Christina Lauren

Wild Seasons 01. Vášnivý svůdník

PRVNÍ KAPITOLA

Mia

DEN, KDY JSME oficiálně ukončily vysokoškolské studium, se ani trochu nepodobal promocím z filmů. Házím čepici do vzduchu a ona praští člověka přede mnou do hlavy. Chlapovi, co má proslov, odletí poznámky.

Mává ležérně rukou a pokračuje v nudném, nezáživném povídání o tom, jak se nedostatky a chyby obrátí v lepší zítřky. Celé to zakončí podivnou historkou o svém nedávném rozvodu. Ve filmech nikdy nikdo nevypadá, jako by pod polyesterovým talárem tál jako zmrzlina… dala bych cokoliv za to, kdyby někdo všechny fotky z dnešního dne spálil.

Ale i přes všechny ty nedostatky je to perfektní. Ještě aby ne, proboha, vždyť to máme za sebou.

Po obědě před restaurací vytahuje Lorelei – Lola, pro nás, pár šťastlivců, kterým se podařilo přiblížit se jejímu srdci – klíčky z kabelky a s vítězným zacinkáním mi s nimi mává před nosem. Její táta ji líbá na čelo a snaží se nevypadat příliš starostlivě. Kolem Harlow se točí celá rodina, objímají ji a překřikují se. Probírají znovu a znovu deset NEJ chvíle, kdy šla uličkou a promovala. Pak si přitahují mě a věnují mi stejnou pozornost, abych si taky užila svých patnáct vteřin slávy. Když mě pustí, oplatím jim jejich laskavost úsměvem. Dívám se, jak pokračují se svými roztomilými rodinnými rituály.

Zavolej hned, jak dorazíte.

Plať kreditkou, Harlow. Používej AmEx. Je to tak v pořádku, zlatíčko, ber to jako dárek k promoci.

Máme tě moc rádi, Lolo. Jeďte opatrně.

Sundáváme si propocené taláry a cpeme se do Lolina starého roztřeseného chevroletu. Mizíme ze San Diega a míříme za vyčerpáním a šílenou změtí rytmů, hluku a šílenství, které nás tenhle víkend čeká. Harlow vytahuje muziku, kterou nám na výlet nachystala – Britney Spears z našeho prvního koncertu, když nám bylo osm. Naprosto nechutná písnička od 50 Centa, kterou si naše třída v prváku z nepochopitelného důvodu zvolila jako téma plesu. Metalový nářez, o kterém Lola prohlašuje, že je to nejvíc sexy song na světě, a asi padesát dalších, ze kterých se skládala naše studentská léta. Harlow otáčí knoflíkem, napůl zpíváme a napůl řveme, zatímco se na nás oknem valí horký vzduch plný písku.

Lola si přehazuje dlouhé tmavé vlasy přes rameno a podává mi plastovou gumičku s prosbou, abych jí je svázala do culíku.

„Kriste, proč je takový vedro?“ řve zpoza volantu.

„Protože se řítíme stovkou pouští autem z osmdesátek, který nemá ani klimu,“ odpovídá Harlow a ovívá se programem z promoce. „Proč jsme vlastně nejely mým autem?“

„Protože smrdí jako krém po opalování… a tak podobně?“ odpovídám a pištím, když se po mně snaží natáhnout.

„Jedeme mým autem,“ připomíná jí Lola, zatímco tlumí Eminema, „protože sis to svoje málem roztřískala o telefonní budku, když jsi uhýbala broukovi na sedadle. Moc ti za volantem nevěřím, kámoško.“

„Byl to pavouk,“ rozčiluje se Harlow. „Obrovskej. S klepetama!“

„Pavouk s klepetama?“

„Mohla jsem být mrtvá, Lolo.“

„Tos teda mohla! Mohlas umřít v hořící hromadě šrotu.“

Dočesala jsem Lole vlasy a opírám se zpátky do sedadla. Mám pocit, že poprvé za několik týdnů můžu konečně pořádně dýchat a užít si smích se svými dvěma nejoblíbenějšími lidmi na světě. Vedro mě připravuje o poslední zbytky energie, ale nevadí mi to. Je příjemné uvolnit se, zavřít oči a zabořit se do měkkého opěradla. Vítr mi cuchá vlasy a hučí tak nahlas, že nemůžu ani přemýšlet. Čekají mě tři požehnané týdny prázdnin, než se odstěhuju na druhý konec země a poprvé v životě nebudu muset dělat vůbec nic.

„To je od vašich hezký, že zůstali na oběd,“ prohlásí Lola opatrně klidným hlasem a setká se s mým pohledem ve zpětném zrcátku.

„Hmmm,“ krčím rameny a skláním se ke kabelce, abych našla žvýkačku, bonbón nebo cokoliv jiného, co by mě zaměstnalo, abych se nemusela snažit najít omluvu pro rodiče, kteří dnes zmizeli, co nejdřív to šlo.

Harlow se na mě otáčí: „Počítalas s tím, že se k nám přidají na oběd?“

„Asi ne,“ říkám jednoduše.

Otáčí se, jak nejvíc ji pás pustí: „No a co ti David řekl, než odešli?“

Dívám se ven z okna na míhající se krajinu. Harlow nikdy netoužila po tom říkat svému otci – ani Lolině – křestním jménem. Ale můj táta pro ni byl David odnepaměti – řečeno s tím největším opovržením v hlase, kterého je schopna.

„Řekl, že je na mě hrdý a má mě rád. A je mu líto, že to neříká častěji.“

V tichu, které následovalo, bych skoro mohla nahmatat její překvapení. Harlow nikdy nemlčí, když je překvapená nebo naštvaná.

„A,“ dodávám, i když je mi jasné, že bych měla raději držet jazyk za zuby, „že konečně můžu začít dělat pořádnou kariéru a přispět něčím smysluplným celé společnosti.“

Nedráždi vosí hnízdo, Mio, říkám si.

„To není možný,“ šeptá zaraženě Harlow. „To je, jako by tě potřeboval vždycky praštit tam, kde to bolí nejvíc. Ten chlap je naprostej debil!“

Všechny se smějeme a vypadá to, že jsme se tiše dohodly na změně tématu, protože upřímně, co se dá ještě dodat? Můj táta je debil a zdá se, že nepomáhá ani to, když může rozhodnout o mé budoucnosti.

Jedeme plynule. Z hladké země se před námi zvedá město jako změť světel v pozvolném západu slunce. S každým dalším kilometrem se ochlazuje, a když se Harlow narovná a pustí na poslední kus cesty novou nahrávku, ucítím náhlý příval energie. Vrtím se na zadním sedadle, tančím a zpívám si chytlavou, melodickou popovku.

„Jsou moje kočky nachystaný na divokou jízdu?“ ptá se a v rozbitém zrcátku si líčí rty.

„Ne,“ říkám okamžitě. Lola zajíždí na východní Flamingo Road. Přímo před námi se otevírá centrum všeho dění: chodník jako utkaný ze světel, troubící auta a všude kolem nás šum. „Ale pro tebe? Pro tebe budu i panákovat a tančit s podnapilými muži.“

Objímám Harlow kolem ramen a tisknu ji. Dělá, že se dusí, ale vezme mě za ruku, abych se nemohla odtáhnout. Nikdo neodmítá objetí víc nepřesvědčivě než Harlow.

„Mám vás ráda, úchylačky,“ dodávám. S kýmkoliv dalším by se ta slova ztratila ve větru a víru z ulice, ale Harlow mě políbí na ruku a Lola se na mě usměje. Umějí ignorovat dlouhé tiché pauzy a i v chaosu si vždycky najdou můj hlas.

„Musíš mi něco slíbit, Mio,“ usmívá se Lola. „Posloucháš mě?“

„Asi to nemá nic společného s tím, že mám utéct a stát se striptérkou, že?“

„Bohužel.“

Tenhle výlet jsme plánovaly už měsíce – poslední pařba předtím, než nás dožene dospělý život a zodpovědnost. Jsem připravená na cokoliv, co si vymyslí. Protahuju si krk, nadechuju se, dělám, že si rozcvičuju klouby. „To je špatné. Já to s tyčí umím, divila by ses. Ale tak dobře, do mě.“

„Nechej dneska všechny starosti v San Diegu,“ říká. „Netrap se tátou ani nemysli na to, s jakou káčou si to Luke tenhle víkend rozdává.“

Sotva zmíní mého ex, bolestivě se mi sevře žaludek. Přesto, že jsme se rozešli už skoro před dvěma lety. Byl můj první a já jeho – všechno jsme se naučili společně. Mám pocit, že bych z jeho hromady dobytých slečinek měla aspoň něco mít.

Lola pokračuje. „Nemysli na to, že se musíš sbalit do Bostonu. Nemysli na nic jinýho než na to, že jsme dodělaly výšku – výšku, Mio! Zmákly jsme to.

Zbytek hoď do nějaké krabice, co máš v hlavě, a zastrč ji tam někam daleko pod postel.“

„Řečičky o postelích se mi líbí,“ směje se Harlow.

V jakékoliv jiné situaci by mě to rozesmálo. Ale i když to bylo naprosto neúmyslné, zmínkou o Bostonu se Lole podařilo zbořit i to prťavé místečko bez strachu, které jsem si v hlavě našla. Okamžitě se otevřela zóna nesouhlasu s tím, že táta odjel z největší události mého života pryč a že si Luke užívá svou nově nalezenou polohu děvkaře. Cítím nával děsu z budoucnosti už nějakou dobu, ale teď, když jsme skončily školu, už ho nemůžu ignorovat. Pokaždé když se zamyslím nad tím, co přijde příště, převrátí se mi vnitřnosti naruby, vrtí se a chrastí. Stává se mi to posledních pár dní tak často, že bych tomu pocitu měla vymyslet jméno.

Za tři týdny odjíždím studovat magistra na obchodní akademii do Bostonu. To je nejdál od mých dětských snů, jak jen to jde. Budu mít spoustu času na to, abych si našla byt i práci, ze které zaplatím účty. Budu se moct zaběhnout do plného rozvrhu na škole. Konečně začnu dělat to, co můj táta vždycky chtěl – zapojím se do řeky byznysu a začnu s obchodními… záležitostmi. Dokonce mi bude platit byt. „Dva pokoje,“ trval na svém, „abychom mohli s mámou a klukama přijet na návštěvu.“

„Mio?“ skáče mi do myšlenek Lola.

„Jasně,“ kývu a přemýšlím, odkdy jsem to já, kdo má nejvíc trablí. Lolin táta je válečný veterán. Harlowini rodiče jsou z Hollywoodu. Já jsem jenom holka z La Jolly, která kdysi tančila. „Už to kopu pod postel,“ jako by to mělo větší váhu, když se to řekne nahlas. „Dám to do krabice spolu s Harlowinými děsivými erotickými hračkami.“

Harlow mi posílá šklebivou pusu a Lola přikyvuje. To ona z nás tří ví nejvíc o stresu a zodpovědnosti. Jestli to dokáže odhodit ona, dokážu to i já.

ZASTAVUJEME PŘED hotelem. Obě se s Lolou vymotáváme z auta s jednoduchými látkovými taškami v rukou. Vypadáme, jako bychom zrovna vyšly z písečné bouře. Cítím se odporně ulepeně a špinavě. Jenom Harlow sem zapadá. Vylézá ze starého chevroletu, jako by vystupovala z nablýskané černé limuzíny. Za sebou táhne lesklý kufr na kolečkách a vypadá dokonale šik.

Když dojdeme nahoru, všechny oněmíme úžasem. Dokonce i Harlow – tohle je zase její tiché překvapení. Na patře je jen pár dalších pokojů a náš střešní apartmán je přímo obrovský.

Harlowin otec, hollywoodský kameraman, to tu pro nás rezervoval jako dárek k promoci. Myslely jsme si, že dostaneme normální hotelový pokoj, nějaký šampón, možná si dokonce vyhodíme z kopýtka a užijeme si na jeho kreditku minibar. Snickersky a maličké vodky pro všechny!

Tohle jsme ale rozhodně nečekaly. V předsíni (ano, máme tu i vlastní předsíň!), vedle dekadentního košíku s ovocem, stojí láhev šampaňského na oslavu a vedle ní leží vzkaz. Píše se v něm, že máme vlastního lokaje a masérku, která může přijít, kdykoliv ji budeme potřebovat. Navíc mu prý bude ctí zaplatit jakékoliv další požadavky na obsluhu. Kdyby nebyl Alexander Vega otec mojí nejlepší kámošky a šťastně ženatý muž, možná bych mu jako projev díků nabídla divokou noc.

Hlavně ať nezapomenu, že tohle Harlow nesmí vědět.

NA TANEČNÍ představení před stovkami lidí jsem jako malá nosívala ty nejtitěrnější šatičky. Nevadilo mi to, na parketu jsem vždycky mohla předstírat, že jsem někdo jiný. I když mi teď nohu hyzdí dlouhá, drsná jizva, rozhodně se v šatech od Harlow cítím mnohem líp než Lola. Ta si ty svoje nechce ani vyzkoušet.

„To máte ode mě k promoci,“ trvá na svém Harlow. „Jak by ses cítila ty, kdybych odmítla ten deník, cos mi dala?“

Lola se směje a hází po Harlow polštář. „Kdybych ti řekla, ať z něj vytrháš stránky a uděláš si z nich šaty, které ti sotva zakryjou prdel, mohla bys ho klidně odmítnout.“

Tahám za lem svých šatů, tiše s Lolou souhlasím a přeju si, aby byly aspoň o píď delší. Nejsem už zvyklá takhle ukazovat stehna.

„Mia si ty svoje bere,“ prohlásí Harlow a já nesouhlasně brblám.

„Mia vyrostla v trikotu; je tak mrňavá, že by se ti vlezla i do kapsy a má postavu gazely,“ vysvětluje Lola. „A navíc! Je mi jasný, že kdybych jen trošku chtěla, můžu si bez obtíží prohlídnout její frndu. Já mám o patnáct centimetrů víc, takže se všichni budou moct pokochat rovnou mojí dělohou.“

„Ty jsi tak tvrdohlavá, Lolo.“

„Ty jsi taková nestyda, Harlow!“

Poslouchám, jak se hádají, a postávám u okna. Dívám se dolů na chodce, kteří z pětačtyřicátého patra vypadají jenom jako barevné tečky. Nevím, proč se Lola snaží vzdorovat. Stejně je jasné, že je to jen otázka času, než se vzdá. Harlow je vážně otravná a vždycky dostane všechno, co si umane. Zní to divně, ale přesně tohle na ní zbožňuju. Vždycky ví, co chce, a jde si za tím. Lola je jí v tomhle ohledu celkem podobná, jen je v jednání s lidmi citlivější.

Lola si cosi huhlá, ale přesně podle mého očekávání nakonec přizná porážku. Je dost chytrá na to, aby věděla, že se ocitla v předem prohraném boji. Obléká se, obouvá si boty a během pár minut jsme všechny připravené vyrazit.

MÁME ZA SEBOU dlouhý den. Ukončily jsme školu a smyly ze sebe prach z cesty a strach ze skutečného života. Harlow miluje objednávání panáků. Lépe řečeno: miluje pohled na ostatní, jak pijí panáky, které jim objednala. Sotva se na hodinách objevila půl devátá, došlo mi, že jsme pod parou tak akorát: některá slovíčka vypouštíme, ale ještě pořád můžeme chodit. Ani si nevzpomínám, kdy jsem Lolu a Harlow viděla naposledy takhle odvařené smíchy. Lola má tvář v dlaních a ramena se jí třesou. Harlow má zakloněnou hlavu a její chichotání je ještě hlasitější než hudba dunící v baru.

A přesně v tom momentě, kdy má hlavu vzadu, se setkám pohledem s mužem, který stojí na druhé straně přecpané místnosti. V tmavém baru se mi nedaří přesně rozpoznat jeho rysy, ale určitě je o pár let starší než my. Vysoký, světle hnědé vlasy a tmavé obočí nad jasnýma, laškovnýma očima. Dívá se na nás s úsměvem, jako by se ani nepotřeboval naší legrace účastnit; jen oceňuje, že se bavíme. Vedle něj stojí další dva muži, povídají si a ukazují na cosi v rohu místnosti. Setkám se s jeho pohledem, neuhne. Místo toho se jeho tvář ještě víc rozzáří.

Nemůžu z něho spustit oči, jsem zmatená. Většinou jsem jednička v přerušení očního kontaktu, když dojde na cizí lidi. Srdce mi divoce poskakuje v hrudi, připomíná mi, že bych se měla cítit divně. Možná se mi dokonce snaží naznačit, abych se raději soustředila na svůj gin. Dívat se někomu do očí není mou silnou stránkou. Ani konverzace mi moc nejde. Vlastně bych řekla, že

jediné svaly, které jsem nikdy naplno neovládla, jsou právě ty, co se týkají mluvení.

Ale z nějakého důvodu – sveďme to na alkohol – se pořád dívám na toho sexy muže a moje rty neslyšně šeptají „ahoj“.

Neslyšně mě zdraví zpátky. Kousne se do spodního rtu a páni, tohle by měl dělat neustále a ukazovat to každému, koho potká. Ve tváři se mu objevil ďolíček a já ujišťuju sama sebe, že je to jenom hra světla a stínů, protože nic tak jednoduchého nemůže být tak božské.

Jsem zvláštně rozechvělá a přemýšlím, jestli to náhodou není právě ten pocit, jako když se říká, že člověk uvnitř taje. Rozhodně se teď necítím dvakrát jistá. V břiše se mi rozlívá překrásné horko… Proboha, jestli zvládl tohle jen jeho úsměv, co asi dokáže jeho –

Než stihnu tu myšlenku dokončit, Harlow mě popadne za ruku a vytrhne mě z pozorného studia jeho tváře. Táhne mě do rozjásaného davu těl na parketu, proplétáme se mezi nimi ve žhavém rytmu hudby linoucí se z reproduktorů. Chlap jako on je daleko, daleko za hranicemi mého obvyklého teritoria. Raději zaháním nutkání vydat se za ním do té pomyslné krabice, kterou uklízím pod pomyslnou postel ke všem ostatním krabicím.

VYPADÁ TO, že do Vegas zapadáme. Po tanci a alkoholu jsme kolem půlnoci doma, všechny tři vyčerpané z obřadu na slunci, parné cesty a drinků, které jsme do sebe nalily bez pořádného jídla.

I přes to, že je v našem apartmánu mnohem víc místa, než ve skutečnosti potřebujeme, a máme i dvě ložnice, všechny se nacpeme do jedné postele. Lola a Harlow odpadly během pár minut a teď začíná Harlowino slavné mumlání ze spánku. Lola zase vždycky spí až děsivě tiše, úplně bez hnutí. Vypadá to, jako by se v peřinách vypařila, vzpomínám si, že když jsme byly mladší, bála jsem se, že zmizí v matraci a už ji nikdy neuvidím. Ještě teď někdy musím kontrolovat, jestli tam vůbec je.

V apartmánu na druhé straně chodby se rozjíždí party.

Těžké dunění hudby houpá s lustrem nad mou hlavou. Prázdnou chodbou mezi apartmány se rozléhají mužské hlasy; řvou a smějí se, výskají a vydávají všechny ty chlapské pazvuky. Někde v dálce udeřil do stěny míč. Rozeznám sice

jen několik hlasů, ale hluk dělají takový, že si představuju apartmán plný ožralých kluků, kteří se snaží rozjet víkend ve Vegas.

Odbíjí dvě hodiny a nic se nezměnilo: stále zírám do stropu, usínám a přitom se podivně probouzím. Když odbije třetí, jsem už natolik podrážděná, že nemám žádný problém stát se megerou z Vegas, jenom abych si ukradla pár hodin nerušeného spánku před tím, než brzy ráno vyrazíme na wellness.

Vylezu z postele, potichoučku, abych nevzbudila kamarádky, ale pak se rozesměju nad absurdností toho, jak jsem opatrná. Jestli prospaly ty výbuchy venku, tak moje ťapkání vůbec nehraje roli. Přeběhnu po koberci, popadnu klíč od pokoje a vyklouznu na chodbu.

Zabuším pěstí na protější dveře a čekám. Jsem děsně otrávená. Rámus je pořád stejný a nejsem si jistá, jestli vůbec umím zabouchat dost hlasitě, aby mě slyšeli. Zvednu do vzduchu obě pěsti a zkusím to znovu. Nechci být taková – ženská, co si ve Vegas stěžuje na lidi, co se baví – ale jestli neotevřou, zavolám sekuriťáka.

Tentokrát se ale hudba ztiší a po několika vteřinách se přede mnou otevřou dveře.

Nevím, jestli jsem čekala starého dědu, opáleného podnikatele, nebo skupinku bankéřů středního věku, kteří přijeli oslavit pracovní úspěch. Možná jsem si myslela, že je to večírek nadržených kluků, co si dávají bodyshoty z těl servírek. Ale rozhodně jsem nečekala jeho, chlápka z baru.

Nečekala jsem, že bude bez trička, jen v černých boxerkách. Má je tak nízko, že vidím jeho opálené břicho a jemný proužek chlupů, který vykukuje zpoza lemu.

Nečekala jsem ani, že se usměje, když mě uvidí. A rozhodně jsem nečekala ten přízvuk, se kterým říká: „Tebe znám.“

„Neznáš,“ říkám naprosto klidně, i když trochu bez dechu. Už dávno nekoktám před rodinou nebo přáteli a jen občas se mi to děje s cizími lidmi, se kterými je mi fajn. Ale zrovna teď mi hoří tváře, po celých nohách a rukách mám husí kůži a vůbec netuším, co ze sebe mám vypravit.

Jestli je to vůbec možné, jeho úsměv se ještě rozšíří, červená se a na tváři se mu objevuje ten ďolíček. Otevře dveře a překročí práh, aby stál blíž u mě. Je ještě krásnější než v baru a jeho přítomnost okamžitě naplní celou chodbu. Jde z něj tak intenzivní energie, že musím kousek poodstoupit, jako by do mě strčil. Stojí ležérně, dívá se mi do očí, usmívá se a naklání se ke mně blíž. Bezelstně si mě prohlíží.

Znám tyhle věci z jeviště. Chlap, co vypadá jako každý jiný člověk, ale má navíc zvláštní, nepolapitelné kouzlo, které přinutí všechny oči v sále, aby se na

něj koukaly od prvního momentu, co se objeví na place. A to bez ohledu na to, jak malou má roli. Je to víc než charisma – je to jako magnet, který se nedá nacvičit ani naučit. Stojím jen pár centimetrů od něj… nemám šanci.

„Znám tě,“ říká a lehce naklání hlavu. „Už jsme se potkali. Jen jsme se ještě nepředstavili.“ Snažím se přijít na to, odkud je jeho přízvuk, a najednou mi to docvakne: Francouz. Ten pitomeček je Francouz. Nemá zas tak silný přízvuk. Jen takový lehký, mazlivý. Místo toho, aby slova propojoval, rozděluje je a pomalu mi servíruje jedno po druhém.

Přimhouřím oči a přinutím se mu podívat do tváře. Není to jednoduché. Má hladkou opálenou hruď a ty nejkrásnější mužné bradavky, co jsem kdy viděla. Drobné a ploché. Je vysoký a dobře stavěný. Cítím horko, které z něj vychází. Navíc na sobě má jen boxerky a je mu to úplně jedno.

„Jste hrozně hluční,“ dostanu ze sebe a vzpomínám si na hodiny bdění, které mě sem dotáhly. „Myslím, že ses mi líbil mnohem víc v tom baru než tady.“

„Ale tváří v tvář je to vždycky lepší, ne?“ Na rukou mi opět vyskočí husí kůže. Když neodpovídám, otočí se a ohlédne se přes rameno. Potom se vrátí pohledem ke mně: „Omlouvám se, že tak řveme. Může za to Finn. Je to Kanaďan, takže určitě chápeš, že je jak divoch. A Oliver je Australan – taky děsně málo civilizovaný.“

„Kanaďan, Australan a Francouz devastující hotelový pokoj?“ ptám se a snažím se nekřenit. Ráda bych si vzpomněla, co se má dělat, když se člověk octne v tekutém písku. Protože přesně tak se zrovna cítím. Mám se bránit, nebo nehýbat? Potápím se, jako by mě pojídalo něco mnohem silnějšího, než jsem já.

„Zní to jako začátek vtipu, já vím,“ souhlasí a přikyvuje. Jeho zelené oči poskočí a má pravdu: tváří v tvář je to nekonečněkrát lepší než přes chodbu nebo tmavý přeplněný bar. „Přidej se k nám.“

Nikdy mi nic neznělo tak nebezpečně a lákavě zároveň. Upře oči na moje rty, chvíli váhá a pak si mě celou prohlíží. Jako by zapomněl, co mi zrovna nabídl, postoupí ještě blíž a dveře se za ním s klapnutím zavřou. Jsme tu jen my dva a jeho nahá hruď… páni, silné nohy a příležitost k úchvatnému, spontánnímu sexu na chodbě.

Počkat. Cože?

Právě jsem si uvědomila, že na sobě mám mini kraťasy na spaní a tílko s roztomilými prasátky. Najednou si všímám jasného světla v chodbě a instinktivně si stahuju kraťasy níž, aby zakryly tu jizvu. Normálně jsem se svým tělem celkem smířená – jsem ženská, takže jsou samozřejmě věci, co bych změnila – ale ta jizva je o něčem jiném. Není zas tak podstatné, jak vypadá – i když upřímně, Harlow mě pořád objímá tím svým soucitným způsobem, kdykoliv ji vidí –

ale jde o to, co představuje: ztrátu stipendia na Joffreyho baletní akademii v Chicagu. Smrt mého celoživotního snu.

Pod jeho pohledem se ale nahá cítim příjemně. Pod bavlněným tílkem se mi zvedají bradavky.

Všiml si toho a přichází blíž. V jeho blízkosti mě zaplavuje horko a vůně kolínské a jsem si jistá, že se mi rozhodně nedívá na nohu. Zdá se, že ji ani nevidí, a pokud ano, líbí se mu, jak ignoruju cokoliv, co by mohla představovat. Přitom přímo křičí trauma, bolest. Ale jeho oči říkají pouze ano, prosím a je v nich i známka uličnictví. Přál by si vidět víc.

Stydlivá holka uvnitř mě kříží ruce na prsou a snaží se mě zatáhnout zpátky do pokoje, do bezpečí. Ale jeho oči mě drží přikovanou na místě.

„Nevěřil jsem, že tě ještě někdy uvidím.“ Jeho hlas potemněl, naznačuje všechny věci, co bych z jeho úst chtěla slyšet. Srdce mi divoce bije v hrudi. Jako buben. Zajímá mě, jestli to vnímá. „Hledal jsem tě.“

Hledal mě.

Jsem překvapená, což je jistě poznat, když říkám: „Odešly jsme hned potom, co jsem tě zaznamenala.“

Mezi jeho rty vykoukne špička jazyka a upírá pohled na moji pusu. „Proč nejdeš… dovnitř?“ V těch třech slovech visí tolik nevyřčených slibů. Cizinec, který mi nabízí nejsladší dobrotu na zemi.

„Jdu spát,“ podaří se mi ze sebe vypravit a mávnutím ruky ho zastavím, aby nemohl přijít blíž. „A vy teď budete potichu, nebo na vás pošlu Harlow. A jestli ani to nepomůže, vzbudím Lolu a budete rádi, že vás nechá usnout na zemi schoulené v klubíčku a s rozbitými ústy.“

Směje se. „Líbíš se mi.“

„Dobrou.“ Otočím se a na roztřesených nohou se vydám k našim dveřím.

„Ansel.“

Ignoruju ho a odemykám dveře.

„Počkej! Jen mi řekni, jak se jmenuješ.“

Ohlížím se přes rameno. Pořád se usmívá. Po pravdě, do třetí třídy se mnou chodil kluk, který měl taky ďolíček, ale takhle jsem se s ním nikdy necítila. Tenhle chlap by měl nosit cedulku s varováním. „Buďte potichu a možná ti to ráno řeknu.“

Bosýma nohama přichází po koberci blíž ke mně, dívá se přímo na mě: „To znamená, že máme rande?“

„Ne.“

„Vážně mi neřekneš, jak se jmenuješ? Prosím?“

„Zítra.“

„Zatím ti budu říkat Cerise.“

Volám: „To zní fajn,“ a vcházím do pokoje. Je mi jasné, že to spíš bude upjatec, otrava nebo prasátkové pyžamko.

Ale z toho, jak jemně těch pár slabik vyslovil, mám pocit, že by to mohlo být i o něčem jiném.

Lezu do postele a dívám se do telefonu, co to znamená. Cerise je třešeň. Jasně. Nejsem si jistá, jak se k tomu postavit, protože mi něco napovídá, že to nevymyslel podle barvy mého laku na nehty.

Obě holky stále spí. Nemůžu usnout. I když už je na druhém konci chodby ticho a všechno klidně oddechuje, jsem celá zpocená a přeju si, abych měla dost odvahy na to, zůstat s ním za dveřmi o něco déle.

DRUHÁ KAPITOLA

ARLOW SI OBJEDNÁ hranolky, nalije si panáka do piva a kopne ho do sebe.

Utře si pusu předloktím a podívá se na mě. Asi na ni blbě zírám, protože se ptá: „Co je? Jsem pro tebe málo elegantní?“

Pokrčím rameny a brčkem si pohrávám s ledem ve své skleničce. Po ranní masáži, obličejové masce a odpoledni u bazénu s jedním koktejlem za druhým jsme všechny pěkně namazané. Navíc Harlow vypadá elegantně, i když do sebe hází pivo s panákem. Mohla by klidně někde v McDonaldu skočit do hracího koutku s balónky a stejně by vypadala skvěle.

„Upřímně, je mi fuk, jestli jsi elegantní. Na to, abychom byly rozumné, máme celý život. Ale víkend ve Vegas je jen jeden,“ říkám jí.

Poslouchá mě a vypadá, že o tom argumentu uvažuje. Potom rozhodně přikývne a obrátí se na barmana: „Dám si další dva panáky a tu zrůdnost, co pije kamarádka.“ Ukazuje na Lolu, která usrkává šlehačku z povrchu děsivě neonového koktejlu.

Barman se tváří nechápavě, ale potom mu to dojde: „Takže dvě whisky a jednu děvku na trampolíně.“

Harlow se na mě otočí s tím nejšokovanějším výrazem, který svede. Sotva si jí všímám, protože se ke mně u přeplněného baru někdo přitiskne. Silné ruce mi sevřou boky a o vteřinku později uslyším přímo do ucha sexy hlas: „Tak tady jsi.“

Zarazím se, obrátím se a s výdechem kousek poskočím.

Je to Ansel.

Od jeho dechu mám vlhký a teplý lalůček. Když se na něj znechuceně podívám, tváří se stejně bezelstně jako včera. Je to ten typ chlapa, co by mi klidně tančil připitomělý robot-dance, jenom aby mě rozesmál. Olízl by mi nos, dělal ze sebe blázna, jenom abych se usmála. Kdybych se s ním chtěla prát, nechal by mě vyhrát. A ještě by si to do poslední chviličky užil.

„Bylo to moc blízko?“ ptá se. „Snažil jsem se být svůdný a něžný zároveň.“

„Šlo by to vůbec, abys stál ještě blíž?“ Snažím se neusmívat, když si utírám ucho. „Měla jsem pocit, že jsi v mojí hlavě.“

„Jako ninja by rozhodně neuspěl,“ prohlásí jeden z kluků, co stojí za ním.

„Oliver, Finn,“ ukazuje Ansel nejdříve na vysokého kluka s rozcuchanými hnědými vlasy, strništěm a jasnýma modrýma očima. Na nose má brýle s tlustými obroučkami. Potom ukáže na toho, co promluvil. Ten má krátké

hnědé kudrnaté vlasy, tmavé oči a takový ten věčně „mačo“ výraz. Ansel se zase otáčí na mě: „A pánové, tohle je Cerise. Ještě pořád čekám na její pravé jméno.“ Nakloní se blíž ke mně a šeptá: „Však ona se mi jednou poddá.“

„Mia,“ říkám a ignoruju ten dvojsmysl. Prohlíží si můj obličej a zastaví se u rtů. Je to přesně ten pohled, po kterém by měl následovat polibek. Stojí ale moc daleko. Nakloní se ještě blíž, je to jako pozorovat letadlo, které se hodiny a hodiny vznáší těsně nad zemí – přitom se nikdy nepřiblíží.

„Jsem ráda, že si můžu k tomu řevu včera v noci přiřadit i obličeje,“ říkám, abych rozbila to erotické dusno, které visí ve vzduchu. Dívám se za Ansela na Finna a Olivera a ukazuju na své kamarádky s vykulenýma očima. „Tohle je Lorelei a Harlow.“

Potřesou si rukama, ale holky jsou podivně tiché. Většinou to nejsem zrovna já, kdo se v takové situaci seznamuje s muži. To já většinou táhnu Harlow pryč, aby si to s někým nerozdala do deseti minut po tom, co se potkali. Lola je zase připravená nakopat prdel každému, kdo se s námi opováží promluvit. Třeba jsou teď jenom opilé a neví, co říct.

„Vy jste nás hledali?“ ptám se.

Ansel krčí rameny: „Možná jsme se na pár míst podívali. Kdyby náhodou…“

Oliver – ten s brýlemi – se za ním začíná pochechtávat a zvedá do vzduchu sedm prstů. „Pár?“ směje se.

„Maximálně tři,“ mrká na mě Ansel.

Všimnu si, že se za jeho zády kdosi pohnul, a než stačím cokoliv říct, Finn se mu pokusí stáhnout kalhoty ke kolenům. Ansel ani nemrkne. „Co piješ?“ ptá se mě. Kalhoty si vytáhne kousek výš. Nevypadá ani překvapeně, ani otráveně.

Jako bych zrovna neviděla skoro celé šedé boxerky.

Jako bych nezírala přímo na to místo, kde jsou nejplnější.

Takhle se kluci baví?

„Ráda tě zase vidím ve spoďárech,“ snažím se nesmát.

„Skoro ve spoďárech,“ upřesňuje. „Tentokrát naštěstí nekoukalo tak moc.“

Sklopím oči a přeju si, abych si mohla ještě jednou prohlédnout jeho opálená stehna. „O tom by se dalo diskutovat.“

„Naposledy když to Finn zkusil, jsem měl kalhoty až u kotníků. Tenhle týden jsem ho porazil, a tak se mě snaží dohnat.“ Zastaví se a pozvedne obočí, jako by si až teď uvědomil, co jsem vlastně řekla. Nakloní se blíž a vlídným, tichým hlasem se zeptá: „Snažíš se mě svést?“

„Ne,“ pod tlakem jeho upřené pozornosti začínám být nesvá. „Možná?“

„Možná bys teda měla shodit šaty, když já nemám kalhoty,“ šeptá a nikdy mi nic neznělo víc hříšně. „Abychom si byli rovni.“

„Na tuhle nemáš,“ říká Finn za jeho zády. Ansel se natáhne dozadu, chytne Finna za tvář a odstrčí ho. Beze slov kývne směrem k mé skleničce s pitím, aby zdůraznil svou předešlou otázku.

Zírám na něj, cítím, jak mnou projíždí povědomé horko. Tak tohle je ta chemie. Párkrát jsem něco podobného zažila na jevišti, ale tohle je ještě trochu jiné. Mezi tanečníky je to většinou otázka představení. Jakmile slezou z pódia, jiskření mizí, nebo ho donutíme zmizet. Tady s Anselem bychom získali velký obdiv za tu sílu, která mezi námi pulsuje.

Bere mi skleničku: „Hned jsem zpátky.“ Lola kousek poodejde a setkají se pohledy. Pozoruje ho jako jestřáb, ruce překřížené na prsou a tvrdý pohled matky v očích. „Jdu jen pro něco k pití,“ říká jí mile. „Přinesu něco drahého, skoro bez alkoholu, možná s nějakým podivným ovocem. Nebudu nic zkoušet, slibuju. Chceš jít se mnou?“

„Ne, ale mám tě v merku,“ odpovídá Lola suše.

Ansel se na ni usměje tím nejúchvatnějším úsměvem na světě a pak se otočí zase na mě. „Toužíš po něčem konkrétním?“

„Ani ne. Překvap mě.“

Poodejde o pár metrů, aby na sebe upoutal barmanovu pozornost. Holky na mě vrhnou pohled, který říká vše: O co tu sakra jde? Pokrčím rameny – co bych asi tak mohla říct? Celý příběh mají přímo před nosem. Sexy chlápek a jeho sexy kámoši si nás našli v klubu a výše zmíněný sexy chlápek mi zrovna šel koupit drink. Prosté.

Lola, Harlow a Anselovi přátelé si zdvořile povídají. Sotva je slyším díky ohlušující hudbě a zdivočelému srdci, které mi buší v hrudi. Snažím se nezírat na bar a na Ansela, který se prodírá mezi lidmi. V periferním vidění vnímám jeho hlavu nad ostatními, jeho dlouhé, rovné tělo, které se naklání přes bar a hlas, který volá na barmana.

Po pár minutách je zpátky i se skleničkou plnou ledu, limetek a průhledné tekutiny. Podává mi ji se slastným úsměvem: „Gin s tonikem, že?“

„Čekala jsem, že mi doneseš něco divočejšího. Něco v ananasu nebo se třpytkami.“

„Přivoněl jsem si k tvé skleničce,“ krčí rameny. „Chtěl jsem, abys pila to stejné. Navíc“ – mávne rukou směrem k mému tělu – „jsi celá taková holčičí s těmi kratičkými šaty a“ – kreslí ve vzduchu prstem kruh okolo mé hlavy –

„těmi zářivými, tmavými vlasy s ofinkou. A ty rudé rty. Podívám se a hned mě napadne gin.“ Zastaví se a škrábe se na bradě: „Vlastně se na tebe podívám a říkám si –“

Rozesměju se a zvedám ruku do vzduchu, abych ho zarazila dřív, než řekne něco dalšího. „Vůbec nevím, co si s tebou mám počít.“

„Pár nápadů bych měl.“

„To je mi jasný.“

„Chtěla bys je slyšet?“ kření se na mě.

Zhluboka se nadechnu a jsem si jistá, že mám dost. „A co kdybys mi pověděl něco o vás. Žijete ve Státech?“

„Ne. Potkali jsme se před pár lety, když jsme tu byli na dobrovolnickém programu. Jezdili jsme na kolech z jednoho města do druhého a stavěli nízkonákladové domy. Pustili jsme se do toho po škole a pracovali jsme od Floridy až po Arizonu.“

Prohlížím si ho o něco pozorněji. Moc jsem nepřemýšlela nad tím, kdo je nebo čím se živí, ale tohle je mnohem zajímavější než varianta partičky pitomečků, kteří utrácejí ve Vegas. A ježdění na kole rozhodně vysvětluje ta svalnatá stehna. „To jsem nečekala.“

„Byli jsme čtyři dost blízcí kamarádi. Finn, Oliver, já a Perry. Letos jsme se vydali na vzpomínkovou jízdu, ale jen z Austinu sem. Začínáme stárnout.“

Rozhlížím se po čtvrtém z nich. Když ho nevidím, dívám se na Ansela s pozdviženým obočím: „A kde je Perry?“

Ansel pokrčí rameny. „Letos jen my tři.“

„Zní to fantasticky.“

Usrkne koktejl a kýve hlavou. „Bylo to skvělý. Je mi líto, že už v úterý letím domů.“

„Kde přesně je doma? Ve Francii?“ Usmívá se: „Jo.“

„Domů do Francie – to je teda otrava.“

„Měla bys odjet se mnou do Paříže.“

„Ha. Jasně.“

Chvíli si mě prohlíží. „Myslím to vážně.“

„Tím jsem si úplně jistá.“

Znovu upíjí ze skleničky a zvedá obočí: „Jsi ta nejkrásnější žena, co jsem kdy viděl. To budeš asi i ta nejchytřejší.“ Naklání se blíž a šeptá: „Umíš žonglovat?“

Směju se. „Ne.“

„To je škoda.“ Usmívá se a pořád se mi dívá na rty. „No, musím ve Francii zůstat aspoň šest měsíců. Bude potřeba, abys tam nějakou dobu bydlela se mnou, než si budeme moct pořídit dům na venkově. A pak tě budu učit.“

„Vždyť ani nevím, jak se jmenuješ příjmením,“ chechtám se naplno.

„Nemůžeme spolu mluvit o hodinách žonglování a bydlení, to je trochu brzo.“

„Moje příjmení je Guillaume. Táta je Francouz, máma Američanka.“

„G – co?“ opakuju a snažím se znít francouzsky. „Vždyť bych ani nevěděla, jak se to píše.“ Chvíli si zkouším s tím slovíčkem pohrát v puse. „Ani nevím, jak jdou ty písmenka po sobě!“

„Budeš se to muset naučit psát,“ říká s jiskrou v oku. „Nové jméno potřebuješ na doklady, konec konců.“

Tohle nevydržím. Uhnu pohledem a koukám se jinam. Nemůžu pozorovat jeho úsměv a svůdný výraz. Potřebuju dýchat. Ale když se podívám napravo, setkám se s pohledem svých vykulených kamarádek stojících opodál.

Odkašlu si, snažím se nemyslet na to, jak moc se s ním bavím a jak se mi to zdá jednoduché. „Copak?“ ptám se Loly a koukám na ni pohledem opovaž se vyšilovat.

Obrací se na Ansela: „Tys ji rozmluvil!“

Je šokovaná. Nechci, aby mě to popadlo taky. Když si naplno uvědomím, jak dobře mi s ním je, určitě se to zlomí a zpanikařím.

„Tuhle?“ ukazuje na mě palcem. „Ta nikdy nezavře pusu, ne?“

Harlow a Lola se popadají za břicha, ale v jejich smíchu je patrný postoj: Jasně, a ty jsi magor. Lola si mě odtáhne kousek stranou a položí mi ruku na rameno. „Ty.“

„Já co?“

„Máš pěknou platonickou chvilku,“ syčí na mě. „Děsí mě to. Máš na sobě ještě kalhotky?“ skloní se, jako by to chtěla zkontrolovat.

„Seznámili jsme se včera,“ šeptám, táhnu ji nahoru a snažím se, aby ztišila hlas, protože i když jsme kousek poodešly, zas tak daleko nejsme. Všichni tři chlapi nás poslouchají.

„A proč jsi nám o něm neřekla?“

„Bože, mami! Ráno jsme toho dělaly tolik, že jsem zapomněla, no a? Včera měli večírek v apartmánu naproti. Taky bys je slyšela, kdybys nevypila takový množství vodky, co by zabilo i koně. Šla jsem jim říct, aby tak neřvali.“

„To nebylo poprvé, co jsme se viděli,“ skočí mi do řeči Ansel. „Potkali jsme se už předtím.“

„Nepotkali,“ trvám na svém a snažím se mu svým výrazem naznačit, aby zavřel pusu. On sice Lolinu ochranitelskou stránku nezná, ale já jo.

„Včera ho taky poprvé viděla ve spoďárech,“ dodává Finn nápomocně. „Pozval ji dovnitř.“

Lolino obočí skoro mizí pod ofinkou. „Ježiši. To jsem tak opilá? Co do toho lijou?“ ptá se a zírá do zářivé tekutiny.

„Přestaň,“ vyhrknu a začínám být pěkně naštvaná. „Nešla jsem k nim. Nenechala jsem se od krásného cizince napálit, i když jsem fakt chtěla, protože – překvápko! – koukni na něj!“ Lola začíná pomalu šílet a já si ji vychutnávám.

„Měla bys ho vidět bez trička.“

Ansel se pohupuje na patách a usrkává ze skleničky. „Pokračujte prosím, dámy, jako bych tu nebyl. Tohle se mi moc líbí.“

Konečně – milostivě – se Lola rozhodne posunout dál. Všichni se postavíme do kroužku a tiše upíjíme své drinky.

Ansel tu divnou situaci ignoruje. Nebo si s ní možná pohrává, když prohlásí:

„Tak co tady vlastně slavíte?“

Slova se mu z úst linou jako jedna pusinka za druhou. Nikdy jsem ještě neměla tak nutkavou potřebu pohladit něčí rty. Zatímco Harlow vysvětluje, proč jsme ve Vegas, pijeme jednoho panáka za druhým a na sobě máme šatičky jako pro coury, prohlížím si jeho bradu a tváře. Zblízka si všimnu, jak má dokonalou pleť. Nejen čistou, ale naprosto hladkou a vyrovnanou. Tváře má lehce zrůžovělé, klukovsky se červená. Řekla bych, že vypadá o něco mladší, než je. Na jevišti by neměl konkurenci. Bez make-upu, bez rtěnek. Nos má ostrý, oči perfektně umístěné a neuvěřitelně zelené. Dokážu si představit, že by ta barva byla vidět i z poslední řady v hledišti. Těžko uvěřit, že někdo může být tak dokonalý.

„A co děláš, když zrovna nejezdíš na kole nebo nežongluješ?“ ptám se a všichni najednou se na mě otočí. Cítím, jak mi v hrudníku pulsuje krev, ale donutím se soustředit jen na Ansela a čekám na odpověď.

Opírá se loktem o bar a soustředí svou pozornost jen na mě. „Jsem advokát.“

Moje fantazie okamžitě zabere. Táta by byl štěstím bez sebe, kdyby věděl, že jsem se seznámila s právníkem. „Aha.“

Chechtá se: „Omlouvám se, jestli jsem tě zklamal.“

„Nikdy jsem neviděla advokáta, který by nebyl starý a oplzlý,“ přiznávám a ignoruju pohledy, které na mě ze stran vrhají Harlow s Lolou. Je mi jasné, že počítají každé moje slovo, protože lámu svůj osobní rekord.

„Pomohlo by, kdybych řekl, že dělám pro neziskovku?“

„Ani ne.“

„Fajn. Aspoň nemusím lhát: pracuju pro největší, nejkrutější korporaci v Paříži. Mám děsivou pracovní dobu. Proto bys se mnou měla jet do Paříže. Rád bych měl důvod vracet se domů.“

Snažím se netvářit dojatě, ale dívá se na mě. Skoro cítím jeho úsměv. Začíná jako malinké cuknutí koutku a čím déle předstírám, že se mě to netýká, tím je jasnější. „Tolik o mně, jsi na řadě. Odkud jsi, Cerise?“

„Řekla jsem ti přece, jak se jmenuju; nemusíš mi takhle říkat.“

„A co když chci?“

Je vážně nemožné soustředit se, když se na mě takhle kření. „Nevím, jestli bych ti měla povídat o tom, odkud jsem. Sotva se známe, mohl bys být psychouš…“

„Můžu ti dát svůj pas. Pomůže to?“

„Možná.“

„Můžeš zavolat mojí mámě,“ vytahuje ze zadní kapsy telefon. „Je Američanka, výborně byste si rozuměly. Pořád mi opakuje, jak jsem sladký. To fakt slýchám furt.“

„To je mi jasné,“ říkám a upřímně mu věřím, že by mě nechal, abych jí zavolala. „Jsem z Kalifornie.“

„Kalifornie? Nejsem sice Amík, ale to je trochu velký stát, ne?“ Přimhouřím oči a prohlížím si ho, než konečně dodám: „Ze San Diega.“

Zaculí se, jako by něco vyhrál, jako bych mu zrovna zabalila ten kousíček informace do zářivého, lesklého kousku papíru a vhodila mu ho do klína. „Fááájn. A co tam v San Diegu děláš? Kámošky říkaly, že slavíte promoci. Co bude teď?“

„No… obchodka. Bostonská univerzita,“ říkám a přemýšlím, jestli tahle odpověď někdy přestane znít tak koženě a skřípavě i mým vlastním uším. Jako bych ji četla ze scénáře.

Očividně zní stejně hloupě i jemu, protože mu mizí úsměv z tváře: „To bych teda neřekl.“

Hledím k baru a bez mrknutí do sebe kopnu zbytek drinku. Alkohol mě pálí v krku, ale líbí se mi, jak mi teplo zalévá končetiny. To, co se chystám říct, mi bublá v krku jako horká láva. „Tancovala jsem. Balet.“ To je poprvé, co tohle někomu říkám.

Zvedne obočí, prohlíží si mě. „Jo, tak tomu se věří snáz.“

Harlow na mě chvíli kouká a pak se podívá na Ansela. „Vy jste tak odporně

přeslazení.“

„Nechutný,“ souhlasí Finn.

Jejich pohledy se střetnou. Vymění si jakýsi tichý souhlas, jsou ve stejném týmu – oni proti nám – a oba se budou snažit ponížit svého přítele co nejvíc. A v ten moment je mi jasné, že to nebude trvat ani hodinu a půl, než Harlow nasedne na Finna jako na koně a rozdají si to spolu někde na podlaze. Lola zachytí můj pohled a obě víme.

Přesně podle mého odhadu zvedne Harlow skleničku a nakloní ji směrem k Finnovi. Většina drinku vystříkne ven a polije ji. Elegantně se skloní, olízne si zápěstí a jen tak do vzduchu prohodí: „Toho chlapa dneska ojedu.“

Finn se zakření, nakloní se k ní a cosi jí šeptá do ucha. Nejsem si jistá, co jí říká, ale vím naprosto přesně, že jsem Harlow ještě nikdy neviděla takhle zrudnout. Zvedne ruku a pohrává si s náušnicí. Lorelei vedle mě něco brumlá.

Když se Harlow dívá někomu do očí a u toho si sundává náušnice, ojede ho, nebo ho zabije. Finn se dál kření. Je mi jasné, že mu všechno došlo a ví, jak se chytit.

„Harlow,“ šeptám.

Lola už víc nesnese, popadne ji za ruku a táhne ji pryč. „Porada mozků na dámským záchodě.“

„PROČ MI ŘÍKÁ třešničko?“ koukám na sebe do zrcadla. „To si myslí, že jsem ještě panna?“

„Určitě jde o tvoji krásnou pusinku – jako dělanou na kuřbu,“ mrkne na mě Harlow. „A jestli můžu, navrhovala bych, abys po něm dneska šla jako tygřice. Copak není jeho přízvuk k sežrání?“

Lorelei vrtí hlavou. „Myslím, že Mia na vztahy na jednu noc moc není.“ Dotáhnu si poslední linku rtěnky a přitisknu rty k sobě. „Jak to jako myslíš?“

Rozhodně nemám v plánu dát si s Anselem jednorázovku. Chtěla jsem na něj jen celou noc zírat, a pak jít sama do postele, kde bych si mohla představovat, že jsem někdo jiný, koho učí, jak to chodí se sexem v uličce. Ale sotva to Lola vyslovila, píchne mě někde pod žebry vzdor.

Harlow si mě chvíli prohlíží. „Máš pravdu, Lolo. Je trochu náročná.“

„Upřímně, Harlow?“ ptám se. „To mi můžeš říct s vážnou tváří?“

Lola vykulí oči v překvapeném údivu a otočí se na mě. „To jsem nemyslela!“

„Já jsem extrémně náročná,“ pokračuje Harlow. „Prostě ráda sleduju, jak se snaží. Ale Mie většinou trvá týdny, než se rozmluví, aniž by to bylo divný.“

„Dneska to tak rozhodně nevypadá,“ huhlá Lola.

Strčím rtěnku zpátky do kabelky a dívám se významně na Harlow. „Možná se mi prostě líbí jít na to pomalu a přejít tu divnou potřebu konverzace, kterou lidi mají. Ty si to ráda užíváš, fajn. Já tě nesoudím.“

„No,“ pokračuje Harlow, jako bych ani nepromluvila. „Ansel je úžasný a z toho pohledu, jakým na tebe kouká, jsem si jistá, že by po tobě moc mluvení nechtěl.“

Lorelei vzdychá. „Je vážně sladkej a očividně po sobě jedou, ale co se asi tak stane?“ schová všechny věci zpátky do kabelky, opře se o umyvadlo a kouká na nás. „Žije ve Francii a Mia se stěhuje do Bostonu, což je od Francie asi tak stejně daleko jako San Diego. Jestli se s ním dneska vyspíš,“ otočí se na mě, „bude to jen misionářka, spousta povídání a koukání do očí. To nevypadá jako rychlovka na jednu noc.“

„Začínáte mě děsit, holky,“ povídám.

„Mohl by si to s tebou klidně rozdat zezadu, v čem je problém?“ dodává Harlow nadšeně.

Očividně mě ke konverzaci nepotřebují. Otevřu dveře a vracím se k baru.

Nechávám je, aby mi naplánovaly dnešní noc beze mě.

NEJDŘÍV SE ZDÁ, jako by naši kamarádi splynuli s okolím. Začínají být přirozenější (nebo opilejší) a jejich smích mi napovídá, že už neposlouchají všechno, co si s Anselem povídáme. Nakonec zamíří ke stolům s blackjackem. Kamarádky mi pohledem říkají buď opatrná, zatímco Anselovi jeho kamarádi vzkazují netlač na pilu. Pak nás nechají o samotě.

Ansel dopije svůj drink a položí prázdnou skleničku na bar. „Cos měla na tančení nejraději?“

Jsem odvážná, ať už za to může gin nebo Ansel, je mi všechno fuk. Vezmu ho za ruku a stáhnu ho ze židle. Odstoupí od baru a jde vedle mě.

„Že jsem se v něm mohla ztratit,“ říkám a nakloním se k němu. „Mohla jsem být kýmkoliv.“ Mohla jsem předstírat, že jsem kdokoliv, pomyslím si. V cizím těle dělám věci, které bych sama nezvládla, protože bych nad nimi moc přemýšlela. Třeba jako vést Ansela tmavou chodbou – což, i když by se mi možná hodila stopka a deset hlubokých nádechů, zrovna dělám.

Když zahneme za roh, zastavím se. Pobrukuje si a já stisknu rty k sobě, protože se mi líbí, že mě jeho hlas nenechá zvolna dýchat. Nechápu, jak je možné, že mi nohy, plíce i mozek vypoví službu ve stejnou chvíli.

„Mohla bys dělat, že jsme na jevišti,“ říká tiše a opírá se rukou o stěnu za mnou. „Můžeš hrát někoho jiného. Třeba tu holku, co mě sem zatáhla, protože mě chce políbit.“

Polknu a opatrně se snažím zformulovat v hlavě větu: „A kdo budeš ty?“

„Kluk, který získá holku svých snů a nemá doma žádné problémy.“

Nedívá se jinam, takže mám pocit, že ani já nemůžu uhnout pohledem, i když se mi podlamují kolena. Mohl by mě políbit zrovna teď a ani to by nebylo dost brzy.

„Proč sis mě sem zatáhla? Pryč od ostatních…“ ptá se a úsměv mu pomalu mizí z tváře.

Koukám kamsi za něj, za jeho rameno, do klubu, kde je jen o trochu víc světla než tady v té tmavé uličce.

Když neodpovídám, pokusí se zachytit můj pohled: „Moc se ptám?“

„Vždycky mi trochu trvá, než ze sebe něco vymáčknu,“ říkám. „Není to tebou.“

„Ne, ne, ne. Můžeš lhát,“ přichází blíž a do tváře se mu vrací ten úsměv, který mi zastavuje srdce. „Nechej mě, abych si představoval, že jsme tu sami a jsem to já, kdo ti bere dech z úst.“

Ale i přesto pořád čeká, až najdu dostatek slov k odpovědi. Pravda je taková, že i když mám na výběr z tisíců různých slov, ani nevím, jestli by mě pochopil, kdybych mu vysvětlila, proč ho chci tady mimo bezpečnou zónu svých kamarádek, které vždycky umí vložit moje výrazy do vět nebo alespoň změní téma hovoru.

Nejsem nervózní ani nesvá. Jenom nevím, jak se mám ponořit do role, kterou chci dnes hrát: otevřenou, odvážnou dívku, která umí flirtovat. Co je to na té chemii, že nás nutí k někomu přilnout? S Anselem mám pocit, že se moje srdce snaží dohnat to jeho. Chtěla bych si ho osahat, hladit jeho krk a rty. Líbat ho, zjistit, jestli má tak rozpálenou kůži, jak vypadá, poznat, jestli mi chutná, co pije, jen z chuti jeho jazyka. Chci si s ním povídat, aniž bych váhala nebo koktala. Pak si ho odvedu do pokoje a nebudeme vůbec nemluvit.

„Zeptej se mě ještě jednou,“ říkám.

Svraští obočí, a pak mě pochopí: „Proč sis mě sem odvedla?“

Tentokrát už vůbec nepřemýšlím: „Chci dneska žít úplně jiný život než normálně.“

Otevře lehce pusu, zamyslí se a já nemůžu odtrhnout oči od jeho rtů. „Se mnou, Cerise?“

Přikývnu. „Vím, co to znamená. Je to třešeň. Ty jsi sprosťák.“ Oči mu září pobavením. „Správně, třešeň.“

„Doufám, že je ti jasné, že panna už dávno nejsem.“

Zavrtí hlavou. „Podívala ses někdy do zrcadla na svoji pusu? Nikdy jsem neviděl tak plné a rudé rty.“

Nevědomky se koušu do spodního rtu.

Přimhouří oči a nakloní se blíž ke mně. „To se mi moc líbí. Rád bych to taky zkusil.“

Třese se mi hlas, když šeptám: „Jsou to přece jen rty.“

„Nejsou to jen rty. Prosím tě,“ škádlí mě z takové blízkosti, že cítím jeho kolínskou. Voní jako svěží vzduch, jako zeleň, trošku ostřeji a zároveň jemně. Je to vůně, kterou jsem na chlapovi nikdy necítila. „Nosíš červenou rtěnku, aby si muži nevšímali tvých rtů? Určitě víš, co asi chtějí s pusinkou, jako je ta tvoje, dělat.“

Nakloní se blíž a bere moje rty mezi své. Zavře oči, všechny moje smysly vnímají ten temný zvuk, který vydává; vychutnávám si ho, cítím ho, slyším a vidím, jak se třese.

Olízne mi jazykem ret, jemně mě kousne a odtáhne se. Nebyl to polibek. Spíš ochutnávka. Souhlasí se mnou: „Nechutnáš jako třešnička.“

„A jak chutnám?“

Pokrčí rameny a zamyšleně sevře rty. „Nemůžu přijít na to správné slovo. Jsi slaďoučká. Jako žena, ale zároveň ještě i dívka.“

Jednou rukou se pořád opírá o stěnu za mou hlavou, ale druhá si už pohrává s lemem mého svetříku. Uvědomuju si, že pokud chci žít jiný život, musím se do něj rovnou vrhnout. Nemůžu jen chodit po špičkách okolo útesu. Musím skočit. Musím si uvědomit, jaká holka by s ním dělala to, co s ním chci dělat já, a pak se do ní vžít. To ona je teď ve hře. Mia se jen kouká z hlediště.

