlí, řekne, že o ničem.“

„Možná mu prostě vezmeš vítr z plachet. To se mi v tvojí společnosti stává dost často.“

„Vtipný.“

„Není to nic důležitého, stačí?“

„Neříkej mi, že se spolu bavíme o pornu a ty nemyslíš na sex.“

„Je to asi podezřelý, ale nemyslím. Přemýšlím o tom, jak jsi naivní a sladká. O tom, do čeho jsem se to pustil, když jsem slíbil, že tě zasvětím do randících technik. Bojím se, že z tebe udělám tu nejžádoucnější sexbombu na zemi.“

„O tom všem jsi zrovna přemýšlel?“

Přikývl jsem.

„Teda. To je sakra důležitý,“ řekla tichým, jemnýmhláskem. Znělo to podobně, jako když předstírala vzdychání, ale tentokrát šlo o skutečné emoce. Když jsem na ni znovu upřel pohled, dívala se ven z okna. „Nejsem zas tak naivní a sladká, Wille. Vím, co tím myslíš, ale vždycky jsem byla naprosto posedlá sexem. Hlavně tím, jak funguje.

Proč na různý lidi zabírají různý věci. Proč se někomu něco líbí, a někomu ne. Souvisí to s anatomií? Nebo jde o něco psychologického? To jsou naše těla tak rozdílná? A tak.“

Netušil jsem, jak na něco takového odpovědět, a tak jsem se jen napil. Nikdy jsem o takových věcech nepřemýšlel. Raději jsem vyzkoušel všechno, co mi žena nabídla.

Ale líbilo se mi, že nad tím přemýšlí Ziggy.

„Poslednídobouzačínámzjišťovat,c os elíbí mně.J et ozábava,aletakyj eto komplikovanější, když nemám vlastní zkušenosti. Proto koukám na porno.“

Napila se a usmála se na mě. Kdyby mi něco takového řekla před dvěma týdny, cítil bych se za ni trapně. Jak otevřeně mluví o své nezkušenosti! Teď jsem měl ale pocit, že ji chci chránit.

„Nemůžu uvěřit, že s tebou vedu tuhle konverzaci, ale… bojím se, že porno ti může podat dost nesprávný obrázek toho, jak má vypadat sex.“

„Proč?“

„Protože sex v pornu není reálný.“

Zasmálase:„Tímmyslíštřebato,ževětšinachlapůnemámezinohamaobří plechovkuod chipsů?“

Tentokrát už jsem se nezakuckal. „Jo, to je jeden z rozdílů.“

„Wille, nejsempanna. Jenomjsemtoho zatímmoc nevyzkoušela. Porno je fajn způsob, jak přijít na to, co by mě ještě mohlo zajímat, jestli víš, co tím myslím.“

„Ty mě teda překvapuješ, Ziggy Bergstromová.“

Nějakou chvíli neodpovídala. „Tak se nejmenuju, víš.“

„Já vím. Ale já ti tak říkám.“

„Budeš mi vždycky říkat Ziggy?“

„Asi jo. Vadí ti to?“

Pokrčila rameny a zase se ke mně otočila čelem. „Trochu. Už se to na mě nehodí.

Říká mi tak jenom rodina. Ne… přátelé.“

„Nemyslím si, že jsi malá holka, jestli ti jde o tohle.“

„To není ten problém. Všichni vyrosteme a stanou se z nás dospělí. Jenomže já mám pocit, že jsem vždycky byla spíš dospělá a teprve teď se učím být dítětem. Možná je Ziggy moje dospělý jméno. Každopádně se ho chci zbavit. Chci se změnit.“

Štípnul jsem ji do stehna a ona nadskočila. „A začínáš tím, že koukáš na porno, že?“

„Jo,“ prohlížela si mě. „Můžu se tě zeptat na pár osobních věcí?“

Zasmál jsem se. „Teď se mě ptáš na svolení?“

Zachichotala se a sevřela mi rameno. „Myslím to vážně.“

Odstrčil jsem prázdnou sklenici od piva a zahleděl jsem se jí do očí. „Můžeš se mě zeptat, na co chceš. Ale musíš mi koupit další pivo.“

Zvedla ruku, aby upoutala Jackovu pozornost. Ukázala na mou sklenici a řekla: „Ještě jeden guinness.“ Pak se otočila na mě: „Připraven?“

Pokrčil jsem rameny.

„Chlapi mají fakt rádi anální sex, že jo?“

Tak trochu jsem to čekal, takže jsem ani nemrknul. „Říká se anál.“

„Mají, že?“

Povzdechl jsem si a promnul jsem si oči. Fakt se o tomhle chci bavit? „Asi? Myslím…

jo, mají.“

„Už jsi to dělal?“

„Ziggy!“

„A nepřemýšlíš o tom, jak jsi v …“

Zvedl jsem rychle ruku: „Ne.“

„Ani nevíš, co jsem chtěla říct!“

„Vím. Znám tě, Ziggs. Vím úplně přesně, co jsi chtěla říct.“

Zašklebila se a podívala se na televizi nad barem, kde běžel fotbal. „Vy chlapi prostě umíte přestat přemýšlet. To nechápu.“

„Tak to jsi asi nezažila sex, kterej by ti stál za to vypnout mozek.“

„Myslím, že ty vypínáš mozek i při úplně obyčejným sexu.“

Usmáljsemse.„Možná.Hele,mělasnavečeřimušle.Toje…nechutná,slizká mořská potvora. Ale i tak bys mi ho mohla vykouřit a já bych nepřemýšlel o tom, jaks je jedla.“

Na tváři se jí objevil náznak červeně. „Myslel bys jenom na to, jak úžasně to umím.“

Zíral jsem na ni. „To… cože?“

Rozchechtala se a zavrtěla hlavou. „Vidíš? Už jsi úplně bez dechu, a to jsem ani nic neudělala. Vy chlapi jste takoví prosťáčci.“

„Jasně. Ojeli bychom každou dírku, co vidíme.“

„Každou dírku, do které byste se vešli.“

Otočil jsem se na ni. „Co to zase meleš?“

„No, ne do každý dírky se vejdete. Třeba do nosu nebo do ucha…“

„To říkáš jen proto, žes neslyšela ten vtip o holčičce.“

Nakrčila nos a já se zaměřil na její pihy. Měla rty víc rudé než obvykle, ale nenalíčila si je rtěnkou. Jenom se tak červenala…

„Ten znají všichni. Je to sprosťárna.“

„Já ho neznám.“

„Tak já ti ho povím: sedí holčička na lavičce v parku a najednou k ní přiběhne úchyl, odnese ji do křoví a po cestě jí šeptá do ucha: a teď ti to narvu někam, kdes to ještě neměla. Holčička se rozpláče a volá: do očička nééééé…“

„To je fakt nechutný,“ prohlásila a vrhla po mně zhnusený pohled.