Posouvám mu prsty na okraj svých šatů a potom přímo pod ně.

Už se mi nedívá na pusu; díváme se navzájem do očí a já mu pomalu vedu ruku po vnitřní straně svého stehna. Cítím se tu v bezpečí – ve tmě a klidu – ale hned za rohem je bar plný opilých lidí a dunící popové hudby. Jsme schovaní, ale kdyby někdo chtěl, hned nás najde. Aniž bych mu dál pomáhala, vklouzne mi prsty pod kalhotky. Zavřu oči a hlava mi padá dozadu. Opřu se o zeď a on mě jemně dráždí na tom nejcitlivějším místě.

Vůbec nevím, do čeho jsem se to pustila nebo proč. Najednou mě popadnou varovné myšlenky. Chci se ho dotýkat – božínku, jak strašně se ho chci dotýkat

– ale jsem k smrti vyděšená. Od rozchodu s Lukem jsem spala se dvěma dalšími, ale vždycky bez předehry: pusa a obvyklý postup od trička ke kalhotkám. Díky Anselově přítomnosti se cítím jako v kaluži chtíče, ze které nemůžu ven.

„To by mě zajímalo, kdo z nás dvou je v tuhle chvíli překvapenější, že se tohle děje,“ říká a líbá mě na krk. „Ty, nebo já…“

Na chvíli se jeho prsty vzdálí, ale skoro okamžitě se vrací z ještě lepšího úhlu a tentokrát mi pod krajku vsune celou ruku. Dech se mi zastaví. Hladí mě a dráždí dvěma prsty. Opatrně, ale sebevědomě.

„Toutes les choses que j’ai envie de te faire…“

Polknu vzdychnutí. „Co to znamená?“

„Jen přemýšlím nad tím, co bych s tebou chtěl všechno dělat.“ Líbá mě pod ucho: „Mám přestat?“

„Ne,“ řeknu a v ten moment mě přemůže panika. „Jo!“ zarazí se a okamžitě přestává hýbat prsty. „Ne, ne, nepřestávej…“

Chraplavě se rozesměje, skloní se, aby mě políbil na krk. Rozplývám se při dalších pohybech jeho šikovné ruky.

OTEVŘÍT OČI MI trvá snad věky; hlava mi třeští. Celé tělo bolí. Přitisknu si dlaně na spánky, jako by mi to mohlo udržet hlavu pohromadě. Musí být na tisíce kousků. To by vysvětlovalo tu děsivou bolest.

Místnost je tmavá, ale nějak tuším, že za těžkými závěsy pálí nevadské slunce.

I kdybych spala týden, potřebovala bych dva další.

Noc se mi vrací v malých, zmatených záblescích. Alkohol. Ansel. Táhnu ho chodbou a cítím jeho jazyk na svých rtech. A pak mluvení. Spousta mluvení. Obrazy nahých těl, pohyb, neschopnost pohybu po noci plné orgasmů. Jeden za druhým.

Škubnu sebou, cítím, jak se mi zvedá žaludek.

Pohyb bolí. Jsem celá pomačkaná a vyčerpaná. Celkem mě děsí, že jsem si až doteď neuvědomila, že jsem úplně nahá. A sama. Na prsou, krku i pažích mám hromady cucfleků. Konečně se mi podaří posadit. Vidím, že většina peřin a polštářů se válí po zemi. Ležím na holé matraci, jako by mě z toho bince někdo vytrhl a naschvál položil sem.

Poblíž svého nahého stehna najdu kousek papíru pečlivě přeloženého napůl. Písmo je úhledné a hned mi dojde, že je cizí. Když si čtu ten vzkaz, třesou se mi ruce.

Mio,

snažil jsem se tě vzbudit, ale když se mi to nepodařilo, nechal jsem tě spát. Myslím, že máme tak dvě hodiny. Jdu se vysprchovat a pak si dám dole v restauraci naproti výtahu snídani. Přijď za mnou, prosím.

Ansel

Roztřesu se a nemůžu přestat. Nejde jenom o kocovinu a o to, že jsem strávila noc s úplně cizím člověkem a skoro nic si nepamatuju. Neděsí mě stav pokoje: rozbitá lampa, zrcadlo zasypané otisky prstů, peřiny na zemi a – díky bohu – všude obaly od kondomů. Nejsem strachy bez sebe kvůli skvrně a láhvi od vody na malém koberečku na druhém konci pokoje. Nejde o jemné modřinky, které mám všude po těle a neustupující docela příjemnou bolest mezi nohama.

Třesu se kvůli tenkému proužku zlata, který svítí na mém levém prsteníčku.

TŘETÍ KAPITOLA

ŘESU SE, PROTOŽE… CO TO DOPRDELE ZNAMENÁ, KDYŽ MÁM NA RUCE PRSTÝNEK, KTERÝ VYPADÁ JAKO SNUBNÍ? A PROČ SI

NEPAMATUJU, CO SE VČERA STALO? Jediné, co si vybavuju po tom, co jsem Ansela odtáhla do chodbičky, je víc alkoholu – a ještě mnohem, mnohem víc – a flirtování.

Záblesk rozkolísané jízdy v limuzíně.

Harlow cosi ječí z okýnka a Ansel se praštěně culí.

Myslím, že si pamatuju, jak se Lola líbá s Oliverem. Záblesk foťáku. Táhnu Ansela chodbou. Pak už je jenom sex. Spousta sexu.

Běžím do koupelny a veškerý obsah mého žaludku letí do záchodu. Alkohol chutná v krku kysele, stejně jako stud a stovky pitomých nápadů, které jsem do sebe kopla v podobě panáků.

Třesoucí se rukou si čistím zuby a zírám na sebe do zrcadla s tím nejvíc sexy výrazem, který jsem teď schopná nahodit. Vypadám debilně, na krku a na hrudníku mám aspoň sedmnáct cucfleků a upřímně – z toho, jak mám vyschlé a popraskané rty, soudím, že jsem ho kouřila celou věčnost.

Piju vodu z kohoutku a potácím se zpátky do pokoje. Obléknu si tričko z prvního kufru, který nahmatám. Sotva chodím, asi po půl minutě hledání telefonu se sesunu na podlahu. Když ho uvidím na druhé straně pokoje, doplazím se k němu a zjistím, že je úplně vybitý. Nevím, kam jsem si dala nabíječku. Vzdávám se, ležím tváří na podlaze. Nakonec mě stejně někdo najde. Nebo ne?

Moc si přeju, aby byla tahle historka vtipná. Alespoň za pár let.

„Harlow?“ volám do prázdného pokoje. Když uslyším skřehotavý hlas, který ze mě vyšel, škubnu sebou. Přímo vedle mého obličeje je rozlitá voda. „Lolo?“

Celý obří apartmán je prázdný. Kde doprdele včera skončily? Jsou v pohodě? Vrací se mi obraz Loly líbající se s Oliverem: oba stojí před námi v levném, neonovém světle. Sakra, doprdele, taky se vzali?

Jsem si skoro jistá, že budu znova zvracet.

Chvíli dýchám nosem, vydechuju pusou, v hlavě se mi trochu rozjasní. Zvládnu se postavit a naleju si skleničku vody. Snad to nevyklopím tady v tom drahém pokoji, co zaplatil Harlowin táta.

Zhltnu energetickou tyčinku a banán, který ležel v minibaru. Hodím do sebe celou plechovku zázvorové limonády. Jsem dobrá, zvládnu to skoro na dva loky. Nikdy už do sebe nedostanu dost tekutin na to, jak jsem vyprahlá.

Ve sprše si drhnu houbou bolavou kůži kolem krku, holím se a roztřesenýma rukama se umývám.

Mio, ty jsi teda dílo. Tohle je přesně ten důvod, proč nemáš pít. Nejhorší není to, jak se cítím, ani jakou paseku jsem nadělala. Nejhorší je, že chci jít za ním stejně moc jako za Harlow a Lolou.

Nejhorší je ten děs, co cítím hluboko v sobě, že už je pondělí a my odjíždíme. Ne, blbost – nejhorší je, že jsem idiot.

Když se osuším, obléknu si džíny a tílko a podívám se na místo, kde jsem našla jeho vzkaz. Lístek leží úhledným, rovným písmem vzhůru a v hlavě se mi najednou objeví střípek z minulé noci. Moje ruka na Anselově oblečené hrudi, vystrkuju ho z koupelny. Sedím na záchodové míse a v ruce držím papír a propisku. Píšu dopis? Myslím… sama… sobě?

Nikde ho ale nevidím; ani pod ohromnou hromadou peřin na zemi, ani na rozházeném gauči v obýváku, ani v koupelně ani kdekoliv jinde. Musí tady někde být. Sama sobě jsem napsala dopis jen jedinkrát a tehdy mě provedl nejtěžším obdobím v životě.

Jestli existuje dopis ze včerejší noci, musím ho najít.

JÍZDA VÝTAHEM BYLA děsivým zážitkem, znovu se mi navalilo. Vidím, že kluci sedí v restauraci hned naproti výtahu, ale Lola s Harlow tam nejsou. Hádají se svým obvyklým způsobem, který je spíš mužskou verzí objetí na gauči. Ječí na sebe, horlivě gestikulují, vypadají fakt naštvaně, a pak se najednou začnou smát. Ani jeden z nich nevypadá, že by se zotavoval z nějakého šíleného zločinu včerejší noci, a tak i já trochu povolím ramena, když si uvědomím, že ať už jsou Lola s Harlow kdekoliv, budou v pohodě.

Stojím jako zkamenělá u vchodu a ignoruju servírku, která se mě ptá, jestli potřebuju stůl pro jednoho. Bolest hlavy se vrací. Třeba se moje nohy začnou jednoho dne zase hýbat a já budu moct odejít.

Ansel zvedne hlavu a všimne si mě. Na chvíli mu úsměv z tváře zmizí, ale okamžitě ho nahradí něco ještě sladšího. Štěstí a úleva. Je rozkošné, jak z jeho obličeje poznám všechny jeho emoce.

Finn a Oliver se otáčejí přes ramena a koukají na mě. Finn něco říká, neslyším ho. Dvakrát bouchne do stolu a odstrčí se na židli.

Ansel zůstává sedět, zatímco jeho kamarádi směřují ke mně.

„Kde…“ začnu, zastavím se a narovnám se. „Kde jsou Harlow a Lola?“

Oliver kývne hlavou směrem k výtahu. „Spijou. Možná se sprchujou.“ Nechápavě po Australanovi šilhám. „Prosím?“

„Spí,“ překládá Finn a chechtá se. „Možná se sprchují. Bez kocoviny je jeho přízvuk obvykle slabší. Řeknu jim, že jsi tady.“

Zvedám obočí a zajímá mě, jestli je tu ještě něco, co by mi chtěli říct.

„A dál?“ dívám se z jednoho na druhého. Finn se mračí: „A dál co?“

„To jsme se všichni vzali?“ ptám se a čekám, že to vysvětlí něčím jako:

Neblázni, je to jenom hra. Vyhráli jsme tyhle drahé prstýnky v pokeru!

Ale místo toho přikyvuje, zdá se, že ho to vůbec nevzrušuje. „Jojo. Ale neboj se, dáme to do pořádku.“ Dívá se zpátky ke stolu a vrhá po Anselovi významný pohled.

„Do pořádku?“ opakuju. Proboha, takhle se lidi cítí při mrtvici?

Otočí se na mě, zvedne ruku a položí mi ji na rameno. Dívá se na mě se zvláštním soucitem. Když se podívám za něj na Ansela, vidím, že jeho oči… oči mého manžela?… září nadšením.

„Víš, co jsou Dívky v sedlech?“

Obracím se zpátky na Finna. Nejsem si úplně jistá, jestli jsem slyšela správně. „Dívky – co?“

„Dívky v sedlech,“ opakuje. „Série dívčích románů.“

„Jasně.“ Co to sakra…?

Nakloní se ke mně a dívá se mi přímo do očí. „Neptám se tě proto, že by je chlap, kterého sis včera v alkoholovém opojení vzala, četl. Ptám se proto, že tvůj manžel si myslí, že kluci, co je čtou, jsou cool.“

„Nejsem si jistá, jestli tě chápu,“ šeptám. To jsem pořád opilá? Nebo on? Do jakého světa jsem to dneska vylezla, kruci?

„Jednou se vykoupal v želatině, protože ho někdo vyhecoval a zvědavost mu nedala,“ říká Finn. „Rád otvírá víno nohou, nebo si pomůže stěnou. A když nám došly peníze v Albuquerque a restaurace nechtěla přijmout kreditku, zaplatil nám večeři tím, že zatančil vedle ve stripbaru.“

„Musím si dát kafe, než pochopím, o čem to tady meleš,“ říkám. Finn mě ignoruje. „Vydělal si asi čtrnáct tisíc, ale o to teď nejde.“

„Fajn?“ dívám se znovu na Ansela. Ani náhodou nemůže vědět, co mi říkají, ale asi je zná natolik dobře, že to ani nepotřebuje. Popadá se za břicho smíchy.

„Jde mi o to, abys na tohle všechno myslela, až s ním budeš mluvit. Ansel se prostě zabouchne do čehokoliv, co mu přijde do cesty.“ Sotva to Finn vysloví, nebezpečně se mi zmenší hrudní koš. „Naprosto ho za to žeru, ale celý jeho život je tak trochu…“ dívá se na Olivera, aby mu pomohl.

Ten si vytahuje z pusy párátko a huhlá: „Ščasná náhuda?“ A pak zase vrací párátko do pusy.

„Šťastná náhoda.“ Finn mě pohladí po rameni, jako bychom si věci vyjasnili

– jako by tahle konverzace dávala smysl – a poodstoupí. Oliver jedinkrát vážně přikývne. Neonová světla se mu odráží od brýlí a já přemýšlím, jestli by nebylo lepší jít se znovu vyzvracet, než se účastnit této konverzace. Naštěstí to vypadá, že už je u konce. O čem to vůbec melou? Ani si nepamatuju, jak mám chodit, natož abych se zaobírala myšlenkou, že jsem nejspíš legálně vdaná za chlapa, který miluje život se vším všudy, včetně Dívek v sedlech.

Nervozita mi bublá v břiše. Protahuju se mezi dvěma stoly a jdu k boxu, ve kterém sedí Ansel a usmívá se na mě. I po pár minutách, co jsme spolu nebyli – nebo co jsem byla v bezvědomí – jsem dočista zapomněla, jaký efekt na mě má. Moje nervová zakončení se roztřásají na kůži, jako by se těšila na jeho dotek.

„Dobré ráno,“ říká a mluví pomalu a chraplavě. Pod očima má tmavé kruhy a je bledý. Očividně je vzhůru déle než já, takže pohled na něj mi říká, že ani já se za pár hodin nebudu cítit líp.

„Dobré ráno,“ opírám se o stůl. Nejsem si jistá, jestli se vůbec zvládnu posadit. „O čem to Finn mluvil?“

Mávne rukou, jako by na tom nezáleželo. „Viděl jsem, že přicházíš, tak jsem ti objednal pomerančový džus a tu věc, které vy Amíci říkáte káva.“

„Díky.“ Po tom, co se posadím, ucítím lehkou štiplavou bolest mezi nohama, která mi připomíná divoké – a možná trochu drsné – chvíle včerejší noci. Sex je s námi jako ten třetí u stolu. Škubnu sebou, celé tělo se mi zachvěje, a Ansel si toho všimne. Spustí to legrační postup reakcí: zčervená a podívá se na rudé flíčky, které mi nechal po celém krku a dekoltu. Snažím se je zakrýt roztřesenýma rukama, přeju si, abych si byla bývala přivezla sem do pouště, v létě, i nějaký šátek – absurdní – a on se rozchechtá. Položím si hlavu na stůl a sténám. Už nikdy nechci pít.

„Ohledně těch cucfleků…“ začíná.

„No.“

„Prosilas mě, abych tě kousnul.“

„Cože?“

„Bylas dost přesná,“ culí se. „A protože jsem gentleman, velmi nadšeně jsem tě poslechl.“

„Jejda.“

„Jak vidím, měli jsme divokou noc.“

Zvednu hlavu a děkuju servírce za kávu, kterou přede mě postavila. „Pomalu se mi vrací všechny detaily.“

A opravdu: vrážíme do pokoje, smějeme se a padáme k zemi hned v chodbě. Převalíme se a on se starostlivě kouká, jestli nemám modřiny. Líbá mě na krk, záda, zadní část stehen. Svléká mě, pomáhá si i prsty a zuby, tiše mě ochutnává a něco šeptá se rty zabořenými do mé kůže. Potom svlékám já jeho, mnohem neohrabaněji, netrpělivě z něj skoro strhávám tričko.

Když zvednu hlavu a setkám se s jeho pohledem, poškrábe se na krku a omluvně se na mě usmívá: „Jestli se dá soudit podle toho, jak se dneska cítím, dali jsme si… na čas.“

Cítím, jak mě pálí tváře a žaludek se mi znovu otřásá. Není to poprvé, co zažívám tuhle reakci. „Moc se omlouvám… jsem taková… trvá mi to. Luke se mi vždycky musel hodiny věnovat, abych se udělala, a ze začátku jsem dokonce několikrát předstírala, že už jsem tam, jenom aby neměl pocit, že zklamal.“

Ó můj bože, to jsem vážně zrovna vyslovila nahlas?

Ansel pokrčil nos ve výrazu, který jsem na něm ještě neviděla a dal by se pojmenovat jako dokonalé zmatení. „Cože? Nejsi přece robot, někdy to trvá. Já jsem si docela užíval pátrání po tom, co tě vzrušuje.“ Trhne sebou a vypadá ještě provinileji. „Bojím se, že ten, komu to trvalo, jsem byl já. Dost jsem toho vypil. A navíc… oba jsme to chtěli znovu a znovu… mám pocit, že jsme to dělali snad milionkrát.“

Jakmile to dořekne, vím, že má pravdu. I teď se cítím jako nástroj, na který někdo hrál celou noc a helemese, moje přání se splnilo: opravdu jsem měla úplně nový život. Život dívky s divokým, pozorným milencem. Kormě kocoviny cítím i protažené a posílené tělo, uspokojení, které sahá až do morku kostí a do poslední částečky mého mozku.

Vzpomínám si, jak mě odnesl na gauč do obýváku, aby dokončil to, co začal v chodbě. Jeho dotek, když mi stáhl kalhotky, jeho prsty zase ve mně. Dráždí mě na rozněžnělé, rozpálené kůži.

„Jsi tak heboučká,“ říkal mi během polibku. „Tak jemná a vlhká. Bojím se, že jsem na to tvoje něžné, malinké tělíčko příliš divoký.“ Třesou se mu ruce, stáhne mi kalhotky úplně a zahodí je. „Nejdřív zařídím, aby bylo dobře tobě. Protože až se do tebe zabořím, už mě nic neudrží,“ smál se a lechtal mě na bocích, sál mou bradu. Hladil mě po břiše a mezi nohama. „Řekni mi, až budeš v nebi.“

To netrvalo dlouho. Sotva se dotkl mého klitorisu, vsunul do mě prsty a zase je vytáhl ven, roztřásla jsem se a prosila ho, aby si sundal kalhoty. Podivným způsobem jsem mu je stáhla, aniž bych je rozepjala, chtěla jsem cítit jeho obří chloubu v ruce.

Roztřesu se, když si vybavím ten první orgasmus, jak ve mně zůstal a přivedl mě okamžitě k dalšímu. Jak jsem se odtáhla a svalila se z gauče, abych si před něj klekla a vzala ho do pusy.

Nevím, jak to pokračovalo. Myslím, že se udělal. Popadá mě panika. „Tam v obýváku, bylo ti to…?“

Trochu na mě kulí oči plné pobavení. „Co myslíš?“ Škrábu se na nose. „Myslím…?“

Nakloní se ke mně a bradu má opřenou o pěst. „Co si pamatuješ?“

Teda, to je mi ale hajzlík. „Ty víš, co se stalo.“

„Možná jsem zapomněl? Možná to chci slyšet od tebe.“

Zavřu oči a vzpomínám si, jak mě koberec hladil po nahých kolenou, jak jsem si nemohla zvyknout na jeho šířku v puse. Jak se mu třásly ruce, když si hrál s mými vlasy, jak se celý roztřásl pod mým dotekem.

Natáhnu se pro kávu, zvednu ji k ústům a piju.

Pak už si vzpomínám jen na to, jak mě nese do postele, divoce mě líbá a olizuje po celém těle, kouše mě a ochutnává. Převalili jsme se z postele na zem, pak se ozval zvuk rozbité lampy. O několik hodin později si pamatuju, jak si natahuje kondom, jeho nahé tělo se nade mnou sklání. Nikdy jsem nebyla tak chamtivá. Chci ho cítit celou vahou na sobě. Je dokonalý: i když jsme opilí, je něžný, pomalinku se houpá, jsem celá zpocená a rozechvělá. Ten zvuk, co vydal, když skoro byl, jak se přese mě převalil na matraci, dotek jeho zubů na kůži. Bolístka lásky.

Ansel mě pozoruje přes stůl, na tváři vševědoucí úsměv. „Tak co?“

Otvírám pusu, abych mu to řekla, ale pak si všimnu jeho uličnického pohledu. Možná teď taky myslí na to, jak mě zvedl a přitiskl ke stěně a znovu se do mě chtivě zarazil. Kde jsme to byli, když mě opřel o zeď? Bušil do mě tak divoce, že odlítl i kus omítky. Šeptal, jak krásně se ve mně cítí. Pamatuju si, jak se o zem roztříštily skleničky u baru, jak mi po prsou stékal jeho pot. Jeho obličej, jeho ruce, kterými se opíral o zrcadlo za mnou.

Ne, to bylo jindy.

Ježiši, kolikrát jsme si to rozdali?

Cítím, jak se mi zvedá obočí v úžasu: „Páni.“

Fouká si do kávy; pára se vlní ve vzduchu. „Copak?“

„Jo, myslím, že sis to… užil. Museli jsme to dělat dost dlouho.“

„Co se ti líbilo nejvíc? Obývák, postel, podlaha, postel, stěna, zrcadlo, bar nebo podlaha?“

„Pšt,“ tiším ho a zvedám hrníček k puse, abych se napila, tentokrát opatrněji.

Usmívám se. „Jsi divnej!“

„Myslím, že si můj penis potřebuje dát trochu pohov.“ Rozkašlu se smíchy, horká káva mi skoro vyletí nosem.

Ale když zvedám ubrousek, abych si utřela pusu, Anselovi zmizí úsměv z tváře. Zírá mi na ruku.

Sakra sakra sakra. Pořád mám ten prstýnek. Nevidím jeho ruce, protože je má pod stolem. Bláznivý sex z minulé noci je teď to poslední, co mi dělá starosti. O tom hlavním jsme se ještě ani nezačali bavit: jak se vlastně máme osvobodit z toho opileckého šílenství. Jak to spravíme. Jde o mnohem víc než úlevu, že jsme použili kondomy. Víc než si jen říct divné sbohem. Jedna divoká noc tě legálně nesváže. Pokud teda nejsi dost velký pitomec na to, aby ses vdala.

Proč jsem si nesundala ten prstýnek, hned jak jsem si ho všimla?

„Já ne…“ začínám a on se mi dívá do očí. „Nechtěla jsem ho sundat, abych ho neztratila. Kdyby to bylo třeba pravé zlato nebo… kdyby třeba patřil někomu jinému.“

„Patří tobě,“ říká.

Dívám se pryč, potom do stolu a všimnu si dvou svatebních prstenů mezi solí a pepřem. Jsou to mužské prsteny. Je jeden z nich jeho? Proboha.

Honem se snažím sundat ten svůj, ale Ansel se natáhne přes stůl, vezme mě za ruku a uklidňuje mě. Druhou ruku mi ukazuje a vidím, že má na prsteníčku stejný zlatý kroužek jako já. „Neboj se. Taky jsem ho nechtěl ztratit.“

Tohle je trochu moc. Chci říct strašně moc. Najednou mě přepadne děs z toho, že jsme manželé, a najednou už to není jenom hra. Žije ve Francii, já se za pár týdnů stěhuju do Bostonu. Pěkně jsme si to podělali. Proboha, tohle přece nemůžu chtít. Jsem blázen? Kolik to může stát, zrušit něco takového?

Odtáhnu se od stolu, potřebuju čerstvý vzduch a svoje kamarádky.

„Co s tím všichni dělají?“ ptám se. „Co s tím ti čtyři dělají?“ dodávám, jako by bylo potřeba upřesnění.

Utře si pusu a podívá se přes rameno, jako by tam kluci pořád stáli. Pak se otočí na mě: „Myslím, že mají v jednu sraz v hale. Pak myslím vyrážíte s holkama domů.“

Domů. Zamručím. Tři týdny s mou rodinou. Ani rozkošné žvatlání mých bratrů při hraní na Xboxu nemůže překonat otravnou společnost mého otce. Pak zasténám znovu: můj otec. Co když to zjistí? Platil by mi i potom byt v Bostonu?

Nenávidím fakt, že jsem na něm závislá. Nesnáším, když musím dělat cokoliv, co může vést k tomu jeho připitomělému úšklebku, když mi jde říct, že jsem to zase podělala. Taky mi vadí, že budu znova zvracet. Panika začíná jako vařící se voda v mém břiše a rozlévá se mi po celém těle. Třesou se mi ruce a čelo zaplavuje studený pot. Měla bych najít Lolu a Harlow. Měly bychom odjet.

„Měla bych asi jít za holkama a nachystat se…“ omámeně mávám směrem k výtahu a snažím se postavit. Najednou je mi špatně z úplně jiného důvodu než z alkoholu.

„Mio,“ uchopí mě za ruku. Z kapsy vytáhne tlustou obálku a podává mi ji.

„Musím ti něco dát.“

Podívejme, tak tady je můj ztracený dopis.

ČTVRTÁ KAPITOLA

O TÉ NEHODĚ JSEM v nemocnici skoro nebrečela. Pořád jsem sama sebe přesvědčovala, že je to jen děsivý sen. Byla to nějaká úplně jiná holka, ne já, kdo týden před maturitou přejížděl na kole silnici. Někoho jiného srazil

náklaďák, který nezastavil na červenou. Jiná Mia měla rozdrcenou pánev a nohu polámanou tak, že jí ze stehna trčela kost.

Prvních pár dní jsem byla otupělá a v šoku; od bolesti mě zachraňoval jen neustálý přísun léků. Ale i v tom rozmazaném světě jsem si byla jistá, že je to jen nějaké nedorozumění. Já jsem přece baletka. Zrovna mě přijali na prestižní baletní akademii – stanu se studentkou Joffrey Ballet School. Ani ve chvíli, kdy celou místnost zaplavovaly máminy vzlyky a doktor popisoval rozsah mých zranění, jsem nebrečela – netýkalo se mě to. Neměl pravdu. Určitě jen prohodili jmenovky, mluví o někom úplně jiném. Moje zlomenina je jen maličkost. Možná mám trochu natržené koleno, no co. Za minutku přijde někdo chytřejší a vysvětlí to. Musí.

Ale nikdo nepřišel. Ten den, co mě propustili domů a já stanula tváří v tvář realitě – životu bez tančení… na celém světě není dostatek morfia, aby utišilo tu bolest. Levou nohu mám zničenou – a spolu s ní i budoucnost, na které jsem tvrdě pracovala celý svůj dosavadní život. Vrátilo se mi koktání, které mě trápilo celé dětství, a můj otec – který strávil veškerý čas hledáním minusů kariéry baletky místo toho, aby chodil na moje vystoupení – seděl doma a snažil se zamaskovat, jak je z mé zmařené budoucnosti nadšený.

Šest měsíců jsem skoro nepromluvila. Dělala jsem to jediné, co mi zůstalo: žila jsem dál. Moje fyzické tělo se uzdravovalo, zatímco Lola s Harlow na mě dohlížely. Nikdy se ke mně nechovaly, jako by mě dohromady držel jen umělý úsměv a stehy, i když to byla pravda.

Zamrkám a vracím se zpátky. Ansel mě vede do stejného koutu, kam jsem ho včera zatáhla já. Ráno je tu rozhodně víc světla, zdá se to tu míň intimní, ale je mi to jedno. Do rukou mi totiž vkládá obálku. Ani netuší, jakou váhu to pro mě má. Neví, že naposledy jsem sama sobě napsala dopis v den, kdy jsem se přesvědčila, že je sice v pořádku truchlit nad tím, co jsem ztratila, ale je načase posunout se dál. Posadila jsem se ke stolu, sepsala jsem všechny věci, které jsem se bála říct nahlas, a pomalu jsem začala přijímat nový život. Místo toho, abych se odstěhovala do Chicaga, po čemž jsem vždycky toužila, jsem se přihlásila na univerzitu v San Diegu a konečně jsem začala dělat něco, co můj otec považoval za smysluplné: s vyznamenáním jsem ukončila bakalářské studium a přihlásila

jsem se na ty nejprestižnější obchodní školy ve Státech. Nakonec jsem si vybrala i konkrétní program. Vždycky mě zajímalo, jestli jsem se podvědomě snažila utéct co nejdál od otce i od té nehody.

Obálka v mých rukou je pomačkaná a trošku jetá, ošoupaná od toho, jak ji nejspíš pořád vytahoval a vracel zpátky do kapsy. Zalije mě pocit déj? vu, tolik mi to připomíná dopis, který jsem za ty roky četla snad tisíckrát. V rohu je obálka politá, na zadní straně je otisk mé rtěnky, ale je pořád neporušená. Nesnažil se ji otevřít, i když to podle jeho vyděšeného výrazu nejspíš několikrát zvažoval.

„Řeklas mi, ať ti to dneska dám,“ říká tiše. „Nečetl jsem ho.“

Obálka je těžká, nacpaná snad stovkou papírů. Když se mi ji podaří otevřít, vidím důvod – moje opilecké písmo je obrovské, takže se mi povedlo napsat sotva dvacet slov na každou stránku hotelového dopisního papíru. Čímsi jsem dopis polila, několik stránek je potrhaných, jako bych se je snažila poskládat. Pak jsem to asi vzdala a nacpala je do obálky tím nejjednodušším možným způsobem.

Ansel se dívá, jak je třídím a začínám číst. Když se mi jeho oči zarývají do obličeje, úplně cítím jeho zvědavost.

Drahá Mio. Drahá Mi-já. Drahá já! Začíná to. Culím se. Vybavuju si útržky toho, jak jsem psala. Vidím se, jak sedím na záchodovém prkýnku a snažím se soustředit na papír a propisku.

Sedíš na záchodě a píšeš si dopis na později, protože víš, že jsi tak opilá, že si nic nebudeš pamatovat. Nejsi ale tak opilá, abys nemohla psát. Znám tě, protože ty jsi já, a obě víme, že neumíš pít a že po ginu zapomínáš, co se kolem děje. Takže mě poslouchej:

Jmenuje se Ansel. Políbilas ho.

Chutná jako citrón a skotská.

Dalas mu ruku do svých kalhotek a pak jste si hodiny povídali. Jo, Ty jsi povídala. Já jsem povídala. My

jsme povídaly. A řekly jsme mu všechno o té nehodě a naší noze tvojí noze (děsně matoucí) mojí noze.

Na to jsem dočista zapomněla. Zvednu hlavu, abych se na něj podívala, a cítím, že se začínám červenat, rudnou mi i rty. Všiml si toho a teď se na mě něžně kouká.

„Byla jsem tak hrozně opilá,“ šeptám.

Přikyvuje směrem k dopisu, jako by nechtěl, abych ani já sama sebe přerušovala ve čtení.

Řeklas mu, že nesnášíš mluvení, ale miluješ pohyb Řeklas mu všechno o tančení před nehodou a net—

ančení po nehodě

Povídalas mu o tom, jaké to bylo být zaklesnutá pod tím horkým autem

Mluvila jsi i o dvou letech terapie a o tom, jak ses snažila tančit „pro zábavu“

O Lukovi a o tom, jak ti řekl, že má pocit, že pravá Mia umřela pod tím náklaďákem

O tátovi a o tom, jak určitě změní Broca a Jeffa ze sladkých kluků v debily

O tom, jak moc lituješ toho pádu a stěhování do Bostonu

Doslova jsi řekla „chci žít celý život tak, jak si užívám dnešní noc“ a on se vůbec nesmál, i když jsi zněla tak pitomě

A teď to nejdivnější Jsi připravená?

Zavřu oči a trochu se mi točí hlava. Nejsem připravená. Ta vzpomínka se mi vrací zpátky do myšlenek. Vítězství, síla, úleva. Nejsem připravená si znovu uvědomit, jak bezpečně jsem se s ním cítila, jak bylo všechno jednoduché. Nejsem připravená přiznat si, že byl svědkem něčeho, co nikdo jiný neviděl. Zhluboka se nadechnu a podívám se zpátky do papírů.

Nekoktalas. ŽVANILAS!

Vyhledám Anselův pohled, jako bych se dožadovala potvrzení. On ale samozřejmě neví, co v tom dopise je. Kulí na mě oči a snaží se to pochopit z mého výrazu. Jen tak tak se drží, aby nepromluvil. Pamatuje si všechno, co jsem řekla?

A to je ten důvod, proč jsi ho požádala o ruku. Řekl ano fakt rychle s roztomilým opileckým úsměvem, jako by to byl ten nejlepší nápad, který kdy slyšel, protože jasně – my se musíme vzít! Takže teď budete vyrážet na svatbu, ale nejdřív jsem ti to chtěla napsat, protože si nebudeš pamatovat proč. Takže proto. Nebuď koza. Možná je to ten nejlepší člověk, jakého kdy potkáš.

Pusu Mi-já

P. S.: Ještě jsi s ním nespala. Ale chceš. Hodně. Prosím, vyspi se s ním.

PPS: Zrovna ses ho zeptala, jestli se spolu vyspíte, a on řekl „uvidíme, jak to půjde“.

Skládám papíry, jak nejúhledněji to jde, a roztřesenýma rukama je vkládám zpátky do obálky. Srdce se mi zvětšilo na dvojnásobek, možná se spojilo s nějakým jiným, s nějakým novým, co bije v přerušovaném rytmu. V hrudi mi buší dvojitý tep.

„Takže?“ ptá se. „Umírám zvědavostí.“

„Napsala jsem ho předtím, než…“ zvednu ruku a ukazuju mu jednoduchý zlatý prsten. „Naposledy jsem si napsala dopis…“ chci začít, ale on už přikyvuje. Zaplaví mě horko.

„Já vím.“

„Já jsem tě požádala o ruku?“ Nejvíc mě asi překvapuje, že jsme vůbec, jeden nebo druhý, žádali o ruku. Vím, že si dělal legraci, ať s ním jedu na léto do Francie, ale tohle přece chtělo nějakou diskuzi a plán. Museli jsme sehnat auto, oznámit, kam jedeme. Museli jsme podepsat nějaké papíry a zaplatit, vybrat prstýnky a říct si ty sliby dost jasně na to, abychom je přesvědčili, že nejsme totálně namol. To mě vlastně asi překvapuje nejvíc – že jsme v tu chvíli ještě dokázali působit střízlivě.

Znovu přikývne a usmívá se.

„A tys řekl ano?“

Lehce naklání hlavu a slova mu z pusy vyplouvají jako lodě: „Jistě že jsem řekl ano.“

„A u toho sis nebyl jistý, jestli se mnou chceš spát?“

Ještě než to dokončím, už vrtí hlavou. „Ale no tak, vážně. Vždyť jsem s tebou chtěl spát už před dvěma dny. Ale včera jsme byli opilí. Nebylas…“ odkloní pohled a zírá kamsi do prázdné haly. „Odešlas, aby sis napsala dopis, protože ses bála, že si ráno nebudeš pamatovat, žes mě požádala o ruku. A opravdu, nepamatuješ si to.“ Zvedne obočí, jako by čekal, že přiznám, že má pravdu. Kývnu. „Ale pak jsme se vrátili do hotelu a tys byla tak krásná a…“ nervózně vydechne. Má tak roztřesený dech, že skoro vidím jednotlivé obláčky vzduchu, vycházející ven.

„Tolik jsi to chtěla.“ Naklání se ke mně a líbá mě: „A já taky.“ Trochu se vrtím a přeju si, abych se mu nemusela dívat do tváře.

„Spali jsme spolu, Mio. Prožili jsme hodiny a hodiny sexu, a byl to ten nejlepší, nejintenzivnější sex v mém životě. A vidíš? Pořád jsou věci, co si nepamatuješ.“

Možná si nevybavím každý dotek, ale moje tělo to zvládá za mě. Cítím jeho prsty na kůži, jako by mi je tam vytetoval. Jsou v malých modřinách, které dokonce vidím, ale jsou i neviditelné: ozvěna jeho doteku v puse, na nohou, jeho chlouba ve mně.

Ale i když jsou všechny vzpomínky skoro návykové, nechci se o tom teď bavit. Chci vědět, co si pamatuje z toho před svatbou, před sexem, když jsem mu odhalila celý svůj život. Sex s naprostým cizincem pro mě není dvakrát běžný, ale dokážu se s tím smířit. Obrovským otazníkem je, jak moc jsem se mu otevřela. O některých věcech jsem nemluvila ani s Lukem.

„Asi jsem ti toho o sobě pověděla hodně,“ říkám a koušu se do spodního rtu. Cítím, že je pořád rozcitlivělý, v hlavě mi probleskují obrázky jeho zubů, jazyka i prstů, jak si s mými rty pohrává.

Nic neříká, ale pozorně si mě prohlíží. Zdá se mi, že chce, abych pochopila něco, co on pochopil už před několika hodinami.

„Řekla jsem ti o Lukovi? I o mé rodině?“ Přikývne.

„O mé noze?“

„Tu jsem viděl,“ připomíná mi tiše.

Pochopitelně. Viděl jizvu, která se táhne od boku až ke kolenu, i malinké jizvičky kolem děsivého šrámu v místě, kde byla noha rozseknutá.

„Proto se třeseš?“ ptá se. „Protože jsem viděl tvou nahou nohu? Protože jsem se jí dotýkal?“

Ví, že tak to není. Úsměv, který se mu objeví na tváři, mi říká, že zná moje tajemství a vychutnává si mě. Pamatuje si úplně všechno včetně svého neobvyklého vítězství: poznal užvaněnou Miu.

„To asi ten gin,“ říkám.

„Myslím, že spíš já.“

„Byla jsem hrozně opilá. Prostě jsem zapomněla být nervózní.“

Jeho rty jsou u mě tak blízko, že cítím jejich stín na tváři. „To já, Cerise. Ani dneska ráno nekoktáš.“

Opírám se o zeď. Potřebuju prostor. Nejde jen o to, že jsem s ním tak klidná. Jde taky o jeho návykovou pozornost, potřebu cítit jeho ruce a rty po celém těle. Točí se mi hlava z kocoviny a skutečnosti, že jsem vdaná. Ať už se stane cokoliv, musím s tím něco udělat. Přitom jediné, co opravdu chci, je zalézt s ním zpátky do postele.

„Je mi divně, že jsem ti všechno vyklopila, a přitom nevím nic o tobě.“

„Na to máme spoustu času,“ říká a jazykem si vlhčí rty. „Vlastně, dokud nás smrt nerozdělí.“

To si dělá srandu. Směju se a jsem ráda, že se konečně můžeme bavit uvolněněji. „Nemůžu zůstat tvojí ženou, Anseli.“

„Vlastně,“ šeptá, „můžeš.“ Lehce mě líbá na koutek úst a jazykem mě hladí po rtech.

Srdce se mi znovu nafoukne a jsem jako z kamene: „Cože?“

„Chci žít celý život tak, jak si užívám dnešní noc,“ cituje moje včerejší slova. Srdce se mi topí v žaludku.

„Já chápu, jak to zní,“ dodává okamžitě. „Nejsem blázen. Ale donutilas mě přísahat, že tě to nenechám vzdát.“ Pomalu točí hlavou: „A protože jsem ti to slíbil, nemůžeme to manželství zrušit. Minimálně do podzimu, než začneš školu. Slíbil jsem ti to, Mio.“

Odtahuju se a dívám se mu do očí. Opět se ke mně naklání a líbá mě. Podvědomě cítím, že bych z toho všeho, co se seběhlo, měla být mnohem nervóznější. Jenže on na mě má zvláštní efekt, který se od včerejška vůbec nezměnil – ani s kocovinou ani s děsivou realitou toho, co jsme provedli.

Znovu si vychutnává můj ret a pak mi půjčuje svůj jazyk. Chutná po pomerančovém džusu, vodě a hroznech. Drží mě za boky, líbá mě intenzivněji než před chvíli a unikne mu tiché zasténání. „Vraťme se nahoru,“ šeptá. „Chci tě znovu cítit.“

„Mio!“ rozlehne se Harlowin hlas celou halou a mísí se s pachem cigaret.

„Kurva, holka, my jsme tě celý ráno hledaly! Už jsem se začínala bát, že jsi někde v příkopě.“

Obě se ke mně rozbíhají, ale těsně před námi se Harlow zastaví a opře se rukama o kolena. „Fajn, běhání už ne. Asi se pobliju.“

Všichni netrpělivě čekáme, rozhlížíme se, jestli někde není kýbl, ručník nebo aspoň rychlý únik. Nakonec se postaví a zavrtí hlavou: „Planý poplach.“

Realita na nás doléhá v podivné vlně ticha, která následuje, když si mě Lola s Harlow nejistě prohlížejí.

„Jsi v pohodě, Mio?“ ptá se Lola.

Anselovy dotyky a návrh, že bychom měli zůstat manželé, bolest hlavy a žaludek na vodě – to všechno dohromady způsobí, že bych se nejraději schoulila do klubíčka přímo tady na koberci. Jsem vyděšená k smrti. Je mi dokonce fuk, jak špinavý ten koberec je. „Dobrý… Není to nic, co by smrt nevyřešila…“

„Můžeme si ji na chvíli půjčit?“ ptá se Harlow Ansela a její tón mě překvapuje. Harlow se nikdy neptá, když něco chce.

Přikývne, ale než se stihnu otočit, lehce mě pohladí po paži, až se dotkne i prstýnku na levém prsteníčku. Neřekne ani slovo; jen mi dotekem připomíná, abych neodjížděla z města dřív, než si s ním promluvím.

Lola mě vede halou do obrovské síně, kde je několik mohutných křesel a příjemné ticho. Všechny se sesuneme do sedaček, ztrácíme se v otravné kocovině a několik minut jen tiše sedíme.

„Tak,“ začínám.

„Tak,“ řeknou moje kamarádky jedním hlasem.

„Co se včera sakra stalo?“ ptám se. „Jak to, že nikdo neřekl: Hele, možná bychom se neměli brát?“

„Hmmm,“ funí Harlow. „Mně bylo hned jasný, že máme být víc nóbl.“

„Já viním těch sedm set panáků, co jsme vypili,“ dodává Lola.

„Já viním Finnovo úchvatný péro.“ Obě s Lolou nesouhlasně mručíme. Harlow je to fuk, jen se ležérně napije z láhve vody, co si přinesla. „Ne, myslím to vážně. A ten teda jede parádně, holky. Pěkně si na mě dovoloval.“

„Zrušíme to,“ připomíná jí Lola. „Můžete šukat, i když nebudete manželé.“ Harlow se škrábe na bradě: „Pravda.“

„A co ty s Anselem?“ ptá se mě Lola.

„Stalo se toho hodně.“ Úplně instinktivně si přejedu prstem po rtech.

„Nejsem si ani jistá, jestli jsme vůbec spali. Trochu mě mrzí, že si toho moc nepamatuju, ale je dost pravděpodobné, že jsme zkusili úplně všechno.“

„I anál?“ ptá se Harlow příliš nahlas.

„Ne! Bože. Vhoď si dvoustovku do kasičky za prasečiny,“ říkám jí. „Ty seš nechutná!“

„Vsadím se, že Francouzovi by se to líbilo,“ nedá si pokoj. „Vypadáš dost jetě.“

V hlavě mi víří vzpomínky jako malé útržky ve větru.

Jeho ramena nade mnou, pěsti zaryté do polštáře pode mnou. Ostré zasyčení, když jsem mu olízla špičku penisu.

Jeho šeptající hlas: Laisse-toi aller, pour moi. Udělej se pro mě.

Mnu si oči, abych se probrala a vnímala holky. „A jak to bylo s tebou a Oliverem?“ ptám se Loly, abych změnila téma.

Krčí rameny. „Upřímně, ve chvíli, kdy jsme odjížděli z kostela, jsme oba začali střízlivět. Harlow byla u nich v apartmánu a vydávala všechny možné pazvuky. Ty s Anselem jste byli u nás.“

„Jejda, promiň,“ huhlám.

„Tak jsme se prostě procházeli po ulicích. Celou noc jsme si povídali.“

„Fakt?“ ptá se Harlow překvapeně. „Ale vždyť je tak sexy. A je to Australan.

Strašně bych ho chtěla slyšet, jak říká: líbej mi péro.“

„Další stovka za sprosťárny,“ říká jí Lola.

„Rozumělas mu vůbec?“ směju se.

„Jo, bylo to trochu horší, když byl opilej,“ přiznává a opírá si hlavu o opěradlo křesla. „Je skvělej. Je to trochu divný. Věděly jste, že si bude otevírat komiksový obchod? Z nás tří bych to měla být já, kdo do toho praští. Je tak krásnej a neuvěřitelně trapnej, což jak víte, je moje Achillova pata. Ale už po obřadě jsme vymýšleli, jak to udělat se zrušením svazku… Ještě před tím, než nás vyzvedla limuzína.“

Všechno se mi zdá až surrealistické. Čekala jsem víkend plný opalování, pití, tancování a nejlepších kamarádek. Nečekala jsem, že zažiju nejlepší sex svého života a probudím se vdaná. Hraju si s prstýnkem na ruce a najednou mi dojde, že jsem jediná, kdo ho ještě má na prstě.

Harlow si toho taky všimla. „Máme s klukama sraz v jednu a jdeme do kostela, abychom to zrušili.“ Říká to důležitě a ostře, jako by znala moji situaci a chtěla přispět další vrstvou do toho spletence citů, který v sobě cítím.

„Jasně,“ říkám.

Lola se na mě dívá. „To nezní úplně přesvědčivě.“

„Co ti to Ansel povídal u snídaně?“ ptá se Harlow. Mám pocit, že její předsudek je další osoba, která s námi sedí v kruhu a dívá se na mě s rukama zkříženýma na prsou. „Líbal tě. Dneska tě rozhodně líbat nemá. Všichni teď máme být vyděšení a až později si můžeme začít dělat legraci z toho, ‚jak jsme se jednou opili a vzali ve Vegas‘. Z toho pak budeme čerpat ještě třicet let. Nepatří sem něžnosti ani líbání, Mio. Jenom kocovina a lítost.“

„Aha…?“ říkám a škrábu se na bradě. Je mi jasné, že Harlow bude pevně stát za tím, že do situací, jako je tahle, city nepatří. Ale pro mě tam jsou. Líbí se mi.

Líbí se mi, jak se na mě kouká, líbí se mi, když cítím jeho rty na svých. Chci si pamatovat, jak zní, když do mě tvrdě naráží, a jestli mluví francouzsky nebo anglicky, když se udělá. Chci s ním sedět na gauči v baru, nechat ho mluvit a poslouchat.

Nějakým podivným způsobem se mi zdá, že kdybychom se včera nevzali, měli bychom větší šanci to celé prozkoumat.

„Ježiši, Mio,“ Harlow sotva dýchá. „Já tě žeru, ale teď mě úplně ničíš.“ Ignoruju její nátlak, abych reagovala nahlas. Netuším, co řekne na moji ner—

ozhodnost Lola. Vždycky bere život, jaký je, a patří někam mezi mě a Harlow, co se názoru na nahodilý sex týká. Z toho důvodu (a taky proto, že se ještě nikdy

žádná z nás spontánně nevdala za cizince z jiné země – tohle musí jednou začít být vtipné) bude určitě mnohem mírnější. Proto se otočím s odpovědí na ni.

„Navrhl, že bychom mohli… zůstat svoji.“ Bezva. To jsem to ale hezky obešla. Ticho.

„Já to věděla,“ šeptá Harlow. Lola pořád mlčí.

„Napsala jsem si dopis, než jsme se vzali,“ vysvětluju a chci to opatrně objasnit. Z celého světa jsou to právě tyhle dvě, kdo pro mě chce jen to nejlepší. Nejsem si ale jistá, jestli je neraní, když jim povím, jak bezpečně se s Anselem cítím.

„A?“ kouká na mě Harlow. „Mio, tohle je obrovská věc. Tos nám to nemohla říct na začátku?“

„Já vím, já vím,“ snažím se ztratit v opěradle. „Asi jsem mu o sobě pověděla úplně všechno.“ Obě ví, jak moc to znamená, a tak nic neříkají. Čekají, až skončím. „Mluvila jsem hodiny a hodiny. Nekoktala jsem, nesnažila jsem se tomu vyhnout.“

„Je pravda, žes mluvila opravdu hodně,“ přitakává Lola a tváří se ohromeně.

Harlow na mě mhouří oči. „Doufám, že vážně neuvažuješ nad tím, že bys zůstala vdaná. Vdaná za cizince, kterého jsi potkala včera večer ve Vegas a který žije na druhém konci světa.“

„Nooo… jasně že to zní podezřele, když to řekneš takhle.“

„A jak bych to jako měla říct, Mio?“ zvyšuje hlas. „To ses úplně zbláznila?“ Možná? Ne, určitě. „Prostě asi potřebuju trochu víc času,“ říkám klidně. Harlow vyskočí. Rozhlíží se, jako by jí mohl někdo pomoct přesvědčit nejlepší kamarádku, že se totálně pomátla. Lola si mě jen pozorně prohlíží. „Jsi si jistá?“ zeptá se.

Vyštěknu napůl smíchy, napůl kašlem. „Nejsem si jistá vůbec ničím.“

„Ale víš, že to nechceš zrušit hned teď?“

„Ansel říkal, že to neudělá, protože mi to slíbil.“

Lola podezíravě zamhouří oči a opře se překvapeně do křesla. „Slíbil ti to?“

„Tak to říkal. Prý mi to musel odpřisáhnout.“

„Tohle je naprosto absur…“ začíná Harlow, ale Lola jí skočí do řeči.

„U mě si získal pár bodů navíc.“ Otočí se na Harlow a chytne ji za předloktí:

„Pojďte, zlatíčka. Mio, hned se vrátíme, zabalíme si a vyrazíme domů, ano?“

„To si děláš prdel? My…“ začíná Harlow zase nabírat na obrátkách, ale Lola ji zpraží pohledem. „Co nadělám…“

V dálce za skleněnými dveřmi vidím, jak na ně u zastávky taxíků čekají Finn s Oliverem. Ansel s nimi není.

„Hodně štěstí s rozvodem,“ říkám s úsměvem.

„Máš štěstí, že tě miluju,“ volá na mě Harlow přes rameno. Její kaštanové vlasy se jen zavlní, když ji Lola pevně táhne vpřed. „Jinak bys už byla mrtvá.“

PO JEJICH ODCHODU se zdá hala úplně tichá. Dívám se kolem, jestli v nějakém tmavém rohu neuvidím Ansela. Věděl by, že jsem nešla s nimi. Ale není tam. Netuším, kde by mohl být. Jenom kvůli němu jsem nešla. I kdybych měla jeho číslo, nemám u sebe telefon. I kdybych měla telefon, vůbec netuším, kde jsem nechala nabíječku. Opilá Mia si rozhodně potřebuje dávat větší pozor na svoje věci.

Udělám jedinou věc, která mě napadne: půjdu nahoru do pokoje, znovu se osprchuju a nabalím se, zkusím najít v tom nepořádku nějaký systém.

Sotva udělám jediný krok, už mi v hlavě vyvstávají střípky z minulé noci.

Zavírám oči, abych se do nich mohla ponořit, toužím po každém detailu.

Jeho ruce na mém zadečku, prsou, bocích. Otírá se mi svou chloubou o vnitřní stehno. Líbá mě na krk, jemně kouše.

Moje myšlenky přeruší rychlé zaklepání na dveře.

Samozřejmě je to on, čerstvě vysprchovaný a stejně zmatený jako já. Obejde mě, zamíří do obýváku a sedne si na kraj postele.

Lokty se opírá o kolena a dívá se na mě přes pramen vlasů, který mu spadl do obličeje. I když jeho oči nevidím celé, jsou tak jasné, že mi z nich zase naskočí husí kůže.

Aniž by se to pokusil jakkoliv uvést, říká: „Měla bys se mnou odjet na prázdniny do Francie.“

Mohla bych si vybrat z tisíce odpovědí, které by zdůraznily absurditu jeho návrhu. Zaprvé, neznám ho. Navíc neumím francouzsky. Letenky jsou nekřesťansky drahé a kde bych tam asi tak bydlela? Co bych celé léto dělala s člověkem, kterého neznám, navíc ve Francii?

„Za pár týdnů se stěhuju do Bostonu.“

Vrtí hlavou. „Tam se stěhuješ až na začátku srpna.“

Začínám se mračit. Tak to vypadá, že jsem mu o sobě řekla úplně všechno. Nejsem si jistá, jestli mám být ohromená tím, že si to pamatuje, nebo se cítit provinile, že to musel všechno poslouchat. Čekám a nakláním hlavu. Většina

holek už by ze sebe něco vypravila. Ten nejsladší chlap na světě mi nabízí něco naprosto úžasného, ale já si prostě počkám, co mi ještě poví.

Vlhčí si rty jazykem a zdá se, že je mu úplně fuk, že se mi na jeho slova nechce odpovědět. „Jenom mě chvíli poslouchej. Mohla bys bydlet u mě. Mám dobrou práci, můžu si dovolit platit za tebe jídlo a nabídnout ti přístřešek. Sice pracuju dlouho do večera, ale mohla by sis prostě…“ zadívá se na podlahu,

„užívat město. Paříž je nejkrásnější město na světě, Cerise. Budeš mít nekonečně moc možností. Máš za sebou zatraceně těžké období a možná by ti udělalo dobře, kdyby sis mohla užít klidné léto ve Francii.“ Zvedne hlavu a tiše dodá: „Se mnou.“

Přejdu k posteli a sednu si dost daleko od něj. Pokojská už převlékla ložní, uklidila ten binec, který jsme tu nechali; takhle je jednodušší dělat, že včerejší noc se odehrála v životě někoho jiného.

„Je pravda, že se skoro neznáme,“ pokračuje. „Ale vidím, jak si tím Bostonem nejsi jistá. Stěhuješ se tam jenom proto, abys utekla tátovi. Jenom proto, abys nějak pokračovala dál. Možná potřebuješ dát si chvíli pauzu, nadechnout se. Udělalas za poslední čtyři roky od té nehody něco takového?“

Chci, aby mluvil dál. Rozhodla jsem se, že i když je moc brzy na to, abych se do něj zamilovala, jeho hlas zbožňovat můžu. Líbí se mi jeho sytá, jasná barva, oblé samohlásky a svůdné souhlásky. Jeho hlas tančí. Nikdy by nemohl znít hrubě nebo drsně.

Ale hned když mě to napadne, uvědomím si, že to není pravda. Vzpomenu si, jaké zvuky vydával včera v noci, když po mně toužil:

Opři se o zeď.

Už se nemůžu dočkat, až se uděláš, Cerise. Ukaž mi, jak ti chutnám.

Nevím, co na jeho nabídku odpovědět, a tak zase mlčím. Tisknu se k polštáři, lehnu si na záda a cítím, že jsem úplně vyčerpaná. Choulí se vedle mě, lehce se dotýkáme rameny. Nevydržím to a přitulím se k němu, hladím ho po hrudi a po vlasech. Jeho tělo mi připomíná včerejšek: jak daleko se musím natáhnout, abych ho mohla úplně obejmout, jak něžně leží jeho penis v mé dlani. Čichám k jeho krku, dýchám jeho čistou vůni: hotelové mýdlo a kapku oceánu.

Ansel se převalí, aby na mě líp viděl. Líbá mě na krk, bradu, rty a pozoruje mě. Hladí mě po zádech, sjíždí mi po zadečku, přes boky, přitahuje si mě blíž. Mezi nohama cítím, jak moc po něm toužím. Cítím, že i on se napíná a tvrdne. Ale místo toho, abychom se do sebe ponořili, nevinně usínáme.

Když se probudím, leží vedle mě vzkaz. Nechal mi číslo a slib, že tu pro mě bude, kdykoliv ho budu potřebovat. Ale fyzicky tu není.

ZAJÍMALO BY MĚ, kolik jízd z Vegas do Kalifornie je jako ta naše: horký vzduch prohánějící se autem, ženský s kocovinou, ve vzduchu visí lítost jako jediný akord hraný celou cestu.

„Musím si dát k jídlu něco mastnýho,“ sténá Harlow a Lola sjíždí z dálnice, aby zastavila u bistra.

Nad smaženým sýrem a hranolkami Harlow prohlásí: „Vůbec nechápu, proč jste to rovnou nezrušili.“ Namočí si hranolku do kečupu a pustí ji zpátky na talíř.

„Teď se tam budete muset vrátit, nebo projít nějakým strašně složitým procesem zrušení manželství, když jste každý v jiném státu. Prosím tě, řekni mi raději úplně všechno, abych přestala mít chuť pořádnou ti vrazit.“

Ansel je objektivně úžasný a sex s ním byl nápadně dokonalý. Harlow ale ví moc dobře, že nejsem tak spontánní, aby mě jen dobrý sex dohnal k tak šílenému rozhodnutí. Takže se musím vrátit k dopisu. Nikdy jsem si nevedla deník. Ani Harlow nepíšu, když je někde za mořem na návštěvě u táty na natáčení. Ale dopis, co jsem si napsala po nehodě, jsem četla tolikrát, že papír vypadá jako usušený okvětní lístek a inkoust už nejde skoro vidět. Dopis, který napíšu sama sobě, je pro mě něco jako posvátný svitek. Zní to divně a nejsem si jistá, jestli je to dobrý nápad, ale přikládám mu i teď stejnou váhu, jakou jsem mu chtěla dát, když jsem ho psala.

„Co budeš dělat?“ ptá se Lola, sotva jim vylíčím každičký detail, co si z oné noci pamatuju.

Krčím rameny. „Asi se budu snažit do září pochopit, proč jsem si ho chtěla vzít. Pak se třeba rozvedeme.“

PÁTÁ KAPITOLA

OLA MĚ VYHODÍ před domem. Bráškové sedí v obýváku a hrají na xboxu. Táta mi cpe do ruky víno, sotva vejdu na verandu.

„Na naši úžasnou dceru,“ říká a pozvedává skleničku. Strojeně se usmívá a přitáhne si mámu blíž k sobě. Za nimi právě zapadá slunce, takže jejich siluety zalité světlem vypadají překrásně. Jsem si jistá, že by byl nadšený, kdyby si ten pohled mohl zarámovat. „Věřím, že tvůj poslední divoký víkend stál za to, a jako tvůj otec o něm nechci slyšet ani slovo.“ Směje se svému vlastnímu vtípku a mně by asi taky přišel úsměvný, kdybychom za sebou neměli celou tu divokou minulost. „Připijme si v naději, že tvoje budoucnost bude už jen plná soustředění a úspěchů.“

Netečně si s ním přiťuknu a dívám se, jak si mě prohlíží. Dvakrát jsem se sprchovala, ale pořád vypadám jako mrtvola v černém tričku a zničených džínách. Prohlíží si můj krk, na kterém jsem se pokusila zamaskovat červené flíčky a cucfleky šedým šátkem. Tátův úsměv se okamžitě promění ve znechucený úšklebek, ale naštěstí si nevšiml prstýnku. Opatrně schovávám levou ruku do kapsy, aby o něm nevěděl.

Položí skleničku na venkovní bar a poodejde od mámy. „Úspěšné ženy se chovají jako dámy,“ procedí skrze zaťaté zuby a sálá z něj podivné uspokojení. Vím, že si mě vychutnává. Poslední čtyři roky jsem byla zodpovědná a ambiciózní, takže pro něj bylo téměř nemožné najít něco, co by na mně mohl zkritizovat. Teď je ve svém živlu; je mnohem pohodlnější urážet, než chválit.

„Jely jsme do Vegas oslavit promoci, tati. Nestaly se z nás štětky.“ Ne, Mio, jenom ses provdala za cizího chlapa.

„Musíš ještě hodně dospět, než si zasloužíš přijetí na prestižní univerzitu. I když jsem opravdu velmi nesouhlasil s tím, abys byla celý život tanečnicí, alespoň jsem obdivoval tvoje ambice. Sotva jsi ale dodělala vysokou a vypadáš, jako bys…“ vrtí hlavou. „Ani si netroufám říct, co jste asi tak dělaly. Nikdo nebude chtít spolupracovat s tulačkou, která přijde do práce s napuchlými rty, cucfleky a bude smrdět po chlastu. Koukej se sebou něco udělat, Mio.“

Máma se šokovaně nadechne, zvedne hlavu, jako by se chystala jeho tyranskému výstupu odporovat. Když se ale setká s jeho pohledem, ztratí energii. Táta zuřivě odejde dovnitř, jako by zapomněl, že tam nechal pití. Máma jen zašeptá: „Ach jo, zlatíčko.“

„To je dobrý, mami. Jsem v pohodě.“

Nechci, aby mě bránila. Za chvíli odjedu a pro ni je život mnohem jednodušší, když drží krok a hubu a hraje v Davidově týmu roli, kterou jí přidělil. Smutně se na mě podívá a odchází za tátou dovnitř.

Skleněné posuvné dveře se těžce zavírají a pořád slyším jeho řev. To se nikdy nepoučí? Tuhle příležitost prostě nezahodí, to jen přes mou mrtvolu!

Prohlížím si máminu dokonalou zahradu – perfektně zastřižený trávník, záhony přeplněné květinami, zářivý bílý plot – uprostřed té nádhery si připadám jako kus plevele. Vždycky jsem měla pocit, že sem nepatřím. Teď se cítím jako totální nula.

STANOVIŠTĚ OBJEVŮ NENÍ v sandiegské zoo moc velkým lákadlem pro davy. Za pavilonem plazů a Wegeforthovou nádrží je několik expozic, které jsou tiché i ve dnech, kdy je celá zoo zaplavená turisty. Vždycky to byla moje nejoblíbenější mantra – najdi si klidné místo v chaosu. Tady se mi přemýšlí nejlíp.

Je úterý, krátce po poledni, a já se u vchodu protáhnu kolem skupinky turistů se zelenými plastovými kočárky s motivy zoo. Zahnu vlevo k plameňákům, zamířím přímo na své tajné místečko. Musím si promyslet, co všechno si potřebuju sbalit do Bostonu. Musím všechno zorganizovat tak, abych mohla odjet už příští týden. Další tři týdny s otcem bych nevydržela.

Musím si promyslet, jakou práci chci vlastně dělat: Servírku. Pekařku. Prodavačku. Možná bych mohla být obchodní asistentka. Nebo bych mohla po nocích tančit v klubech, jenom abych naštvala otce. Dělám všechno pro to, aby mě ani nenapadlo, že bych mohla pracovat jako instruktorka tance. Projdu poslední zatáčkou a sesunu se na svou nejoblíbenější lavičku. Zhluboka dýchám.

Rozhodně nepotřebuju myslet na to, že Ansel možná právě teď odlétá zpátky do Francie.

„Mělas pravdu,“ ozve se mi za zády hluboký, povědomý hlas. „Tahle část je opravdu úplně opuštěná.“

Nevěřím vlastním uším. Otevřu oči a vidím, jak ke mně přichází Ansel. Sedne si vedle mě na lavičku, protáhne si ruce a pak jednu ležérně nechá opřenou za mými zády. Prsty mě šimrá na rameni.

Nemám slov.

Zaplaví mě známý pocit z neznámých příčin. Nemám slov, protože jsem v šoku, ne proto, že se musím kontrolovat.

„A-a –“ nemůžu se vykoktat.

Trpělivě čeká a jeho prsty mě hřejí na kůži.

„Co tady děláš? Jak jsi věděl –“

„Říkalas mi, že sem chodíš přemýšlet. Že to tady zbožňuješ. Musím přiznat,“ rozhlíží se, „že tě vůbec nechápu, vždyť je to tu samý beton a spící hadi. Ale dorazil jsem sem už tak před hodinou.“ Nakloní ke mně hlavu a usmívá se, jako by zrovna nezněl jako úchylák a slizoun. „A jsem tu proto, že bez tebe nemůžu být, Mio. Jsi moje žena.“

Musím vypadat opravdu vyděšeně, protože se rozchechtá, a dokonce mě pustí, aby se mohl předklonit. „Promiň. To nebylo dvakrát ohleduplné. Jsem v San Diegu, protože odtud dneska večer odlítám. Oliver má jednání s architektem, který mu tady navrhuje obchod, a je to naposledy, co se na nějakou dobu uvidíme. Přijeli jsme včera večer a sem jsem přišel v naději, že je pravda, cos mi říkala, a že sem pořád chodíš přemýšlet. Možná jsem tu taky proto, abych se sám zamyslel,“ dodává. Podívá se na mě a usměje se: „Přísahám, že jsem si dělal srandu.“

„No, pořád je pravda, žes mě sem přišel hledat,“ připomínám mu a trochu se odtáhnu.

Sáhne do zadní kapsy a podá mi přeložený papírek. Otevřu ho a vidím, že je to kopie našeho oddacího listu. „Myslím, že ho nemáš. Ani jsi nevěděla, jak se píše moje příjmení. Zavolal bych ti, jenže jsem si chytře zapomněl vzít tvoje číslo, když jsem ti dával svoje.“

Připadám si jako úplná koza. Jede celou cestu sem, aby mi tohle předal, a já jsem mu ani neposlala svoje číslo.

„Díky,“ šeptám sotva slyšitelně.

„V pořádku.“

Zase se přisunu blíž k němu, položím mu dlaň na předloktí, a když se mi adrenalin v krvi trochu uklidní, uvědomím si, jak jsem směšně nadšená, že ho zase vidím. „Takže Oliver otvírá obchod v San Diegu?“ Jsem si stoprocentně jistá, že Lola netuší, že bude mít obchod právě v našem městě.

Přikývne a líbne mě na ruku. „Za pár týdnů se sem přesune. Chtěl jsem si být jistý, že budeš mít ten papír, než se odstěhuješ do Bostonu.“ Postaví se: „Nechtěl jsem to posílat k tobě domů, aby to nenašel táta.“ Je tak skvělý. „Půjdu zpátky do hotelu a odpočinu si, čeká mě dlouhá cesta.“

„Kdy odlítáš?“

„Kolem jedenácté?“ řekne po krátkém zamyšlení.

Dřív než si stihnu všimnout, jestli má pořád na ruce prstýnek, schová ruce do kapes. Určitě viděl, že já ten svůj pořád nosím. „Můj mail je moje křestní a příjmení bez mezery na xmailu. Můžeme v září všechno probrat.“

„Fajn,“ přikývnu.

Nakloní se ke mně, líbá mě do vlasů a šeptá: „Budu v Hiltonu až do osmi. Koupil jsem otevřenou zpáteční letenku do Paříže. Pro tebe.“ Narovná se, na tváři se mu objeví široký úsměv a mně padá brada skoro až na zem. „Jsem optimista. Nebo blázen. To záleží na tom, koho se zrovna zeptáš.“

Možná je blázen, ale s dokonalým zadkem.

Chvíli ještě sedím ve svém betonovém úkrytu pro hady a přemýšlím nad tím, že bych měla jít domů a na všechno rychle zapomenout. Pohrávám si s myšlenkou, že zajdu k Lole, zdržím se s ní a Gregem na večeři, ale je mi jasné, že mu bude povídat o všem, co se o víkendu stalo. Bez pochyby se budou válet po zemi smíchy, a to jim rozhodně nechci zkazit nějakým sentimentem. Přemýšlím, že bych zajela za Harlow. Plážové sídlo, sluníčko a nemyslet na nic zní fajn, jenže láska a síla celého klanu Vegů by byla nesnesitelným kontrastem s mou rodinou.

Pojedu do města.

ANSEL OTEVÍRÁ DVEŘE s tím širokým úsměvem na tváři. Ten ale zmizí, když vidí, že s sebou mám místo kufru jen malou tašku přes rameno.

„Nemůžu s tebou jet do Francie,“ začnu a třeštím na něj oči. Srdce mi v hrudi divoce bije. „Ale nechtěla jsem jít domů.“

Ustoupí, abych mohla vejít. Pustím taštičku na zem a otočím se k němu. Ve skutečnosti je opravdu jen jeden důvod, proč jsem sem do hotelu přišla, a myslím, že ho oba známe. Je jednoduché předstírat, že jsem milenkou ve filmu, která jde do hotelu, aby si se sexy hlavní postavou užila poslední noc. Nemusím se snažit být statečná, když je to tak jednoduché: odjíždí. Je to skoro jako hra. Představení. Role.

Nevím, která Mia přebírá velení nad mým tělem, ale zavírám do pomyslné krabice všechno ostatní, co by mě mohlo rušit od pocitu, který mám po jeho boku. Stačí udělat jeden jediný krůček a on už mi jde naproti, ruce mi vsouvá do vlasů a jemně mě líbá na rty. Voní oceánem, zelení a lehce mnou ještě ze včerejší noci.

Božínku, jeho chuť! Chci ho mít v sobě a při pouhé té myšlence se všechno ostatní ztrácí v temnotě, jako by všechno mimo nás dvou rozpouštěla a ničila. Chci cítit jeho rty po celém těle, chci, aby mě líbal a olizoval, kousal, přesně jako to dělá teď. Je to dokonalý pocit – po jediné noci, kterou jsme spolu strávili, ví přesně, jak se chovat k mé kůži.

Odvádí si mě k posteli, po celém krku cítím jeho rty, jazyk i zuby, letmé pusinky na tvářích. Položím se na záda na postel.

Zatáhne za okraj mých šatů a vysvobodí mě z nich jediným přesným pohybem. Pak se natáhne za mě a jediným klouznutím prstů mi sundá i podprsenku. Mám pocit, že jsem něco, co právě odhaluje, něco tajemného. Jsem odměnou jeho magického triku, schovanou pod sametovým přehozem. Celou si mě prohlíží a vidím, že už ztrácí trpělivost: odhodí košili, překotně si rozepne pásek a znovu mě ochutná.

Vzdá to, a místo aby se svlékl, klekne si na zem mezi moje stehna, roztáhne je od sebe a líbá mě přes kalhotky. Žužlá mě, kouše a olizuje, celý netrpělivý. Nakonec mi sundá i ten zbývající kousek oblečení.

Když se nakloní dopředu a jediným dlouhým olíznutím poškádlí moje nejcitlivější místečko, zavzdychám. Jeho dech tančí na mé kůži v malých výbuších, líbá mi poštěváček, třísla i stehna. Posadím se a dívám se na něj.

„Řekni mi, po čem toužíš,“ šeptá a jeho hlas se odráží od mé kůže.

V ten moment si vzpomenu, že mě včera udělal rukou, tělem, ale ne pusou. Musím to zase mít. Přemýšlím, jak dlouho to asi zkoušel, než jsem začala být nesvá, netrpělivá a přitáhla jsem si ho k sobě.

Pravda je taková, že nevím, po čem toužím. Orální sex pro mě byl vždycky jen zastávkou po cestě někam dál. Způsob, jak zvlhnout a zahřát si tělo. Nikdy jsem to nedělala do konce, do chvíle, kdy jsem se celá roztřásla, zpotila a napuchla.

„S-saj mě,“ tipuju.

Otevírá pusu, přicucne se ke mně. Na malý zlomek vteřiny je to naprosto dokonalé, ale pak je to z ničeho nic příliš. „Ne tak moc,“ zavřu oči a sbírám odvahu, abych mu to mohla říct. „Tak jako mi saješ rty.“

Přesně tenhle pokyn potřeboval. Bez dalšího přemýšlení padám na záda, roztáhnu nohy ještě víc od sebe a Ansel začíná být pořádně divoký. Dlaněmi mi drží nohy od sebe, vzdychá, když mě líbá, celou mě rozkmitává.

Jedna z jeho rukou najednou zmizí, cítím, že se pohybuje. Opřu se o loket a dívám se, že se dotýká sám sebe, zatímco na mě chtivýma očima zírá.

„Nechej mě,“ říkám. „Chci tě taky ochutnat.“

Vůbec nevím, odkud ta slova vycházejí; nejsem sama sebou. Možná že s ním nikdy nejsem sama sebou. Přikývne, ale nepřestane se honit. Taju. Líbí se mi, že nic není divné nebo tabu. Ztrácí se ve mně, je tvrdý, uspokojuje sám sebe, zatímco dělá dobře mně.

Líbá mě a cucá. Olizuje mě tak divoce, že se bojím, že se neudělám, a zničím tak všechno jeho nadšení a snahu. Ale pak najednou ucítím to napětí. Cosi se ve mně zvedá, je to větší a větší s každým jeho vydechnutím na mou kůži. Vrazím mu ruce do vlasů a přitáhnu si ho blíž.

„Bože!“

Sténá, je ještě hladovější než před chvílí, oči má doširoka otevřené a plné extáze.

Uvolním se, horká a pulsující krev mi proudí tělem. Cítím, jak ve mně ten pocit vzniká, roste, běží mi po těle a nakonec exploduje mezi nohama. Vzdychám a sténám naprosto bez sebe a beze slov jen ostře vzlykám. Ozvěna mého orgasmu visí ve vzduchu, i když se sesouvám zpátky na polštář.

Cítím se jako zdrogovaná. S námahou ho odstrčím od svých stehen, abych se mohla posadit. Potácí se, narovnává se, kalhoty na půli žerdi. Dívám se na něj a ve světle padajícím z koupelny vidím, jak má ode mě mokrou pusu – jako by byl lovit, chytil mě a vychutnal si všechno do posledního kousku.

Předloktím si utírá obličej, přichází blíž k posteli. Nakloním se k němu a vložím si jeho obří penis do pusy.

Zoufale zasténá: „Už budu!“

Je to varování. Cítím to v jeho roztřesených stehnech, poznám to podle toho, jak se mu napíná špička penisu, jak mi drží hlavu, jako by mě chtěl odtáhnout, aby vydržel déle, ale přitom nemůže. Ojíždí mi pusu, ví, že smí. Stačí jen šest ostrých doteků mého jazyka, zubů a rtů, zarazí se hluboko do mě a udělá se s tichým vzdechem.

Odtáhnu se od něj a on mi hladí roztřeseným prstem rty. Polykám.

„Páni, to bylo boží,“ vydechne.

Padám na záda a jsem úplně zničená. Unavená a vysílená, kromě ozvěny, co zůstala v mém klíně po orgasmu, cítím jen, že se široce usmívám.

Místnost je zalitá růžovým světlem pozdního odpoledne, které sem přichází oknem, a Ansel se na mě převalí, opírá se o roztřesené paže, ztěžka dýchá. Cítím jeho pohled na těle, zastaví se na mých prsou a ve chvíli, kdy se mi napnou bradavky, se usměje.

„Minule jsem na tobě nechal spoustu červených flíčků.“ Fouká mi na bradavku. „Promiň.“

Směju se a něžně ho tahám za vlasy. „Ve skutečnosti tě to ale nemrzí, že?“

Culí se, a když se odtahuje, aby se mohl znovu pokochat tím, co zanechal na mém těle, mě popadne neznámý instinkt zakrýt si prsa rukama. Při tanci byla malá prsa výhodou; vůbec mi nezavazela. Ale ve světě sexu a nahých těl si nedokážu představit, že by moje áčka válela.

„Co to děláš?“ ptá se a bere mě za ruku, zatímco si sundává kalhoty. „Teď už je trochu pozdě, aby ses přede mnou styděla.“

„Připadám si mrňavá.“

Směje se. „Ty jsi mrňavá, Cerise. Ale líbí se mi každičký kousek tvého mrňavého tělíčka. Už hodiny jsem neviděl tvou kůži.“ Sklání se a jazykem si hraje s bradavkou, na kterou před chvíli foukal. „Zjistil jsem, že máš dost citlivá prsa…“

Myslím, že když se mě dotýká on, mám citlivé úplně všechno.

Jedno prso mi potěžkává rukou a s druhým si pohrává jazykem. Olizuje mě v malých, chtivých kroužcích. Mezi nohama se mi začíná tvořit sladké napětí.

Asi to ví, protože ruka, kterou mi držel prso, se pomalu spouští a sjíždí mi po hrudi a břiše až mezi nohy. Jazyk ale nechává na stejném místě.

Hladí mě po klitorisu dvěma prsty, krouží s nimi ve stejném rytmu a je to, jako by byly propojeny s jeho jazykem. Vzpínám se víc a výš, jsem vzrušenější a chtivější. Zvedám se z postele a beru ho za hlavu. Hlasem, který skoro neovládám, ho prosím prosím prosím.

Stejný rytmus na obou místech. Bojím se, že se rozpadnu na kousky, vsáknu se do postele nebo se rozprsknu v nic. Huhlá mi do bradavky, prsty ještě chtivější, a ptá se: „Můžu si tě poslechnout ještě jednou?“

Nevím, jestli to přežiju. Rozhodně ale nepřežiju bez toho.

Vydávám drsné a volné zvuky, žádné výkřiky požitku si nenechávám pro sebe, nepřemýšlím. Nabízím mu úplně všechno, saje mě čím dál víc a já se vzpínám pod jeho dotekem. Unikne mi výkřik, když se –

Udělám Udělám

Zarazí do mě tři prsty a venku mě hladí dlaní. Je to tak příjemné, až to bolí. Tak jednoduché a tak strašně příjemné, budu to snad muset vzdát nebo udělat něco bláznivého. Můj orgasmus trvá tak dlouho, že si stihnu promyslet obě možnosti během toho nejintenzivnějšího požitku. Trvá dost dlouho na to, aby mě Ansel přestal líbat na prsou a přesunul se na mé rty. Náš dech se mísí v jeden. Trvá tak dlouho, že mi stačí říct, že jsem nejkrásnější věc, kterou kdy viděl.

Moje tělo utichá a jeho polibky slábnou, až se z nich stanou jen letmé doteky rtů. Chutnám jako on a on jako já.

Ansel se natáhne k nočnímu stolku, aby z kapsy u džínsů vytáhl kondom.

„Tak co, dal jsem ti zabrat?“ ptá se a mává kondomem.

Jsem sice vyšťavená, ale nikdy nebudu příliš zničená na to, abych nechtěla ještě. Musím si přesně zapamatovat, jaké to je. Jestli ho dneska nechám odejít, střípky paměti mi nebudou stačit. Neodpovím, jen si ho přitáhnu na sebe a skrčím kolena.

Klekne si a svraští obočí, když si natahuje kondom. Chtěla bych vytáhnout telefon a vyfotit si ho s jeho vážným, soustředěným výrazem. Potřebuju důkaz, abych si mohla říct: Vidíš, Mio? Mělas pravdu. Jeho kůže je tak hladká a dokonalá, jak si pamatuješ. Potřebuju zachytit, jak se mu netrpělivostí třesou ruce.

Když si ho natáhne, položí jednu ruku vedle mého obličeje a druhou do mě vnikne. V tom okamžiku, kdy ho v sobě ucítím, si uvědomím, že jsem nikdy v životě nebyla tak nedočkavá. Moje tělo ho chce pohltit.

„Vrať se se mnou,“ říká a lehce se pohupuje v bocích. Týrá mě. „Prosím, Mio.

Jen na léto.“

Vrtím hlavou, že ne, nenacházím slova a on nesouhlasně sténá. Nebo to bylo rozkoší, když se do mě pomalu zanořil? Ztrácím dech, ztrácím schopnost se vůbec nadechnout se a je mi jedno, že musím. Zvedám nohy výš, chci ho cítit hlouběji, chci si navždy vychutnávat ten okamžik, kdy ve mně celý zmizí. Je tak těžký, tak tvrdý, že když se jeho boky dotknou mých stehen, hraničí moje rozkoš s bolestí. To kvůli němu přicházím o schopnost dýchat, není ve mně dost místa na obojí – jeho penis i dech. Nikdy mi nebylo nic tak příjemného.

Řekla bych mu, že jsem změnila názor, že s ním pojedu, jenom kdybych dokázala najít slova. Jenomže on se s rukama přitisknutýma u mé hlavy začíná pohybovat rychleji a rychleji. Nikdy jsem nic takového nezažila. Nikdy jsem nezažila ani nic podobného. Pomalý, pevný pohyb uvnitř mého těla mě začíná sladce bolet, a uvědomuju si, že v jednom okamžiku ten pocit přestane.

Něžně mě rozehřívá, upřeně se mi dívá do očí, pomalu se vytahuje a ještě pomaleji se do mě vrací. Sem tam se skloní a přejede mi rty po obličeji. Dotknu se jazykem jeho zubů a on se do mě pořádně zarazí, ostře a nečekaně. Slyším, jak mi unikl chraptivý vzdech, který v Anselovi rozpoutává bouři. Začíná se pohybovat ještě důrazněji, tvrdě a hladce do mě naráží, jeho boky dokonale krouží v malých kruzích.

Opravdu nevím, kolikrát jsme se tu noc ve Vegas milovali, ale vypadá to, že přišel přesně na to, co potřebuju. Líbí se mu dávat mi potěšení. Zvedá se na rukou, kleká si mezi moje roztažené nohy a už v ten moment je mi jasné, že až se udělám, bude to něco úplně jiného, než co jsem kdy dřív cítila. Jeho steny se

propojují s mými ostrými výdechy. Naše stehna o sebe narážejí, vnímám kluzký, jemný dotek, jak se do mě zasunuje a zase vytahuje.

Nepotřebuju jeho ani svoje prsty, ani žádnou hračku. Zapadáme do sebe. Jeho kůže sjíždí po mém klitorisu znovu a znovu a znovu.

Lola měla pravdu, když si ze mě a Ansela utahovala: je to misionářka a je tu i oční kontakt, ale není to cenné ani lehké, tak jak to myslela. Nedokážu si představit, že bych se na něj při tom nedívala. Bylo by to jako sex bez doteku.

Rozkoš mi obepíná tělo jako stonky vinné révy, rozpaluje mě, červenají mi tváře i hruď. Děsí mě, že o ten pocit přijdu, že se honím za něčím, co ani doopravdy neexistuje. Ansel se pohybuje čím dál rychleji a tvrději. Naráží do mě tak tvrdě, že mě musí držet za boky, aby mě neshodil z postele. Očima bloudí po mé tváři a vychutnává si každý vzdech. Dívá se na má prsa, která se s každým dalším přiražením houpají. Díky jeho pohybům mám poprvé v životě pocit, že jsem smyslná a sexy.

Otevírám pusu, abych mu řekla, že jsem blízko, ale jediné, co ze sebe dostanu, jsou jen další výkřiky. Víc a ano, tohle, ano, prosím. Z čela mu skápne kapka potu přímo na moje prso a stéká mi ke krku. Tak moc se snaží, drží se zpátky, čeká čeká čeká na mě. Líbí se mi jeho sebekontrola a hlad, chtíč v jeho překrásné tváři. Jsem jen kousek od vrcholu.

Jen vteřinku před tím, než vybouchnu, mě zaplaví horko.

Vidí, že už jsem. Dívá se na mě s otevřenou pusou, s úlevou a očima jiskřícíma vítězstvím. Orgasmus je tak silný, pohlcující, že už nejsem sama sebou. Jsem divoška, stahuju ho na sebe, popadám ho a přitahuju si jeho zadek blíž, aby byl ve mně hlouběji. Jsem ztělesněné zoufalství, prosím ho, koušu ho do ramene, roztahuju nohy tak daleko od sebe, jak jen to jde.

Moje divokost ho dostane. Prostěradlo pod námi klouže z postele, peřiny ho následují, když je Ansel odhodí, aby nám nepřekážely. Postel naráží do zdi.

„Jo,“ sténá a přidává na tempu. Zavrtá se hlavou do důlku na mém krku a sténá. „Už. Už. Už.“

A pak otevře pusu, kouše mě a saje, tiskne se ke mně. Když se udělá, roztřesou se mu ramena. Rukou ho hladím po zádech, osahávám jeho strnulé tělo, křivku jeho páteře, když ve mně zůstává, co nejhlouběji to jde. Vrtím se pod ním, abych cítila jeho kůži na své, můj pot se mísí s jeho.

Ansel se zvedne na loktech a vrtí se nade mnou. Pořád ve mně tepe. Položí mi ruku na čelo a hladí mě po vlasech.

„Tak příjemné,“ šeptá mi do pusy. „Tak strašně příjemné, Cerise.“

A pak se natáhne mezi nás, aby si sundal kondom. Položí ho, aniž se do něj podívá, na noční stolek a padá vedle mě na matraci, levou rukou mě hladí po

obličeji, přes zpocený hrudník a nechává mi ji na srdci. Nemůžu odtrhnout oči od zlatého prstýnku na jeho prsteníčku. S každým dalším nádechem se napíná, třese se při výdechu.

„Prosím, Mio.“

Vím, že seberu odvahu jen na poslední odmítnutí, a tak ho ze sebe honem vymáčknu: „Nemůžu.“

Zavře oči a mně se divoce rozbuší srdce při představě, že ho už nikdy neuvidím.

„Kdybychom se neopili a neskončili jako manželé… Jela bys se mnou do Francie?“ ptá se. „Už kvůli tomu dobrodružství?“

„To nevím.“ Odpověď je ale jiná, rozhodně bych jela. Nemusím se ještě stěhovat do Bostonu; mám to v plánu – brzy – protože musím odejít z pokoje na kolejích a nechci se nastěhovat k rodičům na celé léto. Ale po výšce prázdniny v Paříži, to je to, co by holka v mém věku měla udělat. S Anselem – jen jako s milencem, nebo dokonce spolubydlícím – by to bylo divoké dobrodružství. Nemělo by to stejnou váhu, jako když se k němu na léto nastěhuju jako jeho žena.

Trochu smutně se usmívá a líbá mě.

„Řekni mi něco francouzsky.“ Slyšela jsem ho mluvit už stokrát, když se utápěl v rozkoši, ale tohle je poprvé, co ho o to žádám a ani nevím proč. Zdá se to jaksi vyzývavé a skoro nebezpečné – jeho pusa, hlas, přízvuk, který teče jako horká čokoláda.

„Umíš aspoň trochu francouzsky?“

„Kromě Cerise?“

Jeho oči se upírají na mé rty. Usmívá se. „Kromě toho.“

„Fromage. Château. Croissant.“

S úsměvem opakuje croissant. Když to říká on, zní to jako úplně jiné slovo. Nevím, jak bych to slovíčko, co zrovna řekl, napsala, ale zní tak rozkošně, že ho chci znovu stáhnout na sebe.

„Tak v tom případě ti můžu říct: Je n’ai plus désiré une femme comme je te désire depuis longtemps. Ça n’est peut-ętre męme jamais arrivé.“ Odtahuje se a zkoumá mou reakci, jako kdybych byla schopná dekódovat jediný výraz. „Estce totalement fou? Jem’en fiche.“

Můj mozek neumí kouzlem rozšifrovat jeho slova, ale moje tělo ví, že řekl něco hluboce intimního.

„Můžu se na něco zeptat?“ Přikyvuje. „Jasně.“

„Proč to prostě nezrušíš?“

V očích se mu objeví překvapení a zamyšleně svraští pusu. „Protože jsi to napsala do našich slibů. Oba jsme přísahali, že zůstaneme svoji až do podzimu.“

Trvá mi několik dlouhých vteřin, než se přenesu přes šok, který mi to způsobilo. Byla jsem teda pěkně rozjetá. „Ale není to přece opravdový manželství,“ šeptám a dělám, že nevidím, jak se při mých slovech lehce zachvěje. „Co by ten slib měl znamenat, když stejně porušíme zůstat spolu nadosmrti?“

Překulí se, posadí se na kraj postele a zůstane ke mně zády. Sklání se a schovává hlavu do dlaní. „Nevím. Asi se prostě snažím neporušovat sliby. Pro mě je to hrozně divný; prosím tě, nemysli si, že vím, co dělám, protože jsem totálně ztracenej.“

Taky se posadím, přitáhnu se k němu a líbám ho na rameno. „Vypadá to, že jsem si vzala za manžela opravdu hodného chlapa.“

Usměje se, ale pak se postaví a zase se ode mě odtáhne. Cítím, že chce prostor, a lehce mě to pálí mezi žebry.

To je ono. To je ten moment, kdy bych měla odejít.

Natáhne si trenýrky a opírá se o skříň, zatímco se oblékám. Beru si kalhotky, které jsou pořád ještě mokré ode mě i od jeho rtů. Nejsou už ale teplé rozkoší, chladnou smutkem a nesnázemi. Rozmyslím si to, pustím je na zem a místo toho si obléknu podprsenku a šaty, obuju si žabky.

Ansel mi beze slova podá svůj telefon a já napíšu sama sobě, aby měl moje číslo. Když mu ho podám zpátky, jen na sebe několik dlouhých, bolestivých minut koukáme.

Beru si kabelku, vytáhnu žvýkačku, on se tiše přesune ke mně a hladí mě po obličeji. „To nedělej.“ Naklání se blíž, líbá mě. „Chutnáš po mně. A já po tobě.“ Sklání se, olizuje mi jazyk, rty i zuby. „Tolik se mi to líbí. Nechej to tak, aspoň na chvíli.“

Líbá mě na krku, ochutnává moje klíční kosti a dostává se až k místu, kde mi přes šaty vystupují bradavky. Kouše mě a olizuje, pohrává si s nimi v puse, takže je látka celá promočená. Šaty jsou černé, takže to kromě nás nikdo neuvidí. Budu cítit chladnou přítomnost jeho polibků i po tom, co odejdu.

Chci se vrátit do postele.

Ansel se narovná, prohlíží si mě. „Buď hodná, Cerise.“

Až teď si plně uvědomuju, že jsme manželé, a když se během léta vyspím s kýmkoliv jiným, budu podvádět svého muže. Pouhá myšlenka na to, že by si měl mého muže užívat někdo jiný, mě mrazí. Vůbec se mi nelíbí a zajímalo by mě, jestli je to ten stejný plamínek, který vidím v jeho očích.

„Ty taky,“ říkám mu se smutným úsměvem.

ŠESTÁ KAPITOLA

Ž PLNĚ CHÁPU význam fráze „podlamují se mi kolena“, protože se marně snažím vylézt z auta a použít nohy. Kromě Ansela jsem spala se třemi dalšími kluky, ale ani s Lukem nebyl sex takovým divokým,

otevřeným a upřímným spojením. Vím jistě – po tom, co je to pryč, co zmizelo veškeré horko a Ansel ani není se mnou – že bych ho nechala, aby si se mnou dělal cokoliv.

O to víc si přeju pamatovat si víc z noci ve Vegas. Strávili jsme spolu hodiny a hodiny, v kontrastu s těmi pár smutnými minutami před chvílí. Bylo to ještě upřímnější a uvolněnější, zcela bez pochyb. Ještě víc než dnes.

Těžké bouchnutí dveří od auta se rozléhá tichou ulicí na předměstí, kde bydlíme. V domě se nesvítí, ale je ještě moc brzy na to, aby už všichni spali. Je léto, pěkné počasí, nejspíš si jenom užívají pozdní večeři vzadu na zahradě.

Ale když vejdu dovnitř, neslyším nic než ticho. Po celém domě je zhasnuto: obývák, jídelna i kuchyň jsou prázdné. Nezní tu klavír, všechny místnosti v patře jsou opuštěné. Moje kroky se rozléhají na dlaždicích v koupelně, ale utichnou, jakmile přejdu na chodbu, která je vystlaná jemným kobercem. Z nějakého důvodu nahlížím do každé místnosti… nikde nikdo. Za ty roky, co jsem byla na výšce – předtím než jsem se sem před pár dny nastěhovala zpátky, jsem v domě nikdy nebyla sama. To vědomí mě skoro fyzicky uhodí. Vždycky tu je někdo se mnou: máma, otec nebo jeden z mých bratrů. Tohle je divný. Dnes se to jeví jako milost osudu. Tolik svobody mě až rozechvěje.

Mohla bych odejít, aniž bych musela mluvit s otcem. Můžu odejít, aniž bych musela cokoliv vysvětlovat.

V impulzivním záchvěvu horka si jsem jistá, že přesně po tom toužím. Honem běžím do svého pokoje a hledám pas. Svléknu se a natáhnu si čisté oblečení. Pak vylovím ze skříně na chodbě ten největší kufr. Házím do něj všechno, co najdu v šatníku, a pak jediným dlouhým máchnutím ruky skoro vyčistím poličku v koupelně a všechno nahrnu do kosmetické taštičky. Těžký kufr se za mnou řítí ze schodů, padá na stranu, když v rychlosti chmatnu po papíru a tužce, abych nechala rodině vzkaz. Lži se mi samy tvoří v hlavě a musím se hlídat, aby to neznělo zbytečně šíleně.

Mám možnost jet na několik týdnů do Francie! Letenku mám zdarma. Budu s kamarádkou od Harlowina otce. Má malý podnik. Povím vám o tom později, jsem v pohodě. Zavolám.

S láskou

Mia

Nikdy rodičům nelžu – nelžu nikomu – ale teď je mi to úplně fuk. Jediné, co mám v hlavě, je myšlenka na Francii. To, že bych nejela, mě zaplavuje šílenou panikou, protože by to znamenalo zůstat několik týdnů tady. Znamenalo by to žít pod tmavým mrakem tátova věčného kontrolorského kecání. A pak bych se musela odstěhovat do Bostonu a začít život, kterým si vůbec nejsem jistá.

Znamenalo by to, že Ansela už nikdy neuvidím.

Dívám se na ciferník: do odletu mám jen tři čtvrtě hodiny.

Kufr nacpu odhodlaně do auta a utíkám ke dveřím u řidiče. Mezitím honem píšu Harlow: Ať už se tě můj otec zeptá na cokoliv ohledně Francie, prostě řekni jo.

Už po třech blocích slyším, jak mi na sedadle spolujezdce vibruje telefon. Bez pochyby je to odpověď od Harlow – telefon má pořád v ruce – ale nemůžu se na něj kouknout. Stejně je mi jasné, co tam uvidím, a nejsem si jistá, jestli bych se zvládla uklidnit, abych jí neodpovídala na její COŽE??

Její: CO TO KURVA DĚLÁŠ??

Její: OKAMŽITĚ MI ZAVOLEJ, MIO HOLLANDOVÁ!!

Místo toho parkuju – jsem optimistka a parkuju na místě pro dlouhodobý pobyt. Táhnu kufr k terminálu. Projdu check-in, tiše uháním ženu za přepážkou, aby si pospíšila.

„Vy to teda máte na poslední chvilku,“ říká mi otráveně. „Brána čtyřicet pět.“ Přikyvuju, nervózně poklepávám rukou na pult před sebou, dokud mi nepodá dokonale složený lístek. Kontrolou projdu rychle, o nic nejde takhle v úterý večer, ale když jsem za ní, otevírá se přede mnou dlouhá cesta k bráně. Běžím tak rychle, že se ani nestíhám zamyslet nad tím, jak asi Ansel zareaguje, ale adrenalinu nemám v krvi tolik, aby ztišil bolest ve stehnech.

Náš let se už nakládá a na chvíli mě popadne panika, že už bude vevnitř, když ho nevidím mezi množstvím hlav přede mnou. Překotně ho hledám. Je to odporný, děsivý pocit, když tu jsem a chystám se mu ukázat: že, jsem změnila názor a chci jet do Francie a

žít s ním spoléhat na něj být s ním

Vyžaduje spoustu odvahy. Nejsem si jistá, jestli ji tady za hranicí hotelového pokoje, kde už nejde o dočasnou hru, mám. Nebo mimo bar, kde mi alkohol pomohl sehrát perfektní roli. Je dokonce možné, že si představuju, že budu muset zůstat opilá po zbytek prázdnin, abych svoje rozhodnutí zvládla.

Na rameni ucítím teplý dotek něčí ruky. Otočím se přímo do Anselovy tváře a jeho jasných zelených zmatených očí. Několikrát otevře a zavře pusu, než se dostane k tomu, aby si to ujasnil.

„Pustili tě sem, aby ses rozloučila?“ ptá se a vypadá, že se opravdu hodně snaží vypravit to ze sebe. Ale pak si mě prohlídne důkladněji: oblékla jsem se do bílých džínů, modrého tílka a zelené mikiny. Přes rameno mám tašku, sotva dýchám a na tváři mám výraz čisté paniky.

„Rozmyslela jsem si to.“ Upravuju si kabelku na rameni a sleduju, co on na to: jeho úsměv se objeví příliš pomalu na to, aby mě uklidnil.

Ale aspoň vypadá upřímně. Pak mě zmate ještě víc: „Tak to se asi nebudu moct roztáhnout přes tvoje sedadlo.“

Netuším, co bych na to mohla říct, tak se jen rozpačitě usměju a podívám se na své nohy. Paní u brány volá další lidi k nástupu a mikrofon zapíská tak nahlas, že oba poskočíme.

A pak se zdá, jako by se celý svět rozpadl.

„Kruci,“ šeptám a ohlédnu se tam, odkud jsem sem přiběhla. Moc jasná, moc hlasitá, moc daleko od Vegas nebo dokonce hotelu v San Diegu, kde je bezpečno. Co to sakra dělám? „Nemůžu jet. Já –“

Utiší mě, přijde blíž a skloní se, aby mě políbil. „Promiň,“ říká něžně a líbá mě na jednu i druhou tvář. „Jsem z toho najednou nějak nesvůj. Nebyla to pro mě vůbec žádná sranda. Jsem tak rád, žes přišla.“

S hlubokým výdechem se otočím. Položí mi ruku na záda, ale mám pocit, jako by naše nažhavená bublina praskla a my vystoupili z jeviště a světel reflektorů ven do ještě jasnějšího světla reality. Doléhá to na mě, dusí mě to. Mám nohy jako z cementu a podávám slečně letenku s nuceným nervózním úsměvem.

Známe potemnělé bary, hravé škádlení a čisté povlečení v hotelových pokojích. Ta možnost, nadšení z pouhého nápadu. To, že se sen může stát skutečností. Dobrodružství.

Ale když si zvolíš dobrodružství, stane se tvým opravdovým životem.

U brány to podivně hučí a je mi jasné, že mi ten zvuk zůstane v hlavě celé hodiny. Ansel jde za mnou a já přemýšlím, jestli nemám moc upnuté džíny a rozcuchané vlasy. Cítím, jak si mě prohlíží, možná zkoumá, kdo mu to vlastně vlezl do života. Možná si to rozmyslí. Pravda je taková, že nastoupit do letadla a letět patnáct hodin vedle naprostého cizince není vůbec nic romantického. Pouze ten nápad je vzrušující. Na nasvíceném letišti nebo přecpaném letadle není nic extrémního ani neobvyklého.

Uložíme si tašky a usadíme se. Sedím uprostřed, on u uličky. Z druhé strany u okna sedí starší muž s novinami a jeho lokty se cpou do mého prostoru. Ostře a důrazně.

Ansel si zapíná pás a pak ho znovu rozepíná. Zapíná ventilaci nad námi. Namíří ji na sebe, pak na mě, pak na sebe a zase ji vypne. Zapíná světýlko a naprosto zničeně pokládá ruce zpátky do klína. Nakonec zavírá oči a já počítám spolu s ním, když se desetkrát zhluboka nadechne.

Ajaj. Je nervózní z létání.

V tenhle moment jsem ten nejhorší člověk na světě, protože neumím spontánně mluvit, ani když někdo potřebuje okamžité ujištění, že je všechno v pořádku. Vevnitř bublám a moje reakce v takové situaci je, že zůstanu úplně strnulá. Jsem jako myška na poli a každý nečekaný moment v mém životě je orel, který mi lítá nad hlavou. Je tak komické, že jsem do toho šla.

Letušky sdělily všechny pokyny, vysvětlily nám, co dělat v případě nehody, a letadlo vzlétá, šplháme do noční oblohy. Beru Ansela za ruku – to je to nejmenší, co můžu udělat – a on ostře vydechne.

Bože, chci mu to usnadnit.

Asi o pět minut později jeho stisk povolí a ruka mu vyklouzne z mojí, padá mu do klína. Spí. Možná kdybych se mu víc věnovala – nebo ho nechala tu první noc taky mluvit – by mi pověděl o tom, jak nesnáší létání. Možná by mi dokonce řekl, že si vezme prášky na spaní.

Světla v kabině potemní a oba muži vedle mě chrupkají jako malé děti. Moje tělo odmítá odpočívat. Není to normální být takhle napjatá. Jako bych měla horečku, necítím se dobře ve vlastním těle. Nedaří se mi najít pohodlnou pozici.

Vytahuju z kabelky knížku, kterou jsem si tam bez podívání strčila: bohužel, je to životopis jedné známé ženské, ředitelky – dárek od otce k zakončení studia. Už jen ten obal – její fotka ve světlém kostýmku proti modrému pozadí – mě

vůbec neuklidňuje. Místo toho si pročítám pokyny letadla a SkyMall, který jsem našla v síťce před sebou. Pak beru Anselovi z kapsy časopis a prolítávám ho.

Je mi nanic.

Přitahuju si kolena co nejblíže k tělu a pokládám si na ně hlavu. Zapínám klimatizaci. Snažím se dýchat zhluboka, ale nic nepomáhá. Nikdy dřív jsem neměla záchvat paniky, takže ani nevím, jak vypadá. Myslím ale, že tohle není ono.

Doufám, že to není ono.

Když mi letuška podává menu a nad oběma možnostmi – losos i tortellini – se mi zvedne žaludek, uvědomím si, že ten pocit není jen z nervů. Ani to není bolení hlavy z kocoviny; tohle je něco jiného. Kůži mám horkou a přecitlivělou. Hlava se mi točí.

Zrovna rozvážejí jídlo. Pach z lososa, brambor a špenátu je tak silný, že sotva popadám dech. Snažím se dostat tak blízko k čerstvému vzduchu, jak to jen jde. Nestačí to. Potřebuju jít do koupelny, ale je mi jasné, že to nestihnu. Než vzbudím Ansela, už vyděšeně šmátrám po sáčku v síťce před sebou. Sotva ho stihnu otevřít a už se předkláním a zvracím.

Nic nemůže být horší než tohle, tím jsem si jistá. Moje tělo je silnější než můj mozek, který mi neustále opakuje, abych zvracela potichu, jako dáma – kurva – potichu! – ale nedaří se mi to. Sténám, cítím, jak přichází další vlna a Ansel se vedle mě s trhnutím probouzí. Hladí mě rukou po zádech a jeho ostré „Ach, ne!“ vynáší moje ponížení až do nebe.

Takhle mě nesmí vidět.

Postavím se, přelezu ho a než má možnost uhnout, skoro vypadnu do uličky. Ostatní cestující na mě zírají – šokované pohledy, lítost i znechucení. Měli by být rádi, že jsem se konečně vypotácela do uličky a že se mi podařilo udržet pytlík se zvratky. I když se musím soustředit na to, abych prošla uličkou až k záchodu, v duchu s nimi polemizuju. Bylo jim někdy blbě na palubě letadla s pěti sty dalšími cestujícími včetně cizince-novomanžela? Ne? Tak pak můžou držet hubu a nechat si svoje pohledy pro sebe.

Záchod je naštěstí prázdný. Vlezu dovnitř a zavřu za sebou dveře. Zhroutím se na sedátko. Vyhodím pytlík do malého koše na straně, kleknu si na podlahu a nakloním se nad záchod. Vzduch mi proudí do tváře a z modré tekutiny v záchodě se mi znovu navalí. Třesu se horečkou, nedobrovolně sténám s každým zachvěním. Ať už jsem chytla cokoliv, udeřilo to do mě jako vlak v plné rychlosti.

V životě jsou chvíle, kdy si říkám, jestli vůbec může být hůř. Jsem v letadle, se svým novomanželem, který vypadá, že ho nadšení pomalu přechází, a právě

v tomto momentě sebelítosti si uvědomím – s naprostým děsem – že jsem zrovna dostala měsíčky.

Dívám se na své bílé kalhoty, a když se natahuju pro toaleťák, který složím a dám si ho do kalhotek, potlačím vzlyknutí. Postavím se, a když si sundávám mikinu a vážu si ji kolem pasu, ruce se mi třesou. Opláchnu si obličej, vyčistím si zuby prstem a skoro se zase pozvracím. Žaludek se mi obrací a varuje mě.

Tohle je noční můra.

Ozve se zaklepání na dveře a Anselův hlas: „Mio? Jsi v pohodě?“

Opřu se o malinkou poličku, když letadlem zatřese turbulence, a můj žaludek se znovu vznese. Skoro se mi zatmí před očima, jak zůstane viset ve vzduchu. Po chvíli otevřu dveře. „Jsem v pohodě.“

Jasně že to není pravda. Jsem vyděšená a nejraději bych se dostala z letadla tím, že se tu schovám na záchodě. Možná to zkusím.

Ansel vypadá starostlivě a… zdrogovaně. Oči má těžké a pomalu mrká. Nevím, co si vzal na spaní, ale spal sotva hodinu, takže se teď kývá a mám strach, že se za chvíli skácí. „Můžu ti něco donést?“ Jeho přízvuk je mnohem silnější a dělá mi problém mu rozumět.

„Jedině že bys měl s sebou drogérii.“ Zamračí se. „Mám ibuprofen, myslím.“

„Ne,“ říkám a zavírám oči. „Potřebuju… holčičí věci…“

Ansel pomalu mrká a je zmatený. Pak ale porozumí a vykulí na mě oči. „To proto zvracíš?“

Jeho výraz mě skoro rozesměje. Myšlenka, že bych měla každý měsíc menstruaci a ještě k tomu zvracela, ho očividně dost vyděsila.

„Ne,“ říkám a cítím, jak se celá třesu z úsilí zůstat na nohou. „To je jen milá náhoda.“

„A ty… nic sis s sebou nevzala? V kabelce nic nemáš?“

Vypustím ze sebe cosi, co musí být tím největším povzdechem, co kdy kdo slyšel. „Ne. Byla jsem trochu… mimo.“

Přikývne, protře si oči, a když odtáhne ruku z obličeje, vypadá trochu víc při smyslech. „Počkej tady.“

S klapnutím zavírá dveře a slyším, jak mluví na letušku. Znovu se zhroutím na sedátko, lokty mám opřené o kolena, hlavu v dlaních a poslouchám, co se venku děje.

„Omlouvám se, ale moje žena,“ říká a pak se odmlčí. S posledním slovem, které řekl, se mi rozbuší srdce. „Ta, co zrovna zvracela. Dostala… má svoje dny. A chtěl jsem se zeptat, jestli máte nějaké… něco? Víte, všechno se to seběhlo trochu rychle a ona se balila ve spěchu, předtím jsme byli ve Vegas. Vůbec nevím,

jak se tohle stalo, ale opravdu, opravdu to nechci pokazit. Mohla by si půjčit, no…“ odmlčí se a nakonec jednoduše prohlásí: „Půjčit quelque chose?“ V úžasu si zakrývám pusu, zatímco Ansel pokračuje. Dala bych všechno za to, abych viděla, jak se ta letuška zrovna tváří. „Chtěl jsem říct: mohla by dostat,“ pokračuje. „Samozřejmě ne půjčit, protože tak to asi nefunguje.“

Slyším, jak mu ta žena odpovídá: „Potřebuje tampony, nebo vložky?“

Bože, bože, bože, bože. Tohle snad není pravda.

„No…“ slyším, jak se nadechuje. „Netuším, ale dám vám sto dolarů, když skončíme tuhle konverzaci a dáte mi obojí.“

Tohle je rozhodně to nejhorší. Bude už jen líp.

ANEBO NE. PRO ponížení, které zažívám, když mě veze na vozíčku k zavazadlům, ani neexistují slova. Sedím tu uprostřed letiště Charlese de Gaulla, držím si pytlík u pusy, kdybych náhodou zase zvracela po těch dvou locích vody, co jsem do sebe za poslední hodiny dostala. Svět se mi zdá hrozně jasný a hlučný, Francouzi děsně kníkají. Skoro po celé věčnosti se vrací Ansel s našimi kufry a první, na co se mě ptá, je, jestli jsem zase zvracela.

Řeknu mu, že by mě měl rovnou posadit na letadlo a poslat zpátky do Kalifornie.

Myslím, že se zasmál a řekl ne.

Naloží mě do taxíku, sám nasedne z druhé strany a vyhrkne na taxíkáře cosi francouzsky. Mluví tak rychle, že bych řekla, že mu nikdo nemůže rozumět, ale taxikář vypadá, že s tím nemá problém. Odlepíme se od chodníku a vyrazíme neuvěřitelnou rychlostí. Dostat se z letiště znamená samé brždění, startování, zrychlování a houpání.

Když se přesuneme do centra, obklopí nás úzké ulice s vysokými budovami. Klikaté ulice jsou pro mě jako mučírna. Taxikář očividně netuší, kde má brzdu, zato zná moc dobře svůj klakson. Schoulím se k Anselovi a snažím se udržet zbytek toho, co mám v žaludku, aby se to nepokusilo vyletět nahoru. Určitě jsou venku tisíce věcí, které bych chtěla vidět – město, architektura, zeleň, kterou je cítit i přes okno – ale třesu se, potím a jsem sotva při smyslech.

„Řídí taxík, nebo hraje závodničky na počítači?“ huhlám a je mi sotva rozumět.

Ansel se tiše zasměje do mých vlasů a zašeptá: „Ma beauté.“

Během chvíle se svět přestává točit a třást. Silné paže mě zvednou ze sedadla a vytáhnou ven. Drží mě pod koleny a zády.

Ansel mě jednoduše zanese do domu přímo k malému výtahu. Čeká, až nám taxikář přinese kufry a postrčí je k nám. Cítím, jak dýchá, slyším, jak se výtah rozjíždí a nese nás výš a výš a výš.

Otočím se k němu, nos mám pohřbený v jeho voňavé kůži a užívám si jeho vůni. Voní jako muž, zázvorová limonáda a troška mýdla. To bude ještě z té sprchy, kterou si dal před několika hodinami v hotelu, aby smyl můj pot.

A pak si vzpomenu: můj odér musí být naprosto odporný. „Moc se omlouvám,“ šeptám, otočím hlavu a snažím se odtáhnout, ale on mě jen přitiskne blíž k sobě a šeptá mi do vlasů „Šššš.“

Nedaří se mu najít klíčky, a když konečně vejdeme dovnitř, postaví mě na zem. Až v tu chvíli si moje tělo uvědomí následky jízdy taxíkem: otočím se, podlomí se mi kolena a zbytek toho, co mám v sobě, vyletí do koše na deštníky poblíž dveří.

Vážně, víc trapně už mi být ani nemůže.

Cítím, jak za mnou Ansel plnou vahou padne na dveře, sjede k zemi, opře si o mě čelo. Otřásá se tichým výbuchem smíchu.

„Ježiši,“ sténám. „Tohle je ta nejhorší chvíle v celé historii lidstva.“ A opravdu – ukazuje se totiž, že moje ponížení má pořád příležitost růst.

„Chudinko,“ líbá mě na záda. „Musí ti být děsně.“

Přikývnu, snažím se – ale nejde mi to – odnést koš s sebou, když mě znovu zvedá na nohy.

„Nech to tady,“ říká a pořád se pochechtává. „Pojď, Mio. Nech to. Postarám se o to.“

Když mě položí na matraci, sotva si všímám světla kolem a ani nevnímám jeho všudypřítomnou vůni. Jsem příliš zničená na to, aby mě zajímal jeho byt, ale v hlavě si dělám poznámku, abych se pak pořádně porozhlédla a ocenila ho v momentě, kdy se mi nebude chtít umřít. Přidávám si ten úkol k poděkování a omluvě. Pak nasednu na letadlo a vrátím se poníženě do Kalifornie.

S jediným lehkým pohlazením zad odchází a já skoro okamžitě usínám. Mám zmatené, horečnaté sny o tom, jak jezdím tmavými, úzkými tunely.

Matrace vedle mě se zavlní, když se na ni posadí. Škubnu sebou, je mi jasné, že je to teprve minutka, co odešel.

„Promiň,“ sténám a přitahuju si kolena k bradě.

„To je v pořádku.“ Pokládá něco na stolek vedle polštáře. „Tady máš vodu.

Opatrně.“ Pořád slyším, že se usmívá, ale je to něžný úsměv, ne urážlivý.

„Takhle sis určitě naši první noc nepředstavoval.“ Hladí mě po vlasech. „Ani ty.“

„Jsem asi ta nejmíň sexy věc, cos kdy viděl,“ huhlám a převaluju se k voňavé peřině, ze které cítím Ansela.

„Nejmíň sexy?“ opakuje a směje se. „Nezapomeň, že jsem jel na kole přes Státy se zpocenýma, špinavýma lidma.“

„Jo, ale nikdy jsi s nikým z nich nechtěl spát.“

Jeho ruce, které mě doteď hladily po zádech, se zastaví. Uvědomuju si, co jsem zrovna řekla. Je až směšné, že bych čekala, že se mě ještě kdy eroticky dotkne po tom, co jsem předvedla za posledních patnáct hodin. „Spi, Mio.“

Aha? Důkaz. Řekl mi Mio, ne Cerise.

PROBOUZÍM SE DO jasného dne, nevím, kolik je hodin. Venku zpívají ptáci, slyším hlasy a náklaďáky. Voní tu chleba, káva a můj žaludek se svírá, aby mi dal najevo, že ještě není připravený na jídlo. Hned když si vybavím včerejší den, rozlije se mi po těle vlna horka; jestli je to z trapnosti nebo horečky, to nevím. Odkopnu peřinu a vidím, že jsem jen v kalhotkách a jeho tričku.

Slyším Ansela ve vedlejší místnosti, jak mluví anglicky. „Teď spí. Posledních pár dní jí bylo hrozně špatně.“

Posadím se, abych mu odpověděla, ale mám takovou žízeň jako nikdy. Popadnu skleničku s vodou, která stojí na stolku, zvednu ji ke rtům a vypiju ji čtyřmi dlouhými doušky.

„Jistě.“ Stojí přímo za dveřmi. „Hned to bude.“

Slyším jeho tiché kroky, jak vchází do pokoje, a když vidí, že jsem vzhůru, přes tvář mu přeběhne úleva, nejistota a nakonec lítost. „Už je vzhůru,“ říká do telefonu. „Tady je.“

Podává mi můj mobil a displej mi prozradí, že volá můj otec. Ansel na chvíli zakryje mikrofon a říká: „Volal asi desetkrát. Nabil jsem ti telefon, takže máš naštěstí… nebo bohužel,“ říká s omluvným úsměvem, „dost baterky.“

Bolí mě hrudník a žaludek se mi svírá proviněním. Přikládám si telefon k uchu. „Tati, ahoj. Já –“ pak mi skočí do řeči.

„Co je s tebou doprdele špatně?“ ječí a ani nepočká na odpověď. Odtáhnu si telefon kousek od ucha, aby mě jeho řev tak nebolel. „Fetuješ? To je to, co ten Ansel myslí, když říká, že je ti špatně? On je tvůj drogový dealer?“

„Cože?“ mrkám a srdce mi buší tak rychle, že se bojím, abych nedostala infarkt. „Tati, to ani náhodou.“

„A kdo jinej než drogovej závislák odletí do Francie bez jediného slova, Mio?

Zapletla ses do něčeho nelegálního?“

„Ne, tati. Já –“

„Ty jsi neuvěřitelná, Mio Rose. Naprosto neuvěřitelná. S tvou matkou jsme umírali strachy, poslední dva dny ti neustále voláme!“ Mám pocit, jako by byl se mnou v pokoji. Představuju si, jak je rudý, jak prská a ruce se mu třesou, když svírá telefon.

„Ty to nikdy nepochopíš. Nikdy. Jenom doufám, že tvoji bratři na tom v tvém věku budou líp než ty.“

Zavírám pusu, oči i myšlenky. Cítím, že Ansel sedí vedle mě na posteli a hladí mě po zádech. Otec a jeho direktivní ostrý hlas, autorita. I kdybych měla telefon přímo u ucha, Ansel by slyšel všechno. Přemýšlím, co všechno Anselovi řekl, než mě předal.

V pozadí slyším mámin hlas, jak ho prosí, aby přestal. Vím, že se mu snaží opatrně vzít telefon z ruky. Pak její hlas mizí, slyším jen tlumená slova za zakrytým mikrofonem.

Prosím, mami. Tohle pro mě dělat nemusíš. Nebraň mě, nestojí to za ty dny ticha a dny otravných, zlých urážek.

Táta se vrátí ke sluchátku, jeho hlas je nažhavený a ostrý jako nůž. „Uvědomuješ si, Mio, že jsi opravdu v průseru. Slyšíš? Kurva v průseru. Jestli si myslíš, že ti po tomhle pomůžu přestěhovat se do Bostonu, tak to jsi na omylu, holčičko.“

Odhodím telefon na matraci, táta pořád křičí, ale voda, kterou jsem vypila, nechce zůstat v mém žaludku. Do koupelny se jde rovnou z ložnice, tápu po místnosti a padám na kolena před záchod. Nejenom že musí Ansel poslouchat výlevy mého otce, ale navíc mě vidí zvracet. Zase.