Zasmál jsem se. „To jo.“

„Hele, když se bavíme o takových věcech, vykouřil by sis ho, kdybys mohl?“

Už jsem málem vyhrkl, že v žádném případě, ale pak jsem si to promyslel. Kdyby to šlo, asi bych to zkusil. Ze zvědavosti. „Jasně.“

„Polknul bys to?“

„Pro kristovy rány, Ziggy! Ty mi teda fakt dáváš zabrat.“

„Ty o tom musíš přemýšlet?“

„Myslím,žebuduzatotálníhovola,kdyžřeknu,žetonepřipadáv úvahu,alefakt bych to neudělal ani za nic. Mluvíme tady o hypotetické situaci, kdy si ho sám kouřím, takže… líbí se mi, když to holky polykají.“

„Ale ne všechny to dělají.“

Srdce mi divoce poskakovala v hrudi, jako by chtělo vyskočit ven. „A ty?“

Ignorovala mě. „Ale chlapi moc rádi holky nelízají, že? A buď úplně upřímnej.“

„Přijde na to. Nedělám to každé, se kterou jsem v posteli, a ne z toho důvodu, co tě napadá. Je to hodně intimní a ne všem holkám to vyhovuje, což trochu ztěžuje situaci.

Pro mě je kuřba to stejný, jako když mě dělá rukou, jenže mnohem příjemnější. Ale lízat holku? To vyžaduje trochu hlubší vztah. Vyžaduje to důvěru.“

„Já jsem nedělala ani jedno. Obojí se mi zdá dost intimní.“

Udělal jsem krok dozadu, usmál jsem se na Jacka, když mi podal pití, ale netušil jsem, jak mám bojovat s tím tichým vítězstvím, co jsem v sobě cítil. Co to vůbec bylo zač? Přece nebudu první, kdo jí to udělá pusou. Nebudu ten, kdo to s ní prožije. Navíc byla vždycky tak upřímná ohledně všeho, co chtěla… stáhnul se mi žaludek, když jsem si uvědomil, že kdyby se mnou chtěla spát, už by mi to dávno řekla. Nejspíš by ke mně prostě přišla, položila mi ruku na hruď a řekla: „Ojedeš mě?“

„Vidíš? Už zase. O čem přemýšlíš tentokrát?“

Zvedl jsem pivo k ústům. „O ničem.“

„Kdybych byla násilnice, jednu bys ode mě schytal.“

Tapředstavaměrozesmála.„Takdobře.Jenomjsempřemýšlel…žejetrochunetypické,žes s někým spala, a přitom jsi nezkusila nic z orálního sexu.“

„Myslím,žejsemtaktrochukouřilajednomuklukovi,aleprotožejsemmoc nevěděla, jakna to, raději jsem toho nechala.“

„U chlapů je to jednoduchý: prostě nahoru a dolů a pak vystříkneme.“

„To samozřejmě vím, jenom… není to tak jednoduchý. Jak mám dýchat a dělat to zároveň, abych ho nekousla? Už se ti někdy stalo, že ses procházel čínským obchodem s drahým porcelánem a bylo ti úplně jasné, že každou chvíli o něco zavadíš a rozbiješ to?“

Rozesmál jsem se. Ta holka je neuvěřitelná. „Ty máš strach, že se zahryzneš do penisu, co máš v puse?“

Taky se rozesmála, oba jsme se chechtali jako blázni. Když jsme se dosmáli, podíval jsem se na ni a zjistil jsem, že mi zírá na rty.

„Někteří kluci mají rádi zoubky,“ řekl jsem tiše.

„Někteří kluci… jako ty?“

Polknul jsem. „Jo. Líbí se mi, když je holka trochu drsná.“

„Když tě škrábe a kouše?“

Jak to doprdele mohla vědět? Uhodla, že nemyslím lana a pouta. Sotva někomu vykouřila, ale bez zaváhání věděla, že se mi líbí, když jsou holky divoké.

„S kolika chlapama jsi spala?“

Napila se čaje. „S pěti.“

„Tys nikdy nikomu nekouřila, ale spalas s pěti chlapama?“ Zase mi poskočil žaludek.

Věděl jsem, že moje vzrušení je naprosto zbytečné, ale nemohl jsem si pomoct.

„Kurva, Ziggy, kdy se ti to povedlo?“

Protočilapanenkya začalasesmát.„Přišlajsemo panenstvív šestnácti.Zrovna když jsi pracoval s mým tátou.“ Zakryla mi pusu, protože jsem se chystal protestovat, a dodala: „Ani to nezkoušej, Wille. Je mi jasný, že tys o to přišel tak ve třinácti.“

Zavřel jsem pusu a posadil se. Měla pravdu.

Usmála se, jako by to moc dobře věděla, a pokračovala. „A prosím tě, pět není zas tolik. Spala jsems nimivprůběhulet.Pakjsemsiuvědomila,žeasidělámněco špatně. Nebavilo mě to. Na výšce jsem s jedním klukem nějakou dobu chodila… mám pocit, že se mnou něco není v pořádku. Sex mě baví, než dojde na skutečnou erotiku.

Pak najednou začnu přemýšlet nad tím, jestli mám dostatek buněk na zítřejší pokus a co si musím připravit.“

„To je děsný.“

„Já vím.“

„Sex rozhodně není nuda.“

Prohlížela si mě a krčila rameny. „Nemyslím si, že to má být nuda. Jenom se mi zdá, že kluci v mým věku prostě nevědí, co si s holkou počít.“ Zavrtěla hlavou, když se Jack zeptal, jestli chce ještě něco. „Nemůžou za to. Je to s náma komplikovaný,“

prohodila a mávla si nedbale rukou nad klínem. „Jenom je to už pěkně dlouho, co jsem potkala někoho, s kým jsem si to chtěla rozdat.“ Podívala se na mou pusu a pak zmateně zamrkala. Otočila hlavu a zkoumala hromadu prázdných flašek za barem.

Jack mi podal pivo a já se otočil na židličce. Měla pravdu. Většina žen, co jsem znal, se odevzdala chlapovi kvůli němu, ne kvůli sobě. Kitty mi jednou po tom řekla, že cítí, jak nás sex sbližuje. Řekla to zrovna v momentě, kdy jsem si začal v hlavě procházet obsah ledničky. Po pravdě jsem se teď cítil mnohem blíž k Hanně, než ke Kitty před, při i po sexu.

Z Hanny vyzařovalo něco tajuplného. Přál jsem si být upřímný a klidný jako ona.

Smířenýsesvýmživotem.Chtěljsemjipoznat,znátjejímyšlenkya názoryna všechno. Zastavil jsem se rukou kousek od rtů a uvědomil jsem si, že jsem o ní zrovna přemýšlel jako o Hanně. Zdálo se mi, jako bych po strašně dlouhé době pořádně vydechl.

Ziggy byla Jensenova sestra. Ziggy byla ta malá holka.

Hanna byla tahle bláznivá, střelená, ale dospělá žena přímo přede mnou a já si byl jistý, že mi každou chvíli převrátí svět vzhůru nohama.

KAPITOLA 5

Došla jsem k důležitému rozhodnutí: jestli se skutečně chystám okrádat Willa o čas a energii, které vkládá do našeho běhání, budu si muset skutečně… znáte to… vytyčit cíl.

Rozhodla jsem, že to budu brát vážně. Přestanu se chovat, jako by to byla jen hra, a místo toho k tomu přistoupím jako k experimentu. Začala jsem tím, že chodím rozumně spát, abych se ráno v pohodě vzbudila a mohla vyrazit ven. Do laboratoře se stejně dostanu dost brzy na to, abych stihla otravný den plný pokusů. Doplnila jsem svůj běhací šatník o kvalitní věci vhodné do posilovny a jedny tenisky navíc. Přestala jsem přemýšlet o Starbucks jako o místě vhodném na oběd a přestala jsem si stěžovat.

Díkymévytrvalostia jehopřehnanévstřícnostijsmesezapsalinapůlmaratonv polovině dubna. K smrti mě to děsí.

Naštěstí se ukázalo, že měl Will pravdu: opravdu se to zlepšovalo. Po pár týdnech mě přestaly pálitplíce,přestalomipřipadat,žemámholenězcihel,aužsemi nechtělozvracet,kdyžjsme doběhli do cíle. Vlastně jsme se nakonec byli schopni dopracovat k jeho běžnému okruhu kolem rybníka. Will řekl, že když dokážu uběhnout denně deset kilometrů a dvakrát do týdne šestnáct, nebude muset trénovat beze mě.

Nejen že se teď cítím bezvadně, ale je na mně opravdu vidět rozdíl. Díky genům jsem vždycky byla celkem štíhlá, ale nikdo by neřekl, že jsem skutečně fit. Břicho jsem měla povolené, paže se mi divně třepaly, boky mi vždycky přetékaly přes džíny a nic se s tím nedalo dělat. Ale teď… teď se všechno měnilo. Navíc jsem nebyla jediná, kdo si toho všiml.

„Tak o co tu jde?“ zeptala se Chloe, když si mě prohlížela v šatně. Ukázala na mě prstem a důrazně s ním zahrozila. „Vypadáš… jinak.“

„Jinak?“

Cílem projektu Ziggy ve skutečnosti nebylo trávit co nejvíc času s Willem – i přes to, že se z něj velmi rychle stával můj nejoblíbenější člověk na světě – ale pomoct mi najít rovnováhu a žít i mimo laboratoř. V posledních týdnech se Sára s Chloe staly velmi podstatnou součástí mého úsilí, braly mě na večeři nebo se za mnou jen tak na pár hodin stavily u mě doma.

Tenhle čtvrtek donesly jídlo ke mně a nějak jsme se dostaly do šatny, kde se Chloe pustila do probírky mého oblečení a rozhodovala, co si můžu nechat a co rozhodně musí pryč.

„V dobrým slova smyslu jinak,“ upřesnila. Otočila se na Sáru, která byla rozvalená na posteli a procházela si papíry do práce. „Nepřijde ti?“

Sára vzhlédla, přimhouřila oči a zkoumala mě pohledem. „Vypadáš dobře. Možná…

šťastně?“

Chloe hned přikyvovala: „To jsem zrovna chtěla říct. Úplně se ti rozzářily oči, krasavice. A v těch kalhotách máš zadek k nakousnutí.“

Prohlédla jsem se v zrcadle, zkontrolovala se zepředu i zezadu. Můj zadeček rozhodně vypadal šťastně. A břicho taky nebylo k zahození. „Jsou mi trochu volnější.

Ale koukej, žádnej pudink!“ Usmála jsem se a zatahala se za sval na boku, který dřív býval špekem.

„To se vždycky hodí,“ zasmála se Sára, zavrtěla hlavou a vrátila se k práci.

Chloe protočila panenky a začala věšet oblečení na ramínka. Zbytek házela do velkých igelitek na zemi. „Začínáš být pěkně svalnatá. Co děláš?“

„Běhám. A taky se dost protahuju. Will na protahování trvá. Minulý týden přidal sedy-lehy, který fakt nesnáším.“ Dál jsem si prohlížela svou siluetu v zrcadle. „Už si ani nepamatuju, kdy jsem si naposledy dala sušenku. Připadám si jako vězeň.“

„Pořád trénuješ s Willem?“ zeptala s e Chloe a pohled, který hodila p o Sáře, mi nemohl uniknout. Byl to pohled, který jasně vypovídal o tom, že jsemjimzrovna předhodila šťavnaté soustečko, které budou přežvykovat pořád dokola a dokola, dokud nebudu prosit o milost.

„Jo, každý ráno.“

„Will s tebou běhá každý ráno?“ podivila se Chloe. Další takový pohled.

Kývla jsem, sehnula se k zemi a posbírala pár dalších věcí. „Scházíme se v parku.

Věděly jste, že běhá triatlon? Je v bezvadný formě.“ Sotva jsem to dořekla, už mi vyletěla ruka k puse – očividně jsem nefiltrovala ani se ženskýma.

Chloe pozvedla obočí a přehodila si vlasy přes rameno. „Takže, něco málo k Williamovi.“

Zamručela jsem a složila pár ponožek.

„Vídáte se jinde než při běhání?“

Cítila jsem, jak na mě upírají veškerou pozornost. Jako bych cítila na tváři laserové paprsky. Kývla jsem, ale raději jsem se na ně ani nepodívala.

„Je moc pěknej,“ prohodila Chloe.

Dej si bacha, ječel můj mozek. „Jo, to je.“

„Viděl tě nahou? Nebo ty jeho?“

Střelila jsem po Chloe pohledem. „Cože?“

„Chloe,“ zabručela otráveně Sára.

„Neviděl. Jsme jen kamarádi,“ ohradila jsem se.

Chloe se odebrala ke skříni s hromadou oblečení v náručí. „Tak dobře.“

„Ráno běháme, sem tam se sejdeme na kávu. Někdy si dáme snídani,“ řekla jsem, pokrčila rameny a ignorovala, že moje kontrolka měřící upřímnost divoce lítá v červené zóně. V poslední době jsme totiž chodili na snídani každý den a alespoň jednou denně jsme si telefonovali. „Jsme jenpřátelé.“PodívalajsemsenaSáru.Očimazkoumala papírypřed sebou, ale usmívala se a vrtěla hlavou.

„Kecy,“ zazpívala Chloe. „Will Sumner v životě neměl žádnou ženskou, c o b y byla jen kamarádka. Kromě rodiny a nás dvou,“ mávla rukou směrem k Sáře.

„To je fakt,“ souhlasila s ní hned ochotně.

Nic jsem na to neřekla, otočila jsem se ke skříni a hledala svetr. Cítila jsem, jak mě Chloe propalujepohledem.Jakmizíránazátylek.Nikdyjsemnemělamocholčičích kamarádek – a nikdy jsem rozhodně neměla takovou, jako je Chloe Millsová – ale i já jsem měla dost rozumu na to, abych se jí trochu bála. Měla jsem dojem, že i Bennett se jí trošku bojí.

Našlajsemsvůjnejoblíbenějšísvetříka obléklasiho.Všísiloujsemsesnažila udržet neutrální výraz a nemyslet na Willa a věci nacházející se za hranicí přátelství.