Snažím se postavit, abych si mohla opláchnout obličej. Hledám splachovadlo. Nejde mi to, upadnu vyčerpaně na zem a přistanu na chladných dlaždicích.

„Mio,“ říká Ansel a klekne si ke mně.

„Zůstanu tady, dokud neumřu. Jsem si jistá, že Harlow pro moje tělo někoho pošle.“

Směje se, zvedne mě do sedu a pak mi svléká tričko. „Pojď, Cerise.“ Líbá mě za ucho: „Úplně hoříš. Osprchuješ se a pak zajdeme k doktorovi. Mám trochu starosti. Děláš mi starosti.“

DOKTORKA JE MLADŠÍ, než jsem čekala: žena kolem třicítky, usmívá se a dívá se mi zpříma do očí. Zatímco si sestřička zapisuje moje údaje, doktorka mluví s Anselem. Myslím, že se baví o tom, co mi je. Zachytím jen svoje jméno, jinak musím spoléhat na to, že mi všechno přesně řekne. Představuju si, že jí říká něco jako: „Byl to super sex, tak jsme se vzali. A teď je tady! Pomozte mi! Pořád jenom zvrací, je to hrozně divný. Jmenuje se Mia Hollandová. Máme nějakou službu, která zařídí zaslání Američanek zpátky do Států? Merci!“

Doktorka se otočí ke mně a lámanou angličtinou se mě ptá na pár věcí. „Jaké jsou příznaky?“

„Horečka,“ říkám. „Nic neudržím v žaludku.“

„Jakou jste měla nejvyšší, ehm… teplotu, než jste sem přišla?“

Krčím rameny a koukám na Ansela. Říká: „Environ, ah, trenteneuf? Trenteneuf et demi?“ Směju se. Ale ne proto, že bych poznala, co říká, ale protože pořád netuším, jakou mám horečku.

„Je tu možnost, že byste byla těhotná?“

„No,“ říkám a oba se s Anselem zasmějeme. „Ne.“

„Vadilo by vám, kdybych vám vzala krev a udělala rozbory?“

„Abyste věděla, jestli nejsem těhotná?“

„Ne,“ vysvětluje s úsměvem. „Kvůli testům.“

Zarazím se, když to řekne, a tep se mi divoce rozbuší. „Myslíte, že mám něco, na co potřebuju test krve?“

Vrtí s úsměvem hlavou. „To ne, omlouvám se. Myslím, že máte jen nějakou střevní virózu. Krev je… no…“ Několik vteřin se snaží najít slova a pak se podívá na Ansela, aby jí pomohl: „Ça n’a aucun rapport?“

„Netýká se to toho zvracení,“ překládá. „Říkal jsem si…“ začíná a usmívá se na doktorku. Tahle stydlivá verze Ansela je pro mě novinkou. „Myslel jsem, že když už jsme tady, mohli bychom si udělat testy na standardní… pohlavní –“

„Aha,“ už chápu. „Jasně.“

„V pořádku? Já si je taky nechám udělat.“

Nejsem si jistá, co mě víc překvapí: že je z mé odpovědi nervózní, nebo že požádal doktorku o testy, kdybych náhodou přestala jednoho dne zvracet a my spolu znovu začali spát. Tupě přikývnu a podávám sestřičce ruku, aby mi ji mohla nad loktem stáhnout gumičkou. Kdyby to byl jakýkoliv jiný den a já zrovna nevyzvracela půlku své tělesné váhy, určitě bych přišla na něco vtipného, co bych mohla říct. Ale teď? Asi jí slíbím i své prvorozené dítě, pokud mi bude schopna pomoct a uklidní můj žaludek aspoň na deset minut.

„Berete nějakou antikoncepci, nebo ji chcete napsat?“ ptá se a dívá se na mě.

„Pilulky.“ Cítím, že se na mě ze strany kouká Ansel a zajímalo by mě, jak asi vypadá červenání se na tak zeleném obličeji, jako je ten můj.

SEDMÁ KAPITOLA

ROBUDÍM SE A NA čele cítím něčí rty. Snažím se donutit otevřít oči.

Obloha nade mnou není jen iluze, kterou jsem si celý týden představovala. Anselova ložnice je v nejvyšším patře a má na stropě okno, kterým

sem proudí ranní slunce. Prodírá se do pokoje, jasné a příjemně hřejivé.

Strop je tu opravdu vysoký, má určitě přes pět metrů. Podél jedné stěny se táhnou francouzská okna, která nechal Ansel otevřená, takže vidím i na malý balkón. Proudí sem teplý vánek a přináší dovnitř zvuky ulice.

Otočím hlavu a ztuhlé svaly na mém krku protestují.

„Ahoj.“ Zním, jako byste přejížděli šmirglem po kovové tyči.

Jeho úsměv mi rozkmitá hrudník. „Jsem moc rád, že už nemáš horečku.“ Sténám a zakrývám si rukama oči, když si vzpomenu na posledních pár dní.

Zvracela jsem všude kolem i na sebe. Ansel mě jednou dokonce odnesl do sprchy, aby mě umyl, a později ještě jednou, aby mě zchladil. „Panebože,“ huhlám. „Tohle bude moje smrt. Je to tak trapné!“

Směje se a líbá mě znovu, tentokrát na rameno. „Dělal jsem si starosti. Bylo ti děsně.“

„Je tu vůbec nějaká část bytu, kam se nedostaly moje zvratky?“ Pobaveně zvedne bradu a ukáže do rohu. „Támhle vzadu, tam je čisto.“ Zakryju si obličej a místo omluvy jen tak cosi zamumlám.

„Cerise,“ řekne a natáhne se, aby mě pohladil po obličeji. Instinktivně se stáhnu, chci utéct. Okamžitě chci napravit záblesk bolesti v jeho očích, ale než si stihnu uvědomit, že tam opravdu byl, už je pryč. „Musím dneska do práce,“ řekne. „Chci ti něco vysvětlit, než odejdu.“

„Jasně.“ Zní zvláštně. Celého si ho prohlížím, má na sobě oblek. Rychle si to v hlavě spočítám a uvědomím si, že mi chce asi vysvětlit, že je už sobota.

„Když jsem ve čtvrtek zaběhl do kanceláře pro nějaké složky, co jsem si chtěl vzít domů, moje nadřízená si všimla mého prstýnku. Byla… dost rozčarovaná.“

Žaludek mi poskočí a realita toho, co děláme, mě praští jako obrovská vlna. Jasně, pozval mě sem, ale nabourala jsem se do jeho každodenního života. Znovu si připomenu, jak málo toho o něm vím. „Vy spolu něco… máte?“

Strne a vypadá opravdu vyděšeně. „Ježiši, to ne. Proboha, jasně, že ne.“ Prohlíží si mě zelenýma očima. „Ty si myslíš, že bych s tebou spal, vzal si tě a přivedl tě sem, kdybych měl přítelkyni?“

Moje odpověď ze mě vyleze spíš jako jakési zakašlání. „Asi ne, promiň.“

„Posledních pár měsíců jsem jí dělal poskoka,“ vysvětluje. „A teď, když jsem ženatý, je přesvědčená o tom, že se přestanu soustředit.“

Trhnu sebou. Udělali jsme něco hrozného.Tak pitomého. Nejenom že je ženatý, ale brzo bude ještě rozvedený. Proč se to v práci nepokusil zakamuflovat? To není vůbec opatrný? „Nepotřebuju, aby sis nějak měnil pracovní dobu, když jsem tu.“

Vrtí hlavou. „Budu pracovat jenom tenhle víkend. Bude to dobrý. Ona to zvládne. Jenom si prostě zvykla na to, že tam jsem pořád, kdykoliv mě potřebuje.“

To je mi jasný. Cítím, že jsem nastražená. Při pohledu na něj si uvědomím, že už je mi dost dobře na to, aby mnou projel záchvěv žárlivosti. S tím slunečním světlem, které sem tryská stropem a zdůrazňuje jeho rysy, lícní kosti i bradu, mě znovu udeří, jak krásný má obličej.

Pokračuje: „Mám skoro hotový jeden velký případ. Jak ho dokončím, budu volnější. Omlouvám se, že tady s tebou nebudu hned na první víkend.“

Bože, tohle je tak, tak hrozně divné.

Jenom mávnu rukou naprosto neschopná otevřít pusu. Nakonec ze sebe vysoukám: „Prosím tě, s tím si nedělej starosti.“ Celou dobu od mého příjezdu se o mě stará a poskakuje kolem mě. Ponížení a vina se mi v žaludku proplétají do kyselosti. Z toho, co vím, už viděl to nejhorší. Dost na to, aby tu naši podivnou hru ukončil. Ani bych se nedivila, kdyby mi, až se uzdravím, nabídl pár hotelů, ve kterých můžu strávit zbytek pobytu.

To je teda začátek… vztahu? No, zkrátka toho, co spolu máme, ať už je to cokoliv.

Když přechází místnost, vychutnávám si dlouhý pohled na jeho tělo, protože mi takové příležitosti nejspíš budou ubývat. Je tak vysoký, hubený, ale dobře stavěný. Obleky se šijí přesně na taková těla. Světle hnědé vlasy má upravené, aby mu nepadaly do obličeje, a jeho opálený krk se schovává v límečku košile. Už vůbec nevypadá jako ležérní, hravý klučina, kterého jsem poznala ve Vegas; vypadá jako mladý, drsný právník a je ještě víc k sežrání. Jak je to vůbec možné? Posunuju se výš a snažím se vybavit si živěji vzpomínku na to, jak mu jazykem přejíždím po bradě a krku. Chci si ho pamatovat nespoutaného a zoufalého, zničeného a zpoceného, abych mohla být v klidu. Ženy, co ho

dneska potkají, uvidí jen tuhle upravenou, oblečenou variantu Ansela.

Má tmavě modré kalhoty, zářivě bílou košili a stojí před tenkým zrcadlem.

Zavazuje si překrásnou modrozelenou kravatu.

„Dneska si dáš něco k jídlu, že?“ upravuje si košili a obléká si sako, které doteď viselo na věšáku v rohu.

Zatoužím být tou ženou, která si ho volá k posteli pod záminkou, že nemá správně uvázanou kravatu, a pak si ho za ni přitáhne na sebe zpátky pod polštáře a přikrývky.

Bohužel, na tento svůdný plán jsem byla vždycky moc hubená, ale dneska si o to víc připadám jako kostra. Nohy se mi třesou, jsem slabá a jsem ráda, že se můžu na posteli převalit zpátky. To není sexy. Ani trochu. A než se osprchuju, než se přiblížím k zrcadlu – to musím udělat co nejdřív. Rozhodně předtím, než se pokusím svést svého sexy manžela cizince chlapa-se-kterým-chci-spát – musím ještě něco sníst. Cítím chleba a ovoce a nektar bohů: kávu už jsem neměla celé dny.

Ansel se ke mně vrací, prohlíží si můj obličej i zbytek těla, který se choulí v jednom z jeho triček. Očividně jsem si zapomněla zabalit pyžamo. Potvrzuje moje domnění, že vypadám jako mrtvola, když říká: „V kuchyni je jídlo.“

Přikývnu a ještě na chvíli se chytím klop jeho saka. Potřebuju, aby zůstal ještě o minutku déle. Kromě Ansela tu nikoho neznám a jen tak tak jsem se před čtyřmi dny dokopala k tomu, abych nastoupila do letadla. Jsem zmatená, můj mozek poletuje kdesi mezi nadšením a hrůzou. „Tohle je to nejdivnější, co se mi kdy stalo.“

Zasměje se hlubokým hlasem a skloní se, aby mě políbil na ucho. „Já vím. Je to jednoduché udělat, těžší jít si za tím. Ale všechno je pohodě, nedělej si starosti, jasný?“

No, to znělo děsivě.

Když ho pustím, zabalí si noťas do kožené tašky přes rameno. Jdu za ním ven z ložnice, třesu se zimou. Ze stolku u dveří si bere motoristickou helmu.

„Ty jezdíš na motorce?“ ptám se.

Jeho úsměv se rozroste nejdřív na jednu stranu obličeje a pak pomalu na druhou. Viděla jsem, jak tady auta jezdí. Nejsem si vůbec jistá, že se vrátí v jednom kuse.

„Netvař se tak,“ řekne pomaličku a znovu se roztomile usměje. „Až se projedeš se mnou, už nikdy nebudeš chtít zpátky do auta.“

V životě jsem na motorce neseděla – ani jsem nechtěla – a slíbila jsem si, že vozidla na dvou kolech nikdy ani nezkusím. Ale cosi v tom, jak to říká a jak si pohodlně vkládá helmu pod paži a přehazuje si tašku přes rameno, mi napovídá, že má možná pravdu. Mrkne na mě a odchází. Dveře se s tichým cvaknutím zavřou.

A je to. Byla jsem ve víru žaludeční nevolnosti celé dny, a teď, když už je mi konečně lépe, Ansel zmizí ještě před osmou ráno.

Byt je za prahem ložnice obrovský, dlouhá kuchyně přechází v obývák a jídelnu. Všechno se to zdá tak evropské. Nábytek je roztroušený sem a tam – černý kožený gauč, dvě křesla, moderní červené židle, nízký konferenční stolek. Na druhé straně místnosti je velký jídelní stůl se čtyřmi stejnými židlemi. Na stěnách visí různorodý mix fotek a barevných obrazů. Na to, že je to byt chlapa, to vypadá ohromně.

Prostor je otevřený, velký tak akorát, a strop tvoří stejné vikýře jako v ložnici. Místo francouzských oken jsou po celé délce místnosti obyčejná okna. Přecházím k tomu, co je mi nejblíž, opírám se prsty o sklo a dívám se dolů. Na ulici vidím Ansela, jak nasedá na nablýskanou černou motorku, nasazuje si helmu, startuje a odjíždí od chodníku. Dokonce i z téhle výšky vypadá až směšně sexy. Dívám se za ním, dokud mi nezmizí v provozu na silnici a teprve pak se odlepím od okna.

Přerývaně dýchám a zavírám oči, když se mi zatočí hlava. Nejde o otravnou vzpomínku na to, jak hrozně mi bylo. Není to ani hladem, ze kterého za chvíli zešílím. Jde o to, že jsem tady, nemůžu odejít o pár bloků dál a vrátit se domů. Nemůžu zvednout telefon a všechno napravit jediným hovorem s rodinou. Nemůžu si najít práci ani byt v Bostonu, když žiju v Paříži.

Nemůžu zavolat svým nejlepším kamarádkám.

Najdu svoji kabelku a zběsile hledám telefon. Na displeji má přilepený vzkaz od Ansela, který říká, že mě převedl na svůj mezinárodní účet. Samou úlevou se rozesměju – možná trošku moc bláznivě – protože to mě opravdu málem položilo: jak bych sakra zavolala holkám z Francie? Výborně, zase jsou krásně vidět moje absurdní priority. Koho by zajímalo, že neumím francouzsky, jsem vdaná, budu muset šáhnout do úspor a vypadá to, že můj cizí manžel bude v jednom kuse v práci? Moje první dítě ale rozhodně nesmí mít amerického operátora.

Zatímco Harlowin telefon zvoní tisíce kilometrů daleko, procházím se bytem. V kuchyni vidím, že mi Ansel nechal snídani: čerstvou bagetu, máslo, džem a ovoce. Na sporáku je karafa s kávou. Je světec a za poslední dny by si zasloužil nějakou úžasnou odměnu. Možná trvalou nabídku orálního sexu a piva. Omlouvá se mi, že musí pracovat, zatímco bych se vlastně měla omlouvat já, že musel uklízet moje zvratky a jít mi koupit tampony.

Ta vzdálená vzpomínka je tak děsivá, že jsem si jistá, že už mě v životě nebude chtít vidět nahou, aniž by se mu chtělo zvracet.

Telefon pořád zvoní a zvoní. Zkusím si nějak neobratně vypočítat, kolik je v Americe hodin. Přijdu jen na to, že když tady je brzy ráno, tam musí být hodně pozdě v noci. Nakonec Harlow telefon zvedne. Bez pozdravu, jen cosi zamručí.

„Mám tu nejtrapnější historku ze všech nejtrapnějších historek na světě,“ řeknu.

„Tady je půl jedný v noci, Mio.“

„Chceš, nebo nechceš slyšet největší trapas v mém životě?“

Slyším, jak si sedá a odkašlává si. „To sis teprve teď uvědomila, že jsi pořád vdaná?“

Zarazím se a panikařím čím dál víc. „Je to ještě horší.“

„Letělas do Paříže, aby si z tebe udělal sexy hračku na léto?“

Směju se. Kéž by. „Jo, ještě probereme, jak je tohle praštěný, ale nejdřív mě nechej, abych ti řekla o svojí cestě sem. Je to tak zlý, že bych chtěla, aby mě někdo zfetoval a já upadla v zapomnění.“

„Nebo si můžeš dát gin,“ navrhuje a já se chechtám. Nebyl to dobrý nápad, znovu se mi totiž obrátí žaludek.

„Dostala jsem to v letadle,“ šeptám.

„To ne!“ říká sarkasticky. „To snad ne.“

„Ale nic jsem s sebou neměla, Harlow. Měla jsem na sobě bílý kalhoty. Jindy by mi to bylo fuk. No co, menstruace. Jenomže tentokrát? Zrovna jsme se potkali a mě napadá asi tisíc lepších témat rozhovorů, co bych s cizincem mohla vést, než zrovna jsem to dostala a jsem pitomá, takže si jenom ovážu mikinu kolem pasu, aby to bylo naprosto očividné a věděli to i všichni kolem. A mimochodem, nemáš nějaké tampony, i když je to dost nepravděpodobné, protože jsi chlap?“

Tohle ji dostalo, protože na chvíli ztichne. Pak jen šeptá: „Jej.“

Přikývnu a žaludek se mi točí, když si na to vzpomínám. „Mezitím jsem zvracela úplně všude, protože jsem chytla nějakou virózu.“

„Lola ji má taky,“ říká a zívá.

„Tak to je jasný. Zvracela jsem v letadle. Venku z letadla. V terminále…“

„Jsi fakt v pohodě?“ zní opravdu starostlivě a já tipuju, že bude trvat maximálně pět minut, než si zabukuje letenku a vyrazí mě zkontrolovat.

„Už je mi dobře,“ ujišťuju ji. „A pak jsme přišli do jeho bytu, po šílené jízdě taxíkem…“ zavřu oči, když se mi při té myšlence pohne pod nohama zem.

„Přísahám, že i mimino by řídilo líp. A jakmile jsme vešli do bytu, poblila jsem Anselovi stojan na deštníky.“

Vypadá to, že jí uniká to nejdůležitější, když se mě ptá: „On má stojan na deštníky? Tohle chlapi dělají?“

„Možná ho tam nechal pro hosty, aby měli kam zvracet,“ navrhuju. „Od úterý mi bylo blbě. Viděl mě zvracet nejmíň stokrát. Musel mi pomoct se osprchovat. Dvakrát. A vůbec to nebylo sexy sprchování, Harlow.“

„Jejda.“

„Jo.“

„Jo a mimochodem, můžeš mi poděkovat, že jsem tě kryla u táty,“ říká a skoro slyším jed v jejím hlase. „Volal mi. Potvrdila jsem všechno, cos mi řekla, podle toho supr smyšlenýho příběhu a mezitím jsem vytrhala své voodoo panence pro Dava Hollanda všechny vlasy. Jsi v Paříži a pracuješ pro jednoho z tátových kolegů, děláš nějaké financování filmů nebo co. Ale až se vrátíš, dělej, že tě tátova náhlá ztráta vlasů děsně překvapila, jo?“

„To mě moc mrzí.“ Když jen pomyslím na to, že bych měla mluvit s tátou, udělá se mi zase špatně. „Mluvil i s Anselem. Vlastně na něj ječel, abych byla o něco přesnější. Ale vypadalo to, že je to Anselovi úplně fuk.“

Zasměje se a v ten moment si uvědomím, jak moc mi chybí. Sevře se mi hrudník. „Mio, tak si říkám, že se asi budeš muset dost snažit a trochu přitvrdit v té vaší hře. Dej všechno do toho, aby ses vrátila na místo sexy svůdnice.“

„Myslím, že už se mě nikdy v životě nebude chtít dotknout. Já bych se sama sebe nikdy znovu nedotkla! Ani ten obří robertek ve tvaru králíka, cos mi dala na jednadvacetiny, si se mnou nebude chtít užívat.“

Humor ze mě rychle vyprchává a vrací se strach. Běhá mi po těle, srdce mi divoce tluče a celá se třesu. Nejenom že jsem si otočila celý svět naruby. Naskočila jsem na úplně novou oběžnou dráhu. „Harlow? Co tady dělám? Byla to chyba?“

Trvá to celou věčnost, než odpoví, a já se modlím, aby to bylo kvůli tomu, že na druhé straně hovoru usnula. Když ale konečně promluví, její hlas je ještě čilejší, zvučnější a zní mnohem rozumněji… přesně tak, jak potřebuju. „Je docela vtipné, že se mě na to ptáš teď, Mio. A co je ještě vtipnější, že ty si nejsi jistá, jestli to není chyba, zatímco já si tady nadšeně plácám s tvou imaginární rukou.“

„Cože?“ padám na gauč.

„Když jsi nechtěla zrušit to podělaný manželství, byla jsem fakt nasraná. Když ses před Anselem skoro roztekla, myslela jsem si, žes přišla o rozum a že by bylo lepší si s ním prostě pár nocí jen zadovádět. Ale pak jsi odjela na léto do Paříže. Ty neděláš bláznivý věci, Mio, takže předpokládám, žes našla nějakou divokou kartu, kterou si teď řádně užíváš.“ Odmlčí se a dodává: „Myslím, že se s ním bavíš.“

„To jo. Teda, bavila jsem se. Předtím než přišlo krvácení v letadle a zvracení do kbelíků.“

„Našla sis dobrodrůžo a jdeš si za ním,“ říká a v pozadí slyším šustění peřin. Usměju se. Tohle znám, Harlow se zrovna překulila a zachumlala zpátky.

„A proč ne? Jsem na tebe super pyšná a doufám, že si to náramně užiješ.“

„Děsí mě to,“ přiznávám tenkým hláskem.

Připomíná mi, že mám peníze na účtu a že je mi třiadvacet. Připomíná mi, že jediné, co tu mám dělat, je bavit se. Což bude asi tak poprvé… v životě.

„Vždyť to nemusí být jen o sexu s Anselem. Klidně může, ale kolem je přece mnohem víc věcí, než jenom myšlenky na to, co si asi myslí. Vypadni z domu. Dej si makronky. Ochutnej víno – ale ještě ne, protože oficiálně máš zakázáno jakékoliv zvracení až do září. Běž si sehnat spousty zážitků.“

„Nevím, kde začít,“ přiznávám a dívám se z okna. Za naší ulicí je svět pode mnou jen chuchvalcem zelené a modré. Vidím kilometry daleko: katedrálu, kopce, vrcholy budov, které znám z fotek. Vršky střech jsou z tašek a mědi, lesknou se zlatem a kamením. Dokonce i z okna Anselova bytu je mi jasné, že jsem přijela do toho nejkrásnějšího města na zemi.

„Dneska?“ říká a přemýšlí. „Je sobota, červen. Všude bude narváno; přeskoč Louvre a Eiffelovku. Běž do Lucemburských zahrad.“ Zívá. „Ozvi se zítra. Jdu spát.“

A pak zavěsí.

NIC NENÍ BIZARNĚJŠÍHO, přísahám. Najím se u okna, koukám ven a pak se přesunu do malé, vykachličkované koupelny, kde se oholím a umyju. Drhnu si vlasy, dokud nemám pocit, že jsem každičký kousek svého těla dokonale očistila. Když vystoupím ze sprchového koutu a pára začíná mizet, naplno mě udeří, že nejsem doma a nemůžu si vzít věci, které jsem si nezabalila. Nemám fén ani žehličku na vlasy. Nemůžu se potkat s holkama, abych jim to všechno pověděla. Ansel je na celý den pryč a já netuším, kdy se vrátí. Jsem sama a poprvé za pět let si budu muset sáhnout na svoje úspory, jejichž růst jsem pozorovala s velkou pýchou. Všechny výplaty z kavárny, ve které jsem během studia pracovala, šly rovnou na můj účet; máma na tom trvala. A teď – teď si za ně užiju léto ve Francii.

Léto. Ve Francii.

Můj odraz v zrcadle neslyšně šeptá: Co to sakra děláš? Zavřu oči a snažím se přepnout na autopilota.

Najdu si oblečení; Ansel mi na něj udělal místo ve své skříni.

Jsi vdaná.

Češu si vlasy. Moje toaletní věci jsou vybalené, nacpané do jedné z poliček v koupelně.

Žiješ se svým manželem ve Francii.

Zamknu byt klíčem, který mi Ansel nechal vedle malé hromádky eur.

Zírám na neznámé bankovky a nemůžu si pomoct – není mi příjemné, že mi Ansel nechal kapesné. Reaguju na to velmi fyzicky – žaludek se mi sevře z pouhého pocitu, že mě živí někdo jiný kromě mých rodičů. Posouvám balíček peněz na stranu s tím, že se o tom pobavíme, až se vrátí z práce, a bude to snad konečně konverzace, kdy nebudu mít hlavu zaraženou v záchodě.

V Las Vegas i v San Diegu jsme si byli rovni. Teda, aspoň to tak vypadalo. Rozhodně víc než teď. Byli jsme oba na dovolené, zcela bez starostí. Potom jsme se měli rozejít. Já do školy a on sem do práce, ke svému životu a do dokonale vyzdobeného bytu. Teď jsem to já, kdo zůstává v pozadí bez plánu. Já jsem ta holka, co potřebuje poradit s cestou na metro a mít u dveří připravené kapesné.

Nechávám peníze tam, kde jsem je našla, a přecházím chodbou k výtahu. Je malinký. Zmáčknu čudlík, na kterém je hvězdička a číslo jedna. Výtah zasténá a dá se do pohybu, nade mnou skřípou kola a řetězy. Dole zastaví s tichým hučením.

Venku je hlučno a větrno, horko a zmatek. Ulice jsou tu úzké a chodníky dlážděné kočičími hlavami. Rozejdu se a zastavím se na rohu té úzké uličky. V tom místě se vlévá do větší ulice, odhaduju, že to bude hlavní třída.

Jsou tu přechody, ale chodci se stejně neřídí žádnými pravidly. Lidé vcházejí do silnice, aniž by se rozhlédli. Auta troubí stejně často, jako se nadechuju, ale řidiči nevypadají vůbec naštvaně. Zatroubí a jedou dál. Nejsou tu žádné jízdní pruhy, silnice je prostě řeka aut, která zastavuje a popojíždí způsobem, kterému vůbec nerozumím. Pouliční prodejci nabízejí pečivo a láhve čiré, perlivé vody. Kolem mě pobíhají lidé v oblecích, šatech, džínách i kraťasech. Připadám si jako kámen v řece. Francouzština je lyrický a rychlý jazyk… a naprosto nesrozumitelný.

Město se přede mnou sladce rozprostírá, připravené vtáhnout mě do svého složitého srdce, do koloběhu a pletek. Jsem permanentně okouzlená. Jak by taky ne? Kamkoliv se podívám, ulice vypadá jako ta nejdokonalejší koláž, co jsem kdy viděla. Jako by celý svět byl jevištěm, které čeká na můj příběh. Od dob, co jsem přestala tančit, jsem takové vzrušení nezažila. Utápím se v něm, žiju jím.

Na telefonu si najdu zastávku metra na Abbesses, která je jen pár bloků od Anselova bytu. Podaří se mi vyhledat linku, kterou chci jet, a pak už jen čekám na vlak a vychutnávám si všechno, co mě obklopuje. Posílám Harlow a Lole obrázky toho, co vidím: francouzské plakáty na knihu, kterou zbožňujeme, ženu

na obřích podpatcích, která by i bez nich byla vyšší než všichni chlapi na nástupišti, vlak, který se přiřítí do stanice, a horký vzduch s pachem skřípějících brzd.

Do šestého arrondissementu, kde jsou Lucemburské zahrady, to není daleko. Jdu za skupinkou turistů, kteří mají nejspíš podobný cíl jako já. Těšila jsem se na park – trávu, květiny a lavičky – ale nečekala jsem, že uprostřed toho rychlého, přeplněného města najdu rozlehlé prázdné plochy přírody. Nečekala jsem dlouhé trávníky lemované dokonale zastřiženými stromy. Všude jsou květiny: záhon za záhonem sezónních květů, divoké květiny, keře a krajková kvítka všemožných barev. V kontrastu s přírodou hrají fontánky a sochy francouzských královen a v dáli vidím obrysy budov, které znám jen z fotek a filmů. Opalující se lidé se protahují na kovových lavičkách a židlích, které jsou rozmístěny na slunečných místech, děti si hrají s lodičkami na vodě, zatímco na všechno shlíží obrovský Lucemburský palác.

Najdu si prázdnou lavičku a posadím se na ni. Vdechuju čerstvý vzduch a vůni léta. Mému žaludku se líbí hlavně vůně chleba z blízkého stánku, ale ignoruju ho a čekám, jak si poradí se snídaní, kterou jsem do sebe dostala před chvílí.

A pak si znovu uvědomím, že jsem v Paříži. Osm tisíc kilometrů od všeho, co dobře znám. Tohle je poslední možnost odpočinout si, vydovádět se a užít si to svoje dobrodružství, než se pustím do studia a začnu svou klikatou cestu od studenta k profesionálovi.

Procházím se každým kouskem parku. Házím penízky do fontán, dočítám knížku, kterou jsem si sbalila do tašky. Po zbytek odpoledne Boston, můj otec ani škola neexistují.

OSMÁ KAPITOLA

SEM ZE SVÉHO DNE tak nadšená, že se zastavím v malém supermarketu na rohu naší ulice. Připravím Anselovi večeři. Podívejme se na to – jsem do Paříže úplně zažraná. Učím se, jak překonat svou jazykovou bariéru, a zjišťuju, že Francouzi nejsou z angličtiny vůbec tak otrávení, jak jsem čekala. Zdá se, že jim vadí jen to, když to zkouším, a pak to vzdám. Vystačila jsem si s ukazováním, úsměvem, nevinným krčením ramen a s’il vous plaît. Nakoupila jsem víno, krevety, těstoviny a zeleninu.

Ale v momentě, kdy nastupuju do malého výtahu a jedu do sedmého patra, jsem už zase nervózní. Nejsem si jistá, jestli už bude doma. Vůbec nevím, co mám čekat. Budeme pokračovat tam, kde jsme skončili v San Diegu? Nebo jsme teď spolu zase na začátku… a začínáme spolu … no… chodit? Nebo ho podívaná na mě za těch posledních pár dní odradila úplně?

Naštěstí se zaměstnám vařením a jsem ohromená Anselovou malou kuchyní. Podařilo se mi spřátelit s přehrávačem, poslouchám francouzskou taneční hudbu a u toho si vesele poskakuju po kuchyni. Když Ansel vejde do dveří, byt voní máslem, česnekem a petrželí. Celá se napružím a chvěju se, když slyším, jak odkládá klíčky do malé misky u vchodu, jak pokládá helmu na zem vedle dveří.

„Haló?“

„Jsem v kuchyni,“ volám.

„Vaříš?“ přichází za mnou. Vypadá úžasně. „Tak to je ti asi líp, viď?“

„To nevím.“

„Voní to krásně.“

„Už je to skoro hotové,“ říkám a prosím svůj tep, aby zpomalil. Jen z pohledu na něj taju a hrudník se mi vzdouvá nervozitou.

Ale potom jeho úsměv zmizí.

„Co je?“ snažím se poznat, na co se kouká, dívám se stejným směrem na pánev, kde jsem smíchala krevety s těstovinami a zeleninou.

Trhne sebou. „Vypadá to dokonale. Jenom…“ škrábe se na krku. „Jsem alergický na mořské plody.“

Zakrývám si obličej. „Sakra, to mě moc mrzí!“

„To je dobrý,“ říká a působí rozrušeně. „Tos nemohla vědět.“

Jeho slova mezi námi visí ve vzduchu a oba se koukáme jinam. Věci, co o sobě víme, blednou ve světle těch, které nevíme. Nevím ani, jak se vrátit na začátek.

Přichází ke mně blíž. „Voní to moc krásně.“

„Chtěla jsem ti poděkovat.“ Trvá mi, než ze sebe vyklopím zbytek.

„Poděkovat ti, že ses o mě staral. Žes mě sem přivedl. Prosím počkej, přinesu něco jiného.“

„Půjdeme spolu.“ Pokládá mi ruce na boky jako už tolikrát, ale tentokrát se mi zdají jaksi nepřirozeně strnulé.

„Tak jo.“ Vůbec nevím, co si mám počít s vlastním tělem, a místo toho, abych udělala to, co by udělala v téhle situaci normální ženská – objala ho a přitáhla si ho blíž – složím paže na hruď a prsty si poklepávám na klíční kost.

Čekám, až se na mě podívá, až se mu v očích objeví uličnictví, až mě polechtá, udělá si ze mě legraci nebo předvede něco směšného, jak to dělá vždycky. Jenže místo toho se zdá napjatý. „Měla ses dneska hezky?“

Chci mu odpovědět, ale najednou se odtáhne a začne se hrabat v kapse.

Vytáhne zvonící telefon. „Merde.“

Tohle slovíčko znám. Je doma teprve tři minutky, a je mi jasné, co z něj vypadne.

Podívá se na mě s omluvným výrazem. „Musím zpátky do práce.“

KDYŽ RÁNO OTEVŘU oči, Ansel je zase pryč. Jediný důkaz, že tu byl, který mám, je vzkaz na polštáři, který říká, že se stavil domů jen na pár hodin a vyspal se na gauči, protože mě nechtěl budit. Přísahám, že ve mně něco poskočilo. Šla jsem spát jen v čistém tričku a nic jsem pod ním neměla. Novomanželé se nebojí, že vzbudí svou manželku, která je tu na výletě a je bez práce.

Ani si nepamatuju, jestli mě políbil na čelo, než zase odešel, a velká část mého já mu chce napsat a zeptat se, protože se mi zdá, že odpověď na tuto otázku rozhodne o tom, jestli tu zůstanu, nebo si zabukuju letenku domů.

Je jednoduché zabavit se na celý den v Paříži: chodím mezi výstavami a zahradami v Rodinově muzeu. Celé hodiny čekám, než se dostanu na Eiffelovku… stojí to ale za to. Výhled shora je prostě neuvěřitelný. Paříž je naprosto úchvatná i z ulice, a z výšky je ještě bombastičtější.

Když se v neděli večer vracím do bytu, společnost mi dělá Lola. Sedí na gauči doma v San Diegu, uzdravuje se z toho viru, co jsme obě chytly, a odpovídá mi s neuvěřitelnou rychlostí.

Říkám jí: Myslím, že lituje, že mě sem vzal.

To je blbost, píše zpátky. Vypadá to, že má firmy plný zuby. Jasně, vzal si tě za ženu, ale nemůže přece vědět, jestli to vydrží, a ještě se musí starat o práci.

Upřímně, Lolo, připadám si jako pěkná vyžírka, ale nechci ještě odjet. Paříž je božská! Myslíš, že bych měla jít do hotelu?

Nepřeháněj.

Dneska spal na GAUČI. Třeba mu bylo blbě!

Snažím si vzpomenout, jestli jsem něco neslyšela. Nebylo. Možná si myslí, že máš ještě pořád menzes?

Mračím se. To mě vůbec nenapadlo. Možná má Lola pravdu a Ansel si jen myslí, že mám ještě menstruaci. Možná jsem to já, kdo by měl začít s nějakým sexy kouskem…

FAJN, to zní rozumně. Zkus to, odepisuje.

Kašlu na tričko. Dneska budu spát nahá a bez peřin.

PROBOUZÍM SE A KOUKÁM na hodiny. Je skoro půl třetí ráno a já okamžitě vím, že ještě není doma. Všude je tma a vedle mě je prázdno a chladno.

Potom ale uslyším v obýváku pohyb. Rozepnutí zipu a zasténání.

Vylezu z postele, natáhnu si jedno z triček, které odhodil na koš s prádlem a které voní jako on, takže se na chvíli musím zastavit, abych nezavrávorala.

Když vejdu do obýváku a podívám se do kuchyně, uvidím ho.

Je předkloněný, jednou rukou se opírá o linku. Na sobě má rozepnutou košili, kravata mu visí na krku a kalhoty má u kotníků. Druhou rukou masturbuje.

Úplně mě to přimrazilo. Podívaná na Ansela, který se uspokojuje v mdlém světle, které sem padá okny, je něco nesmírně erotického. Ruka se mu rychle pohybuje, loket má uvolněný a skrz košili vidím, jak se mu napínají všechny svaly na zádech, boky se pohupují vstříc jeho vlastní ruce. Jdu dopředu, chci vidět líp, a v tom stoupnu na vrzající prkno. Zvuk se rozlehne po místnosti. Ansel se zarazí a otočí se přes rameno.

Když se naše oči setkají, vidím, že je překvapený a zaražený, ale potom jeho pohled zvláční. Pustí svůj penis a skloní hlavu.

Pomalu k němu přistoupím. Nejsem si jistá, jestli mě chce, nebo chce cokoliv jen ne mě. Proč by jinak byl tady a dělal si to sám, když ležím nahá v jeho posteli?

„Doufám, že jsem tě nevzbudil,“ šeptá. Ve světle, které sem vniká oknem, vidím ostré rysy jeho obličeje i jeho šíji. Chci ochutnat jeho kůži, cítit jemnou linii chloupků, která se ztrácí u jeho přirození.

„Vzbudil, ale byla bych si přála, aby ses mě pokusil vzbudit. Jestli jsi teda chtěl…“ Chtěla jsem říct Jestli jsi mě teda chtěl, ale nejsem si tím tak jistá.

„Jestli jsi něco potřeboval.“

Bože, očividněji už by to nešlo?

„Je hrozně pozdě, Cerise. Přišel jsem, začal jsem se svlíkat a pak jsem tě uviděl nahou ve své posteli,“ upírá mi pohled na rty. „Nechtěl jsem tě budit.“

Přikyvuju. „Tak nějak jsem čekala, že mě uvidíš nahou v posteli.“ Pomalu se nadechne nosem. „Nebyl jsem si jistý, jestli –“

Než stihne dopovědět větu, už si před něj kleknu, odsunu jeho ruku, abych ho mohla olíznout, vzbudit znovu jeho touhu. Srdce mi divoce bije, vidím, jak se mi třese ruka, když se ho dotýkám, ale je mi to fuk. Řekla jsem si, že jsem jako Harlow – sebevědomá sexuální bohyně.

Opakuju si, že nemám co ztratit. „Šla jsem spát nahá schválně.“

„Nechtěl jsem, aby sis myslela, že se mnou musíš spát,“ sténá.

Dívám se na něj naprosto vyjevená. Co se stalo s tím lehce nekompromisním mužem, kterého jsem potkala před týdnem? „Nemám pocit, že musím. Máš toho jenom moc…“

Usměje se, bere svůj penis do ruky a přejíždí mi s ním přes rty. Na špičce se mu objeví průhledná tekutina. „Oba jsme trochu moc zdrženliví, asi.“

Olíznu ho, trochu si s ním pohraju, škádlím ho. Nemůžu se dočkat jeho stenů a vzlyků, hladového mručení, když ho skoro vezmu do pusy a zase ho vytáhnu ven, abych ho políbila a ještě si pohrála.

„Myslel jsem přitom na tebe,“ přiznává šeptem. Dívá se, jak ho olizuju od kořene až po úplnou špičku. „Vlastně celé dny nemyslím na nic jiného.“

Jeho slova rozpouštějí hustý chuchvalec strachu, který se mi utvořil v hrudi. Až teď si uvědomím, jak hrozně jsem byla vyděšená. Spadl mi obrovský kámen ze srdce. Chci, aby se cítil příjemně, olizuju ho a saju, sténám a moje steny vibrují na jeho žaludu.

Když ho vidím takhle – netrpělivého, s úlevou při mém doteku – je pro mě mnohem jednodušší hrát dál, zůstávat odvážnou svůdkyní. Odtahuju se: „Co jsme v tvých představách dělali?“

„Tohle,“ říká. Lehce naklání hlavu, rukou mi vjíždí do vlasů a přitahuje si mě blíž. Připravuju se na jeho výbuch jen vteřinku před tím, než se do mě hluboce zarazí a zasténá. „Miluju tvoje rty.“

Hlava mu padá dozadu, zavírá oči a boky se přiráží do mého obličeje. „C’est tellement bon, j’en ręve depuis des jours…“ S patrným úsilím se narovná, nakloní se a sténá čím dál divočeji. „Polkni,“ šeptá. „Chci cítit, jak polykáš.“ Zastaví se, abych to mohla udělat, a divoce vykřikne, když ho vtáhnu ještě hlouběji.

„Polkneš, až se udělám? Zasténáš hladově, až to ucítíš?“ ptá se a dívá se na mě.

Přikyvuju. Polknu, pro něj. Chci všechno, co mi nabídne; a chci mu dát všechno, co můžu. Je to jediné, co tu mám, a i kdyby tohle manželství bylo jen hrou, chci se cítit stejně krásně jako tu noc v San Diegu. I tu noc předtím, ze které si skoro nic nepamatuju. Jen úlomky, záblesky kůže a zvuky vášně.

Na několik minut se pohybuje v pravidelném rytmu, užívá si tiché sténání a šeptá, že jsem překrásná. Dává mi ochutnat každý kousek sebe a pak se vytáhne skoro ven, vezme svůj penis do ruky a dělá se tak, že se mi špičkou otírá o rty a jazyk.

Když se udělá, postříká mi celou pusu, tváře i bradu. Určitě to bylo naschvál, je mi to jasné. Podívám se nahoru a vidím, jak mu ztemněly oči, když vidí svoje sperma na mé kůži, jak ho instinktivně olizuju. Poodstoupí, přejede mi palcem po spodním rtu a pak se skloní, aby mi pomohl se postavit. Čistou utěrkou mi něžně stírá svůj orgasmus z obličeje. Pak ustoupí, skloní se. Ve světle, které sem proudí z ulice, vidím, že se třese a je na pokraji zhroucení z vyčerpání. Celé dny nespal.

„Teď se postarám já o tebe,“ řekne místo toho, aby mě odvedl do koupelny. Zastavím ho. „Počkej.“

„Co je?“ ptá se a já se zarazím, když uslyším v jeho hlase podráždění. Nikdy jsem od něj nic podobného neslyšela.

„Anseli, jsou skoro tři ráno. Kdy jsi naposledy spal?“

Jeho výraz je ve tmě nečitelný, ale není zas tak černo, abych neviděla, že má ramena ztěžklá únavou. „Ty nechceš, abych se tě dotýkal? Udělám se ti na rty, a ty chceš jít spát?“

Vrtím hlavou a nedokážu odolat, když se ke mně natáhne a rukou mi zajede pod tričko, hladí mě nahoru po stehně. Zarazí do mě prsty a já zasténám. Jsem

nesmírně vzrušená a on to moc dobře ví. S tichým syknutím začíná pohybovat rukou, skloní se a políbí mě na krk.

„Nechej mě ochutnat,“ sténá. Jeho dech mě hřeje na kůži, prsty mu hladce kloužou po klitorisu a znovu a znovu se do mě schovávají. „Už je to týden, Mio. Chci se do tebe ponořit.“

Celá se mu třesu v náručí, tak moc po něm toužím. Jeho prsty jsou jako božské pohlazení, jeho dech a polibky jsou neodbytné. Dalších patnáct minut bez spánku mu neublíží. „Tak dobře,“ šeptám.

Čekám, až si dočistí zuby a pak se za mnou vrátí do postele jen v boxerkách.

„Hned jsem zpátky,“ řeknu mu a odejdu taky do koupelny.

Čistím si zuby, umývám si obličej a říkám svému obrazu v zrcadle, aby všechno zbytečně nepromýšlel. Jestli chce sex, dej mu ho. Já ho chci taky. Tak jdeme na to! Potichu vycházím do tmy. V břiše se mi rozlévá teplo, mezi nohama jsem vlhká a tohle je ono. Teď začíná zábava, užiju si ho, vychutnám si celé město i kousek života, kde nemusím brát ohledy na nikoho jiného než na sebe a na něj.

Měsíc mi ozařuje cestu k posteli. Zhasnu světlo v koupelně a vklouznu přímo pod peřinu, abych se k němu mohla přitulit. Je teplý, jeho sprchový gel a kolínská mi okamžitě připomínají, jak moc mi chyběl. Jak moc jsem toužila po jeho doteku, po jeho polibcích a pohybech. Ale i když ho pohladím rukou po hrudi, zůstává bez pohnutí.

Když poprvé otevřu pusu, nic z ní nevyjde, ale podruhé se mi podaří zašeptat: „Chceš se milovat?“ U posledního slova sebou škubnu, snažím se znít svůdně.

Neodpovídá, a tak se k němu přitulím ještě blíž. Srdce mi divoce buší vedle jeho napnutého, rozpáleného těla. Pravidelně oddechuje. Spí, jako by ho do vody hodil.

ANSEL ZASE VSTÁVÁ dřív než já. Dneska na sobě má stříbrnošedý oblek a černou košili. Vypadá, jako by se šel fotit: černobílé snímky, které ho zachycují, jak se ležérně prochází ulicí, jeho ostré rysy proti modré obloze. Skloní se nade mnou, chystá se mě políbit a zrovna v tom momentě otevřu oči.

Pokračuje od mých rtů k čelu a mně se sevře žaludek při myšlence, že je pondělí a on zase stráví celý den v práci.

„Omlouvám se za včerejšek,“ šeptá mi do ucha. Když se narovná, jeho pohled se na chvíli rozloučí s mým a zaměří se místo toho na moje rty.

Zdály se mi sny – erotické sny – a rozhodně nejsem připravená nechat ho odejít. Pořád si představuju jeho doteky, jeho divoký hlas, když se nade mnou hodiny a hodiny sklání, nebo leží pode mnou. Pořád jsem dost ospalá na to, abych měla odvahu jednat.. Bez přemýšlení ho popadnu za ruku a stáhnu ho zpátky do postele.

„Zdálo se mi o tobě,“ usmívám se na něj ospale.

„Mio…“

Není si jistý tím, co dělám, ale když si jeho rukou pohladím břicho, zdá se, že pochopil. Otevírá ústa a oči mu potemní. Natáhne se k mým bokům, zasune mi prsty přímo mezi nohy a celou mě naplní.

„Mio,“ sténá s výrazem, který nechápu. Vypadá chtivě a vyděšeně. V jeho očích vidím opatrnost.

Kruci.

Sako má složené přes židli, přes rameno mu pořád visí taška s notebookem.

Měl dost naspěch.

„Promiň..“ Cítím, jak se začínám trapností téhle situace červenat. Odstrčím jeho ruku a snažím se začít: „Nechtěla jsem –“

„Nepřestávej,“ cedí skrze zuby.

„Ale vždyť jsi na odchodu…“

„Mio, prosím,“ říká pomalým, něžným hlasem, který mi připadá jako kapičky medu. „Taky to chci.“

Ruce se mu třesou, oči má zavřené a já je taky na chvíli přivřu, než se úplně probudím, než naprosto ztratím nervy. Co jsem si ve Vegas asi myslela? Že chci jiný život. Chci být statečná. Nebyla jsem statečná, jen jsem to předstírala.

Když zavřu oči, možná to dokážu zase. Jsem sexbomba, které je jeho práce ukradená. Jsem neodbytná manželka. Jsem ta jediná věc, po které na celém světě touží.

Mezi nohama jsem vlhká a rozcitlivělá. Zvuk, který vydá, když do mě zasune prsty, je neskutečný: je to divoké, hluboké, drsné zasténání. Jsem tak vzrušená, že bych se mohla udělat s jediným jeho výdechem na mé kůži, a když se mě snaží prozkoumávat, škádlit, opřu se mu proti ruce. Zastrčí do mě dva prsty, chytnu ho za zápěstí a houpám se. Pořádně ho ojíždím. Vůbec se nezastavím, abych se zamyslela nad tím, jak zoufale asi vypadám.

Po kůži se mi rozlévá horko a předstírám, že je to světlem reflektoru.

„No tak, ukaž se mi,“ šeptá. „Nech se unášet.“

„Ach,“ sténám. Orgasmus mi visí na krajíčku, drží se a narůstá. Plazí se mi po celém těle od místa, kde mě palcem krouživými pohyby uspokojuje. Pak mě to ovládne. Oběma rukama ho popadnu za předloktí, vykřiknu, svírám se mu kolem prstů. Nohy, ruce i páteř se mi rozpouští, jsou plné horka. Úleva se mi rozlévá po těle.

Otevírám oči. Ansel nehybně stojí nade mnou, pomaličku ze mě vytahuje prsty. Dívá se na mě, jak moje vědomí přebíjí nevědomí a spánek jde úplně stranou. Druhou rukou si posune tašku na rameni. Místnost je celá tichá, skoro mě to bolí. I když se snažím sebrat poslední zbytky sebedůvěry, cítím, jak mi hrudník, krk i obličej zalévá nepříjemné horko.

„Promiň…“

Tiší mě mokrými prsty na rtech. „Nemusíš se omlouvat,“ šeptá. „Neber to zpátky.“

Líbá mě na rty, olizuje si prsty, hladí mě jazykem přes rty, ochutnává mě a uniká mu sladké, tiché zasténání. Když se odtáhne dost daleko na to, abych mu viděla do obličeje, vidím, že jsou jeho oči plné odhodlání. „Dnes přijdu domů brzy.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

ĚŽKO SE MI udržuje přehled o tom, kolik utrácím. Eura mi pořád připadají jako falešné peníze z monopolů. Podle toho, jak jiné to mezi mnou a Anselem je oproti tomu, jaké to bylo ve Státech, část mého já si

říká, že bych tu měla zůstat tak dva týdny, podívat se na všechno, co stihnu – i když tohle místo zbožňuju – a pak odletět zpátky domů, abych se udobřila s tátou. Možná se tak vyhnu dělání prostitutky nebo striptérky, až se přestěhuju do Bostonu a začnu hledat bydlení.

Ale jen pomyšlení na to, že se podívám do očí svému otci, mě zalévá chladem. Vím, že to, co jsem udělala, bylo impulzivní a asi dost nebezpečné. Vím, že každý milující otec by měl právo být naštvaný. Jenomže mého otce rozzuří všechno; všichni jsme k tomu tak nějak znecitlivěli. Už jsem se omlouvala tolikrát, i když nebylo za co; tentokrát to v sobě prostě nemůžu najít. Jsem vyděšená a osamělá, nevím, jestli se Anselovi trochu rozvolní práce, ani jak to s námi dopadne dneska večer, zítra nebo za týden. Netuším, co se stane, až se dostanu do situace, kde se nebudu mít s kým bavit, ale tohle je první rozhodnutí, které se mi zdá na sto procent moje vlastní.

Pořád mám v hlavě zmatek, přehrávám si ranní příhodu s Anselem a vystupuju ze sprchy. Přede mnou usychá zrcadlo. Je úplně čisté, nejsou na něm žádné kapičky vody ani šmouhy, jako by ho někdo něčím natřel. Nabídla jsem se, že tu uklidím, abych aspoň trošku odčinila svoje hříchy, ale není tu vůbec nic, co bych mohla udělat. I okno v koupelně schne rychle, celé se třpytí a pouští dovnitř slunce. Zaplaví mě zvědavost a vycházím ven. Všechno si pozorně prohlížím. Celý byt je dokonale čistý. Z toho, co vím, je to pro chlapa trochu netypické. Ještě než vejdu do obýváku, je mi naprosto jasné, co uvidím.

Teda co neuvidím. Pamatuju si, jak jsem první den, co jsem byla při smyslech, přitiskla prsty na sklo a dívala se, jak odjíždí na motorce. Vím, že jsem to udělala opakovaně. Ale na skle nejsou žádné otisky prstů. V té chvilce času, co tráví doma, se mu nějak podařilo vyčistit všechna okna i zrcadla.

KDYŽ VYJDU Z VÝTAHU, vidím, že stará paní, která bydlí v přízemí, zrovna zametá podlahu. Strávím s ní asi hodinu. Mluví lámanou angličtinou, míchá ji s francouzskými výrazy, kterým nerozumím, ale nějak se nám podaří proměnit cosi, co by se dalo považovat za divnou konverzaci, v něco poměrně jednoduchého. Říká, že výtah sem namontovali až v sedmdesátých letech, po tom, co se sem s manželem nastěhovala. Říká, že zeleninu mají mnohem lepší v Rue de Rome než v supermarketu na rohu. Nabízí mi drobné zelené hrozny s kyselými semínky, ze kterých mám husí kůži, ale přitom se nemůžu přimět přestat je jíst. A pak mi říká, že je opravdu ráda, že se Ansel tolik usmívá a že vlastně tu druhou nikdy neměla moc ráda.

Zastrčím tento kousek informace daleko pod pomyslnou postel spolu s nervózní zvědavostí a poděkuju jí za společnost. Ansel je překrásný, úspěšný a okouzlující; jasně že měl bohatý život i předtím, než jsem se za ním vydala na letišti. Život, který bez pochyb obsahoval i ženy. Nepřekvapuje mě, že s někým chodil. Jen mi to připomíná, že je pořád spousta toho, co o něm potřebuju zjistit. Musím vědět víc, než jak vypadá nahý.

SKORO CELÝ DEN strávím v naší čtvrti a snažím se utvořit si v mysli mapu. Ulice se táhnou donekonečna, obchod za obchodem, jedna ulička za druhou. Je to jako prodírat se králičí norou, ale tady vím, že se vždycky dostanu domů; prostě musím najít někde nahoře velké M pro Métropolitian a pak už se k Anselově ulici vrátím bez problémů.

K mojí ulici, připomínám si. Naší. Společné.

Brát jeho apartmán za domov je jako předstírat, že je mým domovem nějaký dům ve filmu nebo se naučit, že jsou eura skutečné peníze. A pokaždé, když se podívám na svůj snubní prstýnek, se to zdá ještě neuvěřitelnější.

Moc se mi líbí francouzské ulice za soumraku. Přímo nade mnou je jasná obloha, ale začíná se stmívat a slunce se pomalu snáší za horizont. Na chodníku se objevují dlouhé stíny a všechny barvy jsou zvláštním způsobem ještě bohatší a sytější než předtím. Celou ulici lemují budovy a popraskané, hrbolaté chodníky jsou jako cesta za dobrodružstvím. V denním světle vypadá Anselův dům trochu šedivě. Jsou na něm patrné známky prachu, větru i stáří. Ale v noci je mnohem jasnější. Líbí se mi, že je náš dům jako noční sova.

Jak procházím po zničeném chodníku, uvědomuju si, že je to poprvé, co jsem přešla od Rue St.-Honoré k metru, vystoupila jsem na správné zastávce a pak jsem došla až domů bez jediného kouknutí na telefon.

Za sebou slyším hluk silnice – auta, motorky, zvonek od kola. Někdo se směje z otevřeného okna. Všechna okna jsou tu dokořán, i balkónové dveře pouští do bytů chladný večerní vzduch, který rozkmitává záclony.

Mám pocit, že se mi rozzářila hruď, když se blížím k našemu domu a puls mi lehce nadskočí, když uvidím Anselovu motorku zaparkovanou u chodníku přede dveřmi.

Zhluboka se nadechnu čerstvého vzduchu, vstoupím do vestibulu a mířím k výtahu. Ruce se mi třesou, když mačkám tlačítko do našeho patra a připomínám si, že mám dýchat. Pořádný nádech. Pořádný výdech. Hezky pomalu, pořádně. Tohle je poprvé, co přijel domů dřív než já; poprvé, co spolu budeme doma bez toho, aby jeden z nás usínal, zvracel nebo pracoval až do rána. Žhnou mi tváře, když si vzpomenu, jak dnes ráno, po tom, co mě udělal rukou, sténal: „Neber to zpátky.“

Proboha dobrého.

Žaludek mi exploduje do tisíců motýlků a jakási směsice nervů a adrenalinu mě vykopne ven z výtahu. Odemknu dveře, zhluboka se nadechnu a vejdu.

„Zlato, jsem doma!“ vpadnu do chodby a slyším jeho hlas.

Stojí v kuchyni, u ucha má přitisknutý telefon a mluví francouzsky tak rychle, že vůbec nechápu, jak mu člověk na druhé straně může rozumět. Je očividně dost rozhozený a opakuje pořád dokola tu stejnou frázi, pokaždé ještě otráveněji.

Ještě si mě nevšiml. Netuším, co říká ani s kým mluví, ale mám divný pocit, že ho ruším. Jeho otrávenost je jako další osoba v místnosti. Pokládám klíče potichu na linku a přemýšlím, jestli mám vejít do obýváku nebo se raději omluvit a vzdálit se do koupelny. V tom momentě zachytí můj odraz v okně, strne a vytřeští oči.

Otočí se na mě, na tváři opatrný úsměv, a já zvedám ruku, abych mu podivným mávnutím ukázala, že to nevadí. „Ahoj,“ šeptám. „Promiň.“

Mávne na mě zpátky a s dalším omluvným úsměvem zvedá prst, kterým mi dává najevo, abych počkala. Přikyvuju, říkám si, že třeba zavěsí… ale to se nestane. Místo toho krátce přikývne a mávne směrem ke dveřím. Přesune se do ložnice a zavírá za sebou dveře.

Zírám na prosté, bílé dveře. Jeho hlas doléhá až sem, a jestli je to vůbec možné, je ještě hlasitější.

Zničeně si nechám spadnout tašku z ramene a odhodím ji na gauč.

Na kuchyňské lince leží nákup: těstoviny, bylinky, kousek sýra. Vedle konvice, která začíná vřít, je bageta v papírovém sáčku. Na jednoduchém dřevěném stole je červené prostírání a uprostřed stojí váza s fialovými květinami. Dělal nám večeři.

Otevírám několik přihrádek a hledám vývrtku na víno. Snažím se ignorovat hlas, který pořád slyším z vedlejší místnosti. Který mluví s osobou, kterou neznám. Jazykem, kterému nerozumím.

Snažím se zahnat pocit nesnází, který se mi začíná probírat v žaludku. Pamatuju si, jak Ansel říkal, že se jeho šéfová bojí, že bude mít jiné věci na práci, a zajímalo by mě, jestli mluví s ní. Nebo to může být jeden z kluků – Finn nebo Oliver – nebo Perry, který letos do Vegas nepřijel. Ale zněl by tak naštvaně, kdyby mluvil se šéfovou nebo kamarádem?