Něco mi říkalo, že tyhle dvě by mě okamžitě prokoukly.

„Jak dlouho se vlastně znáte?“ zeptala se Sára. „S Maxem se zná roky, ale já jsem se s ním seznámila až tady v New Yorku.“

„Semnoujetostejný,“přiznalaChloe.„Taktovyklop,Bergstromová.Onse vždyckydrží zpátky, a my potřebujeme nějaký palivo.“

Ulehčeně jsem se zasmála. Byla jsem moc vděčná za změnu tématu. „Co chcete vědět?“

„Znalas ho, když chodil na výšku. Byl to velkej debil? Prosím řekni, že chodil do šachového kroužku nebo tak něco,“ doufala Chloe.

„Právě že ne. Jsem si jistá, že to byl jeden z těch kluků, po kterým skočily všechny maminy, když oslavil osmnáctiny. Vlastně, to mi možná povídal Jensen…“

„Max říkal, že chodil s tvou sestrou,“ hodila po mně Sára tázavý pohled.

Zakousla jsem se do rtu a zavrtěla hlavou. „Jenom si trochu o prázdninách zařádili, ale myslím, že nic víc to nebylo. Potkal se s mým nejstarším bráchou Jensenem hned první den na výšce, a když skončil, pracoval pro mýho tátu. Já jsem nejmladší, takže jsem s nimi zas tolik času netrávila.“

„Přestaň se tomu vyhýbat, určitě toho víš víc,“ vyhrkla Chloe.

Zasmála jsem se. „Tak fajn. On je taky nejmladší. Má dvě o hodně starší sestry, ale nikdy jsem je neviděla. Mám takový pocit, že o něj hodně pečovaly. Pamatuju si, jak jednou říkal, že jeho rodiče jsou oba doktoři, ale rozvedli se dávno před tím, než se narodil. Jednou se pak potkali na nějaké konferenci, opili se a na jednu noc se dali dohromady…“

„A bum, Will byl na světě,“ tipla si Sára.

Pomalu jsem přikývla. „Jo. Jeho sestry jsou o dvanáct a čtrnáct let starší než on. Byl takový jejich miminko.“

„Tovysvětluje,pročmápocit,žesevšechnyženskýnarodilyproto,abyo něj pečovaly,“ dodala Chloe a sesunula se na postel vedle Sáry.

Tosemiúplněnezdálo.„Taktonení.Řeklabych,žemájenomopravduhodně, hodně rád ženy. A vypadá to, že ony zase jeho. Vyrostl mezi ženskýma, takže ví, jak přemýšlejí a co chtějí slyšet.“

„Rozhodně si s nima umí pohrát,“ dodala Sára. „Bože, některý ty věci, co mi povídal Max!“

VzpomnělajsemsinaJensenovusvatbu,jakseWillvypařilsedvěmaženskýma najednou. Jsem si jistá, že to nebylo ani poprvé ani naposledy, co se něco takového stalo.

„Ženské po něm vždycky šílely,“ řekla jsem. „Pamatuju si, že jsem slyšela, jak se o něm baví kamarádky mojí mámy. To bylo to léto, co pracoval u táty. Ježíši, ty věci, co s ním chtěly dělat!“

„Dračice!“ Vypískla Chloe naprosto omámeně. „To je krutý.“

Rozesmála jsem se. „Bože, všechny holky do něj byly zabouchnutý. Moje kamarádky ze školy

– bylo mi dvanáct, kdyžk námpoprvé přijel – si vymýšlely nejrůznější praštěný důvody, proč kemně musí přijít. Jedna předstírala, že mi na Štědrý večer musí vrátit svetr, ale donesla mi svůj svetr. Představte si dnešního Willa, ale v devatenácti: hravej, tváří se nevinně a má na tváři ten zpropadenej úsměv. Hraje v kapele a má tetování… prostě chodící sex-symbol. A když u nás pak v létě bydlel?

Bylo mu čtyřiadvacet a mně šestnáct. Nemohla jsem to vydržet. Jako by ho pobuřovalo nosit na sobě tričko, a tak neustále vystavoval svoje jemný, perfektní tělo.“

Probudila jsem se ze své vzpomínky a uviděla, jak se na mě obě culí.

„Co je?“

„To byly teda pěkně lascivní popisy, Hanničko,“ usmála se Sára.

Zaculila jsem se. „Řeklas lascivní?“

„Řekla,“ odpověděla Chloe. „A já s ní musím souhlasit. Mám pocit, jako bych zrovna byla

svědkem něčeho dost erotickýho.“ Zamručela jsem a postavila se na nohy. „Puberťačka Ziggy byla rozhodně do Willa zabouchnutá, co? Ale mnohem důležitější je, co si

o něm myslí čtyřiadvacetiletá Hanna, ne?“ pronesla se svým neodolatelným úsměvem Chloe.

Na chvíli jsemse musela zamyslet. O Willovi jsempřemýšlela hodně a ve všech možných souvislostech. O jeho těle a sprostých výrazech, o jeho puse a o tom, co by všechno dokázala, ale taky o jeho mysli a srdci. „Myslím, že je rozhodně k zulíbání. Je to samozřejmě hráč, ale pod povrchem opravdu dobrý člověk.“

„Nepřemýšlela jsi o tom, že ho ojedeš?“

Zírala jsem na Chloe: „Prosím?“

Oplatila mi můj pohled. „Prosíš co? Jste oba mladí a sexy, máte společnou historii.

Vsadím se, že by to bylo božský.“

Hlavoumiproletělystovkypředstavzajedinouvteřinu,aledonutilajsemse odpovědět: „V žádným případě s Willem spát nebudu.“

Sára pokrčila rameny. „Teď možná ještě ne.“

„Nemáš být náhodou ta ostýchavá?“ snažila jsem se jí to vrátit.

Chloe vybuchla smíchy a zavrtěla hlavou. Vrhla na Sáru šibalský pohled.

„Ostýchavá. Pamatuj si – největší dračice jsou vždycky ty, co se zdají sladké a nevinné.

To mi věř, Hanni.“

„To je fuk… Will mě bere jako malou holku.“

Chloe se posadila s vážným výrazem ve tváři. „Když se chlap seznámí se ženskou, dá ji do

jedné ze dvou kategorií: kamarádka, se kterou sex nepřipadá v úvahu, nebo kandidátka na šukačku.“

„Copaknemátysvojepravidelnýnezávaznývečery?“zeptalajsemseanakrčila otráveněnos. Možnost randění se mi líbila, ale ohledně plynulého přechodu k sexu jsem si už nebyla tak jistá. Byla to jediná část mého vztahu s Willem, kde aspoň z části fungoval nějaký filtr. Z části.

Sára přikývla. „V úterý má Kitty, v sobotu Alexis. Vsadím se, že přes týden stihne pár dalších.“

Chloe po ní vrhla nepříjemný pohled. Pak se zase podívala na mě. „Nesnažím se ji navádět, aby se do něj zabouchla. Proč by si s ním ale nemohla pořádně užít?“ ohradila se.