Upírám oči na dveře od ložnice zrovna, když se otevřou. Poskočím, snažím se honem vypadat zaměstnaně. Popadnu snítku bazalky a hledám v zásuvce nůž.

„Omlouvám se,“ říká.

Mávnu rukou a můj hlas zní trochu divně: „V pohodě! Nemusíš mi všechno vysvětlovat. Měl jsi život i předtím, než jsem sem přijela.“

Nakloní se ke mně blíž, líbá mě na obě tváře. Bože, tak krásně voní. Jeho rty jsou tak měkké, že se musím zachytit linky, abych se nesložila.

„To měl,“ říká a bere mi nůž z ruky. „Ale ty taky.“ Když se usměje, nevidím obvyklou jiskřičku v jeho očích. Chybí mi.

„Proč ti práce kazí dobrou náladu?“ ptám se a přeju si, aby se mě znovu dotkl.

S pobaveným úšklebkem pokrčí rameny. „Jsem ve firmě pořád nováček. Reprezentujeme obrovskou korporaci v jednom velkém případu, takže si musím procházet tisíce a tisíce stránek dokumentů. Myslím, že ani advokáti, co jsou tam třicet let, nepamatují tolik práce.“

Dávám si do pusy rajčátko, chvíli ho převaluju na jazyku a huhlám: „To je na p-d,“ a pak ho teprve rozkousnu.

Dívá se, jak žvýkám, a pomalu přikyvuje. „To jo.“ Jeho oči potemní, jednou krátce mrkne a pak ještě jednou, tentokrát důrazněji. Jeho pohled je najednou mnohem čistší. „Jak ses dneska měla?“

„Je mi líto, že si chodím po venku, bavím se, a ty musíš trčet v práci,“ přiznávám.

Položí nůž na linku a otočí se ke mně. „Takže… zůstáváš?“

„Chceš, abych zůstala?“ ptám se a zase se mi divoce rozbuší srdce. Můj hlas zní fakt divně.

„Jasně že chci, abys zůstala,“ trvá na svém. Jednou rukou si rozváže kravatu, sundá si ji a pustí na linku. „Na dovolené je jednoduché předstírat, že opravdový život neexistuje. Vůbec jsem nemyslel na to, jak bude moje práce ovlivňovat tvůj pobyt. Nebo mi prostě nedošlo, že jsi chytřejší a míň impulzivní než já.“

„Je mi fajn, přísahám. Paříž není úplně naprd,“ usmívám se.

„Problém je v tom, že bych si tě moc rád užíval, dokud tu jsi.“

„Myslíš můj úžasný důvtip a velký mozek, že?“ usmívám se a natáhnu se pro bazalku.

„Ne, tvůj mozek je mi fuk. Měl jsem na mysli tvoje prsa. Vlastně mi jde jenom o prsa.“

Směju se a celé tělo mi zaplavuje úleva. To je on. „Kdo tě nechal odpromovat na právnické fakultě, ty jeden?“

„Trochu to trvalo, ale táta je boháč.“

Znovu se zasměju a Ansel se ke mně přisune blíž. V ten moment se situace zase promění v cosi hrozně nepohodlného, protože natáhneme naráz ruce, abychom se jeden druhého dotkli, a srazíme se na půli cesty. Omlouváme se a pak tam jen stojíme a zíráme jeden na druhého.

„Můžeš se mě dotknout,“ říkám mu zrovna, když on vysloví: „Proč si nikdy nevezmeš peníze, co ti tu nechám?“

Na chvíli se zarazím a pak zašeptám: „Je to, jako bych byla prostitutka.“

Skloní se a smějeme se. „Promiň. Asi nevím, jak mám říct to, co jsem si celý den cvičil.“ Prohrabuje si rukou vlasy a ty zůstávají rozcuchané do všech stran. Kruci. Chci si na ně taky šáhnout. „Jenom mám pocit viny, že s tebou od první chvíle, cos přijela, nejsem, a chci se ujistit, že se bavíš.“

Aha. Tak vina z něj dělá robotickou verzi dokonalého muže, kterého jsem si vzala. „Anseli, nemusíš se o mě starat.“

Trochu se zakaboní, ale hned to napraví. „Chci nějak pomáhat.“

„Přivezl jsi mě sem,“ připomínám mu.

„Ale od té doby jsem tě skoro neviděl. A včera jsem usnul… a tys…“ dívám se, jak si vlhčí rty jazykem. Zírá mi na pusu a sám má rty pootevřené. „Tohle je divný,“ šeptá.

„Nejdivnější,“ souhlasím. „Ale tvoje peníze si brát nebudu.“

„Jsme manželé.“

„Nejsme manželé takhle.“

Směje se a vrtí hlavou. Ve tváři se mu objeví ďolíček a moje srdce naroste snad desetkrát, takže se mi skoro nevejde do hrudi. Zdravím, milenče.

Z legálního hlediska jsme svoji. Ale už na něj spoléhám s ubytováním a jídlem. V žádném případě si nebudu brát kapesné od někoho, o kom ani nevím, jaké je jeho druhé jméno.

Doprdele, vždyť ani neznám jeho druhé jméno!

„Je skvělé, že se bavíš,“ říká opatrně. „Byla jsi už v Musée –“

„Máš druhé jméno?“ vyhrknu.

Nakloní hlavu na stranu a v koutku se mu objeví malinký, hravý úsměv.

„Charles. Po otci.“

Vydechnu. „Fajn. Ansel Charles Guillaume. Pěkný jméno.“

Úsměv mu zase mizí z tváře, když mě pochopí. „Díky. A tvoje druhé jméno?“

„Rose.“

„Mia Rose?“

Líbí se mi, jak vyslovuje Rose. Má takové zapředené r, jako když vrní kočka.

„Z tvých úst zní moje jméno mnohem líp než od kohokoliv jiného.“

„To by mělo,“ mrká na mě. „Je to teď totiž oficiálně moje nejoblíbenější jméno.“

Chvíli se na něj koukám a cítím, jak se mi rty kroutí do úsměvu. „Všechno děláme obráceně,“ šeptám.

Přichází blíž ke mně: „Tak to tě budu muset úplně znovu svést.“ Ach, motýlci v břiše. „Vážně?“

Jeho úsměv se nebezpečně vrací. „Chci si tě dneska vzít v posteli. Pode mnou.“

Mluví o sexu a hned je mi jasné, že do sebe nedostanu ani kousek jídla.

Žaludek se mi stočí a cítím ho skoro až v krku.

„Proto jsem ti chtěl udělat večeři,“ pokračuje. „Navíc moje máma by mě stáhla zaživa z kůže, kdyby věděla, kolik fastfoodu poslední dobou jím.“

„No, nedokážu si dost dobře představit, že přijdeš domů o půlnoci a ještě si honem vaříš teplé domácí jídlo.“

„To je fakt,“ říká pomalu a slova mu z pusy vyplouvají jako lodě na vodu. Přesouvá se ke mně ještě blíž. „Chtěl jsem ti vynahradit včerejšek,“ usmívá se a vrtí hlavou. Pak se na mě podívá: „A taky to, jak jsem se dnes rychle vytratil po tom, co sis užila moje prstíky.“ Zastaví se, aby se přesvědčil, že má mou plnou pozornost a pak dodá. „Měla bys vědět, že jsem opravdu chtěl zůstat.“

Jejda. Zajímalo by mě, jestli slyší, jak mi srdce divoce padá do žaludku, protože se mi zdá, že se jeho náraz rozléhá celou místností. Hlavu mám plnou slov, ale někde mezi mým mozkem a pusou se muselo něco přerušit, protože ze mě nic nevychází. Všechny chloupky na rukou se mi postavily a Ansel na mě kouká. Čeká na reakci.

Chce se mnou dneska spát. Já s ním taky. Ale i když předtím to bylo jednoduché, najednou se to zdá tak… komplikované. Budeme to dělat hned? Na gauči by to bylo pěkný, možná bychom si to užili i na stole… nebo nejdřív dojíme večeři a přesuneme se do ložnice, abychom nebyli jako zvířata? Dívám se z okna a vidím, že nad postelí skrz okno pořád září slunce. Uvidí ty jizvy. Všechny. Jasně, vím, že už je viděl – cítil je na mé kůži – ale tohle je jiné. Není to spontánní sex s myšlenkou na to, že se to asi nikdy nezopakuje. Není to sex ve smyslu netušíš, kdo jsem, a tak můžu být, kým chci. Není to lístek do loterie, nestalo se to jen šťastnou náhodou. Tohle je plánované. Můžeme se spolu milovat, kdykoliv budeme chtít. Z dobrodružného sexu se stal sex dostupný.

Všechny tyhle myšlenky a ještě mnohem, mnohem víc mi probíhají hlavou, zatímco se na mě pořád dívá a čeká s nejistýma očima. Moc přemýšlím a v hrudi i krku mi divoce duní návaly krve. Panikařím, že bych to mohla celé podělat.

„Máš hlad?“ ptá se.

„Nemusím mít.“ Co to prosím tě znamená, Mio?

„Ale… máš?“ škrábe se na bradě a vypadá opravdu zmateně. „Můžeme se nejdřív najíst, jestli chceš.“

„Nechci. Neměli bychom. Nebo ne? Je v pořádku nejíst.“

Potichu se zasměje a zavírá troubu. Otočí se ke mně. Vezme mi hlavu do dlaní, jeho dotek mě pálí na tvářích, a líbá mě. Jeho rty se tisknou k mým a zuby mě lehce koušou. Cítím jeho prsty ve vlasech. Odkloní mi trošku hlavu a dá mi eskymáckou pusu nosem, zvedá mi bradu. Dotýká se mě a jeho prsty jsou nedočkavé, jen tak tak ovládá své vzdechy.

Když mi vloží jazyk do úst, lehce ho vcucnu a on mi zasténá do pusy. Bradavky se mi vztyčí a on nás pozpátku odvádí do ložnice. Cítím, jak mám těžká prsa, a užívám si horko, které se mi rozlévá mezi nohama.

Zakopne o mou nohu a šeptá, že se omlouvá. Tiším ho a dál ho líbám.

Mám zavřené oči, ale vnímám moment, kdy odkopne boty, a slyším, jak dopadnou na dřevěnou podlahu. Opře mě zády o zeď a znovu se omlouvá do mých úst, líbá mi jazyk a snaží se odvést mou pozornost. Hladí mě prsty po páteři, zajíždí mi pod sukni a pak mi ji sundává. Zahazuje ji kamsi za hlavu, takže o ní už vůbec nevíme. Moje ruce tahají za jeho tričko, dokud se přede mnou neobjeví jeho nahá, teplá kůže a nepřitiskne se ke mně.

Oblečení je dole – doslova – vyskočí z kalhot, místnost se se mnou zatočí, a když otevřu oči, dívám se na strop a cítím měkké ložní prádlo pod nahými zády. Líbá mě od krku přes rameno, vylizuje si cestičku až k prsům. Je tu větší tma než jsem čekala a skoro zapomenu, že jsme nazí. Ansel si klekne vedle, natáhne se přese mě a vytahuje z nočního stolku kondom.

„Jé,“ říkám a mračím se. Asi jsme připraveni. A taky bych řekla, že ještě nemáme výsledky testů. „Jsme…?“

Dívá se na balíček ve své ruce. „Díval jsem se do schránky… ještě jsme… no víš co. Kdyby…“

„Jasně,“ červenám se. „Dobře, to je v pohodě.“ Mohlo by to mezi námi vůbec být divnější? To si myslí, že něco mám? Že pro mě Vegas byla každodenní událost? A co on? Co ta jiná? Zvedají se přede mnou kilometry nahých končetin, jeho břicho, jeho obří penis mezi námi – kolik ženských si asi užívalo přesně tenhle pohled? „Měli bychom ho použít, abychom se chovali dospěle, viď? Aspoň dokud to nebudeme vědět jistě,“ říkám.

Přikyvuje. Vidím, že se mu třesou ruce, když roztrhává balíček a natahuje si kondom na napnutou chloubu. Mám nohy od sebe a on se mezi ně nastaví, pořád mě probodává pohledem.

„Dobrý?“ ptá se.

Přikyvuju a skoro se zadusím, když na mě sáhne něžnými prsty. Hladí mě a po chvíli se mě dotkne i penisem.

Bože… to je tak fajn. To je… bomba.

„Pořád dobrý?“ ujišťuje se znovu. Tentokrát mu obemknu nohy kolem boků a přitáhnu si ho blíž k sobě.

Zasune se do mě a ostře vydechne. Když se naše těla propojí, na chvíli se zastaví. Jeho vzdechy mi tančí na kůži a přikyvuju, abych mu dala najevo, že je to fajn, že můžeme pokračovat. Vytáhne se a zase se vrátí. Po hrudi mě hladí jeho vlasy, dívá se, jak se spolu spojujeme, jak se ve mně houpe. Znovu a znovu.

Vnímám každý jeho nádech, každé slovíčko a vzdech, který mu unikne ze rtů, každý zvuk tření jeho kůže o mojí. Venku někdo vykřikne a já se rychle podívám k oknu. Ansel mě vezme za bradu, usmívá se a líbá mě, aby si znovu dobyl mou pozornost. Pořád cítím víno, které mu zůstalo na rtech. Asi si ho dal, když vařil večeři; cítím i lehký závan jeho kolínské. Stejně tak vnímám zvuky na ulici, cítím se těžká, dýchám hustý vzduch, který se na nás tlačí.

Uvědomuju si, že takových věcí jsem si nikdy dřív nevšímala. Ani ve Vegas, ani v hotelu. Tolik jsem se ztrácela v tom, kde jsme a co děláme, předstírala jsem, že jsem někdo jiný, někdo se zcela jiným životem, že jsem zapomněla přemýšlet a dělat si starosti; to jediné, po čem jsem toužila, byl on.

Ansel zrychlí, natáhne ruku mezi nás, dotýká se místa, kde se do mě zasouvá, a zaměří své prsty na můj klitoris. Je to moc příjemné. Být s ním je moc příjemné. Jeho vzdechy jsou okouzlující a trvá to jen pár minut, ale… ach… něco cítím.

Už? Už.

„Ano,“ vydechnu a Ansel se místo odpovědi prohne a zrychlí. Páni, to rozhodně pomáhá, protože se mi cosi znovu rozbíhá celým tělem. Napětí roste a už. Jsem blízko.

Myslím? Jo.

Ne.

…možná?

Pohybuju boky a on se hýbá ve stejném rytmu. Je drsnější a rychlejší, čelo postele začíná pravidelně bouchat do stěny a…

Takový randál už se asi nedá jen tak ignorovat. Co sousedi?

Milý mozku, sklapni. Pevně zavřu oči a snažím se soustředit jen na Ansela, nadechnu se a koukám na něj. Je nádherný, sklání se nade mnou, šeptá mi do ucha sprosťárny, některým rozumím, jiným ne. Bože, i kdyby mi jenom četl seznam na nákup, znělo by to svůdně.

„Skoro slyším, jak přemýšlíš, Cerise,“ šeptá mi do ucha. „Přestaň.“

Já se tak snažím! Zvedám nohy ještě výš a tiše prosím svoje tělo, aby se vrátilo do toho místa rozkoše. Neslyším nic jiného než jeho sténání, jeho orgasmus… sakra, to se prostě nestane. Pitomý tělo. Pitomý temperamentní organismus.

„Poslechnu si tě,“ říká, ale zní to spíš jako otázka. Jako by mě prosil.

„Nemusíš být potichu.“

Jsem potichu? Sténám nad tím, jak je mi divně, a zavírám oči. Zajímalo by mě, jestli mu mám říct, ať na mě nečeká, připomenout mu, že uspokojit moje tělo někdy trvá hodiny. Nebo – nemůžu uvěřit, že mě něco takového vůbec napadlo – jestli to mám předstírat.

„Anseli,“ říkám a instinktivně sevřu jeho ruku, protože vůbec netuším, co ze mě vypadne. „Jsi tak sexy, ale…“

To je očividně všechno, co potřeboval.

„Bože,“ sténá. „Ještě ne, ještě ne!“

Kousne se do spodního rtu, zavrtá mi prsty do vlasů a druhou rukou mi svírá zadeček. Přitahuje si mě blíž. Ještě blíž. Sténá mi do pusy. Kdybych se neztrácela ve vlastní hlavě, všechno by mi to přišlo hrozně sexy.

„Kurva, kurva, kurva,“ sténá a zaráží se do mě tak hluboko, že mám pocit, že se rozskočím napůl. Vydechnu, sesouvá se ze mě a já zírám do stropu.

Tenhle pocit znám: je to ten stejný, co jsem zažila už tolikrát. Moment, kdy se moje tělo nedostalo tam, kam mělo. Znovu se začínám strachovat, že je se mnou něco špatně. Že možná nikdy nezažiju normální orgasmus.

Ansel mě líbá na teplé, chvějící se rty, stahuje si kondom a dává ho pryč.

„V pohodě?“ ptá se. Skloní se, aby se mi podíval do očí.

Protahuju se. Snažím se vypadat zničeně a usmívám se na něj. „Naprosto… jenom,“ tady vkládám dramatickou pauzičku, „jsem totálně vyřízená,“ dodávám ospale.

Skoro vidím slova na jeho jazyku v otázce bylas?

„Dáš si véču?“ ptá se místo toho a líbá mě na bradu. V jeho hlase je patrná nejistota.

Přikyvuju. Dívám se, jak se zvedá z postele, jak se obléká a jak se na mě sladce usmívá, než se vypotácí z ložnice.

DESÁTÁ KAPITOLA

ALŠÍ TŘI DNY jsem zabila chozením po památkách, spoustou jídla a kávou. Nohy mám ošoupané, doma jsem vzhůru s Anselem strávila jen pár hodin. Být s ním je jednoduché. Po chvíli, co si odpočine po šíleném dni,

se vrací jeho blázínkovství a má zvláštní schopnost rozmluvit mě úplně o čemkoliv: zelenině, sportu, filmu, o velikosti bot nebo penisu a taky ohledně míst, kde se mí líbání líbí nejvíc. Hodně se spolu nasmějeme.

Ale vypadá to, že ani jeden z nás si není jistý tím, jak rádi se dotýkáme jeden druhého. Ve středu večer se ke mně přitulil na gauči. Líbal mě, překládal mi šeptem do ucha francouzskou kriminálku. Než odejde do práce, vždycky mě políbí na čelo. Každý den mi volá, vždycky v poledne a ve čtyři.

Ale sex nejspíš nechal na mně… abych tak řekla. A mně to fakt hodně nejde. Chtěla bych mu říct, že se nikdy neproměním v tu svůdnou sexbombu, kterou jsem byla, pokud nebude zase tím divokým Anselem, se kterým se cítím tak dobře. Na to ale bývá moc vyčerpaný. Když přijde domů, zvládne si tak akorát sundat boty.

Předstírám, že hraju ve filmu, a představuju si takovou běžnou denní rutinu francouzského života. Dívám se z okna a upíjím kávu, kterou mi připravil, než odešel. Promýšlím si, co budu ten den dělat, a procházím si malý slovníček překladů, který mi nechává na stole.

Jak se máte? Comment allez-vous?

Díky. Merci.

Mluvíte anglicky? Parlez-vous anglais?

Kudy se dostanu k metru? O? se trouve le métro?

Kde jsou tu záchody? O? sont les toilettes?

Kolik to je? Combien ça coűte?

Proč ne? Nemám zájem, můj manžel je dokonalý.

Comment, non, ça ne m’intéresse pas. Mon mari est parfait.

Když se vysprchuju a obleču, dám si pečivo v malinkém obchůdku o dva bloky dál. Povídám si s Američankou, která tam pracuje. Jmenuje se Simone. Pak jedu metrem nebo se projdu někam, kde jsem ještě nebyla. Latinská čtvrť, Montmartre, Museé d’Orsay, katakomby. Dokonce jsem si naplánovala výlet na kole do Versailles, kde se můžu podívat na královské zahrady a palác.

Jsem si jistá, že tohle je můj vysněný život. Tak snový, že moje budoucí já skoro nesnáší přítomné já za to, že má tolik času, svobody, a přesto se cítí osaměle. Je to směšné. Ale… mám Ansela ráda. Chci s ním trávit víc času.

Aspoň mám tu možnost zavolat Lole nebo Harlow zrovna, když vylézají z postele, a obě si tak užívají Paříž se mnou. V pátek odpoledne si najdu lavičku na sluníčku před d’Orsay a volám Harlow, abych jí pověděla všechno o svém pařížském dobrodružství.

I přes to, že Harlow byla v Paříži víckrát, než si vůbec vzpomenu, povídám jí všechno o našem bytě, o metru, o pečivu a kávě a nekonečných, křivolakých uličkách. Povídám jí, jak je jednoduché chodit kilometry a kilometry, aniž by si to člověk uvědomil. Vykládám jí, že ty nejvýznamnější památky jsou většinou mezi úplně obyčejnými budovami… i když na Paříži není vlastně nic obyčejného.

„A dokonce se bavím s lidmi!“ říkám nadšeně. „Kromě Ansela, samozřejmě.“

„Nějaký příklad. Jestli bych to schvalovala, víš?“

„Možná?“ přemýšlím. „Je tu Američanka, která dělá v pekárně, kam chodím pro snídani. Jmenuje se Simone, je z Valley –“

„Pfff…“

Směju se. „Používá slovo ohavný, když chce říct, že je něco hustý. Nemůžu si pomoct a říkám jí Simohavná.“

„Přesně proto bych se klidně stala lesbou! Jen kvůli tobě, Mio,“ huhlá Harlow. „Normálně ze sebe sotva vypravíš větu a pak z tebe vypadne taková kravina. To je, jako když jsme se rvaly v sedmé třídě a tys mi řekla Harloupáku a já se nemohla přestat smát, takže jsem se počůrala. Rvaní nám moc nejde, kámoško.“

„Poslouchej,“ říkám a vzpomínám na den, který popisuje. „Nemluví se svou nejlepší kámoškou od páté třídy, protože si vybrala stejnou písničku na první tanec na svatbě.“

Harlow se odmlčí. „Chci další příklad, tenhle mi možná dochází.“

„Fakt?“ odtahuju si telefon od ucha a tvářím se, jako by mohla vidět můj předsudek v očích. „Neboj se, Harlow, ani já ani Lola si nevybereme nic od Celine Dion.“

„Chápu, že si ze mě děláš prdel, ale ta ženská je skvělá. A naživo? Nechtěj, abych se do toho pustila.“

Mručím. „Fajn, tak další příklad.“ Snažím se přijít na to, koho dalšího mám zmínit. Mohla bych mluvit o další prodavačce, nekomunikativní Rhey – které jsem začala říkat Rhealfabeta – ale pak si vzpomenu na další divný Simonin zvyk. „Simohavná říká na všechno FML. Jako třeba –“

„Počkej, co to jako znamená?“

„Fuck my life – přece jako život je na hovno.“

„Páni, tak to jo. A to jako lidi používají v jiných situacích, než když mají rakovinu nebo je přejede náklaďák?“

„Očividně,“ přikyvuju. „Třeba jí spadnou mince na zem – FML. Polije se kávou – FML. Nalomí si nehet, fakt si nedělám srandu – FML. Ulice jsou v tomhle městě šílený. Auta jezdí jak zběsilý a chodci prostě lezou do silnice, kde se jim to zlíbí. Jako by si říkali: Fajn, měl jsem hezkej život, ale tady klidně umřu.“

Harlow se na druhém konci skoro dusí smíchy a mně se zdá, že mi úplně prozářila svět. Všechno je najednou mnohem větší. „A oběd s láhví vína a čtyřma kávama? Proč ne!“ chichotám se.

„To je město pro mě,“ říká Harlow.

„Vždyť jsi tu byla, proč ti to popisuju?“

„Protože ti chybím?“

Opírám se o lavičku. „Jo, to fakt chybíš.“

Na chvíli se zarazí a pak se ptá: „A co manžílek?“

Jo. A jsme tu. „Jo, dobrý.“

„To je všechno?“ ptá se a trochu ztiší hlas. „To je všechno, co mi povíš? Jsi pryč dva týdny, žiješ s Amorem a všechno, co se od tebe dozvím, je dobrý?“

Zavřu oči a nakloním hlavu. „Je tak sladkej, ale pořád pracuje. A když je doma, jsem svůdná asi jako krabice od bot.“

„No a máš nějaké jiné kamarády? Sexy kamarády jako pro mě, třeba?“ ptá se a já slyším, že se usmívá.

Mručím. „Ani ne. Jsem tu týden a půl a většinu z toho jsem byla nemocná. Dole pod schodama jsem potkala ženskou, která sotva mluví anglicky, ale nějak jsme to daly dohromady.“

„Ansel tě s nikým neseznámil, aby ses měla s kým bavit, když je pryč?“

„O svých kamarádech mi povídal.“ Trochu se při té myšlence otřesu. „Nechci být zlá, ale jsme spolu tak málo, a tak ani nevím, jestli bych se o něj chtěla dělit. Ale… je to divný? Myslíš, že je něco špatně na tom, že ani nezmínil setkání s jinýma lidma?“

„Hmm, noo… Možná má někde hromadu mrtvých přítelkyň, kterou se snaží utajit…“

„Moc vtipný.“

„…nebo je to jenom tak, jaks říkala a má moc práce. Když jsme byli malí, občas byly chvíle, kdy jsme mámu sotva viděli, protože točila.“

Dívám se na svoje tričko a přemýšlím, jestli mi něco naznačuje. „Jo, asi máš pravdu.“

„Neeeeebo,“ začíná, „je to chlap, a proto rád dělá, že se ti líbí jen tak se procházet po bytě nahá. Na tuhle variantu sázím já.“

„Beru.“

„Za pár týdnů budeš sedět v letadle. Užívej si svobody. Nacpi si dny sluncem a vínem. Nahotou se sexy Francouzi. S jedním konkrétně.“

„Nedávno jsme měli ten nejdivnější sex v historii. Nemohla jsem přestat myslet na všechno okolo. A posledních několik dní se ho chci pořád dotýkat. Je to jako mučení.“ A fakt je. Hned jak to dořeknu, začínám přemýšlet nad jeho jemnou kůží na krku, něžným kousnutím jeho zubů, čistou linií jeho hrudi a břicha.

„Tak vypadni ze své hlavy,“ říká dramatickým ruským přízvukem, „a věnuj se

jeho hlavě, jestli mě chápeš.“

„To nechápu, Harloupáku. Mohla bys mi to vysvětlit? Jeho… hlavu? To myslíš jeho penis? Moc bych si přála, abys přestala mluvit v hádankách.“

„Něco mi pověz. Proč to bylo ve Vegas tak jednoduchý, když to nejde teď?“

„Nevím…“ krčím nos a přemýšlím. „Prostě jsem dělala, že jsem holka, která by něco takovýho udělala. Žiju sexem na jednu noc, jsem svůdná a bla bla bla.“

Směje se. „Tak buď zase ta holka.“

„Není to vůbec tak jednoduchý. Tady je to divný. Jako by všechno dozrávalo. Měli bychom spolu spát, protože je sexy a jsme manželé. Manželé spolu spí. Tů tů tů tů, error – systémová chyba.“

„Zrovna děláš robota, že jo?“

Dívám se na sebe, jak podivně držím ruce a prsty tisknu k sobě. „Možná.“

Směje se ještě víc a vypraví ze sebe: „Buď jenom někdo míň neurotickej, ty trolice.“

„Bože, proč mě něco takovýho nenapadlo dřív, Harloupáku. Mohla bych prostě být míň neurotická. Moc díky, všechno vyřešeno.“

„Tak dobře, počkej,“ představuju si její výraz, jak začíná mluvit vážně o svém nejoblíbenějším tématu: sexu. „Tady je návrh speciálně pro tebe, cukroušku: pořiď si nějaký kostým.“

Cítím se, jako by se otevřelo nebe a někdo mi na hlavu hodil kovadlinu. Nebo rukavičku?

Zavřu oči a vzpomínám na Vegas, o kolik bylo jednodušší předstírat a hrát než být upřímná. Předstírat, že jsem někdo statečnější. A stejně tak to ráno, kdy jsem použila jeho ruku jako sexy hračku. To taky fungovalo. Musím se ztratit v roli.

Cítím, jak mi ten nápad tančí v myšlenkách a nakonec roztáhne křídla a zastíní všechno okolo.

Představení. Hra.

Cos měla na tančení nejraději, ptal se mě.

Že jsem mohla být kýmkoliv, říkala jsem. Chci dneska žít úplně jiný život než normálně.

A pak jsem si vybrala jiný život, který teď čeká stranou.

„Přece tě trochu znám, ne?“ chichtá se Harlow a přes celou vzdálenost, co nás od sebe dělí, cítím její úsměv.

PO NÁHLÉM PROCITNUTÍ, které mi pomohlo se uklidnit a uvědomit si, že jen předstírám, si pořád nejsem jistá, jak na to. Kostým… sexy prádýlko, abych se naladila? Nebo mi Harlow navrhuje, abych shodila všechny obavy a oblékla se naplno jako na jazzové pódium? Telefon mi neustále vibruje s odkazy na nejrůznější obchody v okolí místa známého jako Place Pigalle.

A samozřejmě, že jsou všechny v okolí našeho bytu, aby tak dodávaly mému plánu pořádnou váhu. Trošku mě šetři, Harlow, jasný?

Ale ani jeden z nich není to, co hledám: všechny jsou tmavé nebo nehezké, nebo mají ve výlohách děsivě zářivá světla a figuríny v roztrhaných, ošklivých podvazcích. Pokračuju v chůzi k poslední adrese, kterou mi Harlow poslala, a procházím jednou úzkou uličkou za druhou. Ve stinných rozích je ticho, už je skoro tma a projdu několik bloků, než se dostanu zase na světlo. Kousek přede mnou stojí obchůdek s krajkovým, sametovým a koženým zbožím ve výloze.

Připadám si, jako by mě někdo přenesl do Obrtlé ulice z Harryho Pottera.

Otevřu dveře a hned ucítím jemnou vůni kosatců a šalvěje. Jsem naprosto klidná. Zpoza pultu vychází žena, která z nějakého důvodu ví, že mi má říct dobrý den a ne bonjour.

Hruď ji svírá kožený korzet, který jí dokonale zvýrazňuje prsa. Na sobě má tmavé džíny a nohy jí zdobí zářivě rudé podpatky sahající snad až do nebe.

Všude kolem mě jsou krabice s hračkami – dilda, vibrátory, pouta a roubíky. Vzadu v obchodě jsou knížky a videa, po stěnách visí kostýmy všech barev a všech fantazií.

„Hledáte nějaký kostým na hraní?“ ptá se, když si všimla, kam obracím svou pozornost. I když její otázka zní trochu podivně a v duchu se mi chce zaculit nad mazlivým přízvukem, kterým vyslovila slovíčko kostým, vím přesně, co má na mysli. Protože právě proto jsem sem přišla.

„Na hraní, ano.“

Usmívá se na mě. Opravdový úsměv v maličkém obchůdku v obřím městě.

„Začneme s něčím jednodušším, ano?“ přechází ke krabici s kostýmy a já poznávám sestřičku, služku, školačku i kočku. Přejíždím rukou po obalech a cítím, jak mě naplňuje vzrušení. „Když budete chtít další, vrátíte se.“

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DYŽ PŘIJDU DOMŮ, jsem moc ráda, že tam ještě

Ansel není. Sáček s jídlem, co jsem si nechala zabalit s sebou, odhodím na kuchyňskou linku. Jdu do ložnice, kde z papírové nákupní tašky vytáhnu kostým. Když se na něj dívám, pocítím první záchvěv nervozity. Prodavačka si mě změřila v pase, přes boky i prsa, aby odhadla moji velikost. Ale ta maličká

věc, co držím, mi přece nemůže padnout!

Nakonec mi přece jen sedí, jenom vypadá stejně malá, jako když jsem ji držela. Korzet i sukýnka jsou z růžového saténu, přikrytého černou krajkou. Moje prsa vypadají dokonale, jsou mnohem větší, než jsem si kdy dokázala představit. Sukýnka mi končí hned pod zadečkem, a když se sehnu, mají vykukovat svůdné černé kalhotky. Zavážu si maličkou zástěrku, upravím si čepičku na hlavě a natáhnu si černé punčochy, které končí nad koleny růžovou mašličkou. Nakonec si obuju jehlové podpatky a vezmu do ruky prachovku. Cítím se sexy a směšně zároveň – jestli je ta kombinace vůbec možná. Moje mysl neustále přeskakuje mezi těmito dvěma možnostmi. Ne že by mi kostým neslušel, jenom si upřímně nedokážu představit, co si bude Ansel myslet, až se vrátí domů a uvidí tohle.

Nestačí mi ale jenom se obléct. Samotný kostým neudělá celé představení. Musím si vymyslet zápletku, nějaký příběh. Mám pocit, že se dneska musíme ztratit v nějaké jiné realitě, kde se lidé nemusí stresovat kvůli práci. Takový svět, ve kterém nejsem holka, které někdo nabídl prázdninové dobrodružství, a ona si zapomněla jiskru doma na druhém konci světa.

Mohla bych být dobrá hospodyňka, která perfektně odvedla svou práci, a zaslouží si odměnu. Jen myšlenka na to, že mi Ansel děkuje a odměňuje, mě uvádí do rozpaků, až se červenám. Problém je, že Anselův byt je bez jediné šmouhy. Není tam jediná věc, kterou bych mohla zlepšit, a tak by svou roli v příběhu nemusel pochopit.

V tom případě se musím dostat do nějakého problému.

Dívám se kolem, co bych asi tak mohla zničit, aby si toho okamžitě všiml. Nechci nechávat jídlo na lince, kdyby náhodou tenhle plán vyšel a my strávili zbytek večera v posteli. Očima přejíždím celou místnost a zastavím se u okna. Zírám na něj.

Dokonce i ve světle z lamp z ulice vidím, že je sklo bez jediného mastného flíčku.

Je mi jasné, že bude doma každou chvíli. Slyším hučení výtahu a kovové cinkání dveří, když se zavřou. Zavřu oči a položím obě ruce na okno, abych ho umatlala. Když se odtáhnu, zůstanou na něm dvě dlouhé šmouhy.

Zámek ode dveří vrzne, když do něj strčí klíč. Dveře se otevírají s tichým skřípnutím dřeva o dřevo a já se přesunu do chodby. Stojím rovně, v rukou pevně tisknu prachovku.

Ansel odhodí klíčky na skříňku, helmu položí pod ni a zvedne oči. Vykulí je na mě.

„Páni. Ahoj.“ Vidím, jak ještě pevněji sevřel dvě obálky ve své ruce.

„Vítejte doma, pane Guillaume,“ říkám a hlas se mi na jeho jméně podivně láme. Dávám si pět minut. Jestli nebude chtít hrát, nebude to konec světa.

Nebude.

Nejdřív se zaměří na maličkou, skládanou čepičku, kterou jsem si připnula na hlavu. Potom sjede pohledem níž, zastaví se na mých rtech jako vždy, a až potom si prohlídne krk, prsa, pas, boky a stehna. S otevřenou pusou kouká na moje vysoké podpatky.

„Říkala jsem si, že si asi budete chtít prohlídnout byt, než odejdu,“ říkám a připadám si přesvědčivější. Červená se, to mě povzbuzuje. V jeho zelených očích se objeví plamínek a já si ho dobře prohlížím, když se mi znovu podívá do očí.

„Vypadá to tu dobře,“ řekne a jeho hlas je tak tichý vzrušením, že ho sotva slyším. Ani si neprohlédl místnost, takže je mi jasné, že zatím hraje se mnou.

Ustoupím na stranu a zatnu ruce v pěsti, aby se mi netřásly, když se pouštím do opravdové hry. „Můžete si zkontrolovat úplně všechno.“

Srdce mi buší tak divoce, že bych přísahala, že cítím, jak se mi hýbe krk. Jeho pohled se instinktivně přesune z mého obličeje na okno přímo za mnou. Zamračí se.

„Mio?“

Přecházím k němu a snažím se nesmát nadšením. „Ano, pane Guillaume?“

„Tys…“ dívá se na mě, hledá slova a pak ukazuje k oknu obálkami, které pořád drží v ruce. Je mu trapně, to jsem poznala. Snaží se pochopit, o co jde, a sekundy běží pomalu jedna za druhou, až to skoro bolí.

Je to hra. Přidej se. Hrej!

„Nechala jsem snad někde špínu?“ ptám se, abych mu nahrála.

Uvolní se mu obličej, hlava mu jemně poskočí, když pochopí, a moje nervózní sevření břicha se mění v jakousi podivnou směs pocitů. Netuším, jestli jsem neudělala nenapravitelnou chybu, když jsem se do tohoto dobrodružství pustila. Musím vypadat jako šílenec.

Ale pak si vzpomenu, jak se mnou Ansel flirtoval v boxerkách v hotelové chodbě. Jeho svůdný hlas, jeho přítomnost a blízkost, a Finn, který mu skoro stáhl kalhoty ke kotníkům. Pamatuju si, co mi Finn říkal o Dívkách v sedlech i o šťastné náhodě. Vím, že v jádru, mimo pracovní stres, je Ansel na hry jako stvořený.

Kruci. Jenom doufám, že i na takovéhle hry. Nechci se mýlit. To by mě poslalo zpátky do tmavých rohů divného mlčení.

Pomalu se otočí, na tváři jeden ze svých ležérních úsměvů, který jsem už celé dny neviděla. Prohlíží si mě znovu od hlavy až k nebezpečným, tenkým podpatkům. Jeho pohled je chtivý a já se celá chvěju. „Tohle potřebuješ?“ šeptá.

Po chvíli přikývnu. „Myslím že jo.“

Z ulice se ozývá děsný hluk z troubících aut a Ansel čeká, dokud byt zase neztichne. Pak teprve promluví.

„Ano,“ řekne pomalu. „Tady ti něco uniklo.“

Stahuju obočí v předstíraném údivu a moje pusa se tvaruje do malého, měkkého O.

S dramatickou otočkou přechází do kuchyně a vytahuje neoznačenou láhev. Cítím ocet a zajímalo by mě, jestli má nějaký speciální recept na čištění oken. Když mi podává láhev, dotkne se mě lehce jakoby mimochodem prsty. „Sprav to, než odejdeš.“

Cítím, jak se narovnávám sebedůvěrou, když jde se mnou k oknu a dívá se, jak stříkám vodu přímo na šmouhu. Krev v žilách mi pění a cítím takovou sílu, jakou jsem si ani nedokázala představit. Dělá to, co chci. I když mi teď podává hadřík, se kterým mám okno vyčistit, já jsem to celé spustila. Jen se přidal k mojí hře.

„Ještě jednou to přejeď. Aby to bylo bez chybičky.“

Když to dodělám, okno září a on tiše vydechne. „Myslím, že by byla na místě omluva, ne?“

Otočím se na něj, vypadá upřímně otráveně. Je tak přesvědčivý, až mi poskočí srdce – divoce a horce – a zakoktám se: „O-omlouvám se. Já –“

Natáhne se ke mně a palcem mi přejíždí přes spodní ret, aby mě utišil.

„Dobře.“ Podívá se směrem do kuchyně a pomalu se nadechne. Cítí kuře.

„Udělala jsi mi večeři?“

„Objednala –“ zastavím se a zamrkám. „Ano. Uvařila jsem vám večeři, pane Guillaume.“

„Dal bych si.“ S drobným úsměvem se otočí a přejde místnost k jídelnímu stolu. Usadí se a zakloní se na židli. Slyším roztrhnutí papíru, když otevře

obálku, kterou celou dobu držel, tichý výdech, když ji položí na stůl před sebou. Ani se na mě neotočí.

Bože, je v tom tak dobrej.

Přejdu do kuchyně, vytáhnu jídlo z krabiček a servíruju ho na talíř, jak nejlíp dokážu. Mezitím na něj po očku pokukuju. Trpělivě si čte, naprosto v roli čeká – na svou služku – abych mu donesla večeři. Zatím dobrý. Všimnu si láhve vína na lince, takže vytáhnu korek a naliju mu skleničku. Víno je dekadentně rudé, když ho držím v ruce, lehce se vlní. Zvednu talíř a nesu mu večeři. S tichým klapnutím jej pokládám před něj.

„Děkuji.“

„Nemáte zač, pane Guillaume.“

Chvíli se vrtím na místě, zírám na dopis, který tam pro mě asi nechal, abych si ho přečetla. Je lícem nahoru. První, co vidím, je jeho jméno nahoře a potom dlouhý seznam s nápisem negativní u každé sexuální choroby, na kterou jsme se nechali testovat.

A pak si všimnu neotevřené obálky vedle té jeho, která je adresována mně.

„Tohle je moje výplata?“ ptám se. Čekám, dokud nepřikývne, a beru si obálku ze stolu. Tiše ji otvírám, prohlížím si dopis. Skvěle.

Neptá se, co tam mám napsané, a já se neobtěžuju cokoliv říkat. Místo toho stojím za ním, srdce mi divoce buší a dívám se, jak se pustil do jídla. Neptá se, jestli jsem jedla, ani mi nenabízí, abych si dala s ním.

Něco na té hře je, lehce dominantní role pro něj, která mi rozvibruje žaludek. Mám pocit, že hořím. Líbí se mi dívat se, jak jí. Hrbí se nad talířem, ramena má povolená, přes světle fialovou košili vidím jeho zádové svaly.

Co budeme dělat, až dojí? Budeme pokračovat ve hře? Nebo to zahodí, odtáhne mě do postele a dotkne se mě? Chci obě možnosti. Chci hned teď, když vím, že si užiju každý dotek jeho kůže – ale ještě víc chci pokračovat.

Rychle dopije víno, polyká. Nejdříve mě napadne, že je nervózní a jen to dobře maskuje. Ale když položí skleničku zpátky na stůl a mávne na mě, abych mu dolila, dojde mi, že chce jenom vyzkoušet, jak daleko zajdu se servírováním.

Když mu doplním skleničku, zašeptá jen tiché merci a pokračuje v jídle.

Ticho je úplně děsivé, určitě to dělá naschvál. Ansel sice je workoholik, ale když je doma, nikdy tu není ticho. Vzdychá, povídá, bubnuje prsty na nábytek. Jsem si jistá, že mám pravdu – je to naschvál – když polkne a pak řekne: „Mluv se mnou. Něco mi během toho jídla povídej.“

Znovu mě testuje, ale tentokrát ví, že je to pro mě mnohem větší výzva.

„Měla jsem pěkný pracovní den,“ říkám. Během přežvykování cosi zahuhlá, dívá se na mě přes rameno. Je to poprvé, co v jeho očích zachytím záblesk

zaváhání, jako by chtěl, abych mu řekla všechno, co jsem dneska dělala, upřímně a po pravdě. Ale to nejde, když si hrajeme.

„Uklízela jsem kolem Orsay… a potom v Madeleine,“ odpovídám s úsměvem a užívám si naše kódování. Vrací se k jídlu a mlčení.

Vycítím, že bych měla mluvit dál, ale vůbec nevím o čem. Nakonec zašeptám:

„Ta obálka… moje výplata je v pořádku.“

Na chvíli se zastaví, ale je to dost dlouho na to, abych si všimla, jak mu poskočí dech. Můj puls okamžitě přidává na rychlosti a on si opatrně utře pusu ubrouskem, který odloží vedle talíře. Cítím žár po celém těle i hluboko vevnitř v podbřišku. Odstrčí se od stolu, ale nepostaví se. „Výborně.“

Natahuju se pro jeho prázdný talíř, ale on mě jedním pohybem ruky zastaví.

„Jestli chceš zůstat mou služebnou, měla bys vědět, že nikdy nepřehlédnu okna.“

Zamrkám a snažím se dešifrovat, co tím myslel. Olízne si rty a čeká, až něco řeknu.

„Chápu.“

V koutku se mu objeví hravý úsměv. „Opravdu?“ Zavřu oči a přiznávám: „Ne.“

Cítím, jak mi prstem přejíždí po vnitřní straně stehna, od kolene až nahoru.

Každý jeho dotek je ostrý jako nůž.

„Pak ti to budu muset vysvětlit,“ šeptá. „Líbí se mi, že jsi napravila svou chybu. Žes mi připravila večeři. Že nosíš svou uniformu.“

Líbí se mi, že si chceš hrát, říká doopravdy. Jazykem si vlhčí rty a oči má upřené na mé tělo. Příště to pochopím, říká mi beze slov.

„Ach…“ vydechnu a otevřu oči. „Na okna už příště nezapomenu, možná ale opominu něco jiného.“

Usmívá se. Když nad svými rty získá kontrolu, úsměv zase zmizí. „To je v pořádku. Ale uniformy, obecně, opravdu ocením.“

Opouští mě veškerý strach. Je to důkaz, že mě chápe. Ansel je vždycky spokojený ve své kůži, naprosto bez problémů. Já taková nikdy nebyla, jen při tanci. Ale s ním si připadám v bezpečí, můžu objevovat způsoby, jakými se dá zápasit se svými vlastními myšlenkami.

„Vzrušuje tě to servírování?“

Nad tou neotesanou otázkou vytřeštím oči a srdce se mi rozběhne v podivném sprintu. „Prosím?“

„Jsi. Z toho servírování. Vlhká?“

„Já… asi ano.“

„Nevěřím ti.“ Usmívá se, ale v jeho úsměvu je cosi nekalého. „Ukaž mi to.“

Strkám si ruku do kalhotek, třesu se. Jsem vlhká. Je mi to trapné. Přitom to tolik chci. Bez přemýšlení se chvíli hladím, zatímco se na mě Ansel dívá a v jeho očích se objevuje divoká vášeň.

„Nakrm mě.“

Jeho slova mi způsobí explozi v těle a sténám. Vytahuju ruku z kalhotek. Dívá se, jak ji zvedám od svého rozkroku až k jeho puse, v potemnělém světle je vidět, jak mám vlhké prsty.

Kreslím mu na rty, dokud je neotevře, a pak mu vtisknu do pusy dva prsty. Jeho jazyk je teplý; mučí mě – chtěla bych cítit jeho hlavu mezi nohama – a on to moc dobře ví. Drží mě za zápěstí, takže se nemůžu odtáhnout. Saje mi prsty, olizuje je jako můj klitoris, dráždí mě, až mě pálí celé tělo. Je to pálení, které přichází ruku v ruce s rozkoší, na podpatcích, pomalu a slibně.

„Ještě jednou.“

Trochu se zachvěju, nevím, jestli znovu vydržím dotek své ruky. Ani si nepamatuju, kdy jsem naposledy tak strašně toužila po sexu. Jestli je to možné, jsem ještě promočenější. Tentokrát mě nechá, abych se hladila delší dobu, dost dlouho na to, abych ucítila kdesi v dálce orgasmus, abych věděla, jak strašně moje tělo touží po dalších dotecích.

„Dost,“ okřikne mě ostře, bere mě za ruku a přitahuje si ji. Olizuje jeden prst po druhém, oči má upřené přímo na mě. „Vylez si na stůl.“

Protáhnu se kolem něj, odstrčím talíř na stranu a zvednu zadeček na jídelní stůl. Sedím naproti němu, nohy mám u sebe a jeho stehna mě objímají.

„Lehni si na záda,“ poručí mi.

Dělám přesně to, co mi říká. Když mi sjíždí rukou po noze a sundává mi lesklé černé boty, přerývaně dýchá. Opře si moje nohy o stehna a skloní se. Líbá mě na vnitřní straně kolen.

Látka jeho kalhot mě jemně hladí na bosých chodidlech, jeho dech mi šplhá kolem kolen až nahoru po stehnech. Jeho jemné vlasy mě hladí na kůži, jeho ruce objímají moje lýtka a drží mi nohy pěkně na místě.

Cítím úplně všechno a mám pocit, že jsem ztělesněním hladu. Hořím a taju, končetiny mi zaplavuje rozkoš. Dotýkej se mě, křičí moje tělo. Zavrtím se a Ansel mě uklidňuje pevnou rukou na podbřišku.

„Zůstaň v klidu.“ Vydechuje a jeho dech se stáčí přímo mezi moje nohy.

„Prosím…“ vzdychám. Tahle jeho stránka se mi moc líbí, chci víc, chci provokovat ostré hrany jeho hlasu, ale zároveň chci i jeho uspokojení. Jsem v rozporu mezi netrpělivostí a touhou nechat to zajít ještě dál a dál do toho jednoduchého, křehkého místa.

„Prosíš o co?“ líbá mě na jemnou kůži hned vedle kalhotek. „Prosíš, abych tě odměnil, že jsi tak dobrá služka?“

Otevřu pusu, ale jediné, co ze sebe dostanu, je hluboký, teskný vzlyk, když se dotkne nosem mé svatyně. Tiskne se ke mně, líbá mě, kouše a přejíždí mi přes stydké pysky, a zase utíká k boku.

„Nebo prosíš, abych tě potrestal, protože jsi opravdu zlá, zlá služka, která mi nechala otisky prstů na okně?“

Obojí. Ano. Prosím.

Jsem neuvěřitelně vlhká, zvedám boky do vzduchu a pokaždé, když ucítím jeho horký dotek na stehnech, vzrušeně vydechnu.

„Dotýkejte se mě,“ prosím. „Chci cítit vaše rty, pane Guillaume…“

Prstem nadzvedne promáčenou látku kalhotek a olizuje mě dlouhým, pomalým, sebevědomým pohybem. Vzdychám a prohýbám se mu vstříc.

Otevírá pusu. Je nedočkavý, saje mě a…

Božské Ježiši

Je to tak božské

Olizuje mě chtivým jazýčkem, svírá mě pevně dlaněmi a krouží v malých kroužcích. S tichým zamručením se odtáhne a řekne: „Dívej se na mě.“ A další čtyři slova šeptá do mého poštěváčku: „Dívej se, jak tě líbám.“

Jeho požadavek je spíš jakási hrozba. Nemusí mi to ale říkat, stejně to už dávno dělám – nedokázala bych odtrhnout oči od toho, jak si mě teď přivlastňuje, ani kdybych chtěla.

„Chutnáš jako moře,“ sténá, saje, přitahuje si mě blíž k bokům, ke rtům, k jazyku. Ten pocit je příliš intenzivní na to, abych mu říkala rozkoš. Je to něco mnohem silnějšího, co odsunuje veškeré pochyby stranou. Cítím se dost silná a hrdá na to, abych se opřela o lokty, vjela mu druhou rukou do vlasů a lehce ho navedla přesně tam, kde jsem nejcitlivější. Krouživými pohyby mu vycházím vstříc.

Zdá se mi nemožné cítit ještě něco víc, ale když si uvědomí, že jsem na pokraji, začíná do mě ještě sténat, povzbuzuje každou vibraci svého hlasu, pevné sevření prstů i vlhký dotek jazyka, kterým mě hladí dokola a dokola a dokola…

Před tím, než se naprosto ztratím v orgasmu, se mi na chvíli zatočí hlava. Třesu se na ostré hraně mezi bolestí a vášní. Orgasmus je tak silný, že se mi chce stáhnout nohy k sobě a boky se mi divoce zvedají ze stolu.

Ansel mi pevně drží nohy od sebe, dál do mě zaráží prsty, dokud celá nepovolím a vzdychající a vysílená se neuvolním. Snažím se posadit a přitáhnout si ho k sobě.

Narovná se a rukou si utírá pusu. „Takhle zníš, když se uděláš.“

Vlasy má rozcuchané, pusu oteklou, jak si mě vychutnával. „Beru si tě do postele,“ říká a odstrkuje židli z cesty. Podá mi ruku a pomůže mi slézt ze stolu a postavit se na rozklepané nohy. Po cestě si rozváže kravatu, sundá si košili, vyzuje se z bot. Když přijdeme do ložnice, shodí kalhoty a ukáže mi, abych se posadila na hranu postele.

Dvěma dlouhými kroky předstoupí přede mě, v ruce drží svoje mužství a nabídne mi ho s jediným slovem: „Saj.“

Když se dotkne mých rtů, zuby mi drkotají touhou, jak moc ho chci ochutnat. Polštář, na kterém každou noc spává, neví o jeho vůni vůbec nic. Je to čistá vůně potu, trávy a slané vody. Mám chuť ho sníst. Výraz tvrdý rozhodně nevystihuje, jaký je, když kolem něj ovinu ruku. Mám pocit, že je z oceli, jeho tělo se napíná a je pevné. Už to moc dlouho nevydrží.

Olizuju ho znovu a znovu, odshora dolů, zdola nahoru, až je úplně kluzký a vlhký a jednoduše mi sklouzne do pusy. Třesu se; jeho chuť a způsob, jakým se nade mnou vlní, mě naprosto ničí. Nikdy nevypadal tak silně, skoro divošsky. Chytne mě za vlasy, opatrně mě navádí, drží si mě a divoce do mě buší. Při každém nárazu mu unikne trhané, úlevné zaskučení. Jinak je potichu, přidržuje mi hlavu, nechává mě vést a jen občas přirazí trochu drsněji. Zdá se mi napuchlý, stejně jako moje oteklé, tepající rty. Potřebuje si ulevit. Dopřeju mu to. Orální sex mě nikdy nebavil tolik jako s ním. Miluju jeho silný penis a jemnou kůži, která se napíná přes rozcitlivělou špičku. Ovinu mu jazyk přes žalud, saju a chci ještě víc.

Unikne mu divoký sten a odtáhne se. Popadne své přirození. „Svlíkni se.“ Stojím na roztřesených nohou, stahuju si punčochy, sundávám si sukýnku,

top a nakonec i spodní prádýlko. Dívá se na mě a je netrpělivý. „Allonge-toi.“

Zvedne bradu a tiše opakuje anglicky: „Lehni si.“

Posunu se dozadu na postel, oči zeširoka otevřené a upřené na jeho tvář. Roztáhnu nohy. Chci ho v sobě. Jen jeho. Právě teď – vidím to v jeho očích – ví přesně, že bych mu dala cokoliv. Všechno na světě. Posunuje se dopředu, přejíždí mi rukou po vnitřním stehně a jediným dlouhým pohybem se do mě zasune.

Z plic mi unikne všechen vzduch a po pár dlouhých vteřinách jsem úplně ztracená. Snažím se vzpomenout si, jak se nadechuje a vydechuje, snažím se připomenout si, že jeho penis ze mě doopravdy nevyráží všechno, že se to tak jenom zdá. Zapomněla jsem, jaké to je, cítit ho v sobě tak silně, sebevědomě. On je v tuhle chvíli vůdce. Ale dotek jeho tepla, vědomí, že nás od sebe nic nedělí, že mezi námi nic není… to mi bere dech, nemyslím vůbec na nic jiného.

Celou věčnost se ani nepohne, jen na mě zírá, prohlíží si každičký kousek mého těla, který ze své pozice může vidět. Je tak tvrdý, že mu to už nemůže být příjemné, a cítím, jak se mu třesou ruce, když se chytá prostěradla za mou hlavou.

„Potřebuješ to připomínat?“ šeptá.

Honem přikyvuju, popadnu ho za boky, když se pomalu začne vytahovat. Cítím, jak mu zarývám prsty do kůže a neuvědomuju si, co dělám. Sykne, znovu se do mě zaboří s hlubokým stenem.

Vytáhne se a znovu se do mě zasune, přidává na tempu a konečně mám pocit, že mě trestá. Trestá mě za špinavé okno, trestá nás oba za vzdálenost, kterou jsme si mezi sebou utvořili. Trestá mě, že jsem zapomněla, jaký náš sex je a že nic není lepšího. Tiskne se ke mně, jeho kůže se mě dotýká přímo tam, kde to potřebuju, na obočí a hrudi mu raší kapičky potu. Choulím se k němu, olizuju mu klíční kosti, krk, přitahuju si jeho hlavu, abych cítila drsné vzdechy rozkoše na svých zubech, rtech i jazyku.

Stehna se mi třesou, rozkoš stoupá tělem a potřebuju, aby byl ještě drsnější, ještě víc ve mně. Beznadějně si ho snažím přitáhnout ještě blíž, prosím ho a huhlám. Vzpínám se, je to silnější a silnější. A pak to z ničeho nic praskne. Ocitnu se ve světě trhavých pohybů, senzačních doteků, zvedám se z postele, znovu a znovu a znovu křičím jeho jméno.

Opírá se o lokty, dívá se, jak se rozpadám pod jeho vahou a skrz mlhu svého orgasmu se koukám, jak se mu blíží i on. Tvrdě a dlouze se ve mně pohupuje, naše těla o sebe buší a on vydává teskné zvuky, ze kterých jsem ještě chtivější. Zajímalo by mě, jestli se můžu udělat ještě jednou.

„Áááá,“ křičím. „Už…“

„Ukaž mi to,“ sténá a zasouvá mezi nás ruku, hladí mi klitoris dokonalými pohyby.

Zarývám se do postele, celé tělo se mi prohýbá v ostré lince vrcholu.

Anselovi se napne krk, zuby má pevně zaťaté a prohlíží si mě. „Kurva.“ Jeho boky jsou nemilosrdné, divoce a hlučně do mě narážejí. Sesune se na mě a cítím, jak ve mně pumpuje, jak mi pod rukama uhýbá.

Unikne mi roztřesené vzdychnutí, když se chce odtáhnout, ovinu mu nohy kolem boků. „Ne,“ šeptám mu do kůže na krku. „Zůstaň ve mně.“

Sklání se, pusou si užívá moje prsa, saje, jazykem prozkoumává můj krk a bradu. Boky se nám pomalu pohupují sem a tam. Je neuspokojitelný. Zrovna se udělal a vypadá to, že budeme hned pokračovat. Když se mu podaří najít moje rty, znovu se ztrácím ve vlhkém doteku jeho jazyka, v pomalém stisku našich těl.

Dovnitř a zase ven. Trvá to jen vteřinku, než se zase uvolní. Po další vteřině se znovu napne a začíná se pohybovat v přímých, dlouhých vlnkách.

Tentokrát je naše milování pomalé. Líbá mě, hluboce a zvědavě, nechává mě, abych si užila jeho agónii a rozkoš z těl, která do sebe zapadají tak perfektně, až mě to uvádí v šílenství.

S ÚLEVOU A VÝDECHEM se ze mě svalí. Tulím se k němu, srdce mi divoce buší a jsem celá zpocená.

„Tak,“ šeptá a líbá mě na čelo. „Tady ji máme.“

Líbám ho na krk, olizuju ho a cítím mdlou chuť potu. Mého i jeho zároveň.

„Moc děkuju,“ říká. „Mám obrovskou radost, žes tohle udělala.“

Ruce mi tančí po jeho hrudi přes břicho a zavírám oči, když se ptám: „Pověz mi o tom okně.“

Zarazí se a pak se pomalu, hluboce nadechne. „Je to komplikované.“

„Nikam nespěchám,“ říkám a usmívám se do tmy.

Líbá mě na čelo. „Moje máma je Američanka, jak jsem ti už říkal.“ Zvednu hlavu, abych se mu podívala do obličeje, ale je těžké rozpoznat ve tmě jeho výraz. „Hned po škole se přestěhovala do Francie a pracovala jako služebná.“

„Jéje,“ směju se. „To pro tebe můj kostým musel být trochu divný.“

Nesouhlasně zamručí a lechtá mě na boku. „Můžu tě ujistit, že dneska jsem si na mámu ani nevzpomněl.“ Když se zase uklidním, pokračuje: „Její první práce byla v opravdu luxusním domě jednoho obchodníka, který se jmenoval Charles Guillaume.“

„Tvůj otec,“ tipuju.

Přikyvuje. „Máma je úžasná žena. Pečující, strachující se. Dokážu si představit, že byla skvělá služebná. Řekl bych, že od ní mám asi tyhle tendence. Ale i od otce. Vždycky vyžadoval, aby byl dům bez jediné šmouhy. Byl tím úplně posedlý. Nikdy jsem nikde nesměl nechat smítko prachu. Na zrcadle ani na okně. Ani v kuchyni. Děti nesměly být vidět, natož slyšet.“ Odmlčí se, a když znovu promluví, je jeho hlas veselejší. „Možná nejsou naši otcové ti nejlepší, ale asi by spolu vycházeli, ne?“

Zadržím dech, nechci se pohnout ani mrknout, nechci udělat nic, čím bych tento moment zkazila. Každé jeho slovo je jako dárek a já se nemůžu dočkat dalších kousků, které mi poví. „Pověz mi o nich něco víc…“

Posune si mě blíž, rukou mě hladí po vlasech. „Když bylo mámě sotva dvacet, zapletli se spolu. Mému otci bylo tehdy čtyřiačtyřicet. Z toho, co mi povídala, to bylo asi velmi vášnivé. Naprosto se v tom ztratila. Nikdy nechtěla ve Francii zůstat na dlouho, ale do Charlese se bezhlavě zamilovala a myslím, že se z toho nikdy neuzdravila.“

„Neuzdravila?“

„Můj otec je kretén,“ říká a suše se uchechtává. „Je strašně majetnický. Děsně posedlý svým domem, jak jsem říkal. A čím je starší, tím je horší. Asi má ale nějaké charisma, šarm, kterým si ji přitáhl.“ Usmívám se jen tak pro sebe, když to říká. Vím, že je lepší člověk než jeho otec, ale rozhodně po něm zdědil tajemnou přitažlivost. „Během toho, co měl aféru s matkou, byl ženatý s jinou ženou. Žila v Anglii, ale můj otec odmítl odjet z domu a bydlet s ní. Máma ani nevěděla, že ta druhá ženská existuje. Když otěhotněla, otec po ní chtěl, aby zůstala na úrovni služky, a zakázal jí, aby komukoliv prozradila, že je to jeho dítě.“ Směje se. „Stejně to ale všichni věděli. Když mi byly tři čtyři vypadal jsem úplně jako on. Nakonec to zjistila i jeho žena. Rozvedla se s ním, ale on si mou mámu nevzal.“

Cítím, jak se mi zvedá hruď. „Bože…“

„Miloval ji,“ říká tiše a já jsem úplně nesvá z toho, jak mluví. Má dokonalou angličtinu, ale jeho přízvuk zvedá jiná slova, jeho h je sotva slyšitelné a r je vždycky o něco drsnější. Daří se mu znít korektně a surově zároveň. „Miloval ji svým zvláštním způsobem. Vždycky se o nás postaral, dokonce jí platil kuchařskou školu, když se do ní přihlásila. Ale není to zrovna typ chlapa, který by miloval obětavě; je sobecký a nechtěl, aby od něj máma odešla, i když za ta léta vystřídal spoustu dalších žen. Vodil si je domů i do práce. Byl v jednom kuse nevěrný, ale přesto si mámu nárokoval. Říkal jí, že ji miluje jako žádnou jinou. Čekal, že ho pochopí, že bude tolerovat jeho chuť na další ženy, že bude rozumět tomu, že to není nic osobního. Ale bylo samozřejmostí, že ona se s nikým jiným vídat nesmí.“

„Páni,“ šeptám. Po pravdě si ani nedokážu představit, že bych toho tolik věděla o vlastních rodičích a jejich manželství. Mám pocit, že jsou oproti těm Anselovým naprosto bezbarví a sterilní.

„Přesně tak. Když mi onemocněla babička, máma se rozhodla z Francie odjet. Vrátila se domů do Connecticutu a starala se o ni, dokud nezemřela.“

„Kolik ti bylo, když odjela?“

Polyká. „Šestnáct. Žil jsem s otcem a pak jsem šel na univerzitu.“¨

„Vrátila se někdy?“

Cítím, jak vrtí hlavou. „Ne. Myslím, že odjet pro ni bylo velmi těžké, ale když už byla pryč, musela si uvědomit, že se rozhodla správně. Otevřela si pekařství, koupila domek. Chtěla, abych dodělal školu tady s kamarády, ale přitom ji hrozně bolelo být ode mě tak daleko. Možná by se byla vrátila, kdybych ji o to požádal, ale to jsem přece nemohl, že?“

Přikývnu a on pokračuje. „Odjel jsem do Vanderbiltu, což není úplně blízko toho místa, kde žije, ale rozhodně je to blíž než Francie.“ Otočí hlavu a odtáhne se, aby se na mě mohl podívat. „Jednoho dne bych tam chtěl žít. Ve Státech. Nemá nikoho jiného.“

Přikývnu, že rozumím, schovám si hlavu do jemné kůže jeho krku a prožívám tak velkou úlevu, že se cítím jako opilá.

„Zůstaneš se mnou?“ ptá se. „Dokud nebudeš muset do Bostonu?“

„Jo, jestli to opravdu chceš.“

Odpoví mi jediným dlouhým polibkem a dotek jeho dlaní v mých vlasech a jeho sténání na jazyku mi naplní hlavu emocemi, které se mi zdají až zoufalé. Na moment se zaleknu, že k němu chovám opravdové, silné city. Děsí mě, že budeme v jednu chvíli někde v budoucnu muset naše manželství ukončit, že budeme muset nechat opravdický život převzít otěže a nějak se přes něj dostat. Odháním ale obavy stranou. Je to příliš hezká chvilka na to, abych ji zkazila. Jeho polibky vláční a jsou čím dál něžnější. Nakonec se mi jen s širokým úsměvem na tváři stulí k lícím.

„Skvělé,“ šeptá.

Proteď to stačí. Cítím, jak mi na víčka sedá spánek, jak mi zaplavuje myšlenky. Jsem vysílená a zničená. Během pár vteřin slyším, jak Ansel klidně oddechuje.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

ĚKDE V POZADÍ slyším bouchání na dveře. Posadím se, jsem naprosto mimo. Vedle mě se vztyčí Ansel a dívá se na mě s očima doširoka otevřenýma. Pak odhodí přikrývku, natáhne si trenýrky a utíká ven

z místnosti. Slyším, jak si s někým povídá, hlas má silný, hluboký a ospalý. Nikdy jsem ho ještě neslyšela mluvit tak příkře. Asi vyšel ven na chodbu a zavřel za sebou dveře, protože jeho hlas je najednou mnohem tišší a mizí za těžkým klapnutím dveří. Snažím se zůstat vzhůru. Snažím se na něj počkat a ujistit se, že je všechno v pořádku. Chci mu říct, jak moc si užívám jeho hlas. Ale asi jsem vyčerpanější, než jsem myslela, protože to je ta poslední myšlenka, která mi probleskne hlavou. Potom se mi zavřou oči.

POD PEŘINU zavane studený vzduch a cítím dotek kůže, když se Ansel vrátí do postele. Voní jako on, jako tráva, jako sůl a koření. Přetočím se k němu, mysl mám zamlženou a plnou zasněných obrazů… a když se mě jeho studená kůže dotkne, toužebné vibrování se mi rozlehne celým tělem. Chci ho tak intenzivně, že mě to skoro probouzí. Na hodinách vedle postele vidím, že jsou čtyři ráno.

Srdce mu pod mou dlaní divoce bije, hruď má hladkou, pevnou, nahou. Bere mě za ruku a vede mi ji níž a níž, přes břicho až k lemu trenýrek.

„Mio,“ šeptá.

Postupně si znovu vzpomenu, že šel ke dveřím. „Je všechno v pohodě?“

Pomalu vydechuje, snaží se zůstat v klidu a já spíš ve tmě jeho přikývnutí cítím, než bych ho viděla. Okno na stropě vpouští do ložnice lehký měsíční svit, který se láme u našich nohou, takže osvěcuje jen hranu postele.

Tisknu se k němu a nohou si ho přitahuju blíž. Cítím jeho pevné, zformované svaly pod jemnou, teplou kůží. Zastavím se, když dosáhnu až k boku, tiše vzdychám, když se zvedá a sténá. Pořád na sobě má trenýrky, i přes ně ale cítím, jak je tvrdý. Srdce se mu pomalu vrací k normálnímu tempu.

Nedokážu k němu být tak blízko – i napůl ve spánku – a nechtít ho ještě víc. Chci odkopnout deky a sundat mu boxerky. Chci cítit teplo jeho boků na svých.

Tiše mu sténám do kůže a pomalu se o něj třu – napůl vědomě, napůl instinktivně – po několika momentech je jeho tělo dokonale klidné.

S dalším stenem se převalí, sundá si boxerky k bokům, aby mohl vytáhnout penis.

„J’ai envie de toi,“ šeptá mi do vlasů a hladí mě špičkou. Zkouší mě a pak se do mě zarazí s divokým vzdechem plným touhy. „Vždycky tě chci.“

Je to sex beze slov, bez předstírání, jen oba pracujeme na tom, abychom se dostali do stejného místa. Moje pohyby jsou pomalé, plné líné ospalosti a odvahy, která se sbírá uprostřed noci. Převalím se na něj, hlavu mám položenou na jeho rameni a jezdím po něm až ke kořenu. Pohybuje se pomalu, snaží se být něžný a opatrný.

Většinou mluví mnohem víc. Možná je to proto, že je tak pozdě, ale nemůžu se zbavit pocitu, že se musí hodně snažit, aby se myšlenkami vrátil z chodby sem do postele.

Ale pak mě pohladí rukou po boku, sevře mě a jakákoliv nejistota mizí.

Nahradí ji sténání a rozkoš.

„Tak dobře se mi s tebou píchá,“ sténá a zasouvá se do mě, naše pohyby jsou přesně synchronní. Už to není ospalé a uvolněné. Jsem blízko, on taky. Pronásleduju zvuky jeho orgasmu. Jsem jeho ztělesnění rozkoše, cítím, jak roztávám od nohou, po páteři. Jsem ho plná, jsem celá jím: horká a krystalická, hladová a divoká.

Posunuje si mě, abych seděla rovně, jeho ruce skáčou na mých bocích dopředu a dozadu, nutí mě, abych na něm jela divoce a hluboce si ho do sebe zarážela.

„Píchej mě,“ sténá a jednou rukou se natahuje po mém prsu. „Ještě tvrději.“

Dělám, co mi říká. Najdu si místo na jeho hrudi, o které se opřu, a pak se pustím, znovu a znovu se na něm kloužu. Nikdy jsem nebyla nahoře tak divoká, nikdy jsem se nepohybovala tak rychle. Napětí mezi námi je dokonalé, vlhké a drsné, a s ostrým výdechem se udělám. Nehty zarývám do jeho kůže a z úst mi unikají zoufalé steny a výkřiky.

Chci to Už

Už budu Ještě tvrději Bože

Moje neschopnost říct celou větu z něj vyloudí divoký, skoro zvířecí zvuk. Prsty si mě pořád drží za boky a zuby mi zaryje do klíční kosti, když se do mě divoce zarazí. Po posledním, konečném přiražení se s výkřikem udělá.

Rukama mě svírá kolem pasu a tvář mi přitiskne ke krku. Lapá po dechu. Jsem jako omámená: nohy mám úplně bez energie. Nechce mě pustit, ale nutně potřebuju změnit polohu. Provokativně se z něj zvednu a složím se vedle něj. Beze slova se ke mně otočí obličejem, přetáhne si mou nohu přes bok a pomalu se tře svým tvrdým penisem o můj vlhký klitoris. Líbá mě na bradu, na tváře, na rty.

„Chci ještě,“ přiznává. „Nepřipadám si hotový.“

Natáhnu se dolů a opatrně ho do sebe znovu zastrčím. Nebude to trvat dlouho, ale něco na tom pocitu je – jen se pohupujeme, nic mezi námi není, nad postelí se rozplývá noc jako černý samet – cítím v kostech, jak hrozně intenzivní náš styk je.

„Chci se s tebou milovat celý den,“ říká mi do pusy a převalí se na mě.

„Nechci myslet na práci, přátele ani na jídlo. Chci existovat jen s tebou.“

V ten moment si vzpomenu, že jsem se ho chtěla zeptat, co se stalo u dveří.

„Jsi v pořádku?“

„Jo. Jenom chci usnout v tobě. Možná se naše těla budou milovat, zatímco mozky budou spát.“

„To jsem nemyslela,“ začínám opatrně. „Kdo to byl?“ Zarazí se. „Perry.“

Perry. Kamarád, který letos nejel do Vegas. „Co chtěl?“

Zaváhá, líbá mě na krk. Nakonec říká: „Nevím. Takhle uprostřed noci?

Netuším.“

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

EMUSÍM ANI OTEVŘÍT oči, abych věděla, že je venku pořád tma. Postel je jedním velkým hřejivým doupětem z peřin; prostěradlo je hebké, voní Anselem a práškem na praní. Jsem hrozně utahaná, zůstávám někde

mezi bdělostí a spánkem a slova, která slyším u ucha, jsou jako bublinky ve vodě.

„Mračíš se ze spaní?“ teplé rty mě líbají na čelo a někdo mě hladí. Líbá mě na jednu tvář, hladí mě nosem po obličeji a zase se vrací k uchu.

„Viděl jsem u dveří tvoje boty,“ šeptá. „To už jsi stihla prochodit celou Paříž?

Jsou skoro děravé.“

Upřímně, není tak daleko od pravdy. Paříž je nekonečnou mapou, která se přede mnou kousek po kousku rozkrývá. Za každým dalším rohem je další ulice, objeví se další socha nebo budova ještě starší a krásnější než všechno ostatní, co jsem do té doby viděla. Dorazím na jedno místo a o to víc chci vidět další. A další. Nikdy jsem tolik netoužila prozkoumávat nějaké místo.

„Moc se mi líbí, že se snažíš seznámit s mým městem. A bůh pomoz všem chlapům, co tě viděli v těch miniaturních šatičkách, které visí v koupelně. Tvoji ctitelé tě budou doprovázet až domů a já je budu muset odhánět.“

Cítím, jak se usmívá do mé tváře. Postel se zatřese a jeho dech se přesune do mých vlasů. Uhýbám, snažím se dýchat klidně. Nechci se nikdy probudit. Chci, aby takhle mluvil navždy.

„Už je zase sobota… pokusím se přijít domů brzy,“ povzdechne si a z jeho slov slyším, jak je vyčerpaný. Nejsem si jistá, jestli dokážu docela ocenit, jak těžké to pro něj je. Zvládá balancovat mezi zodpovědností ke mně a k práci. Dokážu si představit, že to musí být, jako by ho tahali do všech směrů.

„Poprosil jsem tě, abys za mnou přijela, a teď jsem pořád pryč. Takhle jsem si to neplánoval. Jenom… nepromyslel jsem si to.“ Směje se: „Všichni by u toho obraceli oči v sloup. Oliver, Finn… a hlavně moje matka,“ říká pyšně. „Říkají, že jsem moc impulzivní. Chci na sobě zapracovat. Chci pro tebe být dobrý.“

Téměř zakňourám, jak mě to těší.

„Ty se neprobudíš, Cerise? Nedáš mi na cestu pusu svými rozkošnými rtíky? Těmi rtíky, co mě dostaly do maléru? Včera jsem měl jednání, a když zavolali moje jméno, vůbec jsem netušil, o čem mluvíme. Jediné, na co jsem mohl myslet, byly tvoje rudé rty a jejich dotek na mém penisu. Pak jsem přišel domů a… ach. Bože, co si jen budu představovat dneska! Asi mě kvůli tobě vykopnou, a až budeme na ulici bez peněz, budeš moct vinit jen tu svoji pusinku.“

Už nedokážu udržet vážný obličej a vybuchnu smíchy.

„Konečně,“ říká a tulí se mi ke krku. „Už jsem chtěl skoro spustit požární poplach.“

I KDYŽ SE O NĚKOLIK hodin později probudím sama, moc dobře si pamatuju, jak mi šeptal do ramene a do ucha. Převalila jsem se na záda, oči jsem nechala zavřené a pevně jsem ho objala. Jeho oblek mě škrábal na nahé kůži, jeho hedvábná kravata mě sváděla, když mě hladila mezi ňadry. Kdybych byla trochu čilejší, stáhla bych si ho k sobě a dívala bych se, jak přikládá prsty k modřinkám na mé kůži.

Nechal mi snídani. Kávu a zabalený croissant. Vedle leží moje krajková čepička, která patří ke kostýmu služky. Je tu i nový seznam francouzských frází.

Kolik je hodin? Quelle heure est-il?

Kdy zavíráte? A quelle heure fermez-vous? Svlékni se, prosím. Déshabille-toi, s’il te plaît. Píchej mě. Drsněji. Baise-moi. Plus fort.

Potřebuju to velké dildo, aby mělo velikost jako můj manžel. Je voudrais le gros gode, celui qui se rapproche le plus de mon mari.

To byl nejlepší orgasmus, co jsem kdy měla. C’était le meilleur orgasme de ma vie.

Udělám se ti do pusy, krasavice. Je vais jouir dans ta bouche, beauté.

I když jdu do koupelny a sprchuju se, pořád se usmívám, jak mi vyvstávají v paměti vzpomínky ze včerejší noci. Tlak vody je tady hrozný a je sotva teplá. Znovu si připomínám, že nejsem v San Diegu, kde jsem se o horkou sprchu musela takhle pozdě ráno dělit jen s mámou, která se vrátila z jógy. Tady je sedm pater lidí, kteří vodu odebírají. Píšu si za ucho, že si mám zítra přivstat a obětovat pár hodin spánku za horkou sprchu. I když… možná mi těch několik nestřežených momentů, kdy si Ansel myslí, že spím, a šeptá mi sladká slovíčka přímo do ucha, stojí za to, abych se sprchovala studenou. Klidně každý den.

KDYŽ PROCHÁZÍM kolem pekárny k metru, Simohavná stojí před obchodem a pokuřuje. „Dnešek je posraná noční můra už od rána,“ říká mi a koutkem úst vyfukuje kouř. „Vyprodali jsme bulky, co lidi milujou, a já se polila posranou kávou. FML.“

Nejsem si jistá, proč tam s ní celou její přestávku sedím a poslouchám, jak si stěžuje, jak je hrozný být ženskou přes dvacet v Paříži. Pak mi povídá, že se její přítel nikdy neobtěžuje vypnout kávovar, než odejde z domu, nebo o tom, že by klidně přestala kouřit, ale stejně je to fuk – buď kouří, nebo by se musela kvůli zákazníkům zastřelit – v podstatě je to jejich volba. Nebývá milá nikdy na nikoho. Možná je to tím, že je Američanka a je pro mě fajn, že si můžu popovídat v jazyce, kterému skutečně rozumím, s někým jiným než s Anselem. Nebo prostě jenom toužím po kontaktu s lidmi. Což je… opravdu depresivní.

Když dokouří svou poslední cigaretu a moje káva úplně vychladne, rozloučím se s ní a jdu na metro. Prozkoumávám Le Marais.

Jsou tu některé z nejstarších budov ve městě a rádi sem chodí umělci. Spousta galerií, malé kavárničky, drahé a originální obchůdky. Nejraději mám úzké klikaté cestičky a taky fakt, že na každém rohu vyskočí nový chodník, který mě skoro prosí, abych ho objevovala. Někdy se zase jen posadím na lavičku, pročítám román a ztrácím se v cizích příbězích.

Zrovna když mi začne kručet v břiše a jsem zralá akorát tak na večeři, mi zavibruje v tašce telefon. Pořád mě překvapuje ta slastná touha, co cítím v hrudi, když vidím na displeji Anselovo jméno a obličej – pitomou selfie, na které má červené tváře a divoký úšklebek.

Znamená to, že mi na něm záleží? Pro boha, jasně, že mi na něm záleží, a kdykoliv je poblíž, nejraději bych mu dělala jeden neslušný návrh za druhým. Není jen překrásný a okouzlující, je i strašně hodný a myslí na mě. Nikdy by ho ani nenapadlo být drsný nebo mě odsuzovat. Má jakousi vrozenou lehkost komunikace, odzbrojuje mě. Bezpochyby za sebou nechává zástupy neúmyslně zlámaných srdcí kamkoliv vkročí – chlapských i ženských.

Jsem si skoro jistá, že ta stará paní, která má obchod na rohu naší ulice, je do něj zamilovaná. Po pravdě, nejspíš je do něj zamilovaný každý, kdo ho zná. A kdo by je mohl vinit? Dívala jsem se, jak mu stařenka jednou večer něco vzrušeně říká francouzky. Pak se odmlčela, přitiskla si vrásčitou ruku k obličeji, jako by zrovna řekla roztomilému klukovi o své slabosti. Později, když jsme šli po chodníku a jedli zmrzlinu, mi Ansel vysvětlil, že mu říkala, že vypadá úplně jako kluk, do kterého byla zamilovaná na výšce, a kdykoliv se Ansel zastaví pro kávu, musí na svou dávnou lásku myslet.

„Povídala mi, že se díky mně zase cítí jako studentka,“ říkal trochu neochotně a pak se na mě otočil s plachým úsměvem. „A že je ráda, že jsem si vzal tak pěknou slečnu.“

„Takže v podstatě děláš ze starých dam skotačivé holčičky?“

„Ve skutečnosti mi záleží jen na jedné dámě,“ políbil mě na tvář. „A nechci, abys kvůli mně skotačila. Chci, aby ses svlíkla a udělala se mi do pusy.“

Nikdy jsem ještě nepotkala nikoho, kdo by byl takovou směskou nestoudné sexuality a hrané nevinnosti. Jeho zprávu si čtu napůl vzrušeně a napůl vyděšeně.

Včera to byla legrace, píše.

Koušu se do rtu a promýšlím, co odpovím. To, že pochopil, co dělám, že se přidal ke hře, a dokonce navrhl, abychom to zopakovali, no… páni.

Zhluboka se nadechnu. To teda byla.

Bylo fajn vypadnout na chvíli z vlastní hlavy?

Slunce mi pálí vysoko nad hlavou a je tu skoro třicet stupňů, ale jedinou větou se mu podařilo vykouzlit mi husí kůži na rukou i nohou. I bradavky mi ztuhnou. Když o tom takhle mluvíme, popisujeme, co jsme dělali, zdá se mi to sexy, stejně jako když jsem dneska ráno viděla ten malý kostýmek na věšáku vedle oblečení, které nosí do práce.

Jo. Kdyby esemeska dokázala přijít bez dechu, bylo by to přesně to, co cítím.

Chvíli trvá, než znovu napíše, a zajímá mě, jestli je možné, aby byl tak vzrušený, jako jsem já napnutá. Chtělo by se ti to udělat znovu?

O tom nemusím ani přemýšlet. Jasně.

Jeho odpověď přichází pomalu; mám pocit, že píše celou věčnost.

Jeď na stanici Madeleine, linkou 14 do Chateletu. Pak běž na 19 Rue Beaubourg-Centre Georges Pompidou (je to obrovské muzeum, to nepřehlédneš). Vyjeď po schodech až do nejvyššího patra. Počkej u baru v Georges Restaurant v 19 hodin (7:00 večer). Je tam skvělý výhled.

Jsem celkem blízko, takže bych tam mohla klidně dojít. Po zádech mi přeběhne vzrušení a rozlévá se mi po celém těle. Končetiny mám těžké, tělo mě pálí a musím si stoupnout pod přístřešek u jednoho z obchůdků, abych se dala dohromady. Takhle se nejspíš cítí sprinteři v posledních chvílích před začátkem závodu, těsně před tím, než vystřelí rána do vzduchu.

Netuším, co má za lubem, ale jsem odhodlaná to zjistit.

POMPIDOUOVO CENTRUM není těžké najít. Díky googlu vím, že je na pravém břehu řeky a leží ve čtvrti Beaubourg. Po dnech prozkoumávání mám docela dobrý smysl pro to, kde se nacházím. Ale i přes to, že jsem viděla fotku muzea na internetu, nejsem připravená na obrovskou, neuvěřitelnou stavbu, která se zvedá z okolního města.

Vypadá, jako by byla z masivní budovy stržená omítka a všechny vrstvy, které chrání samotnou kostru. Jasně barevné trubky: zelené, modré, žluté a červené jsou prokládané kovovými trámy. Celé to působí spíš jako umění, které by měli vystavovat někde uvnitř.

Jdu podle cedule, která mě dovede na velké dlážděné náměstí nacpané studenty, rodinami a skupinkami turistů, kteří jen tak postávají kolem. Všude jsou pouliční umělci obklopení hloučky lidí a děti běhají sem a tam. Smějí se a jejich smích se odráží od prázdných míst tvořených obří stavbou.

Přesně podle Anselova návodu jedu nahoru po schodech. Jsou to ty největší jezdící schody, co jsem kdy viděla. Celá cesta vzhůru je obalená tunelem z plexiskla. Dole pode mnou se rozpíná Paříž, v dálce jsou budovy, které znám z knih. Okamžitě si všimnu Eiffelovky, která se tyčí proti modré obloze.

Ze skla na mě zírá můj vlastní odraz oblečený v jednoduchých šatech, tmavé vlasy se mi třpytí v odpoledním slunci. Tvářím se nadšeně a naprosto mě neděsí, že vůbec netuším, co se bude dít, a všechno zůstává v Anselově režii. Jsem pořád jeho služebná? Zastavím se mezi dvěma pruhy schodů, když mě to napadne. Rovnováha našeho vztahu je nakřivo od první chvíle, co jsme dorazili. Kam to vlastně směřuju?

Ale, odůvodňuju si, když ses minulou noc vzdala, převzal to a dal ti ten nejintenzivnější erotický zážitek na světě. Věř mu.

S hlubokým nádechem vyjedu do posledního patra a vejdu do restaurace. Krásná žena s vlasy rajčatové barvy, v krátkých bílých šatech mě provádí prostorem, který vypadá spíš jako ze sci-fi filmu než jako místo na večeři. Všechno je z kovu a zářivě bílé, ocel se třpytí a všude jsou nablýskané sochy, které vypadají jako z pravěku. Stoly jsou hladké a industriální, na každém je jediná rudá růže na vysokém stonku. Terasa je za sklem, aby nezakrývala výhled. Páni… to je teda nádhera!

Poděkuju slečně a posadím se u baru. Kontroluju telefon, jestli jsem nedostala další zprávu. Zrovna začínám psát Anselovi, když ucítím lehké poklepání na rameno.

„Vadilo by vám, kdybych si přisedl?“ ptá se nervózně. Aha. Nebudeme hrát tu stejnou hru jako včera. Musí mu být z mého výrazu jasné, že jsem zmatená, protože pokračuje: „Pokud tedy na někoho nečekáte.“

Cizinci. To zvládnu. Tohle známe.

„Ne. Já… vůbec. Přidejte se,“ říkám a ukazuju na místo vedle sebe.

Ansel poskládá celé své několikametrové tělo na jednoduchou hliníkovou stoličku vedle mě a hraje si s dokonale poskládaným ubrouskem před sebou. Nestačila jsem se ráno, než odešel do práce, pořádně nadechnout jeho vůně, takže se ho snažím nenápadně prohlédnout, zatímco se nervózně vrtí ve své nové roli.

Má na sobě košili, kterou jsem ještě neviděla. Je tmavě zelená s tak jemným vzorkem, že se musím opravdu snažit, abych ho viděla. Černé kalhoty od obleku mu perfektně sednou; tvář mu lemuje lehké strniště a jeho vlasy vypadají méně upraveně než normálně, trochu mu spadají do čela. Chtěla bych do nich zaplést prsty a přitáhnout si jeho hlavu mezi nohy.

Musím se na chvíli obrátit, abych popadla dech. Tenhle chlap je můj manžel. Vypadáš božsky, chce se mi říct.

Jak se mi podařilo někoho tak perfektního jednoduše najít a ještě k tomu v Las Vegas? chci se zeptat.

Ale místo toho dál mlčím a nechávám mu prostor, aby mi ukázal, v jakém duchu se dnešní noc ponese.

„Myslím, že se na mě moje rande úplně vykašlalo,“ říká a mně se podařilo dát se do kupy, takže se na něj můžu dokonce i podívat.

„To je hrůza. Ani nenapsala?“

Vrtí hlavou a prohrabuje si rukou vlasy. „Asi je to tak nejlepší,“ říká s rozhodným pozdvižením hlavy. „Stejně si nemyslím, že bychom se k sobě hodili.“

Natočím se k němu. „První rande?“

Zavrtí hlavou a otevírá pusu, aby promluvil, ale zastaví se, když k nám přichází barman. „Un whisky-soda, s’il vous plaît,“ říká a pak se na mě s očekáváním obrátí.

„Um… gin et… tonic?“ koktám v otázce a barman se na mě usmívá. Pak odchází pryč.

Ansel se na chvíli zadívá na barmanova záda a pak si odkašle a pokračuje.

„Byli jsme spolu už nějakou chvíli, ale –“ zprudka se zastaví a zavrtí hlavou. Nakloní se blíž ke mně a tiší hlas: „Ne, raději mě ignoruj. Nechci, aby to vypadalo, že někoho podvádím.“

Kousnu se do rtu, abych se neusmála. Božínku, je tak roztomilý.

„Párkrát jsme spolu mluvili po telefonu,“ říká a hledá v mých očích, jako by tenhle příběh dával větší smysl. „Nikdy se mi to nezdálo úplně správný, ale říkal jsem si, že když se potkáme osobně…“

Zamručím a kývu hlavou, že mu rozumím. „To mě mrzí.“

Zhluboka se nadechne a pak se uvolní v ramenou. Naprosto neodolatelně špulí rty. „A co ty? Říkalas, že tady na nikoho nečekáš. To večeříš sama?“ zvedá ruce a dodává: „A ptám se, jak nejmíň úchylně to jde. Prosím, nevolej na mě ochranku.“

Směju se a hraju si s telefonem na baru. „Jsem ve městě nová,“ říkám. „Byla jsem celý den v práci a potřebovala jsem se napít. Kamarád mě sem poslal kvůli rozhledu.“

„Kamarád?“

„Spíš známý,“ laškuju s ním.

Ansel se usmívá a dívá se přes rameno. „Nevím, jestli ti ale nekecal. Nejsem si jistý, jestli tady dokážou překonat vyhlídku z tamtoho,“ ukazuje do dálky na Eiffelovku.

Barman před nás postaví pití a já se natáhnu pro skleničku. „Tam ale nemají alkohol.“

„Mají. Nahoře podávají šampaňské. V tom nejlepším plastovém kelímku v okolí. To si nesmíš nechat ujít, dokud jsi tu.“

„To zní fajn, skoro se mi chce vystát ty děsivé fronty a vydržet jízdu hrozivým výtahem.“

„Musíš tam rozhodně zajít, než odjedeš. Je tam plno turistů, ale tak nějak se to musí, aspoň jednou za život.“

„Vlastně jsem tam už byla,“ přiznávám a piju. „Šla jsem tam sama, když jsem se jednou toulala městem. Ale netušila jsem, že tam mají pití, jinak bych tam vydržela mnohem déle.“

„Možná nebudeš muset jít příště sama,“ říká tiše a vidím v jeho tváři omluvu. Cítí vinu za to, že jsem tolik sama. A já za to, že ho přerušuju. Oba jsme zajatci svých vlastních myšlenek, takže není divu, že musíme předstírat a hrát hry.

„Možná,“ odpovídám. „Ty tady bydlíš? V Paříži?“

Přikývne a znovu si usrkne. „Jo. Ale máma je Američanka. Po bakalářovi jsem cestoval po Státech.“

„Jen cestoval?“ zkouším ho. „Prochodil sis Ameriku?“

„Blízko,“ říká s úsměvem. „V létě před právnickou fakultou jsem se účastnil programu, který s jmenuje Jeď a buduj. Slyšelas o tom?“

Vrtím hlavou. „Někde jsem to zaslechla…“ jistěže ten název zmínil Ansel, ale je mi trochu líto, že jsem se ho nikdy nezeptala na něco víc.

„Jde v podstatě o to, že skupina lidí – většinou studenti – jezdí tři měsíce po Americe, zastavují se po cestě a pracují na různých stavbách.“

„Já jsem po promoci jela do Vegas. Myslím, že vyhráváš.“

„No, to mohla být taky zábava,“ říká s podtextem a prohlíží si mě. „Slyšel jsem, že ve Vegas je spousta dobrodružství.“

„Jo,“ říkám s úsměvem. „Ale tři měsíce? Na kole?“

Směje se. „Tři měsíce. No, jedenáct týdnů, abych byl přesný. Asi 110 kilometrů za den.“

„To bych umřela. Už tak po čtvrtém dni bys musel zavolat mojí mámě, aby si mě přišla posbírat.“

Užívá si, když si mě může pořádně změřit od hlavy až k patě. „Myslím, že bys to zvládla.“

Vrtím hlavou. „Ujišťuju tě, na dvou kolech mi to moc nejde. Tak pověz. Spali jste v hotelech nebo…?

„Někdy,“ odpovídá a krčí rameny. „Některé skupiny spaly v kostelech nebo jinde. Někdo zůstával u rodin. Moje skupinka měla…“ zastavuje se a se staženým obočím hledá slovo. „Spali jsme venku ve stanech?“

„Kempovali jste,“ usměju se.

Luská vítězně prsty. „Přesně. Většinou jsme zůstali na jednom místě několik dní, takže jsme měli takový cestovní tábor. Tři až čtyři jsme sdíleli stan, spali jsme na tom nejhorším lůžku, co si dokážeš představit.“

Dívám se, jak vypadá teď – nažehlená košile, oblekové kalhoty. Dělá mi problém představit si ho vůbec v oblečení, ve kterém jsem ho potkala ve Vegas, natož zpoceného někde na stavbě. Chvíli mu koukám na krk a užívám si tu představu. „To muselo být docela náročné.“

Přikyvuje. „Byli jsme čtyři, celý den spolu. Někdy to bylo v tom vedru nesnesitelné. V největším dusnu jsme pracovali až do noci. Bylo to dost těžké, ale byla to největší legrace, co jsem kdy zažil. Nejsem si jistý, jestli se někdy budu znát s někým tak dobře, jako se znám s těmi třemi kamarády.“

Jsem jeho slovy fascinovaná, a tak na chvíli zapomenu hrát svou roli. „Myslíš Olivera, Finna a Perryho?“

Přes obličej mu přeběhne stín a přikývne.

Kruci. „Promiň, nechtěla jsem –“

Ale on už zvedá ruku do vzduchu. „Dobrý. Ty vztahy jsou jedny z nejlepších a… nejkomplikovanějších, co jsem kdy měl. Dává to smysl?“ Přikyvuju. „Jezdil jsem vedle nich osm až deset hodin denně. Spali jsme všichni v prostoru, který nebyl větší než tvoje koupelna. Společně se nám stýskalo po domově, pomáhali jsme si, společně jsme slavili jedny z největších momentů našich životů. V podstatě jsme si žili v kapse navzájem a v tom věku se tři měsíce zdály jako celý život. Bylo to… možná je prostě těžké přijmout, když se pak život změní a vyvine jinak, než co jsme si představovali nebo jak jsme chtěli.“

Ať už si Perry prochází čímkoliv, očividně to dělá Anselovi velké starosti. Na chvíli se odmlčí, veškerou pozornost upírá na svou skleničku. Nejsem zvyklá ho takhle vídat a tlačí mi to na hruď jako pěst. Neuvědomila jsem si, jak lačná jsem po detailech z jeho života, dokud jsme se neobjevili tady. Předstíráme, že sdílíme svá tajemství s cizincem. „Nemusíš o tom mluvit,“ říkám mu tiše.

„Jde o to, že opravdu nemůžu udělat nic, abych napravil to, čím si Perry musí projít, a… nechci znít příliš sebestředně, ale moc se v takových situacích nevyznám.“

„Ať už jde o cokoliv, můžeš tam pro něj být, ale je to jeho život. Nemůžeš mu ho spravit.“

Na chvíli si mě prohlíží, otevře pusu, a pak ji zase zavře. „To ne… jenom…“ – odmlčí se a zhluboka se nadechne – „Já vím. Máš pravdu.“

Chtěla bych mu říct, že ho chápu, že vím, jaké to je být si s někým blízký a cítit, jak se odtahuje, a přitom být bezmocný a neschopný cokoliv udělat. Ale nemůžu. Moji nejbližší lidi na světě jsou Harlow a Lorelei, vždycky byly. Jsou tu odedávna, jsou to moje nejlepší kamarádky už od základky. Když se se mnou Luke po té nehodě rozešel, byla jsem připravená nechat ho jít. A i když občas cítím zvláštní prázdnotu v místě, kam dřív patřil on, asi jsem vždycky věděla, že to s ním nebude navždy.

Raději bych změnila téma, a tak šeptám: „No, z mé pozice bych řekla, že ten, kdo se na tebe dneska vykašlal, byl úplný idiot.“

V jeho tváři se objeví náznak pochopení a otočí se na mě, aby mi viděl do obličeje. Loktem se opírá o bar.

„Já ti nevím,“ řekne nakonec a kouše se do spodního rtu. „Teď si říkám, že mi možná udělala laskavost…“ Nechává sentiment, aby mezi námi významně visel, a dál sedíme v tichu, zatímco kolem se rozléhá dunící hudba. „Máš přítele?“ zeptá se najednou.

„Přítele?“ vrtím hlavou a bojuju s úsměvem. „Ne.“ Je to vlastně pravda.

„Přítelkyni?“ ptám se ho.

Vrtí hlavou, očima zaletí k mé puse a pak se mi zase zahledí do očí.

Když odběhneme od konverzace ohledně Jeď a buduj, všechny známky smutku nebo výčitek z jeho tváře mizí a mám z něj stejný pocit, jako tu první noc, co jsme se potkali: jsme tu jen my dva, čekají nás hodiny a hodiny povídání. Pomáhá mi to vybavit si pár posledních detailů, které se mi doteď nevrátily. Třeba to, jak rozhazuje rukama, když mluví, jak se zastaví jen tehdy, když zapomene slovo, jak se mu soustředěním stáhne obočí k sobě. Já se zasměju, rukama i nohama mu předvádím slovo a on si vzpomene. Nebo to, jak mi naslouchá, jak naklání hlavu mým směrem, očima prozkoumává můj výraz. Cítím se s ním,

jako bych byla jediným člověkem na zemi. Dívá se na mě, jako by to byla poslední vteřina před tím, než mě pohltí.

Vůbec se nedivím, že jsem ho požádala o ruku.

Ptá se mě na život v San Diegu a poslouchá se stejnou pozorností, jako by noc ve Vegas nikdy nebyla a jako by neslyšel už předtím každý detail mého života.

„A milovalas tanec,“ říká s úsměvem a nechá na baru prázdnou skleničku.

Neřekl to jako otázku, spíš jako fakt, co vypozoroval.

„To jo.“

„A vystupování.“

Povzdechnu si. „Zbožňovala jsem vystupování.“

Přimhouří oči a nastane okamžik napjatého ticha. „To je mi jasné.“

Beze studu si prohlíží moje tělo a pohled mu utkví na mých prsou. Cítím, jak mi vyskakuje husí kůže, jak se mi při jeho svůdném tónu staví bradavky, jak se chvěju při pohledu na vášeň v jeho očích.

„Ale obchodka,“ říká a pohlédne mi zase do obličeje, „to je teda úplně mimo pole tvého zájmu.“

Směju se. „No, to jo.“

„Tak proč do toho jdeš? Proč budeš trávit tolik času něčím, z čeho jsi očividně nešťastná?“

V hrudi ucítím záblesk paniky, ale podaří se mi ho utišit. Tohle je bezpečné místo – cizí místo, které jsme si s Anselem našli – tady můžu říkat a dělat co chci, být kýmkoliv chci.

A tak se rozhodnu, že vůbec nebudu odpovídat. Raději převedu pozornost zpátky k němu. „Spousta lidí nemá ráda svou práci. Ty snad ano?“

„Tu, co mám teď, ani ne. To ne.“

„Ale děláš ji.“

„Ano…“ říká zamyšleně. „Jenomže tohle je jen dočasné. Vím přesně, kam chci v životě dojít; tahle pozice je jen dveřmi k dalším možnostem. Díky tomuto zaměstnání si pak budu moci vybírat firmy po celém světě. Dva další roky studií

– to je dost dlouho. Všiml jsem si, jak jsi reagovala, když jsem to zmínil.“ Jemně se usměje. „Jako by ti život zrovna proběhl před očima. Jestli tě jen myšlenka na tu školu činí tak nešťastnou…“ jeho hlas se vytratí v tichu. Kouká se na mě, čeká, abych větu dokončila sama.

„Už nemůžu tančit,“ připomínám mu. „Mám šrouby v noze, tři centimetry kovové kosti nejsou něco, co můžu přejít, když se budu dostatečně snažit. Tohle nejde prolomit.“

Točí skleničkou na baru, zvětšuje kroužek vody, která je pod ní. Led cinká o sklo a vypadá to, že si něco pořádně promýšlí, než to řekne nahlas. „Nemusela bys tančit profesionálně,“ dodává s pokrčením ramen.

Vrtím hlavou, ale víc nedodám. Nechápe to.

„Tvoje kariéra striptérky skončila ještě dřív, než začala.“

Směju se. „To je úplně nanic, já vím. Navíc jsem měla vybraný jméno, objednala jsem si i kalhotky s monogramem a všechno.“

Ansel se opírá o bar a obrací se na mě. Jeho oči pozorně skenují můj obličej a pak sklouznou k puse a ještě níž… a ještě níž. Je to tak očividný, bláznivý pokus o flirt, že se neudržím a vyprsknu smíchy. Tohle je ten chlap, ze kterého jsem ve Vegas nemohla spustit oči. Ten, který si přitáhl mou pozornost bez ohledu na to, kde byl. Ten, kterému jsem vylíčila celý svůj život během pár hodin, a především ten, kterého jsem si vzala. Ten, se kterým jsem se už tolikrát milovala.

„Jsem opravdu moc ráda, žes tu zůstal sám,“ říkám a doufám, že z toho, jak na něj koukám, se cítí alespoň z poloviny tak chtěný jako já z jeho pohledu.

Hladí mě prstem na koleně. „Já taky.“

Nejsem si jistá, kam teď směřovat, a tak to zkusím statečně: „Nepůjdeme už?

Můžeme se třeba projít?“

Bez zaváhání se postaví a mávne na barmana, že zaplatí.

„Jen si odskočím,“ řeknu.

Dívá se na mě hladovým pohledem. „Počkám.“

Když vyjdu z obří, art-decové koupelny, stojí přímo přede mnou – hlavu skloněnou, v podivné hře světel má zvláštní výraz. Tváří se nebezpečně. Zvedne hlavu a jeho rysy vypadají ještě drsněji než obvykle. Jeho tvář úlevně zacloní nepříjemné neonové osvětlení. V tomhle stinném koutě se jeví jeho lícní kosti jako z kamene, oči má potemnělé, rty plné a výrazné.

Nedá mi ani možnost zaváhat, přejde blíž ke mně a přitiskne mě ke stěně.

„Nemohl jsem se dočkat,“ říká a bere mě studenou, pevnou rukou kolem krku. Palec mi přitiskne k pulsu, který mi divoce bije v hrdle. Majetnicky mě svírá a je to úplně něco jiného, než co od něj znám. Tiché vzrušení z nebezpečí mi zaplavuje páteř. V té hře, co dnes hrajeme, je zase cizí. Nezná mě a kromě toho, co mi o sobě pověděl za poslední hodinu, nemám o jeho životě vědět vůbec nic.

Každá chytrá holka by zmizela, říkám si. Inteligentní, tichá holka by předstírala, že na ni čeká kamarádka, a rovnou by zamířila ke dveřím. Nestála by v potemnělé chodbě s mužem, kterého nezná, ani by se jí nelíbilo, že se jí tak zmocnil. A rozhodně by neměla pocit, že z jeho sevření nikdy nechce pryč.

„Slyším, jak přemýšlíš,“ šeptá a tiskne mě pevněji. „Nechej toho. Hraj si se mnou.“

To je přesně to, co jsem potřebovala. Uvolním ramena a hlavu mám najednou úplně čistou. Když se k němu přitisknu, zmizí i všechno napětí.

I když jsem na podpatcích, pořád je mnohem vyšší než já. Stojí přímo přede mnou, špička jeho nosu hladí můj.

„Tohle většinou nedělám,“ říkám ztracená v myšlence románku na jednu noc. Chci nechat tohoto cizince, aby si se mnou dělal, cokoliv bude chtít. „Na prvním rande dám někomu sotva pusu, nikdy –“ zavřu oči a polknu. Otevřu je a vidím, jak se na mě usmívá.

„Já vím.“ Jeho úsměv ale říká spíš: Kromě toho, když sis mě vzala v Las Vegas.

Kromě toho.

Tiskne se mi stehnem mezi nohy a cítím, že je vzrušený. Vychutnávám si pomalé pohyby jeho boků, jak se houpe směrem ke mně.

„Chci tě,“ huhlá a líbá mě, jemně a chtivě. Odtahuje se, olizuje mi rty, zase se přibližuje a tiše mi sténá do pusy. „Můžu?“

„Teď?“ srdce mi na chvíli vypoví službu, divoce se rozbuší v hrudním koši a přísahám, že cítím, jak mi poskakuje celá hruď.

Přikývne, ale rty nechává na mých. „Tady. Začíná tu být dost lidí,“ ukáže směrem k restauraci. „Budeme muset být rychlí.“

Jako by mi někdo zažehnul v hrudi sirku. Zabořím prsty do jeho košile, oba nás zatáhnu do prázdných toalet. Následuje mě bez jediného slova, líbá mě, dokud se za námi nezavřou dveře a zámek nezapadne na své místo.

Jsem celá rozpálená a rozcitlivěná. Vnímám každý kus oblečení, který nás od sebe dělí. Vezme mou tvář do dlaní, jazykem mi hladí rty, ochutnává mě a sám chutná dokonale. Začínám se v něm ztrácet.

Místnost je temná, ze stropu svítí jen jedna neonově růžová žárovka. Tady, ztracená ve snovém světle, obklopená zvuky z druhé strany dveří, je tak jednoduché předstírat. Cítím basy z hudby v restauraci, rozechvívají mi nohy, a to jediné mi připomíná, že za hranicemi našich polibků existují i jiní lidé. Že je svět mimo naše divoké ruce, které se snaží dostat dolů všechno oblečení, aby nám nezavazelo.

Moje šaty padají na zem, jeho košile kouká z kalhot a přejíždím mu nehty po břiše. Když mě studený vzduch pohladí na nahé kůži, zalapám po dechu. Kalhotky mám promáčené skrz na skrz, jak po něm toužím. Sjíždí mi rukou po podbřišku, prsty zabrousí pod vlhkou krajku, až se mě dotkne. Přejíždí prsty všude, jen ne v tom místě, kde po něm toužím nejvíc.

„Chci tě ochutnat,“ říká.

Napnu se vstříc jeho ruce, a když se jeho prsty do mě lehce zasunou a úplně vlhké zase kloužou ven, přejíždějí sem a tam přes můj klitoris, vykřiknu.

Zvedne mě a odnáší mě k umyvadlům, posadí mě a pak si klekne mezi moje roztažené nohy. Dívám se, jak se ke mně naklání, kouká se na mě skrz řasy a natahuje se ke mně. Odhrne mi kalhotky do strany a hladí mě špičkou jazyka.

„Bože,“ vykřiknu příliš nahlas. Divoce dýchám, bojím se, že možná zkolabuju. Instinktivně ho chytnu za vlasy, držím ho u sebe a bože, je to tak perverzní, dívat se na něj v neonovém světle, když má hlavu mezi mýma nohama, líbá mě, olizuje a sténá do mě.

Snažím se nehoupat, nepohybovat boky ani netlačit, ale každičký nerv v mém těle se soustředí na jeho jazyk, který si hraje s mým poštěváčkem.

„Prsty,“ vzdychám.

Zakleje vzrušením, vrazí do mě dva prsty, jeho jazyk stále kmitá ve zkušených pohybech, drobné doteky se střídají s dlouhým olíznutím.

„Můj bože…“ sténám na hraně čehosi, co začíná v mém podbřišku a vyjíždí mi nahoru po páteři. Tahám ho za vlasy, boky se k němu houpám blíž a je to čím dál silnější. Dívám se dolů a skoro ztrácím dech, když vidím, že se drží za penis a masturbuje.

„Pojď sem nahoru,“ říkám bez dechu. „Prosím.“ Jsem tak blízko – tak blízko

– ale chci, abychom se udělali zároveň.

„Bože, ano,“ říká a postaví se. Stahuje si kalhoty k bokům.

Vlasy má rozcuchané a na tvářích i podél krku mu tančí rudá barva. Cítím, jak po mně znovu a znovu přejíždí špičkou penisu. Jsem tak vlhká, že stačí, aby se pohnul kousek blíž, a už do mě vklouzne.

S výdechem mi zarazí hlavu pod bradu, zhluboka se nadechuje, aby se uklidnil. „Potřebuju vteřinku,“ říká a drží mi boky v klidu. „S’il te plaît.“

Když se znovu narovná, položí ruku za mé rameno a opře se o zrcadlo.

„Jdeš na to moc zhurta,“ vysvětluje a pomalu se ze mě vytahuje. Pak se zase vrátí zpátky. „Ale stejně dokonalá a skvělá.“

Nabírá rytmus, začíná se proti mně pohupovat, pásek mu cinká o linku, když se do mě toužebně zaráží. Obejmu ho nohama kolem boků a on se zvedne. Drží mě za obličej a palec mi vkládá do pusy. Cítím sama sebe na jeho prstech, na rtech, ale nezvládne se soustředit dost dlouho na to, aby mě políbil.

„Chci se dívat, jak se uděláš,“ šeptá a očima mi běhá po obličeji. Vytáhne palec a kreslí mi na spodní ret. „Chci cítit, jak mě tiskneš, jak se kolem mě stahuješ. Chci pohltit všechny zvuky, které vydáš.“

Vzdychám, svírám mu košili ještě pevněji a přitahuju si ho k sobě ještě drsněji.

„Řekni mi, co chceš,“ sténá.

„Chci to drsnější.“

„To je perverzní,“ říká a olizuje mi rty. „Můžeš dělat, že mě už nikdy neuvidíš. Co je tvoje nejhříšnější myšlenka?“

Zírám mu na rty. „Chci, aby nás někdo slyšel píchat.“

Zvětší se mu zorničky a popadne mě pevně za stehna. Pak se začne pohybovat, tvrdě přirážet a vklouzávat do mě. Pokaždé, když se naše boky dotknou, drsně zasténá.

V ideální chvíli kdosi zaklepe na dveře. Jsou zamčené, ale kdyby vešli dovnitř, slyšeli by narážení jeho kůže do mé, viděli by moje nohy kolem jeho boků, moje šaty vyhrnuté do pasu, zatímco mě divoce ojíždí.

„Ještě,“ vykřiknu – hlasitěji, než bych měla – zakláním se a chytám se desky za sebou. Prsty mi na studeném kovu kloužou, rudnu a potím se.

Cítím se jím plná, napnutá, ztrácím vládu nad končetinami. Jeho tělo do mě perfektně zapadá, s každým přiražením se tře o můj klitoris. Pevný pocit v mém podbřišku sílí, je teplejší a intenzivnější, zakloním hlavu, a když se udělám, hlasitě vykřiknu. Ztrácím se a moje tělo si ho přitahuje ještě blíž, aby se kolem něho mohlo sevřít.

Následuje mě jen o pár vteřin později, jeho pohyby jsou trhané a rychlé, buší do mě a sténá mi do kůže.

VEČERNÍ VÁNEK SI POHRÁVÁ s mými vlasy a konečky mě lechtají na tváři. Cítím vůni chleba a cigaret z kavárny, kterou míjíme po cestě na metro.

Dívám se přes rameno na řadu motorek, které jsou zaparkované poblíž chodníku. „Kde máš stroj?“

„Doma,“ říká jednoduše. „Nechal jsem ho tam, abych se s tebou mohl projít.“

Neříká to proto, aby ode mě sklidil nějakou reakci, takže mu unikne, jak se na něj podívám. Dneska jsme o té nehodě nemluvili, ale mám pocit, že to visí ve vzduchu kolem nás jako neustálý, tichý společník už od chvíle, co jsme se pustili do tématu školy a života přede mnou. Ukázal mi, že si je vědom toho, co se stalo, a nikdy na mě nebude tlačit. Ne jako můj otec, který mi na první narozeniny, co

jsem trávila mimo nemocnici, koupil motorku a opakovaně mi připomínal, abych naskočila zpátky do sedla. Anselova upřímnost mi pořád bere dech. Když mám tendenci všechno vzdát – když se bojím, jestli vůbec budu schopná cokoliv vyslovit – nemá s tím problém. Vypadá to, že mu slova padají z cukrátkové pusy, aniž by nad nimi musel přemýšlet. Zajímalo by mě, jestli byl vždycky tak přímý. Jestli se tak chová ke všem.

Nadchází nejrušnější hodina celého dne, a tak máme štěstí, že se nám podaří najít dvě sedadla vedle sebe. Sedíme bok po boku v narvaném vlaku a já pozoruju náš odraz v okně naproti. I v tom poškrábaném skle a v blikajícím, míhajícím se světle je nemožné přehlédnout, jak je dokonalý. Nikdy předtím jsem tohle slovo na popis kluka nepoužila, ale když se na něj koukám, vnímám jeho rysy, důraz lícních kostí, jemnou, skoro žensky něžnou pusu, to slovo je jediné, které se hodí. Dokonalý.

Povolí si kravatu, rozepne si horní knoflíček od košile, a tak na mě vykoukne hladká, opálená kůže. Rozepnutá košile lemuje jeho dlouhý krk, vidím vzrušující linku klíčních kostí, které vykukují tak akorát na to, abych začala fantazírovat o tom, proč jsem nikdy dřív nepovažovala klíční kosti za něco svůdného.

Jako by ucítil můj pohled, jeho oči opustí míhající se šeď za oknem a potkají se s mým pohledem v odraze. S každým pohybem vlaku se klepe a Ansel se na mě pořád kouká s mírným, vševědoucím úsměvem na rtech. Jak tu mám klidně sedět, v tom prostém tichu, když ještě před hodinou jsem ho měla v sobě, ruce jsem měla mokré od potu, jak jsem se snažila udržet na místě?

Na příští zastávce nastoupí další lidé a Ansel se posouvá, aby uvolnil místo postaršímu muži s těžkými taškami. Prohodí spolu francouzsky pár slov, kterým nerozumím, a pak se Ansel postaví na místo přede mnou. Pravou rukou se chytne za držadlo, které visí ze stropu.

Tím se mi naskytne skvělá podívaná na jeho torzo a předek kalhot od obleku.

Mňam.

Moji pozornost připoutá něčí smích a všimnu si skupinky holek, které sedí kousek od nás. Jsou to asi studentky, o něco mladší než já. Moc staré na střední školu, ale pořád očividně studují. Sedí s rukama u sebe, a jestli je jejich chichotání se a vykulené pohledy jakoukoliv nápovědou, vím přesně, na co koukají. Teda spíš na koho.

Zvednu hlavu a vidím, že se Ansel kouká na starouška vedle mě, poslouchá ho a nevnímá pohledy, které děvčata hází jeho směrem.

Samozřejmě je neviním. Kdybych viděla Ansela v metru, jsem si jistá, že bych si skoro zlomila vaz, jak bych se snažila získat lepší výhled. Zdá se mi, že ta noc, co jsem ho poprvé uviděla v baru, už je roky a roky minulostí. Právě v takových

chvílích bych nejraději pogratulovala svému starému já, že udělalo nebo řeklo něco, co zaujalo jeho pozornost a – díky práci boží nebo alkoholu, pořád tomu nerozumím – si ji udrželo. Někdy si říkám, že jsem byla v minulosti génius.

Mužsky se směje něčemu, co stařík povídá, a nebesa držte mě – znovu se mu ve tváři objeví ďolíček. Okamžitě stočím pohled jako žárlivá přítelkyně – manželka – kterou jsem se stala, a jsem si jistá, že oči všech přítomných dam směřují přímo na něj. Vykulené pohledy, pusy dokořán, výrazy plné touhy.

Neřekla jsem ani slovo, ale přemýšlím, jestli je možné, že se všechny moje myšlenky promítají na plátno nad mou hlavou. Protože zrovna v tomhle momentě se Ansel rozhodne podívat na mě. Jeho oči jsou jemné a hřejivé, natáhne ruku, aby mě palcem pohladil přes spodní ret, jak to dělává. V hrudi se mi rozprskne pocit vlastnictví a stočím se mu do ruky, pusu opírám do dlaně.

Když vlak zastaví v naší zastávce, Ansel se doslova rozzáří. Vezme mě za ruku a vyvede mě ze dveří. Hned když vstoupíme na nástupiště, mě obejme kolem pasu.

„Dneska jsi odešel z práce brzy,“ poznamenávám. Směje se. „To sis uvědomila až teď?“

„Ne no… jo. Moc jsem o tom předtím nepřemýšlela.“ V hlavě se mi vrací všechno, co mi řekl o své šéfové a práci. „Nebudeš mít problém, že ne?“

Krčí rameny stejně jako vždycky, jednoduše a klidně. „Můžu pracovat doma. Přišel jsem dneska dřív než všichni ostatní, mám odpracovaný celý den, i když jsem odešel dřív. Jenom to dneska prostě nebyl den o čtrnácti hodinách jako obvykle. Budou to asi muset přijmout.“

Ale očividně to ještě nepřijali. Vcházíme do bytu a Ansel mě sladce líbá na rty. Přesouvá se ke stolu a zapíná počítač. Jako by existovala nějaká fronta, v ten moment už zvoní telefon a on se na mě omluvně otočí. Zvedá ho s jednoduchým

„Âllo?“

Na druhé straně slyším hluboký mužský hlas a pak si všimnu, že můj muž vypadá spokojeně. Nemá na tváři svůj běžně upracovaný výraz. „Ahoj Olle! Jasně, jsme doma.“

Mávám na něj, aby řekl Oliverovi ahoj i za mě, a pak odcházím do ložnice.