„Jenom se ujišťuju, že všechny víme, jak to s ním vypadá,“ odpověděla Sára.

„No,“ začala jsempomalu, „to je stejně jedno. Vzhledemk tomu, že je nejlepší kamarád mého bráchy, automaticky spadám do kategorie, kde sex nepřichází v úvahu.“

„Mluví někdy o tvých ňadrech?“ zeptala se Sára.

Cítila jsem, jak se mi po krku rozlívá horko. Mluví o nich často, zírá na ně a očividně si je velmi idealizuje. „Myslím, že… mluví.“

Chloe se usmála. „Tak je to jasný.“

*

Druhý den ráno si Will musel myslet, že jsem na prášcích… nebo že bych je potřebovala. Při běhání jsem pořád přemýšlela nad konverzací se Sárou a Chloe. Nejen že mi vrtalo hlavou, že se mi Will často dívá na prsa, ukazuje na ně nebo na ně mluví.

Bohužel jsem taky přemýšlela o těch ostatních ženách, co patří do jeho života: co s nimi dělá, jak se cítí, když jsou s ním, jestli si to užívají tak moc jako já. A k tomu se přidával fakt, že s ním pravděpodobně trávily dost času bez oblečení, což já nedělám.

To samozřejmě vedlo k úvahám o nahém Willovi, což mi v soustředění ani běhání moc nepomáhalo. Musel si myslet, že jsem opilá.

Donutila jsem se zamyslet se nad něčím jiným, než nad krasavcem vedle mě.

Počítala jsem, kolik na mě čeká práce. Došlo mi, že musím dokončit zprávu o výzkumu a čekaly na mě zkoušky, které jsem měla Liemackimu ohodnotit.

Jenže když mi pak Will pomáhal při protahování, málem jsem upadla. Díval se na mě tak upřeně a pozoroval můj obličej tak vytrvale, že jsem z toho dostala křeč do nohy. Snažila jsem se nečervenat, ale nedařilo se mi to. Sevřel se mi žaludek a rozkošné teplo se mi rozlilo od hrudi až ke klínu. Cítila jsem se, jako bych tála a vsakovala se do země pode mnou.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se tiše.

Přikývla jsem.

Svraštil obočí: „Dneska jsi hrozně zamlklá.“

„Jenom přemýšlím,“ zahuhlala jsem.

Na tváři se mu objevil lehký sexy úsměv a já cítila, jak mi poskočilo srdce a divoce mi buší v hrudi. „Doufám, že nepřemýšlíš o pornu nebo kouření nebo experimentech se sexem, které chceš zažít. Nemysli si, že si takové myšlenky můžeš nechávat pro sebe.

Máme spolu dohodu, Ziggs.“

Když jsem přišla domů, sprchovala jsem se snad hodinu.

*

Nikdyjsemsemocnevyžívalav esemeskách– vlastněpředtím,nežjsempotkala Willa, se všechny moje textovky skládaly z jednoslovné odpovědi rodině nebo lidem z práce. „Pořád to platí?“ Jo. „Můžeš vyzvednout láhev vína?“ Jasně. „Přijdeš s někým?“

Bez odpovědi. Teprve před týdnem jsem si rozbalila iPhone, co mi dal k Vánocům Niels.

Předtím jsem pořád používala mobil, o kterém Jensen říkal, že je to první telefon, co kdy vyrobili. Kdo má čas na to, aby psal stovky esemesek, když stačí vytočit číslo a za minutku je všechno domluveno? Prostě se mi to zdálo neefektivní.

Ales Willemtobylazábavaa novýtelefonmitousnadnil.Will miběhemdne posílal,coho právě napadlo. Třeba obrázek, jak se tváří, když jsem napsala hloupý vtip, nebo fotku oběda, když mu donesli kuřecí ve tvaru penisu. Takže po… relaxující sprše mě vůbec nepřekvapilo, když mi zazvonil telefon a na displeji se objevil Willův obličej.

Co mě ale dostalo, byla otázka: Co máš na sobě?

Zmátlo mě to. Bylo to nečekané, ale nebyla to ta nejdivnější věc, co mi kdy napsal.

Za půl hodiny jsme se měli sejít na snídani a možná měl strach, že přijdu oblečená, jak rád říkával, jako dělník s maturitou.

Podívala jsem se na jediný kus látky, co jsem měla na sobě – ručník.

Černý džíny, žlutý tričko, modrej svetr. Napsala jsem Ne, Ziggy. Já myslím (dvojsmysl) COMÁŠ NA SOBĚ?

To nechápu.

Sexemeskuju.

Cože?

Psal mnohem rychleji než já a jeho odpovědi se objevovaly skoro okamžitě.

Kdyžtomusímvysvětlovat,nenítovůbectaksvůdný.Novýpravidlo:musíšse aspoňtrošku vyznat v sexemeskování.

Jako by se mi v hlavě rozsvítila žárovka pochopení.

Jo tak! Haha. Sexemeskování. To je chytrý, Wille.

Cením si toho, že máš pocit, že jsem to vymyslel, ale není to pravda. A teď už mi odpověz pořádně.

Přešla jsem přes pokoj a povzbuzovala se. Fajn, tenhle úkol zvládnu. Přemýšlela jsem o všech dvojsmyslech, které jsem kdy slyšela ve filmech, a samozřejmě jsem si na nic nemohla vzpomenout. Snažila jsem se vybavit si nějakou balící frázi, co používal můj bratr Eric… ale pak jsem to vzdala.

Prostě to řeknu narovinu.

Vlastněještěnejsemoblečená.Přemýšlím,jestlijehloupéjítbezpodprdy,ale myslím, že by mi prosvítaly bradavky. Jenže nesnáším, když mě táhnou ramínka.

Koukala jsem na telefon a čekala, co odpoví.

To bylo docela dobrý, kočko. Ale neříkej podprda. To nezní moc sexy.

Nedělej si ze mě srandu. Nevěděla jsem, co napsat. Připadám si jako blbec, že tu stojím nahá a píšu si s tebou.

Čekala jsem. Trvalo pár minut, než telefon znovu zavibroval.

Bezva. Takže jsi očividně pochopila, o co tu jde. A teď něco sprostýho.

Sprostýho?

Čekám.

Ježíši, mám čas něco vygooglit? Ne. Honem jsem si snažila vymyslet něco sprostého.

Někdykdyžběhámeatyhlasitěoddechuješ,úplněseztratíma začnupřemýšlet nad tím, jaký asi vydáváš zvuky při sexu.

To bylo možná trochu moc, děsně dlouho neodpovídal. Proboha. Položila jsem telefon na stůl přesvědčená o tom, že se na mě vykašle a už se nikdy neozve. Chtěl nejspíš slyšet něco hravého, a ne tak… upřímného.

Odešla jsem do koupelny, projela si hřebenem vlasy a svázala je do culíku. Vedle v místnosti zazvonil telefon.

První zpráva: WOW.

Druhá zpráva: Ty si teda servítky nebereš. Dej mi minutku. Nebo možná raději pět.

PROPANAJASETAKOBOUVAM, napsala jsem a prsty se mi úplně třásly. Chtělo se mi někam zalézt a umřít.

MYSLELA JSEM – OMLOUVAM NEMUZU UVERITZEJSEMTONAPSALA.

Děláš si srandu? Bylo to jako druhý Vánoce. Musím očividně přidat. Počkej, nejdřív se protáhnu.

Protočila jsem panenky a zase čekala.

Mělas dneska boží kozy.

To je všechno?Dotvářemiužřeklmnohemhoršívěci.Vlastněnedotváře,spíš mému hrudníku.

Fakt? Vůbec tě to nevzrušilo?

Zzzzzzzzzzzzzzzzzzzzzz……

Můžu se na NĚ příště podívat?

Cítilajsem,jaksemipohrudirozléváhorko,alerozhodnějsemtonehodlala nechat jentak. Culila jsem se jako idiot.

Nuda.

Na mobilu se objevila bublinka znázorňující, že píše. Čekala jsem. A čekala.

Nakonec napsal:

Můžu si na ně šáhnout? Ochutnat je?

Třásla jsem se. Povytáhla jsem si ručník. Už jsem nehořela jenom ve tváři.

To už je lepší.

Můžu je olízat a potom ojet?

Pustilajsemtelefonnazem,alevzápětíjsemsepronějzasesehnula. Celkemdobrý,napsala jsemtřesoucímse palcem. Zavřela jsemoči. Snažila jsemse zahnat obrázek Willa a jeho penisu pohybujícího se mezi mými ňadry.

Skorojsemcítila,jakjenadruhémkoncinapnutý,kdyžpíše: Kdybyspotřebovala chvíli O SAMOTĚ, řekni. Připravená?

Ne. Vůbec. Jasně že jo.

Mělas na sobě před pár dny to růžový tričko. A v něm tvoje kozičky vypadaly dokonale. Plně a měkce. Když se zvedl vítr, byly ti vidět bradavky. Musel jsem pořád přemýšlet nad tím, jak jsi asi hebká na dotek, jak chutnáš. Jak by vypadal můj pták na tvojí kůži a jaké by to bylo postříkat ti celý krk.

Kurva. Wille? Můžu Ti zavolat?

Proč?

Protože je těžký psát jednou rukou.

Asi minutu neodepsal a já si představovala, že tentokrát pustil telefon on. Ale potom napsal: Kurva jo! Hraješ si se sebou?

Zasmála jsem se: A mám tě!

Pak jsem odhodila telefon stranou a zavřela oči.

Jasně že jsem si se sebou hrála.

*

Souhlasila jsem, že se potkáme na snídani v kavárně Sarabeths. I když mrzlo a začalo sněžit, cítila jsem, jak celá hořím, když jsem se blížila a přemýšlela, jestli je vůbec možné sedět naproti němu, aniž by mu došlo, že jsem zrovna masturbovala u jeho textovek. Měla jsem pocit, že se mi to vymyká z rukou a snažila jsem přijít na to odkdy. Od toho rána, kdy kolem mě pobíhal a vypadal, jako by se na mě snažil vyšplhat? Nebo to začalo už před pár týdny, když jsme seděli v baru a mluvili o pornu a sexu? Možná se to odehrálo ještě předtím, hned první den, když mi posadil na hlavu čepici a usmál se na mě a já měla pocit, jako by si to se mnou zrovna rozdal?

Tohle je špatný. Jsme kamarádi, připomněla jsem si. Tajná mise. Být jako Ninja, uniknout bez zranění.

Dívala jsem se do země. Šourala jsem se nánosem čerstvě napadaného sněhu, proklínala jsem tohle březnové počasí a do rozpuštěných vlasů se mi zaplétaly sněhové vločky. Z restaurace zrovna vycházel mladý pár a mně se podařilo proklouznout dovnitř, zrovna když otevřeli dveře.

„Zigg,“ uslyšela jsem a vzhlédla za Willovým hlasem. Seděl ve druhém patře.

Zamávala jsem na něj, přešla ke schodům a rovnou jsem si sundala šálu a čepici.

„Moc rád tě zase vidím,“ postavil se.

Začala jsem být pěkně iracionální: najednou mě jeho dobré manýry začaly štvát, a ještě víc mě rozhazovaly jeho rozcuchané vlasy a svetr, který zvýrazňoval nekonečně dlouhý trup. Měl pod ním bílé tričko. Rukávy si vyhrnul k loktům, takže byla vidět jeho tetování. Božský blbeček.

„Dobré ráno,“ odpověděla jsem.

„Dneska máme špatnou náladu? Jsme trošku v křeči?“

Zazívala jsem: „Ne.“

Zasmál se a usadili jsme se ke stolu. „Objednal jsem ti jídlo.“

„Prosím?“

„Snídani. Citronové palačinky s ovocem, hmm? A bezinkový džus?“

„Fajn,“ zírala jsem na něj. Vzala jsem ze stolu ubrousek, poskládala ho a položila si ho do klína.

Sklonil se, aby mi viděl do tváře. Tvářil se trochu vyděšeně. „Chtěla jsi něco jiného?

Ještě to můžu změnit…“

„Ne…“ zhluboka jsem se nadechla, otevřela jsem pusu a zase ji zavřela. Byly to jen maličkosti

– jídlo, co si vždycky dávám, typ džusu, co mám ráda, fakt, že věděl, jak přesně mě protáhnout po běhání – ale najednou se to zdálo důležité. Cítila jsem se provinile, že se ke mně chová tak pěkně, a já nedokážu myslet na nic jiného než na jeho ptáka. „Jenom je neuvěřitelný, že si to pamatuješ.“

Pokrčil rameny. „O nic nejde. Je to jen snídaně, Ziggy. Nedávám ti ledvinu.“

Donutila jsem se myslet na něco jiného než na to, že se chovám jako pěkná mrcha.

„Jen je to od tebe hrozně hezký. Někdy mě překvapuješ.“

Vypadal zaraženě. „Čím?“

Povzdechla jsem si: „Asi jsem čekala, že se ke mně budeš chovat jako k holčičce.“

Sotvajsemtodořekla,užmibylojasné,žesemutonelíbí.Opřelseo opěradlo, pomaluvydechl a já raději honem pokračovala: „Vím, že kvůli mně oželíš svůj klid a ticho při běhání. Že kvůli mně rušíš plány se svými kamarádkami a že sis přeorganizoval čas, abys se mnou mohl být, a prostě… prostě chci, abys věděl, že si toho cením. Jsi opravdu úžasný kamarád, Wille.“

Svraštil obočí a raději zíral na vodu s ledem před sebou, než aby se podíval na mě.