Beru si knížku z gauče a zavírám za sebou dveře, aby měli trochu soukromí.

Postel je široká a měkoučká, lehám si na ni napříč a roztahuju se jako mořská hvězdice. Slyším zvuky ulice a užívám si vůni chleba a česneku. Zírám do knížky, líně přemýšlím, co si uděláme k večeři. Samozřejmě že se vůbec nesoustředím.

Možná je to proto, jak se Ansel usmál do telefonu a já to pořád vidím. Nebo je to jeho hlasem – jak byl hluboký, byla v něm cítit úleva, uvolnění – tolik se

lišil od toho, jak zní posledních několik týdnů. I když není nikdy odtažitý a máme za sebou tu nejlepší noc, pořád je se mnou lehce formální a já to vidím až teď, když vnímám, jak si je blízký s nejlepším kamarádem i přes telefon. Přesně jako já s Lolou nebo Harlow: Nemusím se bát, nemusím filtrovat.

Poslouchám jeho hlas přes dveře, krmím se tou sametovou hladkostí, hlubokým smíchem. Ale pak slyším, jak si odkašle a trochu se zarazí. „Je v pohodě. Teda, jasně, že je skvělá.“ Odmlčí se a pak se tiše směje. „Já vím, že si to myslíš. To si budeš myslet, i když spolu budeme třicet let.“

Můj žaludek se roztančí, ale zvadne, když řekne: „Ne, o tom jsem s ní ještě nemluvil.“ Zase je ticho a pak šeptem dodává: „Jistěže sem Perry nechodí. Nechci, aby se cokoliv z toho bordelu Mii dotklo.“ Zastavím se a nakloním se blíž, abych ho lépe slyšela. Proč neřekl Oliverovi, že tu Perry včera divoce bušil na dveře?

Slyším v jeho hlase neznámou příkrost a nervozitu. „To víš, že to udělám. Říkám ti, že to udělám, Olivere, už kurva sklapni.“ Ale pak se znova rozesměje a všechno napětí z jejich konverzace zmizí. Zmateně mrkám. O co s Perrym jde? S čím ten neznámý bordel souvisí, co je ta nezodpovězená otázka, která nejspíš vysvětluje, proč letos nebyl ve Státech s nimi? Jak by se to mohlo týkat mě?

Zavrtím hlavou, abych si ji pročistila, je mi jasné, že bych tam měla vejít a dát mu vědět, že jsem to slyšela, nebo jít pryč. Nebo obojí. Už tak máme dost nezamýšlených tajemství… alespoň on.

Otevřu dveře od ložnice, vkročím do obýváku a položím mu ruku na rameno.

Lehce sebou trhne, otočí se na mě a zvedne mou ruku ke rtům, aby ji políbil.

„Slyšela jsem tě,“ řeknu a pokrčím rameny, jako bych se chtěla omluvit, protože je to moje vina. „Půjdu nakoupit něco k večeři.“

Přikývne, očima mi poděkuje za diskrétnost a ukáže na peněženku, která leží na stolku u dveří. Ignoruju ho a vyklouznu ven. Až když nastoupím do malého výtahu, konečně se pořádně nadechnu.

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

NSEL POŘÁD pracuje. Dělá, co může, aby se mnou mohl trávit co nejvíc času, zatímco já předstírám, že dny s ním a novinka, kterou jsem zrovna objevila a které se říká „pohodový čas“, se brzy nestanou minulostí.

Pochybnosti – to jsou moji noví kámoši.

Ať už ho trápilo cokoliv, zdá se, že se to spravilo; je šťastnější, míň úzkostlivý, náš sexuální život je rozhodně méně vrtkavý a mnohem erotičtější. O Perrym ani o jeho noční návštěvě se už nebavíme.

Jednou ráno se vzbudil ještě před úsvitem. Slyším jen, jak štrachá v kuchyňce. Místo toho, aby mě políbil na rozloučenou a odešel ke dveřím, mě ale vytáhne z postele a dá mi do ruky jablko, hrníček kávy do druhé a řekne mi, že máme společný volný den; celou neděli před sebou. Krev se mi rozproudí nadšením a probudí mě to mnohem rychleji než ostrá vůně kávy, která se line malým bytem.

Zakousnu se do ovoce. Usmívám se, když balí piknikový koš, a jdu za ním zpátky do ložnice, abych se dívala, jak se obléká. Jsem ohromená tím, jak si ležérně uvědomuje svoje tělo a je s ním smířený, natahuje na sebe boxerky a džíny. Fascinuje mě, jak jeho prsty zapínají každý knoflíček košile. Chvíli si pohrávám s myšlenkou, že bych ho zase svlíkla, jenom aby se mohl znovu obléct. Otočí se na mě a zachytí můj pohled. Místo toho, abych ho dál pozorovala, uhnu očima a zadívám se ven z okna. Hodím do sebe zbytek kávy jediným

dlouhým lokem.

„Proč se přede mnou ještě stydíš?“ ptá se a přichází ke mně. „Po tom, co jsme dělali včera v noci?“

Včera jsme vypili hodně vína a moc jsme nevečeřeli. Byla jsem divoká, hrála jsem, že jsem filmová hvězda, která přijela do města jen na jednu noc. On byl můj sekuriťák, který mě odvedl do svého bytu, aby mě chránil… a pak mě svedl. Je neuvěřitelné, jak těžké je odpovědět na tak jednoduchou otázku. Stydím se. Nejde o něco, co se objeví jen někdy, to je prostě můj základ. Kouzlo není v tom, proč se to projevuje, když jsem s ním; je v tom, jak jednoduše moje nesnáze zmizí, když jsme spolu.

Ale vím, co tím myslí; jsem v jeho přítomnosti nepředvídatelná. Jsou noci, jako jedna tenhle týden, kdy je pro mě jednoduché mluvit hodiny a hodiny – jako bychom se znali roky. A pak přijdou chvíle jako tahle, kdy by to mohlo být mnohem snazší. A já se otočím a nechám napětí mezi námi zmizet.

Zajímalo by mě, jestli má pocit, že si vzal holku, ve které jsou schované dvě: divoška a stydlivka. Než ale stihnu nechat tuhle myšlenku naplno ovládnout mou mysl, ucítím teplý dotek jeho rtů na svém krku. „Dneska si budeme hrát, že jsme na prvním rande, stydlivko. Budu se tě snažit okouzlit a později mě možná necháš, abych tě políbil na rozloučenou.“

Jestli mě bude ještě chvíli hladit po bocích jako teď, jestli mě bude líbat na citlivé místečko pod uchem, možná mu dám úplně všechno, ještě než vyjdeme z bytu.

Ale chápu, že je unavený z věčného posedávání uvnitř, schovávání mě do skříně. Teď se dívá on, jak se oblíkám já a vůbec neskrývá svůj obdiv, když na sebe natahuju kalhotky, podprsenku, bílé tričko na ramínka a dlouhou lazurovou sukni. Když jsem oblečená, lehce hvízdne a postaví se. Přijde ke mně a vezme mě za bradu. Dvěma prsty odhrne moje tmavé vlasy na stranu, aby se mi mohl podívat přímo do očí. Hlouběji a hlouběji.

„Opravdu jsi ta nejkrásnější žena, kterou jsem kdy viděl.“ Líbá mě na kraj úst a dodá: „Pořád se to zdá trochu neskutečné, viď?“

Potom se usměje, jako by ho ta pravda – že tady budu jen pár dalších týdnů

– vůbec netrápila.

Jak to jen děláš? Chci se ho zeptat. Jak to, že na tebe nedoléhá ten hrozící konec našeho okouzlení, který se nezadržitelně blíží?

CÍTÍM SE OBDIVOVANÁ a obalená jeho pažemi, které mě objímají. Míjíme jeho motorku zaparkovanou u chodníku před domem a míříme k metru. Ve volné ruce nese tašku s jídlem a pohupuje s ní. Pobrukuje si písničku, zdraví sousedy, sklání se, aby pohladil pejska na vodítku. Štěně se na něj překvapeně kouká a v širokých hnědých očích má výraz, který říká, že by ho klidně následovalo domů. Ty a já spolu, říkám si. Trochu mě štve, že si vybral profesi, jakou si vybral – právo – a nedělá s tím něco pořádného. Proč třeba nepomáhá babičkám, které někdo zneužívá kvůli pár korunám? Mohl by přece klidně právo učit, vykřikovat a skákat po stole.

„Kam jdeme?“ ptám se, když nastoupíme do metra směr Châtillon.

„Na moje nejoblíbenější místo.“

Lehce do něj drcnu ramenem. Je to jen hravé pošťuchování za to, že mi nic neřekl, ale doopravdy trochu tajemství zbožňuju. Líbí se mi, že to naplánoval. I kdyby to udělal až dneska ráno při úsvitu. Přestoupíme na Invalidovně a celý proces se mi zdá povědomý – valíme se s dalšími těly tunelem, jdeme po směrovkách a bez přemýšlení nasedáme na další vlak. Zaskočí mě bolestivá myšlenka na to, že i když se to začíná zdát jako něco samozřejmého, nejsem tu doopravdy doma.

Poprvé od chvíle, co jsem sem skoro před měsícem přijela, vím naprosto jistě, že nechci odjet.

Anselův hlas přitáhne mou pozornost ke dveřím: „Ici,“ huhlá si pro sebe a bere mě za ruku. Táhne mě skrz zavírající se dveře, které se za námi hned zabouchnou.

Vyjdeme nahoru z metra a projdeme několika ulicemi, dokud se před námi neotevře volný průhled a já se mimoděk nezastavím. Moje nohy přirostly k chodníku.

Četla jsem si o Jardin des Plantes v průvodcích, které mi nechal Ansel v tašce. Ale za všechny dny, co jsem zkoumala Paříž, jsem sem ještě nedorazila. Určitě to ví, protože teď tu stojíme a koukáme na cosi, co musí být nejkrásnějšími zahradami na světě.

Rozpínají se kilometry daleko. Trávníky jsou tak zelené, že svítí, a květiny mají všechny barvy, které jsem snad v přírodě nikdy neviděla.

Procházíme se klikatými uličkami a tu krásu kolem si naplno užíváme. Jsou tu všechny květiny, které rostou na území Francie, říká mi hrdě Ansel. V dálce vidím budovy mausoleí: pro evoluci, mineralogii, paleontologii, entomologii. Tak upřímné a čisté vědy umístěné v hoře mramoru a zazděné mezi stěnami ze skla, musí každému připomenout, jak jsou vznešené.

Kolem je samá země a hlína, ale všechno je tak barevné, že se nemůžu přestat rozhlížet. Zírám na tlustý záhon fialek a levandule, moje pozornost už ale uniká dál k omračujícím gerberám a chryzantémám.

„Měla bys vidět…“ Ansel se zastaví a zamručí, dva prsty si tiskne k puse a snaží se přijít na správný výraz v angličtině. Moc často se mu to nestává, ale nemůžu si pomoct a naprosto ho v ten moment baštím. Možná je to tím jeho drobným mlasknutím, nebo tím, jak se většinou vzdá a řekne slovo v mazlivé francouzštině. „Conquelicots?“ říká. „Jemné kytičky na jaře. Červené, ale někdy jsou oranžové nebo žluté?“

Vrtím hlavou. Netuším, co myslí.

„Než rozkvetou, vypadají jako varlata.“ Směju se. „Myslíš máky?“

Přikývne, luskne prsty a vypadá opravdu tak šťastně, jako bych ty květiny kolem sama vysázela. „Máky. Měla bys vidět máky na jaře.“

Ale ten náznak mezi námi tiše vyšumí ve vzduchu, zmizí bez jediného komentáře; zase mě vezme za ruku a jdeme dál.

Vypichuje všechno, co je před námi: květiny, stromy, chodníčky, vodu, stavby, kameny – říká mi ta slova ve francouzštině. Chce, abych je opakovala. Skoro mě nutí, jako by mě mohl dalšími znalostmi udržet na zemi, abych už za pár týdnů nevlezla do letadla a nezmizela.

V plátěné tašce máme chleba a sýr, jablka a malé čokoládové sušenky. Najdeme si lavičku ve stínu – nesmí se tu sedět na trávě. Pustíme se s chutí do jídla, jako bychom nejedli celé dny. Být k němu tak blízko mě rozvibrovává tolika jemnými, bolestivými způsoby. Když se dívám, jak bere chleba z tašky a kousek si utrhne, svaly na jeho ruce se tím pohybem napnou a zatáhnou, zajímalo by mě, jak se mě poprvé dotkne, až se vrátíme do bytu.

Bude to rukama? Nebo mě bude nejdřív laškovně ochutnávat pusou, jako to dělává? Nebo bude nedočkavý stejně jako já, strhá oblečení, aby se do mě dostal co nejrychleji, začne se divoce zmítat?

Zavírám oči. Vychutnávám si slunce a dotek jeho prstů na zádech i sevření na rameni. Chvíli povídá o tom, jak moc to tady má rád – architekturu, historii – nakonec nechá slova odplout a veškeré zvuky obstarávají ptáčci nad námi, kteří poskakují a švitoří v korunách košatých stromů. Na jeden dokonalý okamžik si dokážu představit, že takhle budu žít věčně: prosluněné neděle v parku s Anselem a příslibem jeho těla, které se střetne s mým hned po západu slunce.

POPRVÉ JSME SPOLU strávili celý den a přitom se nesvlékáme, nedotýkáme se jeden druhého, nemilujeme se – což je vlastně všechno, co známe. Po jedenácti hodinách chození jsme stihli všechno, co se za den stihnout dá. Celý den jsem se dívala na jeho rty a poslouchala dokonalá slova, která vypouštěl ven. Pozorovala jsem jeho široké, šikovné ruce, když ukazoval na všechna ta důležitá místa, a jeho laškovné zelené oči, které se mi zastavovaly na rtech a rukou tak často, abych si byla jistá, že ho chci ihned cítit v sobě.

Na moment si s tou myšlenkou pohrávám a zastaví mě jen jednoduchá známá obrana, že jsme přece kultivovaní. Sotva přijdeme do bytu, políbí mě do

vlasů, nalije mi skleničku vína a zapne počítač, aby si zkontroloval pracovní maily. Slibuje, že to nebude trvat dlouho. Sedí ke mně zády a já se choulím na gauči, upíjím víno a dívám se, jak se mu pomalu zase napínají ramena. Okamžitě začne zběsile bušit do klávesnice a odpovídá na očividně pádný email. Odešle odpověď, zakloní se na židli a otráveně si prohrabuje vlasy.

„Putain,“ nadává tiše a vydechuje.

„Anseli?“

„Hmm?“ předkloní se a schová si obličej do dlaní.

„Pojď sem za mnou, hmm?“

Ještě jednou se zhluboka nadechne, postaví se, pak ke mně přijde. Když se mu ale podívám do obličeje – jeho oči jsou bezvýrazné, ústa se neusmívají a působí vyčerpaně – vím, že je po kouzle a půjdu zase dneska spát sama. Vrátili jsme se do reálného světa, který ovládá jeho záhadná, krutá práce, a já jsem jen něčím dočasným.

Jsme zpátky a hrajeme si na domácnost.

„Ten den volna ti nadělal ještě víc práce, že jo?“

Pokrčí rameny a vezme můj spodní ret mezi prsty. „Je mi to fuk.“ Skloní se, líbá mě a vychutnává si mě. Pak se odtáhne. „Jo. Musím zítra do práce hodně brzo.“

Je neděle a on už má skluz na příští týden.

„Proč to děláš?“ ta slova ode mě zní divně; veškeré konverzace o jeho práci dosud byly jeho omluvy za to, že tolik pracuje, a já mu říkala, že to chápu. Ale pravda je úplně opačná a zrovna teď jsem k smrti vyděšená, že jsem se ho na to doopravdy zeptala. Kromě toho, že je jeho šéfová asi pěkná dračice a že si díky téhle práci bude moci vybírat zaměstnání, kde bude chtít, vůbec nevím, o co tu jde.

„Když odejdu takhle brzo, nenajdu žádné dobré místo. Je to hrozně prestižní, víš. Musím vidět celý soudní proces.“ Stačí, aby mi o tom pověděl jen kousek – vágní detaily o korporacích, které spolu soupeří, že je to vlastně otázkou intelektuálního majetku, o taktikách prodeje v samém srdci případu. Odtáhnu se a překvapeně se na něj podívám.

O tomhle soudním řízení jsem slyšela. Znám jména korporací, které si jdou po krku. Je to tak velký případ, že to pořád běží v televizi, píšou o tom v novinách. Už chápu, proč musí tolik pracovat.

„To jsem netušila,“ říkám. „Jak se ti podařilo odjet do Vegas?“

Podrbe se ve vlasech a pokrčí rameny. „Byly to tři týdny, kdy mě nepotřebovali. Sbírali nějaká svědectví, a tak jsem měl konečně trochu pauzu. Tady v Evropě je asi mnohem běžnější udělat si dlouhou dovolenou.“

Stáhnu si ho vedle sebe na gauč, ale jeho tělo mi říká, že sem přišel jen na vteřinku. Postaví se a místo toho, aby šel se mnou do postele, se vrátí k počítači.

Pohladím ho rukou přes tričko a zjišťuju, že se těším, až ho zítra uvidím oblečeného do obleku. Pocit viny cítím až v žaludku. „Nosíš obleky a kravaty i k soudu?“

Usměje se a skloní se, aby mi zašeptal do kůže na krku: „Já k soudu nechodím… ale nosí se tam klasika. Jsem něco jako mladší zástupce. Firemní právo je asi ve Francii trochu jiné než v Americe, ale obojí se dost liší od kriminálního práva. Tady se většina jednání odehrává u stolu.“

„Když je to jiné ve Státech a máš licenci i tam… proč ses vrátil po škole sem?“

Zamručí, a když mě líbá na tvář, vrtí hlavou. Je to poprvé, co mi na něco neodpověděl. Nevím, jestli jsem zklamaná nebo fascinovaná.

„Doufám, že budeš mít brzy hotovo,“ řeknu a položím mu ruku na obličej. Nedokážu mu odolat, přejíždím mu palcem po rtech. „Doufám, že to takhle nebude navždycky. Líbí se mi, když jsi se mnou.“

Zavře oči, nadechne se a usměje se na mě: „Teď zníš jako opravdová manželka.“

PATNÁCTÁ KAPITOLA

DYŽ ANSEL v pondělí odejde do práce, skoro se mi uleví. Můžu se totiž vrátit do toho maličkého obchůdku v zapadlé uličce. Sotva dýchám a modlím se, aby měli otevřeno. Myslím, že Ansela baví hrát si; doufám, že ho to

baví aspoň tak jako mě. Poznáváme se v malých záblescích, odhalujeme se jeden druhému, zatímco děláme, že jsme někdo úplně jiný.

Dneska ho chci rozmluvit.

Obchůdek je otevřený a je tam i stejná prodavačka, která mě vítá hřejivým úsměvem a povědomou vůní kosatce. Vezme mě za ruku a odvede mě ke spodnímu prádýlku.

„Tak co budete dnes?“ ptá se.

Několik dlouhých vteřin mi trvá, než najdu vhodná slova, a ani pak neodpovím doslova na její otázku. „Potřebuju najít způsob, jak ho zachránit.“

Chvíli si mě prohlíží a pak mi podá sexy kostýmek vojandy. To rozhodně není to, co jsem měla na mysli. Místo toho se koukám na negližé, které je tak ostře rudé, že se skoro leknu, abych si nespálila prsty.

Její smích je hrdelní a hlasitý. „Jistě, dneska budete zachraňovat v tomhle. Tentokrát ponesete hlavu vzhůru a tvářit se budete trochu nevyzpytatelně, řekla bych.“ Natáhne se ke stěně a podá mi drobný doplněk. Když si prohlédnu, co mi to vlastně dává, skoro se mi zdá, že mi to zasvítilo v rukou. Sama bych si to nikdy nevybrala, ale je to dokonalé.

„Bavte se, chérie.“

DODĚLÁVÁM SI MAKE-UP na dnešní vystoupení. Můžu se na něj spolehnout, stíny mám kouřové a tmavé, rty ještě rudější a plnější než obvykle. Tvářenku si nanáším tak, abych vypadala jako dračice, která se jen tak před něčím nezastaví. Poodstoupím a dívám se na sebe v úzkém zrcadle na stěně v ložnici. Vlasy mi padají rovně k bradě, černé a lesklé. Moje oříškové oči jsou poslední dobou spíš dožluta než zelené. Potřebuju zastřihnout ofinu; když mrknu, sahá mi až k řasám. Ale ženě, která přede mnou stojí, se líbí stíny, které vrhá do tváře. Ví moc dobře, jak se podívat zpod řas a flirtovat. K tomu jí pomůžou i rudé růžky,

které jí lehce vykukují z tenké, černé čelenky ve vlasech.

Negližé je vyrobeno z krajky a je potaženo měkkým tylem. Vrstvení vzbuzuje dojem zahalenosti, ale i v mdlém světle svíček, které jsem rozmístila po bytě, vidím naprosto jasně bradavky, které jím prosvítají. Jediné, co mám ještě na sobě, jsou malá tanga stejné barvy a látky.

Tentokrát nejsem nervózní, když uslyším výtah a dveře, které se otevírají, klidný Anselův krok, když přichází k bytu.

Vejde dovnitř, pustí klíčky do misky na stolku a helmu strčí pod něj. Pak se teprve otočí na mě a uvidí mě sedět v kuchyni na jedné ze židlí, které jsem postavila kus od chodby.

„Proboha, Cerise.“ Pomalu si sundá tašku, opatrně ji položí na podlahu. Dychtivý úsměv začíná v koutku jeho úst a líně se rozpíná přes celou tvář, když si všimne mých růžků. „Jsem v maléru?“

Zavrtím hlavou. Třesu se z toho, jak vyslovuje malér, je to asi nově moje nejoblíbenější slovo. Postavím se a jdu k němu. Nechám ho, aby si prohlédl celý kostým.

„Ne,“ říkám, „ale doslechla jsem se, že jsi v situaci, kterou bys chtěl změnit.“ Pozvedne zvědavě obočí: „V situaci?“

„Ano. Pracovní situaci.“

V očích se mu objeví záblesk hravosti. „Ach tak.“

„Můžu pomoct.“ Přijdu blíž a pohladím ho po hrudi, hraju si s jeho kravatou. Uvolním ji a řeknu: „Poslali mě sem, abych ti nabídla něco, co nebudeš moct odmítnout.“

„Kdo tě poslal?“

„Můj šéfík,“ říkám s drobným mrknutím.

Ještě jednou si mě celou prohlédne a natáhne se, aby mě pohladil po rtech. Je to známý pohyb, ale místo toho, abych otevřela pusu a olízla ho jako vždycky, se do něj zakousnu.

Odtáhne se s tichým vydechnutím a pak se rozesměje. „Jsi neodolatelná.“

„Jsem mocná,“ opravuju ho. „Jestli dnes všechno půjde dobře, dokážu ukončit tenhle hrozný, otravný proces, který ti žere většinu času – jediným lusknutím!“

Rozvážu mu kravatu a dívám se na jeho pobavený výraz, který se pomalu mění v něco mnohem upřímnějšího a naléhavějšího. „To bys dokázala?“

„Když mi dáš svou duši, nechám všechny tvoje problémy shořet.“

Vrací se mu úsměv a ruce se neposedně natahují kupředu, aby mě vzaly za boky. „S tím, jak vypadáš, duši na nic nepotřebuju.“ Nakloní se blíž a pohladí mě nosem po krku, vdechuje mou vůni. „Je tvá. Jak budeme vyjednávat?“

Odstrčím jeho ruce a sundám mu kravatu. Dám si ji na krk. „Těší mě, že se ptáš.“ Rozepínám mu košili a vysvětluju: „Položím ti několik otázek, abych mohla určit cenu tvojí duše. Jestli jsi nezkažený, ukončím to ještě dneska v noci tak, abys z toho vyšel jako hrdina, který přemohl druhou stranu. Ale jestli jsi hříšník, no…“ krčím hravě rameny. „Možná to bude dost divoké, ale proces nějak ukončíme. Pak si vyberu svůj honorář.“

Do tváře se mu vrací ďolíček. „A na jaké otázky musím odpovědět?“

„Musím zjistit, jak dobrý nebo špatný jsi.“ Ztiším hlas a dodám: „Můj šéf nerad platí moc a udělat z tebe hrdinu – to by byla pekelně drahá prácička!“

Vypadá upřímně zmateně. „Tomu nerozumím. Není pro tebe moje duše tím cennější, čím zkaženější jsem?“

Vrtím hlavou. „Vyjednávám s tebou jen proto, abych tě odlákala andělům.

Dostanu tě za lepší cenu, když tě nebudou chtít pustit.“

„Chápu,“ říká a usmívá se na mě.

Na chvíli se mezi nás vkrade ticho, jakási hrozba z napětí se pohybuje v kruhu kolem našich těl, která jsou tak blízko u sebe. Pro tentokrát jsou pravidla moje, celá hra je v mé režii a já se cítím opravdu neohroženě. Ruce se mi na jeho hrudi třesou, když si uvědomím, jak se kruh uzavírá. Jsme si rovni. Jsem jeho žena. Chci ho zachránit.

„Tak to jsem pak plně v tvé moci,“ šeptá. „Jestli dokážeš, co slibuješ, pak hraju.“

Nakloním hlavu. „Svlékni se.“

„Úplně do naha?“ zase se mu do očí vrací pobavení.

„Úplně.“

Stáhne si krásnou modrou kostkovanou košili přes ramena. Mám problém, abych udržela svůj pohled na jeho obličeji, protože kůže, kterou mi odhaluje, je mou nejoblíbenější věcí v celé Francii.

„Jak ses k téhle profesi dostala?“ ptá se a rozepíná si pásek.

„Šéf mě našel. Byla jsem sama a procházela jsem se ulicemi,“ říkám a nemůžu si pomoct – musím se natáhnout k němu a pohladit ho rukou po hrudi. Líbí se mi, jak se mu při mém doteku chvěje dech a napíná kůže. „Tak ho napadlo, že bych mohla být dobrou advokátkou. A když jsem zjistila, že si budu moc hrát s chlapečky, jako jsi ty? Nemohla jsem odolat!“

Zatáhne za pásek, uvolní sponu tak rychle, že kůže ostře zavrže. Pásek padá na zem a jeho kalhoty jdou dolů nedlouho po něm.

Když se zastaví u gumičky na trenýrkách, je mi jasné, že mě provokuje. Čeká, až se mu podívám do očí.

Ale to neudělám.

„Dolů,“ nařizuju mu. „Musím vidět, s čím tady pracuju.“

Pomalu si je stahuje a ještě pomaleji – přitom sebevědomě – z nich vystoupí. Nikdy si nezvyknu na nahého Ansela. Jeho bronzové, silné tělo, které vypadá tak dokonale, že ho toužím ochutnat. Proboha, vždyť vím, jak dobře chutná! Dává mi opravdu hodně zabrat, abych si neklekla a neudělala mu jednu dlouhou kluzkou čáru jazykem od varlat až k napnutému žaludu.

Nějakým zázrakem se mi ale podaří odolat, i když natahuje ruku a pohrává si dvěma prsty se špičkou svého penisu. Chvíli ho drží, jako by mi ho nabízel. Sundám si jeho kravatu a místo toho ho chytím za ruce. Dám mu je za záda a u zápěstí je kravatou svážu. Suk je pevný, ale když bude opravdu chtít, jednoduše se z něj dostane.

Znovu si ho otočím k sobě a lehce ho šťouchnu do hrudi. „Posaď se na gauč.

Přišel čas na otázky.“

„Jsem trochu nesvůj,“ říká s plachým zamrkáním, ale odhodlaně kráčí k pohovce a opatrně se zhoupne, aby se s rukama za zády posadil.

„Chlapi jsou v téhle části vždycky nervózní,“ říkám a jdu za ním. Kleknu si mu obkročmo na stehna. Ukazováčkem mu kreslím kolem špičky penisu. „Nikdo nechce přiznat, co všechno špatného udělal.“

„A s kolika muži už jsi tohle dělala?“ tentokrát se v jeho hlase objeví cosi nového – snad žárlivost. Nebo je to vzrušení z představy, jak to dělám s někým jiným?

Pořád jsou tu věci, které se musím o svém manželovi naučit.

„To budou tisíce a tisíce,“ šeptám a vychutnávám si jeho temný pohled. Ano, je to žárlivost. „Jsem nejlepší ze všech advokátek. Jestli chceš, abych si dnešní noc pamatovala, asi bys mě měl něčím ohromit.“

Sednu si zadečkem na jeho stehna a zhoupnu se dopředu. Nechám jeho penis, aby se lehce dotkl mé komnaty, a zase se odtáhnu. Když se zatne proti svázaným zápěstím, napínají se mu pod mýma rukama ramena.

„Jsi vlhká z toho, když můžeš vést, Cerise?“ šeptá a je vzrušený. Porušil pravidla, ale vypadá to, že se nemůže udržet. „Chtěl bych ti říct, co to se mnou dělá, vidět tě takhle na sobě.“

Nemusí mi to říkat; vidím to. Během jediného nádechu si ale uvědomím, co tím myslí a o co žádá. Je to stejné jako tu noc, co jsme si hráli na služebnou a jejího pána. Říká beze slov: Nakrm mě.

Jen na to jde jinak.

Sáhnu si mezi nohy, prsty vklouznu pod satén a rozhodnu se, že mu udělám malou show: zavřu oči, tiše sténám, když se dotýkám sama sebe, pohupuju boky.

Když vytáhnu ruku, místo toho, abych mu ji vložila do pusy, ho chytnu za bradu tou druhou a nakreslím mu mokrou čáru přes horní ret, přímo pod nos.

Sténá a je to krásný, temný, bolestný zvuk, který bych si chtěla nahrát a přehrávat si ho dokola a dokola, když bych se na něj posadila a vozila se na něm. Je tak tvrdý, jeho penis pumpuje, špičkou se skoro dotýká mého pupíku. Nahoře se tvoří kapička tekutiny a stéká po něm, třpytí se.

Cítím sliny v puse, hruď se mi dme. Nepředstavovala jsem si svou hru tak rychlou. Nikdy si tím nejsem jistá, ale je dost vzrušený, aby mu to bylo nepohodlné. „Nechceš, abych tě ochutnala, než se začnu vyptávat?“ šeptám a lehce vystupuju z role. Jeho napětí krku a povolný výraz v obličeji mi dávají pocit, že bych se o něj měla postarat.

„Non,“ říká rychle. Rychleji, než jsem čekala. Oči má doširoka otevřené, rty vlhké, protože si je zrovna olízl. Snaží se dostat z nich mou chuť. „Sváděj mě.“

Sesunu se z jeho klína a postavím se. „Tak dobře.“ Nakloním se ke konferenčnímu stolku, abych si vzala zápisník a pero. Nechám ho, aby si prohlédl můj zadeček, stehna a červená hedvábná tanga. Slyším, jak za mnou přerývaně dýchá.

Vracím se k němu a procházím si seznam. Napsala jsem si pár poznámek, abych nezapomněla, na co se ho chci ptát. V tak vášnivém okamžiku, jako je tenhle, když sedím na jeho klíně, je nahý a dívá se na mě, jako by byl sotva schopen udržet svázané ruce, bych velmi snadno zapomněla.

Zase se usadím a přejíždím mu perem po hladké kůži na hrudi. Houpu se lehce nad jeho napnutými stehny. „Začneme něčím jednoduchým.“

Přikyvuje a zírá mi na prsa. „D’accord.“ Fajn.

„Jestli jsi totiž někoho zabil, tak pro mě nemáš moc velkou cenu – to bychom tvou duši dostali tak jako tak.“

Usmívá se, trochu se uvolní, když pochopí, o co v mé hře půjde. „Nikdy jsem nikoho nezabil.“

„Mučil?“

Směje se. „Obávám se, že to se právě teď děje mně, ale ne – nemučil jsem nikoho.“

Dívám se zpátky na seznam. „Smrtelnými hříchy asi projdeme celkem rychle.“ Olizuju si rty. „Tady většinou chlapi ztrácejí největší cenu.“

Přikývne a upřeně mě pozoruje, jako bych skutečně měla moc změnit jeho osud.

„Lakomství?“

Unikne mu tiché uchechtnutí. „Jsem advokát.“

Přikývnu a dělám, že si píšu poznámku. „Pracuješ pro firmu, kterou nenávidíš, ale která ti platí nechutně moc peněz, abys reprezentoval obrovskou korporaci, která se soudí s jinou. To tě asi můžu zapsat i pod nestřídmost, že?“

Zase se usměje a ďolíček v tváři jasně poskočí. „Asi ano.“

„Pyšný?“

„Já?“ říká s vítězným úsměvem. „Jsem tak skromný, jak jen to jde.“

„Výtečně.“ Snažím se neusmívat a dívám se zase do papíru. „Chtíč?“

Zvedá se v bocích, penis těžce spočívá mezi našimi stehny. Dívám se mu do obličeje a čekám, až promluví. Nahlas ale neodpoví.

Po těle se mi rozlévá teplo a jeho pohled to jen podporuje. Nakonec se musím podívat jinam. „Závist?“

Trvá mu dlouho, než odpoví, a tak se mu stihnu zase podívat do očí a snažím se pochopit, co si myslí. Je najednou podivně vážný a odevzdaný, jako by skutečně o něco šlo. Poprvé mě napadne, že možná jde. Jako Mia jsem se ho prostě na tyhle věci nemohla zeptat, i když bych chtěla. Nikdo nemůže být tak dokonalý jako on a část mého já prostě potřebuje vědět, kde je jeho slabina, kde selhává. Je pro mě jednodušší obléct se jako Satanova pomocnice a zjistit to.

„Ano, cítím závist,“ říká tiše.

„Potřebuju detaily.“ Nakloním se blíž a líbám ho na tvář. „Co komu závidíš?“

„Dřív to tak nebylo. Vždycky se snažím ve všem vidět pozitiva. Finn a Oliver… někdy ze mě skoro šílí, říkají mi, že jsem impulzivní nebo přelétavý.“ Na chvíli se odpoutá od mých očí a pohlédne přes moje rameno do místnosti.

„Ale teď se dívám na své nejlepší přátele a vidím volnost, kterou mají… chci ji taky. Myslím, že to je závist.“

Tohle bolí. Bodnutí se mění v žár, který mi zaplavuje hrdlo a šplhá mi dýchacími cestami. Párkrát polknu a pak ze sebe konečně vypravím: „Chápu.“

Okamžitě si uvědomí, co řekl, a skloní hlavu tak, abych mu viděla do obličeje.

„Není to proto, že jsem ženatý a oni ne,“ říká honem. Očima těká po prostoru, snaží se najít těch v mých pochopení. „Tohle nesouvisí s tím rozvodem; ten jsem nechtěl. Nešlo jen o to, že jsem ti to slíbil.“

„Dobře.“

„Závidím jim něco jiného, než co máš na mysli.“ Zastaví se a čeká, až se uvolním a můj výraz se stane přívětivějším. Pak dodává: „Nechtěl jsem se stěhovat do Paříže. Ne kvůli práci.“

Přimhouřím oči. „Opravdu?“

„Miluju Paříž – je to moje srdcovka – ale nechtěl jsem se sem takhle vrátit. Finn miluje svoje rodné město; nikdy nechce odjet. Oliver si otevírá obchod v San Diegu. Závidím jim, jak jsou šťastní, protože žijí tam, kde chtějí.“

Na jazyk se mi derou tisíce otázek, snaží se dostat ven. Nakonec se zeptám na to, co jsem se ptala už včera: „Tak proč jsi sem přijel?“

Dívá se na mě, hodnotí mě. Nakonec z něj vypadne jen: „Asi jsem měl pocit, že musím.“

Nejspíš mluví o povinnosti vzít tu práci, protože by si navždy vyčítal, že ji odmítl. Je mi jasné, že i když ji nesnáší, byla to příležitost, která přijde jednou za život. „Kde bys byl raději?“

Vlhčí si jazykem zuby. „Rád bych měl alespoň možnost odjet se svou ženou, až bude muset.“

Srdce mi poskočí. Rozhodnu se přeskočit hněv a lenost, protože mě rozhodně naše současné téma zajímá rozhodně víc. „Jsi ženatý?“

Přikývne, ale nemá ani trošku hravý výraz. „Ano, jsem ženatý.“

„A kde je tvoje žena právě teď, když ti sedím na nahém klíně a mám na sobě jen kousek průhledné látky?“

„Není tu,“ šeptá tajemně.

„Děláváš tohle často?“ ptám se a laškovně se usmívám. Chtěla bych rozpustit obláček vážnosti, který nad námi visí. „Stává se, že si vezmeš dovnitř ženy, zatímco je tvá manželka pryč? Je fajn, žes o ní začal mluvit, protože cizoložství je hned další položka v mém seznamu.“

Zvážní. Sakra. Strefila jsem se do černého. Zavřu oči, vzpomenu si na to, co mi řekl o svém tátovi, jak nebyl jeho mámě nikdy věrný, jak ji zástupy žen v jejich domě dohnaly k tomu, aby se odstěhovala do Států, když byl Ansel teprve puberťák.

Chci se mu omluvit, ale stihne promluvit rychleji než já. „Byl jsem nevěrný.“ V hrudi se mi s jeho slovy rozevře obrovská černá díra, která polyká moje orgány a děsně to bolí: mizí mi plíce, srdce, a pak, když jsem si jistá, že se dusím, zmizí i žaludek.

„Ne své ženě, to nikdy,“ dodává po dlouhé odmlce tiše a očividně vyděsil sám sebe. Zavírám oči a úlevou se mi točí hlava. Pořád mám ale pocit, že se mi srdce vrátilo do hrudi rozviklané, bije tiše, když si uvědomím, že je spíš podobný otci než matce, když dojde na podvádění. „Snažím se být lepší.“

Trvá to dlouhých několik vteřin, než jsem schopna promluvit, a když se mi to podaří, zním bez dechu a zničeně. „No, tohle rozhodně hraje pro mě.“

„To rozhodně,“ šeptá.

Pořád mi bublá hlas. „Zase potřebuju detaily.“

Nakonec se mu v koutku objeví drobný nejistý úsměv. „Jistě.“ Opře se o gauč a dívá se na mě vystrašenýma očima. „Potkal jsem ženu. Kousek odtud.

Z Orléans.“ Odmlčí se a zavře oči. Vidím, jak mu na krku tepe žilka. I když je jeho vysvětlení tak prosté, neurčité, vypadá to, že je celý napnutý.

Je to tím, že jsem ve spodním prádle a on je nahý? Nebo má strach z toho, jak budu reagovat?

Položím mu ruku na hruď. „Pověz mi víc,“ šeptám a cítím, jak mě zaplavuje úzkost. „Chci vědět všechno.“ Chci a taky nechci.

Pod mým dotekem se uvolní. „Studoval jsem práva a byli jsme spolu i přes tu vzdálenost; ona studovala módu tady v Paříži.“ Odtáhne se a dívá se na mě. Pak dodá: „Já vím, že umím být dost impulzivní, co se emocí týká. Po prvních pár měsících… bylo mi jasné, že jsme spíš přátelé než milenci. Ale doufal jsem, že to bude zase plné vášně, až se za ní přestěhuju. Myslel jsem si, že mě to nebavilo kvůli vzdálenosti.“ Každou větu skládá opatrně dohromady. „Byl jsem osamělý a… dvakrát jsem se vyspal s jinou. Minuit to neví ani teď.“

Minuit… hledám ve svém omezeném slovníčku v hlavě a vzpomínám si, že to znamená půlnoc. Představuju si černovlasou krasavici, která ho hladí po hrudi stejně jako já teď, její zadeček na jeho stehnech stejně jako můj teď. Představuju si, jak pro ni byl vzrušený stejně jako pro mě.

Zajímalo by mě, jestli mám jeho vášeň jen dočasně, než zase vychladne.

Nejraději bych svou žárlivost probodla něčím ostrým.

„Cítil jsem povinnost,“ opakuje a konečně se na mě zase dívá. „Čekala na mě, tak jsem se vrátil. Vzal jsem tuhle práci, kterou nesnáším, ale mýlil jsem se. Nebyli jsme spolu šťastní, ani když jsem se vrátil.“

„Jak dlouho jste spolu byli?“ Povzdechne si. „Příliš dlouho.“

Žije tu asi rok a práva dokončil těsně před tím, než sem přijel. Příliš dlouho

mi moc nenapovídá.

Je čas vrátit se k něčemu příjemnějšímu. To těžké téma mi visí v hlavě, přitahuje mé myšlenky pod čistý povrch naší hry. Cítím něco naléhavého a bolavého. Takoví nejsme.

Vzali jsme se jen na jedno léto. Letní manželství se nezatěžují vážnými tématy. A kromě toho, já na sobě mám kostým ďáblice a on je nahý. To mluví za sebe. Jak vážně se teď můžeme brát?

Dělám, že si píšu poznámku do bločku, a pak se na něj podívám. „Myslím, že mám všechny informace, co potřebuju.“

Postupně se uvolní: nejdříve jeho nohy pode mnou, pak břicho, ramena a nakonec i výraz. Cítím, jak se taky uvolňuju, když se usměje: „Takže je o všechno postaráno?“

Lusknu prsty a přikývnu. „Asi tě z toho nevytáhnu s povýšením, ale to jsi stejně nechtěl.“

„Ne, pokud by to znamenalo, že bych tam musel zůstat dýl,“ souhlasí se smíchem.

„Zítra Capitaux pustí případ a všichni budou vědět, že je to proto, že jsi našel dokument, který vyjasňuje, že Régal Biologiques neudělali nic špatně.“

Dramaticky vydechne a utírá si obočí. „Zachránilas mě.“

„Teď jsem na řadě já,“ připomínám mu. „Čas na odměnu.“ Nakloním se k němu a přisaju se k jeho krku. „Hmm, chtěl bys cítit dotek mé ruky nebo –“

„Pusy,“ skočí mi do řeči.

Se šibalským úsměvem se odsunu a zavrtím hlavou. „To nebyla jedna z možností.“

Netrpělivě vydechne. Všechny svaly v těle se mu napínají, je nedočkavý, znovu cuká rukama za zády a já ho provokuju tím, že mu přes hruď přejíždím nehtíky.

„Tak mi řekni, co mám na výběr,“ sténá.

„Moji nebo svoji ruku,“ říkám a pokládám mu na rty prst, abych ho zastavila od předčasné odpovědi. „Když si vybereš mou, bude to všechno, co dostaneš, a zůstaneš svázaný. Když si vybereš svou, odvážu tě… a můžeš se taky dívat na to, jak si já hraju se sebou.“

Vykulí na mě oči, jako by si najednou nebyl jistý, kdo jsem. A abych byla upřímná, sama to nevím jistě. Nikdy jsem nemasturbovala před někým, ale ta slova mi prostě vyvstala na mysli a našla si cestu ven.

Je mi jasné, co si vybere. Nakloní se ke mně, jednou mě sladce políbí a pak řekne: „Každý si necháme svou ruku.“

Nejsem si jistá, jestli se mi ulevilo nebo přitížilo, když mu rozvazuju kravatu, kterou má omotaná zápěstí. Popadne mě za boky a posune mě dopředu, takže se mokrou látkou mých kalhotek hladí přes penis a s tichým sténáním se o mě tře. Bez přemýšlení se pohupuju s ním, cítím dokonalý dotek jeho délky na svém klitorisu. Neuvědomila jsem si, jak hrozně vzrušená jsem byla z jeho pouhé přítomnosti a poslouchání jeho hlasu. Z toho, jak jsme si hráli. Ale teď cítím, že jsem promočená.

Toužím po něm. Chci v sobě cítit jeho pevný penis, vnímat, jak jsem jím naplněná – je to jediná věc, kterou si dokážu představit. Chci poslouchat jeho hlas, povzbuzující a naléhavý, přímo v uchu, který se láme někde mezi angličtinou a francouzštinou a – nakonec – jeho drsné, neartikulované zvuky rozkoše.

Ale dneska vedu já a žádná pomocnice Satana by nenechala nějakého chlapa, aby změnil její plány, ať už by byl jakkoliv sexy. Bez ohledu na to, jak divoce zní, když říká: „Cítím, jak mě potřebuješ, tvoje saténové prádlo je úplně promočené.“ Vstanu z jeho klína, stáhnu si červená tanga z těla a kopnu mu je mezi nohy.

Zvedá si je k obličeji, s hladovým výrazem se na mě kouká, když si sedám na nízký konferenční stolek. Dívám se, jak hladí svůj penis, jednou ho pomalu sevře a vytáhne nahoru.

Zdá se to hrozně nemravné, ale překvapuje mě, že mi to nepřipadá divné. Nikdy jsem neviděla nic víc sexy než Ansela, který si ho honí. Pohrávám si s představou, že je sám a myslí na mě. Představuju si, že jsem taky sama a myslím na něj. A s tou myšlenkou mi prsty sklouznou přes jemnou kůži podbřišku, dotknou se klitorisu. Ansel se začíná pohybovat rychleji, drsně, pravidelně vydechuje.

„Ukaž mi, jak se děláš, když jsem v práci a myslím na tebe…“

Lehnu si na záda, nakloním hlavu, abych na něj pořád viděla, a užívám si obě své ruce. Chce vidět, jak se tomu poddám. O tom to celé přece je: kostým, hra. Můžeme si dělat, co chceme. Zajedu do sebe dvěma prsty a druhou rukou se hladím zvenčí… zrychluje se mi tep a Ansel sténá. Taky přidává na tempu a drsně mi říká, že chce vidět, jak se udělám.

Je to opravdu chabá náhrada jeho prstů a ještě horší náhrada za jeho penis, ale jeho upřený pohled a divoký pohyb ruky v zápěstí mi vhání krev do žil, do stehen a mezi nohy mi vjede napětí, až se začnu divoce zvedat proti své ruce a s ostrým výkřikem dosáhnu vrcholu. S úlevou povolí a vystříkne chvíli po mně. Opřu se o loket a dívám se, jak si postříkal břicho i ruku.

Mlhavě vidím, jak se postaví na nohy, položí mě na podlahu, lehne si na mně a stále ještě vzrušený se do mě zaráží. Vrtí se na mně, brání jakémukoliv kousku světla ze svíček, které ještě hoří, zvedá se, aby mi stáhnul negližé z ramen, a odhaluje tak jedno prso.

„Zrovna ses udělala, viď?“ šeptá mi s ústy na mé kůži.

Přikývnu. Můj puls se ani nestihl vrátit do normálu a dotek jeho těla mi skoro přináší orgasmus zpátky. Cítím jeho sperma na břichu, kterým se ke mně tiskne, na ruce, kterou mě svírá na boku. Když ucítím, že se ve mně znovu rozpíná, takovou chvíli po tom, co se udělal, dává mi to pocit moci.

„Kdybych dneska byl ďáblem já…“ začne a pak se zarazí, jen tak tak dýchá přímo do mého ucha.

Vzduch mezi námi je nehybný.

„Copak Anseli?“

Najde si můj ušní lalůček, lehce mě líbá. Pak se teprve zeptá: „Bylas někdy nevěrná?“

„Ne.“ Hladím ho po zádech a šeptám: „Ale jednou jsem zastřelila chlápka v Renu, abych se mohla dívat, jak umírá.“

Směje se a cítím, jak se stahuju kolem jeho tvrdého penisu.

Lehce se od něj odtáhnu a koukám se mu do obličeje. „Vzrušuje tě představa, že sis vzal vražedkyni? To s tebou asi bude něco špatně.“

„Jsem tak rád, že mě umíš rozesmát,“ opravuje mě. „To mě vzrušuje. Taky tvoje tělo a to, cos dnes udělala.“

Popadne mě za druhé prso, které je stále schované v krajce, placem si pohrává s bradavkou. Byl by dost silný na to, aby mě zlomil napůl, ale opatrnost k mé kůži mi dává znát, že jsem pro něj moc cenná na to, aby riskoval.

Myslela jsem, že jsem jediná, kdo si všiml nového, fascinujícího tvaru mých prsou, ale nejsem. Ansel na ně kouká, hraje si s nimi a postrkuje je. Francouzská kuchyně je pro moje tělo jako dělaná… i když možná přibírám trochu víc, než bych měla. Je mi to fuk; moje nové křivky se mi líbí. Musím jenom objevit tajemství Francouzek – jak si to užívat a pořád vypadat jako stéblo trávy.

„Pěkně se o sebe staráš,“ huhlá mi do hrudníku a jazykem hladí moje klíční kosti. „Víš, že tvůj manžel chce trochu víc masa. Líbí se mi pevnější boky. Chci tisknout tvou prdelku, cítit tvoje prsa, když mě pleskají přes obličej, když se mnou pícháš.“

Jak to jenom dělá? Vlasy mu zakrývají jedno oko a vypadá klukovsky, ale jeho slova jsou drsná. Jeho dech i prsty mě hladí po žebrech, po spodní lince prsou.

Začíná se ve mně pohupovat, pomalu, rty mě hladí na krku a přesouvá se k uchu. Moje tělo mu odpovídá, napíná se a je vzrušené. Čeká na rozkoš, která mě skoro roztrhne, jako bych byla z tisíců malých křidýlek.

„Dneska, Cerise… děkuju, žes chtěla zachránit ty mě.“ Dá lehký důraz na poslední slovo.

Chvíli mi trvá, než mi to dojde, ale adrenalin mnou projede tak rychle, že mi zrudnou konečky prstů a tep je jako hromobití.

Pojeď se mnou na léto do Francie.

Věděl, že na mě nemá v životě místo, ale bylo mu to fuk. To on mě zachránil jako první.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

DESI V PODVĚDOMÍ cítím, jak se Ansel protahuje v posteli a natahuje se přese mě pod sluncem prohřátou jeskyní z peřiny. Probouzím se pod tíhou jeho pohledu.

Protáhnu se, zívnu a koukám na jeho dokonale vyžehlenou bílou košili s malými fialovými geometrickými tvary.

„Jdeš do práce?“ ptám se a zním ospale. „Počkat,“ dodávám hned, jak se mi do hlavy vetře trocha bdělosti. „Je úterý. Jasně že jdeš do práce.“

Líbá mě na nos, teplou dlaní mě hladí od tváře přes prso až k pasu. „Už mi zbývá jen pár týdnů tohoto bláznovství,“ říká.

„Jo, i mně zbývá jen pár týdnů.“ Směju se. Pak můj úsměv uvadne jako stará květina a dodávám: „Proč jsem to vůbec řekla? Teď bych si nejraději snědla vlastní city v podobě velkého čokoládového croissantu.“

„Croissantu,“ opakuje a líbá mě. Pak šeptá: „Už ti to jde líp, Cerise. Ale říkáme tomu pain au chocolat.“

Hladí mě ukazováčkem přes rty. Usmívám se a lehce ho koušu. Nechci, aby se stresoval mým brzkým odjezdem. Oba jsme mnohem šťastnější, když děláme, že nic takového neexistuje.

Znovu hladí má prsa. „Jsem si jistý, že nakonec se Capitaux uklidní.“

„Je mi líto, že musíš jít.“

„Mně taky.“ Líbá mě, jemně, upřímně, až se mi cosi divoce bolestivě svírá v hrudi. Nemůže to být jenom srdce, protože mi to bere i dech. Nejsou to jen plíce, protože se mi zrychluje tep. Je to, jako by se mi Ansel dostal přímo do hrudního koše a všechno naráz zapálil.

„Máš dneska nějaké důležité dobrodružné plány?“ ptá se mě. Vrtím hlavou.

„Tak to dneska budeš trénovat fráninu,“ říká rozhodně.

„S kým?“

„S madam Allardovou, která bydlí dole. Naprosto tě zbožňuje a myslí si, že čekáme dítě.“

Kulím na něj oči a obě ruce si tisknu k břichu. „Zas tolik jsem nepřibrala.“ Dívám se na sebe a nervózně dodávám: „Nebo jo?“

Směje se. Skloní se, aby mě políbil. „Vypadáš stejně, jako když jsi přijela. Řekni mi, jak bys řekla ‚nejsem těhotná‘ en français. Pak můžeš jít dolů a sama jí to vysvětlit.“

Zavřu oči a snažím se vzpomenout si. „Je ne… suis pas… hmm“ – dívám se na něj – „těhotná.“

„Enceinte,“ doplní mě. Očima sjíždí po mém těle a já se pod jeho pohledem vypínám. Zajímalo by mě, jestli jsou změny mého těla tak pozitivní, že si sundá košili a bude se se mnou milovat, než odejde.

Odvrátí se. Vidím ale, že se mu napínají kalhoty, jak je pořádně vzrušený. Natáhnu ruku a obejmu ho. „Deset minutek.“

Chci, aby to znělo hravě, ale jeho oči to tak nevidí. Vypadá to spíš, že ho to zabolelo. „Nemůžu.“

„Já vím.“

„Moc mě to mrzí, Mio.“ Dívá se mi do očí. „Věděl jsem, že budu mít hrozně moc práce, co jsem si myslel? Ale jsi tu a já po tobě šílím. Jak bych toho mohl litovat?“

„Přestaň,“ říkám mu a hladím ho přes napnuté kalhoty. „Je to vážně to nejlepší rozhodnutí, které jsem za opravdu dlouhou dobu udělala.“ Jeho oči se na vteřinku zavřou, když to vyslovím, přitiskne se mi do ruky a pak se ke mně skloní.

„Je to zvláštní, že?“ ptá se tiše a hlavu mi položí na prsa „Ale nevymýšlím si.

Nikdy jsem si nevymýšlel.“

V hlavě mi v divokém tanci víří barvy, obrazy staré několik týdnů, každý z nich nese silný závan nostalgie a spoustu emocí. První dva zmatené týdny s ním utekly jako voda, každý moment, co jsem byla při smyslech, byl hned ten tam. Podivný pocit z toho, když jsme se poprvé po příjezdu do Francie milovali. Znovuzrozená vášeň, když jsem se oblékla jako jeho služebná. Už nebudu schopná myslet na zrušení našeho sňatku o nic víc, než bych byla schopná už za pár týdnů uplavat celou cestu domů.

„Co budeme dělat?“ ptám se a můj hlas se na posledním slově skoro ztratí.

Můj sluníčkový Ansel se vrací, s úsměvem se odtáhne, jako by věděl, že jenom jeden z nás má dovoleno mít temnou chvilku ohledně našeho impulzivního – úžasného – dobrodružství.

„Až se dneska vrátím z práce, budeme se hrozně moc milovat.“ Tentokrát je mi jasné, že se opravdu rozhodl odejít. „Chci se znovu setkat s tvou temnou stránkou.“

Přikrývka se nade mnou vzedme s náhlým přívalem vzduchu, a když znovu splaskne, Ansel je pryč. Jediné, co slyším, je hlučné bouchnutí vchodových dveří.

MADAM ALLARDOVÉ chvíli trvá, než se mě narovinu zeptá, jestli čekáme miminko – nejdřív to zkouší s odkazem na malé štěňátko, které mají sousedi, nebo čerstvé hrozny, co prodávají na rohu ulice – a pak to trvá ještě déle, než ji přesvědčím, že to není pravda. Její radost z toho, že ze sebe vypravím jednoduchou větu: „Madame, je ne suis pas enceinte,“ mi stačí, abych se odhodlala objednat si francouzsky i oběd.

Ale mnohem nepříjemnější a nepřístupný číšník v kafetérii na rohu mě přesvědčí, abych si objednala svoje nejoblíbenější jídlo – soupe ? l’oignon – svou klasickou omluvnou angličtinou.

Zajímalo by mě, kolik lidí z Anselova světa si myslí, že jsem sem přijela, protože jsem těhotná. I když byl pryč jen tři týdny, kdo ví, jak to vnímají lidi kolem něj? A pak mě napadne: řekl to matce? Otci?

Proč se té myšlence, že jsem těhotná, nejdřív směju, a pak se najednou cítím trochu nesvá? Enceinte je krásné slovo. A ještě krásnější je ta myšlenka na to, že jsem plná – plná jeho, budoucnosti a toho, co se mezi námi tvoří. I když ve mně neroste dítě, rozhodně se ve mně rozvíjí opravdové, silné city.

A stejně tak zářící naděje. Okamžitě se mi zhoupne žaludek. Impulzivně vytáhnu telefon a píšu mu: Vědí vaši, že jsi ženatý? Proč mě ještě nenapadlo se na to zeptat?

Neodpoví mi. Ozve se asi až po hodině, když jsem kilometry daleko od našeho bytu a jen se tak toulám klikatými uličkami.

Máma to ví, otec ne. A pak další: Vadí ti to?

Protože vím, že je v práci a asi jsem jeho pozornost zachytila jen na moment, píšu honem: Ne. Moji rodiče to nevědí. Jen jsem si zrovna uvědomila, jak strašně málo jsme si o tom povídali.

Později se o tom pobavíme, ale ne dneska.

Chvíli koukám na displej. To je trochu děsivé. Proč ne dneska? Protože dneska jsi zlobivá, ne milá.

Honem píšu nazpátek – v podstatě říkám to si piš a přijeď, co nejdřív – a pak mi zabzučí telefon s další zprávou… od Harlow.

Jsem v Kanadě.

Vytřeštím oči, jak se snažím přijít na jiné vysvětlení, než to, co můj mozek napadne okamžitě. Harlow v Kanadě nemá rodinu, ani nic, co by potřebovala

udělat. Napíšu odpověď tak rychle, že po sobě musím opravit sedm chyb v pěti slovech: To tam šoustáš s Finnem???

Neodpoví mi, a tak píšu Anselovi, aby mi to potvrdil. Ne Lole.

Z nějakého důvodu mi připadá přirozené napsat Anselovi… sakra, sdílíme teď něco zvláštního. Třesou se mi prsty, když píšu: Co víš o tom, že Harlow letěla tenhle víkend do Kanady za Finnem?!

Ansel odpovídá po pár minutách.

Museli nám napsat ve stejnou chvíli. Prý přiletěla jen v kabátu – pod ním byla nahá.

Přikyvuju si sama pro sebe a píšu: Jo, to zní jako Harlow. Jak se dostala přes sekuriťáky, aby se nemusela svlíknout?

Netuším. Ale doufám, že nám nehodlají sebrat naši kostýmovou hru.

Krev mi sladce probublává žilami. Kdy přijedeš domů? Jsem tu s příšerou až do devíti.