„Díky. Vždyť to znáš, chci pomoct Jensenově… sestřičce.“

„Fajn,“ cítila jsem, jak moje podráždění pomalu odplouvá. Měla jsem sto chutí vzít jeho vodu

a vylít si ji na hlavu. Kam se poděla moje horkokrevnost? „Fajn,“ opakoval. Zamrkal a na tváři se mu objevil hravý úsměv, který okamžitě nechal zmizet můj zmatek, a cítila jsem, jak mě něco hřeje v klíně. „To je aspoň to, co budeme říkat ostatním.“

KAPITOLA 6

Ani si nevzpomínám, kdy jsem byl naposledy v sobotu večer sám doma. Celý můj režim byl pryč a všechno to začalo po snídani s Hannou.

Něco se mezi námi změnilo, během posledních pár dní nastal nějaký obrat, a visela mezi námi posvátná tíha. Začalo to hned ráno, když byla při běhání tichá a roztěkaná.

Pakjsemjiprotáhlaonasemálempřevážilaaspadlanastranu.Usnídaněbyla očividně stejněpodrážděnájakojá,jakobychomvůbecmělinějakoušanci,že zvládneme bojovat s tím magnetem, co se nás neustále snažil stáhnout někam dál.

Za hranice přátelství.

Na stolku mi zabzučel telefon a já se s leknutím narovnal, když jsem si všiml Hannina obličeje na obrazovce. Snažil jsem se ignorovat teplo, co se mi rozlévalo po těle. „Ahoj, Ziggy.“

„Pojď se mnou dneska na večírek,“ řekla rázně a bojkotovala jakýkoliv pozdrav.

Naprosto typický znak nervozity. Odmlčela se a pak dodala: „I když…. Sakra, ona je sobota, že? No, pokud teda nemáš večer s výhodama.“

Ignoroval jsem její uštěpačný tón a soustředil se na první otázku. Snažil jsem se představit si párty v konferenční místnosti katedry biologie s dvoulitrovou lahví sody, nachos a salsou ze supermarketu. „Co je to za akci?“

„Kolaudačka.“

Usmál jsem se. Něco tu nehraje. „Čeho?“

Zamručela. „Fajn. Postgraduálních studentů. Jeden kluk z oddělení se přestěhoval do novýho bytu. Bude to určitě děsný. Ale když půjdeš se mnou, užiju si to.“

Rozesmál jsem se. „Takže to bude pařba absolventů? Budou tam mít sud a nachos?“

„Wille,“ zasyčela. „Přestaň se chovat jako snob.“

„Nechovám se jako snob. Jenom je mi třicet, absolvoval jsem už děsně dávno. Pro mě divoká noc znamená, že vyhecuju Maxe, ať utratí přes tisíc dolarů za láhev skotské.“

„Prostě pojď se mnou. Slibuju, že se budeš bavit.“

Povzdechl jsem si a upřeně jsem zíral na poloprázdnou láhev piva před sebou.

„Budu tam nejstarší?“

„Asi jo,“ přiznala. „Ale taky nejvíc sexy.“

Rozesmál jsem se. Jak by můj večer vypadal, kdybych nešel? Zrušil jsem setkání s Alexis, ale pořád jsem přesně nevěděl proč.

Dobře, kecám. Moc dobře vím proč. Cítil jsem se z toho nesvůj, jako bych nebyl k Hanně upřímný, když si užívám s jinýma ženskýma, zatímco ona mi ze sebe dává tolik.

Když jsem řekl Alexis, že to dneska nevidím, bylo mi jasné, že z mého hlasu poznala, že jde o něco víc. Ale neptala se, ani se nesnažila naše setkání přesunout, jako by to udělala Kitty. Předpokládal jsem, že s touhle blondýnou už do postele nikdy nevlezu.

„Wille?“

Povzdechl jsem si, postavil jsem se a přešel ke dveřím, kde jsem nechal boty. „Tak jo. Přijdu. Alevezmisinasebetričko,kterétiděládobrýkozičky,abychsemělčímzabavit, kdybychse nudil.“

Rozesmála se. Zvláštním způsobem se jí dařilo znít jako malá holčička a svůdnice

zároveň. „Máš to mít.“

Čekalo mě přesně to, co jsem si myslel: obyčejný podnájem pro chudé studenty.

Dokonale povědomý zážitek. Sotva jsme vstoupili do narvaného apartmánu, zalila mě vlna nostalgie. Dva gauče potažené špinavou, šedohnědou látkou s divným vzorem.

Televizepostavenánadescebalancujícínadvoupřepravkáchodpiv.Konferenční stolek kdysimožnázažillepšíčasy,paksiprošelněčímopravduhroznýma pakho dostalitihlekluci, abyhododělali.Vkuchynipostávalaskupinkavousatýchhipsterů, kteříseshluklikolemlahvís místním pivem, a všude kolem se válely napůl vypité lahve levného chlastu.

Hanna ale zářila, jako bychom přišli do nebe. Vesele vedle mě poskakovala a chytla mě za ruku. „Jsem tak ráda, žes šel se mnou!“

„Upřímně, bylas vůbec někdy na večírku?“

„Jednou,“ přiznala a táhla mě dál. „Na výšce. Vypila jsem čtyři bacardi a pak jsem nějakému klukovi pozvracela boty. Jak jsem se dostala domů, netuším.“

Z té představy se mi zkroutil žaludek. Takové holky jsem už viděl – naivní šprtky, co se snaží být divoké – na každém večírku na výšce. Vůbec se mi nelíbila představa, že by ta holka mohla být Hanna. Je přece na něco takového dost chytrá a zodpovědná.

Pořád ještě mluvila, a tak jsem se k ní naklonil, abych zachytil alespoň konec: „…

naše večírky se většinou skládaly z hraní Magicků u nás v obýváku a upíjení ouza.

Teda, všichni ostatní pili ouzo. Nemůžu ho ani cítit, aniž by se mi chtělo zvracet.“

Podívala se na mě přes rameno. „Můj spolubydlící byl Řek, víš.“

Seznámila mě s několika lidmi, hlavně kluky. Byl tam nějaký Dylan, Hans, asi Aaron a někdo jménem Anil. Jeden z nich podal Hanně koktejl ze švestkového vína a bublinkové vody.

Vím, že Hanna moc nepije, a tak se ve mně probudil ochranitelský pud. „Nechtěla bys raději něco nealko?“ zeptal jsem se dostatečně nahlas, aby to slyšeli i ostatní.

Takoví kokoti, hned si myslí, že chce chlastat jako oni.

Všichni jsme čekali, až odpoví. Ale ona si ucucla a vydala poměrně spokojený zvuk: „Tohle je fakt dobrý. Wow!“ Očividně se jí to líbilo. „Ale musíš mě pohlídat, abych si dala jenom jeden,“ zašeptala a přisunula se ke mně blíž. „Nebo za sebe neručím.“

Doprdele. Tahle jediná věta zmařila moje plány na to být hodný, velký bratr.

Vypila koktejl rychleji, než jsem čekal, a začala se červenat, na rtech letmý úsměv.

Setkali jsme se pohledy a já viděl, jak září štěstím. Pro kristovy rány, ta je krásná , říkal jsem si a přál si, abychombyli u mě doma a koukali na film. V hlavě jsemsi udělal poznámku, že to rozhodněmusímebrzypodniknout.Rozhlédljsemsepomístnostia zjistil, že přišla spousta dalších lidí. Kuchyň začínala být přecpaná. K našemu malému kroužku – bavili jsme s e o nejšílenějších profesorech na katedře – se přidala další studentka. Představila se mi a postavila se mezi mě a Dylana po mé pravici. Cítil jsem, jak Hanna pozoruje moji reakci. Vždycky jsem se s ní choval obezřetně, jako bychse viděljejímočima.Mělapravdu,kdyžříkala,žesivšímámkaždé ženské, ale tahle nebyla ani pěkná. Nic se mnou nedělala, a už vůbec ne, když jsem měl poblíž Hannu.

To si opravdu myslela, že mám ve zvyku vyspat se na každé párty s nějakou jinou?

Setkal jsem se s jejím pohledem a zamračil se na ni.

Zachichotala se: „Znám tě.“

„To teda neznáš,“ zahučel jsem. A pak jsem to pustil všechno ven: „Je toho ještě tolik, co se musíš naučit.“

Několikvteřinnamězírala.Skorojsemslyšel,jakjíbušísrdce,viděljsem,jakrudne ahruď se jí vzdouvá zrychleným dechem. Podívala se dolů, položila mi ruku na předloktí a přejela prstem po tetování fonografu, které jsem si nechal udělat, když mi zemřel dědeček.

Vzdálili jsme se od skupinky a vyměnili si tajný úsměv. Kurva, tahle holka mě umí fakt dostat do kolen.

„Pověz mi o tomhle tetování,“ zašeptala.

„To jsem si udělal asi před rokem, když mi zemřel děda. Naučil mě hrát na basu.

Poslouchal hudbu čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu.“

„A teď o nějakém, které jsem ještě neviděla,“ přesunula svou pozornost k mým rtům.

Na chvíli jsem zavřel oči a přemýšlel. „Pod nejnižším žebrem na levé straně mám napsané Ne.“

Rozesmálasea přešlakemněblíž.Cítiljsemz jejíhodechusladkouvůni švestkového koktejlu. „Proč?“

„Jednoujsemsenavýšceopil.Byljsemzrovnadostateistickeja nelíbilasemi myšlenka na to, že bůh stvořil Evu z Adamova žebra.“

Rozesmála se mým nejoblíbenějším smíchem, krásně a upřímně.

„Tyjsitakneuvěřitelněpěkná,“zamumlaljsema bezpřemýšleníjsemjípřejel prstem po tváři.

Narovnala se a věnovala mi zářivý úsměv. Zběžně zkontrolovala moje rty a potom mě odtáhla pryč z kuchyně. Na tváři se jí objevil ďábelský úsměv.

„Kam to jdeme?“ zeptal jsem se a nechal se vést úzkou chodbou lemovanou zavřenými dveřmi.

„Pšt, nevydržím to, jestli ti to řeknu dřív, než se tam dostaneme. Prostě pojď se mnou.“

Sám pro sebe jsem se usmál. Následoval bych ji, i kdyby ta chodba hořela. Přišel jsem na tuhle šílenou párty jenom kvůli ní.

U jedněch zavřených dveří se zastavila, zaklepala a čekala. Přitiskla ucho na dveře, usmála se na mě, a když se nic neozvalo, zmáčkla kliku, která tiše zavrzala.

Místnost byla tmavá, prázdná a docela čistá. Uprostřed stála čerstvě ustlaná postel a v rohu přecpaná skříň. U protější stěny ležely krabice od stěhování.

„Čí je to pokoj?“

„Myslím, že Dennyho, ale nejsem si jistá.“ Otočila se a zamkla za námi dveře.

Potom se na mě podívala. „Ahoj.“

„Ahoj, Hanni.“

Zírala na mě s otevřenou pusou a vytřeštěnýma očima. „Neřekls mi Ziggy.“

Usmál jsem se. „Já vím.“

„Řekni to ještě jednou,“ prohlásila, jako by mě prosila, abych se jí znovu dotkl, abych ji znovu políbil.A možnátotakopravdubylo,kdyžjsemjířeklHanni.Promě určitě.Ačást mého já – opravdu velká část – se rozhodla, že už je mi všechno jedno.

Je mi jedno, jestli jsem před dvanácti lety líbal její sestru nebo jestli je její bratr jeden z mých nejlepších kamarádů. Je mi jedno, že je o sedm let mladší než já a v mnoha směrech nevinná. Je mi jedno, že jsem si to u ní pravděpodobně podělal už dávno, je mi jedno, že by jí mohla moje minulost vadit. Jsme sami v tmavé místnosti, po celém těle se mi rozlívá lechtivé šimrání a jediné, po čem toužím, je, aby se mě dotkla.

„Hanni,“ zašeptal jsem. Ty dvě slabiky mi naplnily hlavu: jako by přepadly můj pulz.

Tajemně se na mě usmála a potom se podívala na mou pusu. Přejela si jazykem rty.

„Tak o co jde, slečno záhadná?“ zašeptal jsem. „Co asi budeme dělat v tmavé ložnici, kde po sobě vrháme svůdné pohledy?“

Zvedla ruce a pomalu ze sebe vypravila. „Budeme dělat, že jsme ve Vegas, jo? Co se tu stane, zůstane tady. Nebo co se tu řekne.“

Usmál jsem se. „Dobře…?“

„Jestlititopřijdedivný,nebopřekračujuhranicipřátelství,kteroujsemjen záhadným způsobem doteď nepřekročila, prostě mi to řekni a zase odejdeme. Vrátíme se ke stejně podivné komunikaci jako předtím, než jsme sem zašli.“

Přikývljsem.„Dobře.“Dívaljsemse,jaksepomaluaroztřeseněnadechuje.Byla pinknutáa nervózní. V hlavě se mi objevil obrázek toho, co by mohlo nastat, a celý jsem se rozechvěl.

„Mám tě plnou hlavu,“ řekla tiše.

„Mě?“

Pokrčila rameny. „Chci… abys mě to naučil. Nejenom jak balit kluky, ale jak… s nimi být. Musímo tompořádpřemýšlet.Vím,žetineděláproblémdělattakovévěcibez závazků a…“ zahleděla se na mě. „Jsme přátelé, že jo?“

Bylo mi úplně jasné, kterým směrem se tahle konverzace přesune. „Ať už je to cokoliv, udělám to rád.“

„Ještě nevíš, o co tě chci požádat.“

Rozesmál jsem se. „Tak to udělej.“

Přišla ke mně blíž, položila mi ruku na hrudník a zavřela oči, když mi teplou dlaní přejela přes břicho.Namomentjsemzaváhal,jestlicítí,jakmisrdcebušícelýmhrudníkem.Cítil jsemhov každém kousku těla.

„Dívala jsem se na další film. Tak trochu… porno.“

Vytřeštil jsem oči překvapením. No dobře, možná nevím, kam se tohle bude ubírat.

„Ty filmy jsou ale docela blbý,“ řekla tónem, jako by si myslela, že mě tím nějak raní.

Usmál jsem se. „To jsou.“