Devíti? uvažuju. Okamžitě se uklidním, píšu jen OK a strčím telefon zpátky do tašky. Pak mě něco napadne: chce, abych byla zlobivá? Tak to se má na co těšit.

POSLEDNÍ DOBOU si Ansel zvykl psát mi kolem večeře – když je v práci a já doma. Tak to zatím bylo poslední čtyři dny, vím, že mám jeho zprávu čekat kolem sedmé, když si dává večerní pauzu.

Když mi telefon zabzučí, jsem už připravená v ložnici.

Nezapomeň, co dneska chci. Navečeř se. Budeš muset vydržet dlouho vzhůru.

S roztřesenýma rukama vytáčím jeho číslo a čekám, zatímco telefon zvoní… a zvoní…

„Állo?“ odpovídá a pak se opravuje do angličtiny. „Mio? Je všechno v pořádku?“

„Profesore Guillaume?“ ptám se vysokým, váhavým hláskem. „Nevadí, že volám? Vím, že nemáte konzultační hodiny…“

Na druhé straně je ticho a až po několika momentech si odkašle a tiše šeptá:

„Vlastně, Mio,“ říká cizím hlasem – ne on, ale někdo strnulý a podrážděný, že ho ruším, „zrovna jsem něco dělal. O co jde?“

Ruce mi sjíždí po těle dolů, před podbřišek a ještě níž, až se dotknu svého rozkroku. „Mám nějaké otázky ohledně toho, co mě učíte, ale můžu zavolat později, jestli se vám to nehodí.“

Potřebuju slyšet jeho hlas, ztratit se v něm, abych našla odvahu pustit se do hry, když to nečeká. Možná zrovna sedí u stolu s někým cizím.

Představuju si, jak se naklání, tiskne si telefon k uchu, aby mu neunikl jediný zvuk, a červená se. „Ne, už můžu. O co jde?“

Ruka mi lítá sem a tam, prsty se tisknou k rozpálené kůži. Představuju si, že je to jeho ruka, že se nade mnou třese, dívá se na mě a pozoruje každičký můj výraz. „Dneska ve třídě,“ začínám a dech mi poskočí, když slyším, jak vydechuje. Hledám v hlavě nějaké termíny z hodiny politicko-sociálních studií, kterou jsem měla před dvěma roky, týkající se práva. „Když jste mluvil o vztahu soudní moci a politiky?“

„Ano?“ šeptá a já vím, že je určitě sám v kanceláři. Jeho hlas je drsný, toužebný a hluboký. Představuju si, že kdyby byl tu, zrovna by se mu na tváři objevovala ta záře, když by předstíral, že je hrubý a vypočítavý učitel.

„Myslím, že to byla nejlepší přednáška, na které jsem kdy byla.“ Držím telefon mezi uchem a ramenem, druhou rukou se dotýkám svého prsa. Mých prsou… Ansel je miluje tak jak nikdo jiný nikdy předtím. Vždycky jsem byla ráda, že se kolem nich nemusím moc bavit. Ale pod jeho dotekem si uvědomuju, jak jsou citlivá, jak odpovídají. „Nikdy mě žádná hodina nebavila tolik jako ta vaše.“

„Opravdu?“

„A nemohla jsem přestat myslet na to…“ na chvíli se odmlčím, abych udělala dramatickou pauzu, a taky proto, že slyším, jak těžce dýchá a chci se potopit do jeho pomalého, hlubokého rytmu. Cítím, jak se ve mně zvedá chtíč. „Říkala jsem si, jaké by to bylo, kdybychom se mohli potkat mimo školu.“

Trvá to několik dlouhých vteřin, než odpoví. „Je vám jasné, že to nemohu, slečno Hollandová.“

„Kvůli pravidlům? Nebo protože nechcete?“ prsty mi kmitají čím dál rychleji, hladce mi krouží po vlhké kůži, pálí mě jen z toho, že slyším jeho hlas, zvuk jeho dechu na druhém konci spojení. Představuju si, jak sedí za stolem, rukou se honí a penis má vytažený z rozepnutých kalhot. Už jen z té myšlenky zavzdychám.

„Kvůli pravidlům.“ A pak zašeptá: „A také proto, že to nesmím chtít. Jste moje studentka.“

Aniž bych to zamýšlela, zasténám znovu, protože vím, že to chce. Chce mě, i když musí sedět v kanceláři na druhém konci města.

Jaké by to asi bylo, být opravdu jeho studentkou nebo jednou z těch holek v metru, které na něj koukaly, toužily po něm? Co kdyby opravdu byl můj učitel a já bych musela každý den sedět a poslouchat jeho krásný, tichý, hluboký hlas, aniž bych se mohla natáhnout, zachytit jeho pohled, pohladit ho přes hrudník a zajet mu rukou do vlasů?

„Mio, neděláte nic… nevhodného, že ne?“ ptá se oficiálním tónem. Je to poprvé, co mu nevidím do obličeje, když si takhle hrajeme. Znám ho ale moc dobře, abych věděla, že se chytil a hraje se mnou. Nikdy ke mně nemluví tak stroze, ani když je nešťastný. Vždycky je hodný a klidný.

Záda se mi zvednou z matrace. Ve stehnech mě hřeje rozkoš a v podbřišku se rozlévá teplo. „Chcete mě slyšet?“ ptám se. „Líbí se vám představa, jak si to dělám ve vaší posteli, pane profesore?“

„Jste v mé posteli?“ zasyčí a zní rozčileně. „Mio! Vy se dotýkáte sama sebe?“

Napínám se nadšením ze hry, cítím se opile a mimo. Vzpomínám na to, jak se na mě dnes díval, jak si mě prohlížel, jak mě chtěl, než odešel do práce. Jak se jeho rty dotýkaly mého krku, když za mnou vlezl do postele včera večer, jak si mě vždycky přivine k hrudi, tulí se ke mně každou noc. A pak šeptám „bože, bože, ach,“ slyším, jak sténá, a já se rozpadám na kousky pod dotekem vlastní ruky. Předstírám, že je jeho, vím, že to bude mnohem příjemnější, až se mě dotkne později večer on.

A teď si mě představuje. Už viděl, jak masturbuju.

Nohy se mi třesou a zaslepená vlnou horké, kluzké rozkoše, která se mi rozlévá po kůži, vykřiknu do telefonu. Opakuju jeho jméno a nějaké nesmysly, ale vím, že poslouchá a je to všechno, co může dělat – nemůže si sáhnout, nevidí mě, ani necítí. To vědomí mi prodlužuje orgasmus, až jsem úplně zničená, vydechuju, ruku stahuju k boku a pak ji pokládám na matraci vedle sebe.

Usmívám se do telefonu, vyčerpaná a spokojená… prozatím.

„Mio.“

Zamrkám, polknu a šeptám vyděšeným, holčičím hláskem. „Pane bože, nemůžu uvěřit, že jsem to udělala. Moc se omlouvám –“

„Nikam nechoďte,“ chraptí. „Jsem hned u vás a postarám se o tu… nerozvážnou troufalost.“

PŘI ČEKÁNÍ NA NĚJ usínám. Probudí mě až hlasité bouchnutí dveří na druhé straně bytu. Narovnám se, sednu si a honem si upravím krátkou sukýnku. Protřu si oči a Ansel vletí do ložnice.

„Co si doprdele myslíš, že děláš?“ ječí.

Opřu se o čelo postele, jsem zmatená a srdce mi buší, zatímco mozek se snaží rychle dohnat adrenalin, který cítím v žilách. „Já… říkal jste mi, ať nikam nechodím.“

Přijde blíž, zastaví se vedle postele a trhá kravatou, aby ji uvolnil. „Vloupala ses mi do bytu –“

„Bylo otevřeno –“

„– vlezlas mi do postele.“

„Já…“ dívám se na něj vykulenýma očima. Vypadá opravdu otráveně, ale pak se ke mně natáhne a pohladí mě přes rty, aby mi připomněl, že je to všechno jenom hra.

„Mio, porušila jsi asi stovku univerzitních pravidel a několik zákonů. Mohl bych tě nechat zatknout.“

Klekám si před něj a hladím ho po hrudi. „Nevěděla jsem, jak jinak upoutat vaši pozornost.“

Zavře oči, prsty mě hladí přes čelist, dolů po krku až na holá ramena. Mám na sobě jen krátkou sukýnku a kalhotky, a tak mě hladí i po nahých prsou. Pak se neurvale odtáhne a zatne ruce v pěsti.

„Myslíš, že si tě nevšímám?“ mručí. „Sedíš přímo přede mnou, celé hodiny na mě upíráš oči, rty máš tak plné a rudé, že jediné, na co můžu myslet, je, jaké by to bylo líbat je, cítit je na jazyku, na krku a na svém ptákovi!“

Olizuju si rty a lehce se do nich koušu. „Můžu vám to předvést.“ Zaváhá a mhouří oči. „Vyhodí mě.“

„Slibuju, že se to nikdo nedozví.“

Jeho vnitřní spor je opravdový: zavírá oči, čelist pevně sevřenou. Když je zase otevře, nakloní se ke mně a šeptá: „Jestli si myslíš, že je to odměna za to, že ses mi vloupala do bytu…“

„To si nemyslím…“ Ale vidí v mých očích lež. Dostávám všechno, co chci, a můj temný úsměv mu působí bolest. Sténá, znovu mě hladovýma rukama bere za prsa.

Moje kůže se nemůže jeho doteku dočkat a svaly v těle se mi napínají, jako by je někdo vytahoval ven. Horko se mi rozbíhá po hrudi, přechází do podbřišku, kde se rozleje a stéká mi mezi nohy. Chci ho tak moc, že si připadám bezmocná a chtivá, pudová potřeba se mi dere krkem vzhůru. Zanořím mu ruce do vlasů,

tisknu ho k sobě a skoro ho nenechám, aby se pohnul, aby dýchal mimo mou kůži.

Byla to ale past. Jednoduše se vymaní z mého sevření, zakloní se a dívá se na mě s přesvědčivým ohněm v očích.

„Měl jsem opravdu hodně práce, když jsi mi zavolala.“

„Omlouvám se,“ šeptám. Být mu takhle blízko mě rozpaluje, cítím, jak uvnitř taju.

Zavírá oči a dýchá nosem. „Co si asi myslíš, že to udělalo s mou koncentrací, když jsem věděl, že jsi tady a myslíš na mě, dotýkáš se sama sebe a místo toho bych se tě mohl dotýkat já?“

Jeho oči probodávají moje. Aby podtrhl svá slova, rukou mi drsně zajíždí pod kalhotky. Dvěma prsty se do mě zaráží a cítí, jak jsem vlhká. „Jsi z toho vzrušená?“

Neodpovídám. Zavřu oči, narážím do jeho ruky, pak ho popadnu za zápěstí a ojíždím mu prsty, dokud se nepohne. Jsem nažhavená, topím se v úmorné touze udělat se, toužím po jeho prstech.

S trhnutím ruky se ze mě ale vytáhne a zarazí mi prsty do pusy, maže mi mou vlastní chuť po jazyku. Chytí mě za bradu, prsty zaryté do tváří a do mých otevřených úst.

„Z koho. Jsi. Tak. Vzrušená.“

„Z vás, pane profesore,“ podaří se mi vypravit ze sebe přes jeho prsty a on se odtáhne. Ukazovákem mi kreslí po spodním rtu. Drží mě palcem. „Celý den jsem na tebe myslel. Nejenom když jsi volala.“ Zírám mu do očí, vyrazí mi dech, jak jsou plné chtíče a zloby. Trochu zněžní, když se na něj upřeně dívám, a na chvíli vypadáváme z role. Chci se v něm schoulit, chci cítit jeho teplo. „Myslím na vás celé dny.“

Vidí, že mluvím pravdu, a jeho oči se zaměří na moje rty. Rukama mě jemně drží za boky. „Opravdu?“

„Pravidla jsou mi ukradená,“ říkám mu. „I to, že máte spoustu práce. Chci, abyste se na to vykašlal.“

Zatíná čelist.

„Chci vás. Za chvíli bude konec semestru.“

„Mio…“ vidím jeho vnitřní konflikt v očích. Cítí to taky? Napětí tak obrovské, že odstrkuje všechno ostatní v mé hrudi stranou? Náš společný čas je skoro na konci. Jak bych ho mohla za pár týdnů opustit?

Co budeme dělat?

Srdce se mi převaluje ze strany na stranu a rozhodně nebije zdravým tempem. Je to jako třískání do cimbálu a těžké dopady dupáku. Bombarduje mě uvnitř hrudníku. Vím přesně, co tenhle pocit znamená. Musím mu to říct.

Nebo je to brzy? Vždyť tu nejsme ani měsíc. „Anseli… já –“

Jeho rty narazí do mých, jazykem mi otvírá pusu, hladí mě po zubech.

Tisknu se k němu, chtivá po jeho chuti muže a oceánu a horka.

„Neříkej to,“ šeptá mi do pusy. Vycítil, že jsem chtěla říct něco posvátného a silného. Odtáhne se a dívá se mi do očí s prosbou. „Nemůžu hrát drsňáka, když to dneska řekneš. D’accord?“

Divoce přikývnu a jeho zorničky se zpozdí, vypadají jako kapka inkoustu v zelené barvě a vidím, jak mu krev pumpuje v žilách.

Je můj. Opravdu je můj.

Ale na jak dlouho? Z té vlezlé otázky začínám být zoufalá, sápu se po něm a chci ho v sobě cítit hluboko, v každém kousku svého těla. Vím, že mi skutečně nemůže vyrazit dech, ale tu možnost mi nabízí v neustálých výbuších.

Přistoupí ke mně blíž, pořád mě pevně drží za vlasy. Popadnu hladově jeho košili a vytáhnu mu ji z kalhot. Roztřesenými prsty rozepínám každý knoflík, a když odhalím jeho hladké, teploučké torzo, slyším svoje vlastní nažhavené zasténání. Rukama ho nedočkavě hladím po hrudi. Jaké by to asi bylo chtít ho tak moc, jako ho chci teď, představuju si, a přitom k němu nemít přístup? A pak jen dneska v noci – jediná, nebezpečná noc – mě nechá, abych se ho dotýkala, chutnala ho, píchala s ním?

Bylo by to divoké. Moje touha by byla nespoutaná.

Trávím příliš mnoho času tím, že se dotýkám jen jeho hrudi, nehty si pohrávám s malými, plochými bradavkami, točím si kolem prstů svůdnou linii chlupů, která jde od pupíku a mizí někde v kalhotách. Ansel nedočkavě mručí, zatáhne mě za vlasy, boky trhne dopředu a sténá na souhlas, když mu začnu honem rozepínat pásek, zip a stahuju mu kalhoty přes stehna, abych osvobodila jeho vzrušení.

Bože.

Zvedá se přede mnou pevný a teplý; když se po něm natáhnu, je jako z oceli. Beru ho oběma rukama, svírám ho a hladím po celé délce. Chci, aby pustil mé vlasy, abych se mohla sklonit a vzít ho do pusy, abych mu mohla ukázat, jak moc po něm toužím.

Vydechuje a pumpuje mi do ruky. Pak se stočí, aby mě drsně a vlastnicky políbil. Přisaje se na mě, roztahuje mi rty od sebe a svírá mě za vlasy ještě pevněji. Jazykem mi bloudí v puse, zasouvá ho hluboko, v neomylném rytmu mě ojíždí.

Nebudu jemný, říká mi. Ani se o to nepokusím.

Projede mnou záchvěv vzrušení a vykroutím se z jeho sevření. Chci ho olizovat a vychutnávat tak dlouho, dokud nevystříkne. S drsnou nadávkou mě shodí zpátky na postel, skloní se a sundá si kravatu. Sváže mi s ní ruce a přiváže mě k posteli, abych nemohla nic provést.

„Jsi tu dnes pro moje potěšení,“ říká mi s temným pohledem. „Jsi u mě doma, maličká. Vezmu si, co budu chtít.“

Stáhne si kalhoty a vrhne se na mě, strhne mi kalhotky a sukni mi vykasá až k bokům. Rukama mě drží za stehna, roztáhne mi nohy od sebe, nakloní se a divoce se do mě zarazí.

Je to taková úleva, že vykřiknu; nikdy jsem se necítila tak plná. Jsem hladová a spokojená, chci, aby takhle zůstal navždy. Ale nezůstane hluboko ve mně na dlouho. Odtáhne se a pak zase narazí dovnitř, chytá se čela postele, aby se udržel, a bere si mě tak drsně, že mi při každém přiražení drkotají zuby a dech mi vyráží ven v tichých stenech.

Milujeme se divoce, trhaně. Zvedá se nade mnou a já si ho nohama držím kolem pasu tak pevně, že ho to musí bolet. Chci, aby ho to bolelo, z nějaké podivné temné stránky si přeju vytáhnout každý pocit na nejvyšší bod, chci, aby všechno cítil naráz: chtíč, bolest, potřebu, úlevu a ano, i mou lásku.

„Chtěl jsem dneska vyřešit tolik věcí,“ cedí mezi zuby a rukama si přidržuje moje stehna. Tvrdě a rychle se do mě zasouvá, ojíždí mě tak zvířecky, že se mu potí čelo a kapky potu mi padají na holou hruď. Jeho zloba je až děsivá, vzrušující, dokonalá. „Místo toho musím dojít sem, abych si poradil se zlobivou studentkou.“ Boky trpělivě pohupuje, naráží do mě, sténá, znehybní mě pohledem. Jeho obří, chtivé ruce mě popadnou za prsa a palcem si pohrává s mými bradavkami.

„Prosím, chci být,“ šeptám upřímně.

Chci přestat hrát. Chci hrát navždy.

Chci jeho souhlas, jeho zlobu. Chci ostré plácnutí ruky přes prsa jen o vteřinku dřív, než to udělá. Věděl to.

„Prosím,“ sténám. „Už budu hodná.“

„Zlí žáci nemají právo na rozkoš. Já si to užiju, a ty se na mě můžeš tak akorát dívat.“

Pohybuje se tak tvrdě, že se třese celá postel, dřevo sténá pod naším milováním. Nikdy jsme ještě nebyli tak divocí. Sousedi nás musí slyšet, zavírám oči, když si uvědomím, že je o mého muže v posteli dobře postaráno. Dám mu cokoliv, co bude chtít.

„Dívej se, jak se udělám,“ šeptá a vytahuje se ze mě, aby se vzal do ruky a začal si ho honit. Ruka mu lítá sem a tam a kleje. Upřeně se na mě dívá.

První vlna jeho orgasmu mi přistane na tváři, druhá na krku a prsou. Nikdy si nedokážu představit víc sexy zvuk než ten, co vydává, když se udělá. Zbožňuju, jak huhlá moje jméno, jak na mě zírá. Skloní se, zpocený a naprosto bez dechu; prohlíží si pečlivě můj obličej, dívá se, jak si mě vyzdobil. Posouvá se tak, aby se svým penisem dotkl mých rtů, a nařizuje mi: „Všechno to olízej.“

Otevřu pusu a olizuju ho u špičky, pak se přisaju níž na jeho hedvábnou kůži.

„Anseli,“ šeptám, když se odtáhnu. Chci, abychom přestali hrát a byli jsme to my. Chci jeho.

Oči mu naplňuje úleva a prstem mě hladí přes rty. „Líbí se ti to,“ huhlá.

„Dělat mi dobře.“

„Jo.“

Odtáhne se, líbá mě na čelo a opatrně mi rozvazuje ruce. „Attends,“ šeptá.

Počkej.

Po chvíli se vrátí s čistou papírovou utěrkou a utírá mi obličej, krk i prsa. Odhodí ji do koše v rohu a pak mě něžně políbí.

„Líbilo se ti to, Cerise?“ šeptá a saje můj spodní ret, jazykem se lehce probíjí dovnitř do pusy. Tiše sténá, prsty tančí po mých křivkách. „Byla jsi dokonalá. Moc se mi to s tebou líbí.“ Jeho rty mě svádí, líbá můj krk. „Můžu už být něžný?“ Přikývnu a zakryju si obličej. Svou hrou mě naprosto dostal, z rozkazů se stává obdiv. Zavřu oči, ruce ponořím do jeho vlasů a on mě líbá na krk, prsa,

břicho, roztahuje mi nohy.

Jsem z jeho drsného přístupu zničená. Je ale opatrný, lehce na mě fouká a šeptá. „Ukaž se mi.“

Skloní hlavu k mému klitorisu a pomalu mě olizuje. „Moc se mi líbí vychutnávat si tě, všimla sis?“

Zatnu ruce do pěstí a svírám polštář.

„Myslím, že jsi tak slaďoučká jen pro mě. Představuju si, že tvoje touha nikdy nebyla tak velká, jako je se mnou.“ Zasouvá do mě prst a dává mi ochutnat. „Pro nikoho jiného to nikdy nebylo tak hedvábné a sladké. Řekni, že je to pravda.“

Nechávám ho, aby mi vložil prsty do pusy, a saju. Přeju si, aby dnešní noc trvala věčně. Tolik po něm toužím, doufám, že se mnou zůstane. Doufám, že se nebude muset vrátit do kanceláře a pracovat až do rána.

„Není to krásné?“ ptá se a dívá se, jak chutnám sebe sama. „Nikdy mi žádná jiná žena nechutnala tolik jako ty.“ Olizuje mi rty i jazyk. Už je zase vzrušený, nebo možná ještě pořád, a tiskne se mi ke stehnu. „Dychtím po tom. Po tobě. Vzrušuješ mě. Myslím, že po tobě toužím až příliš.“

Vrtím hlavou. Chci mu říct, že by mě mohl chtít ještě víc a divočeji, ale slova se mi zarazí v krku, když se vrátí pusou k mé svatyni. Olizuje mě tak šikovně, že se s divokým výkřikem zvedám z postele.

„Takhle?“ přede.

„Ano, prosím.“ Boky se mi zvedají z matrace, hladovím po jeho prstech.

„Klidně bych ti dělal otroka,“ šeptá a vjíždí do mě dvěma prsty. „Tohle mi stačí, tvá ústa, tichá slůvka, zůstanu klidně klečet u tvých nohou, Cerise.“

Nevím, jak se to stalo, tedy spíš jak přesně se to stalo, ale umí dokonale číst z reakcí mého těla. Škádlí mě, vytahuje každý pocit výš a výš, napíná mě v čekání na orgasmus, po kterém jsem toužila snad celé dny. Jazykem, rty, prsty, slovy mě přivádí na hranu šílenství, znovu a znovu, až se pod ním svíjím, potím se a prosím.

Zrovna ve chvíli, kdy si myslím, že mě opravdu nechá, abych se udělala, se odtáhne, utře si pusu předloktím a lehne si vedle mě.

Zvednu se na loktech s chtíčem v očích. „Anseli –“

„Pššš, chci být uvnitř, až se uděláš.“ Rychle si mě převalí na břicho, roztáhne mi nohy a zasouvá se do mě tak hluboko, až zalapám po dechu. Polštář svírám v pěstích. Jeho steny mi duní v kostech, nesou se kůží jako tóny hudby, a když se začíná pohupovat, cítím svědění. Jeho hruď mě pálí na zádech, slyším jeho rozpálený dech v uchu.

„Jsem v tobě úplně ztracený.“

Lapám po dechu a přikyvuju. „A já v tobě.“

Jeho ruka se stočí pode mě a hladí mě přes klitoris. Už jsem tam

Už Už

Povolím jako načasovaná bomba zrovna v momentě, kdy mi do ucha zašeptá:

„Copak cítíš, Cerise? Cítím to totiž taky. Sakra, Mio, cítím k tobě úplně všechno.“

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

Ž PŘEDTÍM JSEM musela na Ansela myslet pořád, ale po včerejšku na něj nemůžu přestat myslet vůbec. Když sedím venku za kavárnou se Simone, zápasím s myšlenkou, jestli si se mnou bude hrát, nebo se za ním

mám aspoň na chvíli zastavit. Být osamělou turistkou začíná být pěkná nuda, ale dělat aspoň něco je mnohem lepší, než sedět celý den doma s vlastními myšlenkami, ve kterých to tiká stále hlasitěji, které odbíjejí dny do mého odjezdu.

„Dnešek byl tak posraně dlouhej,“ řekne Simone otráveně, hodí klíčky do tašky a pak si teprve prohlíží, co v ní vlastně má. Nejspíš hledá svou elektronickou cigaretu. Trávit s ní čas je paradoxně docela fajn: je tak nepříjemná, že mám Lolu s Harlow ještě raději. Setkání s nimi je asi jediná věc, kvůli které se těším domů. Simone se zarazí, vytřeští oči a z jedné z vnitřních kapes spokojeně vytáhne povědomou plastovou tyčinku.

„Konečně, doprdele,“ řekne a přidrží si ji u pusy. „Kurva. Vybitý. Jděte s tím doprdele, kde mám marlbora?“

Nikdy v životě jsem se necítila jako větší flákač, ale je mi to fuk. Pokaždé když se jen zamyslím nad tím, že bych si měla udělat pořádek ve věcech, aby se mi líp balilo, moje mysl se stočí někam pryč, rozptýlená krásným, zářivým životem všude kolem. Vrací se k tomu světu, kde můžu dělat, že jsou moje úspory nekonečné, že nemusím do školy, ve kterém je snazší utišit hlas, který mě volá a říká mi, že musím být člověkem přínosným pro společnost. Jen pár dalších dní, ujišťuju sama sebe. Budu se tím trápit až za pár dní.

Simohavná vytahuje z kabelky zapalovač a krabičku cigaret. Zapálí si, při prvním potažení zasténá, jako by cigarety byly lepší než čokoládový dort dohromady se všemi orgasmy světa. Na chvíli skutečně zvažuju, že začnu kouřit.

Znovu si dlouze potáhne, špička cigarety oranžově září v podvečerním šeru.

„Takže, kdy že to odjíždíš? Za tři tejdny? Přísahám bohu, že chcu tvůj život. Tady v Paříži je to jen pro posery a uchechtance přes prázdniny.“

Usmívám se a dívám se někam za ni. Opírám se a skoro jí nevidím do obličeje přes oblak kouře, který ji obklopuje. Zkusím stejná slova jako vždy, abych zjistila, jestli v mém nitru pořád spouští pocit paniky. „Na podzim začínám obchodní školu.“ Zavírám oči a dýchám. Jo, je to úplně stejný.

Pouliční světla se probouzejí k životu a podél chodníků se objeví žluté kotouče. Přes Simonino rameno vidím, jak se k nám blíží povědomá postava: dlouhá a rovná, hubené boky a široká ramena. Na moment si vzpomenu na

včerejší noc, jeho sladký výraz, když se mě zeptal, jestli smí být něžný. Musím se zachytit stolu, abych se uklidnila.

Ansel zvedne hlavu, a když mě uvidí, přidá do kroku.

„Ahoj,“ řekne a nakloní se, aby mě políbil na obě tváře. Miluju Francii. Kvůli Simoninu vykulenému výrazu se odtáhne jen tak, aby se zaculil, a pak mě líbá znovu, tentokrát na rty.

„Dneska jsi skončil brzy,“ huhlám do dalšího polibku.

„Poslední dobou se mi pracuje špatně,“ říká s mírným úsměvem. „Čím to asi bude?“

Pokrčím rameny a zakřením se na něj.

„Můžu tě vzít na večeři?“ ptá se a zvedne mě na nohy, naše prsty se lehce propletou.

„Ahoj,“ říká Simone a její hlas doprovází klapot podpatků na chodníku.

Nakonec se na ni Ansel podívá.

„Jsem Ansel.“ Líbá ji, jak se sluší, na každou tvář, a já jsem víc než potěšená, když vidím její povadlý výraz, jakmile se rychle odtáhne.

„Ansel je můj manžel,“ dodám a umocním to zářivým úsměvem, který by dokázal dát energii všem světlům v ulici. „Tohle je Simone.“

„Manžel,“ zopakuje Simone a zamrká, jako by mě viděla poprvé v životě. Její oči přeskakují ze mě na Ansela, naprosto neskrývavě ho zkoumá. Je ohromená. Zavrtí hlavou, přehodí si obří tašku přes rameno, prohodí cosi o tom, že jde pozdě na večírek, ale než odejde, potichu zašeptá někam směrem ke mně: To se ti povedlo.

„Byla milá,“ řekne Ansel a dívá se za ní.

„Ani ne,“ směju se. „Ale něco mi napovídá, že odteď už bude.“

PO PÁR BLOCÍCH chůze v tichu zahneme do malé uličky, která je těsná i na francouzské poměry. Jako většina restaurací v našem okolí, i ta, ke které míříme, má úzký a nezajímavý vstup. Předzahrádka stačí sotva na hnízdečko čtyř dřevěných stolků, které zakrývá oranžově hnědá roleta a nápisem Ripaille. Kolem jsou panely krémové barvy a tabulky, na kterých jsou křídou vypsané denní speciality. Z vysokých oken vniká dovnitř světlo z ulice.

Ansel mi podrží dveře a já vcházím za ním dovnitř, už od baru nás zdraví vysoký muž s příjemným úsměvem. Restaurace je malá, ale útulná. Voní mátou, česnekem a něčím sladce nahořklým, co se mi hned nedaří poznat. V jediné místnosti stojí pár malých stolků s židlemi.

„Bonsoir. Une table pour deux?“ ptá se muž a hledá jídelní lístky.

„Oui,“ řeknu a zachytím Anselův hrdý úsměv a ďolíček, který se mu objeví ve tváři. Číšník nás vede ke stolu vzadu a Ansel čeká, až se posadím. Pak se usadí také. „Merci.“

Očividně je můj výběr dvou nejjednodušších francouzských slov ohromující, protože číšník předpokládá, že mluvím plynule, a začne nám vyjmenovávat speciality dne. Ansel zachytí můj pohled a sotva viditelné zavrtění hlavou. Líbí se mi ho poslouchat, Ansel mi to pak přeloží. Můj muž se na něco doptává a já se tiše koukám. Zajímá mě, jestli poslouchat jeho hlas, dívat se, jak mává rukama, a mapovat úplně všechno, co dělá, přestane někdy být těmi nejvíc sexy věcmi, co znám.

Bože, jsem v tom až po uši.

Když číšník odejde, Ansel se ke mně přes stůl nakloní, dlouhými, ladnými pohyby ukazuje na různé věci, a já musím několikrát zamrkat a připomenout si, že mám dávat pozor.

Jídelní lístky jsou pro mě vždycky nejtěžším úkolem. Tady je pár dalších užitečných věcí: boeuf hovězí, poulet kuřecí, veau telecí, canard kačena a poisson je ryba. (Přiznávám beze studu, že to zrovna vím z nespočtu zhlédnutí Malé mořské víly.) Ale příprava pokrmů nebo různé druhy omáček a zeleniny, mi pořád dělají problém a potřebuji s nimi pomoct.

„Specialita je polévka z…“ zastaví se, mračí se a dívá se do stropu. „Hmm… je to mořská potvora…“

Culím se. Jen bůh ví, proč se mi zdá jeho zmatený obličej tak neodolatelný.

„Humr?“

„Jo, humr,“ říká spokojeně. „Humrová polévka s mátou, kterou podávají s malou křupavou pizzou se sušenými rajčátky a masem. Pak taky mají le boeuf

–“

„Dám si polívku,“ rozhoduju se rychle.

„Nechceš slyšet zbytek?“

„Myslíš, že je něco lepšího než polévka s pizzou a humrem?“ zarazím se a pak mi to dojde. „Pokud to teda neznamená, že mě nebudeš moct celý večer líbat?“

„V pohodě,“ mávne rukou. „Pořád tě můžu líbat, jak moc budu chtít.“

„Bezva. Takže polívka.“

„Fajn. Já si dám rybu.“

Číšník se k nám vrátí a oba s Anselem poslouchají, když trvám na svém, že si objednám večeři sama a přidávám talíř zeleniny v octovém nálevu. S úsměvem, který se mu nedaří maskovat, Ansel objedná svoje jídlo a dvě skleničky vína. Pak se posadí zpátky a ruku si opře o prázdnou židli vedle sebe.

„Podívejme, ani mě nepotřebuješ,“ usmívá se.

„No jistě. Jak bych asi jinak věděla, jak si mám říct o velký dildo? To je opravdu nesmírně důležité.“

Ansel vyštěkne smíchy. Vypadá překvapeně, rukama si zakrývá pusu, aby mě nepoprskal. Několik dalších hostů se otočí naším směrem, ale nikomu jeho výbuch nevadí.

„Ty na mě máš fakt špatný vliv,“ říká, když se uklidní a natáhne se pro víno.

„Já? Já jsem překlad dilda na stole nenechala, takže… víme, jak to bylo, ďolíčku.“

„Ale obchůdek s kostýmy jsi našla ty,“ vrací mi to přes skleničku. „A musím přiznat, že za to jsem ti hodně dlužen.“

Cítím, jak mi pod jeho pohledem, pod váhou jeho slov, hoří tvář. „Pravda,“ přiznávám šeptem.

Přinesou nám jídlo a kromě občasného spokojeného zamručení jíme potichu. Po večeři Ansel objedná dezert, o který se podělíme: fondant au chocolat – který vypadá jako hodně luxusní verze našeho čokoládového dortíku. Podávají ho za tepla s vanilkovo-pepřovou zmrzlinou. Při první lžičce Ansel zasténá slastí.

„Je trochu zvláštní dívat se, jak to jíš,“ říkám mu. Sedí proti mně se zavřenýma očima a huhlá si do lžičky.

„Je to moje nejoblíbenější sladkost. I když nemá na to, jaký dělá moje máma, když přijedu na návštěvu.“

„Vždycky zapomenu, žes říkal, že se vyučila kuchařkou. Já si ani nevzpomenu, jestli moje máma vůbec někdy připravila jiný dezert než koupený. Je ten typ ženské, které říkám pohodlná paní domu.“

„Až za tebou někdy přijedu do Bostonu, pojedeme do mámina pekařství v Bridgeportu a ona ti připraví, cokoliv budeš chtít.“

Skoro slyším pravděpodobnostní pauzičky, které nám oběma vrtají hlavou. Narazili jsme v naší konverzaci na kámen, který mezi námi jasně září, a nemůžeme ho ignorovat.

„Zbývají ti ještě dva týdny, viď? Tři?“

V hlavě mi vyskočí myšlenka na to, že by mě mohl požádat, abych zůstala, ještě dřív než to stihnu zastavit. Ne – prostě ne – tohle je opravdu ten nejhorší nápad, co mě kdy napadl.

Držím hlavu skloněnou, oči mám upřené na talířek mezi námi. Dívám se, jak se čokoláda rozpouští ve vanilkové zmrzlině. „Asi bych měla odjet už za dva. Musím si najít byt, zaregistrovat se do školy…“ zavolat otci, říkám si. Najít si práci. Vystavět si nový život. Rozhodnout se, co budu chtít dělat, až dokončím školu. Musím najít způsob, jak být v takovém světě šťastná. Musím počítat vteřiny, dokud zase nepřijedeš.

„I když nechceš.“

„Nechci,“ říkám tupě. „Nechci strávit další dva roky života studiem, po kterém půjdu sedět tak leda do kanceláře, kterou budu nenávidět, ve které budu s lidmi, kteří by byli raději kdekoliv jinde než tam, kde jsou, a zírají tak do čtyř zdí nudy každičký den.“

„To jsi popsala pěkně do hloubky,“ poznamená. „Ale možná je tvůj dojem z obchodní školy trochu… neobjektivní. Nemusíš skončit takhle, pokud nebudeš chtít.“

Položím lžičku na stůl a opřu se do židle. „Celý život jsem žila pod jednou střechou s tím nejoddanějším byznysmenem na světě. Potkala jsem všechny jeho kolegy a většinu jejich kolegů. Děsí mě, že bych se měla stát jednou z nich.“

Přinesou nám účet a Ansel se pro něj natáhne. Odstrčí mou ruku. Koukám se na něj – můžu přece vzít svého… muže na večeři – ale on mě ignoruje a pokračuje, kde přestal.

„Všichni lidi v obchodní sféře nejsou jako tvůj otec. Říkám si, že bys možná měla… zvážit jiné možnosti, jak svoje vzdělání využít. Nemusíš jít v jeho šlépějích.“

CELOU CESTU DOMŮ jsme zticha. Je mi jasné, že je to proto, že jsem neodpověděla na to, co říkal, a nechce na mě tlačit. Má pravdu; lidé s titulem z obchodní školy dělají nejrůznější věci. Problém je, že já zatím nevím, co by mě bavilo.

„Můžu se na něco zeptat?“ vypadne ze mě najednou. Zabrouká a podívá se na mě.

„Vzals tu práci, i když to není přesně to, cos chtěl, že?“ Přikývne a čeká, až to dopovím.

„Moc rád ji nemáš.“

„Ne.“

„Tak co je tvoje vysněná práce?“

„Učit,“ říká s pokrčením ramen. „Myslím si, že obchodní právo je naprosto fascinující. Právo obecně je fascinující. Jak organizujeme morální dojmy a nahodilé myšlenky etiky do pravidel, a hlavně to, jak je stavíme s novou technologií. Ale nebudu dobrý učitel, pokud nezískám praxi. Když zvládnu tuhle pozici, podaří se mi najít místo na jakékoliv univerzitě na světě.“

Celou cestu domů mě vede za ruku, jen jednou nebo dvakrát si zvedne moje prsty k puse, aby je mohl políbit. Projíždí kolem nás skútr a Anselovi se zaleskne zlatý kroužek kolem prstu. Cítím, jak se mi svírá žaludek, jak mě naplňuje napětí. Ne, že bych nechtěla zůstat v Paříži – bože, jak já bych chtěla! – ale nemůžu popřít, že mi chybí domov, mluvení s lidmi jazykem, kterému rozumím, moje kamarádky a oceán. Ale zároveň si začínám uvědomovat, že ho nikdy nechci opustit.

Trvá na tom, že si skočíme do malého bistra na rohu na kávu. Zvykla jsem si na to, čemu Evropané říkají káva – silná černá tekutina s nezaměnitelnou vůní – a hned po Anselovi to bude druhá věc, co mi bude chybět.

Sedíme u malého stolku venku pod hvězdami. Ansel si posune židli blíž k mé, aby mě mohl obejmout kolem ramen.

„Chtěla by ses tenhle týden setkat s mými přáteli?“ ptá se. Překvapeně na něj pohlédnu. „Cože?“

„Chrisophe a Marie, moji dlouholetí kamarádi, pořádají večírek na oslavu jejího povýšení. Pracuje pro jedno z největších oddělení u mě v práci a říkal jsem si, že bys možná ráda někam zašla. Moc rádi by se seznámili s mou ženou.“

„Zní to skvěle.“ Přikývnu s úsměvem. „Doufala jsem, že se seznámím s tvými přáteli.“

„Já vím, že jsem to měl naplánovat už dřív… přiznávám, že jsem byl sobecký.

Máme na sebe tak málo času, že jsem se o tebe nechtěl s nikým dělit.“

„Hodně jsi pracoval,“ říkám a opakuju s výdechem přesně to, co mi kdysi řekla po telefonu Harlow.

Natáhne se pro mou ruku, líbá mě na klouby, na prsten a pak proplete svoje prsty s mými. „Chci se tebou chlubit.“

Fajn. Setkání s přáteli. Představí mě jako svou ženu. Tohle zní jako opravdový život. To je to, co manželské páry dělají. „Jasně,“ říkám lehce. „Bude to zábava.“

Zaculí se a nakloní se ke mně, líbá mě na rty. „Děkuji, paní Giullaumová.“ A páni, zase ten ďolíček. Jsem naměkko.

Zastaví se u nás servírka a já se opřu do proutěné židle, zatímco Ansel objednává kávu. Opodál na ulici postává skupinka holčiček – může jim být tak osm devět let – a tančí. Naproti přes ulici hraje nějaký muž na kytaru.

Jedna z nich se točí dokola, zakopne a klopýtne. Přistane přímo u našeho stolečku.

„Nestalo se ti nic?“ ptám se a vstávám, abych jí pomohla.

„Oui,“ říká a oprašuje si kostičkované šaty. Přichází k nám její kamarádka. Nerozumím sice jedinému slovu, co říká, ale podle pohybu rukou a toho, jak si je dává do pasu, soudím, že jí vysvětluje, že udělala piruetu špatně.

„Chceš se zatočit?“ ptám se, ale jen na mě zmateně kouká. „Pirouette?“

Rozzáří se. „Oui,“ říká nadšeně. „Pirouette. Tourner.“

Narovnává ruce do stran, nastavuje palec a otáčí se tak rychle, že se skoro znovu zřítí k zemi.

„Pozor, pozor,“ vykřiknu a obě se smějeme, když ji zachytím. „Možná bys měla… No…“ narovnávám se a hladím si břicho. „Trochu se musíš narovnat a zpevnit.“

Otáčím se na Ansela, aby mi tlumočil: „Contracte tes abdominaux.“ Holčička se zatváří opravdu soustředěně a dokážu si představit, jak se snaží zatnout břišní svaly.

Seběhlo se k nám víc holčiček a všechny mě poslouchají, takže se na chvíli zastavím a rozmístím je, aby měly dost místa. „Čtvrtá pozice,“ říkám a zvedám čtyři prsty. Vytáčím levou špičku, pravou rovnám dozadu. „Ruce vzpažit, jednu dáme do strany, druhou dopředu. Výborně. A teď plié? Pokrčit?“ všechny se skrčí v kolenou a já přikyvuju, zatímco jim stále ukazuju, jak to má vypadat.

„Přesně tak! Výborně!“ ukazuju si na oči a pak na bod v dálce. Periferně vnímám, že mě Ansel překládá.

„Musíte si najít jedno místo a nedívat se nikam jinam. Takže, když se točíte,“

– narovnám se, pokrčím v kolenou, odrazím se na špičku, točím se a končím opět v plié – „musíte se vrátit přesně tam, kde jste začaly.“ Ten jednoduchý, povědomý pohyb jsem tak dlouho necítila, že mi skoro unikne tleskání a pískání, především z Anselovy strany. Holčičky se předhánějí, střídají se, povzbuzují se a prosí mě o pomoc.

Začíná se připozdívat a nakonec musí všechny domů. Ansel mě bere za ruku, usmívá se a já se koukám přes rameno. Mohla bych se na ně dívat celou noc.

„To bylo skvělé,“ říká mi. Usmívám se na něj. „Co z toho?“

„Vidět tě, jak tančíš.“

„Byla to jediná otočka, Anseli.“

„Možná to byla ta nejvíc sexy věc, co jsem kdy viděl. Tohle je přesně to, co bys měla dělat.“

Povzdychnu si. „Ansel –“

„Někteří lidé chodí na obchodní akademie a potom řídí kina nebo restaurace.

Jiní vlastní pekařství nebo taneční studia.“

„Ještě ty začínej.“ Tohle už jsem slyšela od Harlow a Lorelei tolikrát, od celé Harlowiny rodiny. „Vždyť bych vůbec nevěděla, jak na to.“

Ohlíží se zpátky směrem, kterým jsme přišli. „S tím nesouhlasím.“

„Stojí to peníze. Nesnáším, když si musím otci o něco říkat.“

„Tak proč to potom děláš, když to nesnášíš?“

Vrátím mu to otázkou. „Ty si od svého otce peníze nebereš?“

„Beru,“ přiznává. „Jenomže já jsem se už dávno rozhodl, že je to jediná věc, na co je mi dobrý. A před pár lety, když jsem byl stejně starý jako ty, jsem nechtěl zatěžovat mámu. Nechtěl jsem, aby měla pocit, že mě musí finančně podporovat.“

„Nemám dost peněz na to, abych žila v Bostonu bez jeho pomoci,“ říkám mu.

„A možná mám v určitém slova smyslu pocit… že mi to dluží, když dělám to, co chce on.“

„Ale když bys dělala to, co chceš ty –“

„To nechci.“

Zastaví se a bere mě za ruku. Není vůbec znepokojený vážností téhle konverzace. „Já vím. A rozhodně mě dvakrát netěší, že ode mě brzy odjedeš. Ale mimo to, kdybys chodila do školy a potom dělala něco, co chceš ty, změnila bys jeho rozhodnutí na své.“

Opět si povzdychnu a ohlédnu se zpátky do ulice.

„To, že nemůžeš tančit profesionálně, neznamená, že se nemůžeš tancem živit. Najdi si bod v dálce a nedívej se nikam jinam, to je přesně to, cos říkala těm holčičkám, ne? Co je tvůj bod v dálce, Mio? Najít způsob, jak si nechat tanec v životě?“

Dívám se jinam, zpátky na místo, kde mi před očima holčičky pořád poskakují a točí se, smějí se. Jeho bodem je učit právo. Od prvního okamžiku se jedinkrát nepodíval jinam.

„Tak fajn.“ Zdá se, že bere moje mlčení jako tichý souhlas. „Chceš být učitelka? Nebo se naučit, jak vést byznys? To jsou dvě rozdílné cesty.“

Jen při pouhé myšlence na to, že bych mohla mít svoje vlastní taneční studio, se mi v břiše rozlívá dvojaký pocit – euforie s děsem. Sotva si dokážu představit něco, co by mě bavilo víc, ale nic by mě víc neodstřihlo od rodiny.

„Anseli,“ řeknu a zavrtím hlavou. „I kdybych chtěla svoje vlastní studio, pořád musím nějak začít. Otec mi má dva roky platit byt, abych získala titul. Teď se mnou nemluví a v žádném případě by s ničím takovým nesouhlasil. Něco mu na tanci nevoní… je to, jako by mu to fyzicky vadilo. Uvědomuju si, že cokoliv se rozhodnu udělat, bude to muset být bez jeho pomoci.“ Zavřu oči a s námahou polknu. Předsevzala jsem si, že na budoucnost teď rozhodně myslet nebudu, takže jsem vyčerpaná už při pouhém pomyšlení, co dál. „Jsem ráda, že jsem sem jela. V některých věcech to je to nejlepší rozhodnutí, co jsem kdy udělala. Ale zároveň mi to některé věci zkomplikovalo.“

Zakloní se a prohlíží si mě. Hravost na Anselovi obdivuju. Miluju, když na mě přes místnost jen tak pomrkává, nebo si zamilovaně šušká s mými stehny a ňadry. Ale myslím, že začínám milovat i tohoto Ansela – toho, pro kterého je důležité, co je pro mě dobré. Toho, který umí být hrdinou za nás za oba. „Nejsi náhodou vdaná?“ ptá se mě. „Máš manžela, ne?“

„Ano.“

„Manžela, který slušně vydělává.“

Pokrčím rameny a dívám se do prázdna. Nesnáším konverzace o penězích. Stejně jako umí být ztřeštěný a hravý, dokáže působit i nesmírně vážně a ser—

iózně. A přesně tak zní, když říká: „Tak proč bys měla být závislá na svém otci a nedělat to, po čem toužíš?“

KDYŽ PŘIJDEME nahoru do bytu, opřu se o linku a dívám se, jak Ansel podává láhev z lednice. Otočí se na mě a dává mi do ruky dvě tablety ibuprofenu a sklenici vody. Zírám na prášky a pak na něj.

„To se tak dělá,“ řekne a pokrčí rameny. „Po dvou sklenkách vína si vezmeš brufen a zapiješ ho velkou sklenicí vody. Jsi hrozně hubená.“

Znovu si připomenu, jak je hrozně všímavý a jak se mu daří vidět různé věci, i když mě ani nenapadne, že zrovna dává pozor. Pozoruje, jak je polykám a pokládám prázdnou skleničku na linku vedle sebe.

S každou vteřinou, co se nelíbáme nebo nedotýkáme jeden druhého, jsem víc a víc vyděšená, že ta přirozenost a jednoduchost, kterou dnes cítím, zmizí jakoby nic, Ansel se vrátí ke své práci a já půjdu zase spát sama.

Ale v potemnělém světle jediné žárovky nad troubou se zdá, že energie jen roste a roste a je skoro žhavá. Je to opravdové.

Poškrábe se na bradě a pak lehce nakloní hlavu: „Jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl.“

Poskočí mi žaludek. „Nevím, jestli tomu věřím, že –“

„Zůstaň tu,“ přeruší mě tichým hlasem. „Děsím se dne, kdy odjedeš. Šílím, když na to jen pomyslím.“

Zavřu oči. Napůl je to právě to, co jsem od něj chtěla slyšet, napůl to, čeho jsem se nejvíc bála. Koušu se nervózně do rtu a snažím se neusmát. Dívám se na něj. „Myslela jsem, žes zrovna říkal, že bych měla studovat a otevřít si svůj vlastní byznys.“

„Možná jsem tím myslel to, že bys mohla počkat, než dokončím tenhle případ. Pak můžeme odjet spolu. Žít spolu. Já budu pracovat, ty studovat.“

„Jak bych tu mohla zůstat až do jara? Co bych dělala?“ Bylo to tu úžasné, ale nedokážu si představit dalších devět měsíců života turistky.

„Můžeš si najít práci. Nebo se můžeš zabývat tím, co je třeba k otevření nového tanečního studia. Budeme spolu žít a ty si jen školu o rok odložíš.“

Jestli to vůbec jde, tohle je ještě šílenější než můj příjezd do Francie. Když tu zůstanu, znamená to, že mezi námi není žádný konec – žádné zrušení svazku, žádné falešné manželství – a rozvíjí se před námi úplně nová cesta.

„Asi bych tu nemohla zůstat a být tak moc sama…“

Trhne sebou, rukou si prohrábne vlasy. „Jestli chceš začít teď, klidně jeď a já za tebou přijedu na jaře. Jenom… je to opravdu to, co chceš?“

Vrtím hlavou, ale správně chápe můj výraz, který spíš říká, že vůbec nevím. Prvních pár týdnů tady jsem měla pocit, že jsem naprosto svobodná,

a zároveň jsem si připadala jako vyžírka. Jenže Ansel mě sem nevzal jen proto, aby byl velkorysý a zachránil mě před létem s mou rodinou nebo šílenstvím ze školy, do které nechci. Udělal to proto, ale navíc kvůli tomu, že mě tu chtěl.

„Mio?“

„Ano?“

„Mám tě rád,“ šeptá a z toho, jak se mu lehce chvěje hlas, vím, že myslí něco ještě hlubšího. Jeho slova mě hřejí jako jeho teplý dech na krku, přitom se ani o kousek nepřiblížil. Ani se mě nedotýká. Rukama se opírá o linku. Tohle tiché přiznání z takové vzdálenosti, bez bezpečí polibků a doteků našich tváří, je mnohem intimnější. „Nechci, abys odjela beze mě. Žena patří ke svému manželovi, on zase k ní. Vždycky jsem ohledně tebe sobecký, požádal jsem tě, aby ses sem přestěhovala, žádám tě, abys počkala, než si vybuduju kariéru, a až pak odjela se mnou. Je to tak.“

Je to tak.

Sklopím pohled na své bosé nohy na podlaze, nechám své divoké srdce, aby převzalo kontrolu nad mým tělem. Ulevilo se mi, vyděsilo mě to… ale především jsem šťastná. Nedávno mi řekl, když to vyslovím, nedokáže být drsný. Možná mám dnes stejný strach, že to nebude tak jednoduché, že to nedokážeme za pár týdnů rozpustit, když to jeden z nás vysloví.

„Myslíš, že bys někdy mohla,“ začíná po pár vteřinách ticha a na jedné straně úst se mu rty stáčí do úsměvu, „mít ráda ty mě?“

Sevře se mi srdce nad tím, jak je upřímný a odevzdaný. Přikývnu, polknu cosi, co mi připadá jako obrovský balón, a pak ze sebe vypravím: „Už teď jsem do tebe úplně zarádovaná.“

Oči mu žhnou úlevou a slova z něj padají jako dlouhá řada propojených korálků. „Pořídím ti nový prstýnek. Všechno to zopakujeme. Najdeme si nový byt se vzpomínkami, které budou jen naše…“

Směju se a jsem celá roztřesená. „Líbí se mi tenhle byt. Líbí se mi můj zlatý prstýnek. I rozkouskované vzpomínky na naši svatbu. Nic nového nechci.“

Nakloní hlavu a usměje se na mě, jeho dolíček se mnou bez zaváhání flirtuje, a to mi naprosto stačí. Natáhnu se, prstem si ho chytím za pásek a přitáhnu ho k sobě. „Pojď ke mně.“

Popojde dva kroky ke mně, tiskne se ke mně tak těsně, že se musím trochu zaklonit, abych se na něj mohla podívat.

„Konec mluvení?“ ptá se a objímá mě kolem pasu.

„Jo.“

„Co bys chtěla dělat teď?“ jeho oči jsou pobavené, okouzlené a divoké.

Zasunu ruku mezi naše těla a přes džíny se ho dotknu. Chci cítit, jak mi roste v ruce.

Ale už je tvrdý, a když se ho dotknu, zasténá a zavře oči. Rukama mi hladí prsa, bloudí nahoru přes ramena a ještě výš, až mě chytí kolem krku.

Pohlazení jeho palce po mém spodním rtu funguje jako spouštěč: horko se mi rozlévá po celém těle a skoro okamžitě se promění v touhu tak palčivou, že mi zeslábnou všechny končetiny. Otevřu pusu, olíznu mu palec a on mě nechá, abych si s ním pohrála. V ruce mi pořád pumpuje a zvětšuje se.

Otočí mě doprava a vyvede mě pozpátku z kuchyně. Po pár krocích se zastaví, vezme můj obličej do rukou a líbá mě. „Řekni to znovu…“

Chvíli nerozumím, ale pak pochopím. „Mám říct, že tě mám ráda?“

Přikývne, a když se sklání, aby mi olízl rty, usmívá se. „Že mě máš ráda.“ Pozoruje mě přes těžké vlasy, které mu padají do tváře přes obočí, nakloní hlavu dozadu a rukou mě pořád drží za bradu. „Ukaž mi krk. Chci si prohlédnout tvou dokonalou kůži.“

Nakloním hlavu a jeho něžné pevné prsty mě hladí přes klíční kosti.

Svléká mě, nikam nespěchá. Ale když mě na kůži zastudí chladný vzduch a smísí se s jeho teplem, zatáhnu za košili a začnu zápasit s páskem. Chci cítit doteky celého jeho těla, ale vždycky mi nějak instinktivně sklouznou ruce na jeho hruď. Skrývá se v ní všechno, co mi kdy připadalo sexy. Jeho pevná, teplá kůže, těžké údery srdce. Ostré píchnutí v podbřišku, když ho škrabkám na žebrech. Proužek chlupů, který mi svádí ruce ještě níž.

I v takhle malém bytě se mi zdá ložnice daleko. Hladí mě po hrudníku, lehce se dotýká mých prsou, skoro se tváří, že to dělá mimochodem. Posouvá mi ruce níž přes břicho, podbřišek, minou místo, kde bych čekala jeho dva prsty a lehké škádlení. Místo toho se posouvají až na má stehna, oči upírá na můj obličej, prsty nechává na jizvě. Na jediném kousku těla, který je bez citu.

„Možná je divné, že mám tvou jizvu tak rád.“ Musím si připomínat, abych nezapomněla dýchat.

„Myslela sis, že to byla první věc, které jsem si všiml, ale to není pravda. Vůbec jsem o ní nevěděl až asi do půli noci, kdy sis konečně lehla na postel a já tě líbal od prstů na noze až k bokům. Možná ji nenávidíš, ale já ne. Vybojovala sis ji. Mám k tobě úctu.“

Lehce se ode mě odsune, aby si mohl kleknout, a jeho rty a jazyk na mé kůži vystřídají teplé a vlhké prsty. Otevírám pusu a oči se mi zavírají. Bez té jizvy bych tu nikdy nebyla. Možná bych nikdy Ansela nepotkala.

Jeho hlas je drsný a lechtá mě na stehně: „Pro mě jsi perfektní.“

Stáhne mě na podlahu, obejme mě zezadu a naše nohy se propletou. Přes obývák vidím odraz našich těl v tmavém okně. Mám roztažené nohy, objímá mě.

Hladí mě, prsty mi přejíždí po rozkroku, hraje si se mnou a škádlí mě. Líbá mě na krk, saje mě a přesouvá se k mé bradě. Otočím se, aby mě mohl líbat na rty, jazykem hladit zuby a vklouzávat dovnitř. Pomalu do mě zastrčí prostředníček a já vykřiknu. Pokračuje a dál mě hladí, jako by chtěl prozkoumat každou část mého těla.

Pustí můj ret a zeptá se: „Est-ce bon?“

Je to příjemné? Tak slabá slova pro něco, o čem si myslím, že bez toho nemůžu žít. Slovo příjemné se zdá najednou tak prázdné, bezbarvé, vyčpělé.

Ještě než si uvědomím, že odpovídám, můj hlas zaplní místnost. „Ještě.

Prosím.“

Zvedne druhou ruku k mým ústům, zasouvá mi do nich prsty a zase je vytahuje. Hladí mi bradavku, krouží kolem ní ve stejném rytmu jako prsty mezi mýma nohama. Celý svět se promítá do těch dvou míst plných rozkoše – do mé

bradavky a klitorisu. Rozšiřuje se mi vědomí, necítím nic jiného než kroužky, kroužky, kroužky, mokré a teplé, vibrace jeho slov na kůži. „Bože, Mio.“

Už jsem zažila pocit bezmoci: uvězněná pod autem, pod přímým drsným dozorem lektora, pod palbou otcových rozohněných slov. Ale nikdy jsem nebyla v pozici, jako je tahle. Tenhle druh bezmoci je osvobozující; přesně takhle to vypadá, když se všechna nervová zakončení dostanou napovrch a tančí v divokém rytmu. Takové to je, když se mě dotýká někdo, komu tělem i srdcem věřím.

Chci ho cítit v sobě, až se rozpadnu na tisíce kousků, a moje finále je příliš blízko. Zvednu boky, posouvám se po jeho penisu a oba sténáme napětím.

Pak několik vteřin zůstaneme bez hnutí, moje tělo se mu přizpůsobuje.

Pohupuju se nahoru a dolů. Tam a zpátky. Znovu a znovu. Zavřu oči, když mu chvějícím se hlasem unikají slova – jenom… prosím… rychleji… rychleji, Mio. Posouvá ruku od mého poštěváčku a hladí mě na krku. Palcem si pohrává s jemnou kůží přímo na mém hrdle.

Nemělo by být tak jednoduché dostat mě sem znovu a znovu, ale když mi Ansel pohladí stehno a jeho prsty se znovu vrátí mezi moje nohy, krouží a hraje si, tiše a chtivě sténá a říká mi, jak se mu to líbí… nemám jak zabránit vlastnímu tělu, aby se zcela poddalo.

„C’est ça, c’est ça.“ Nepotřebuju, aby mi překládal. To je ono, říká. Dokonale mě hladí, moje tělo odpovídá přesně tak, jak čekal.

Nevím, na co se soustředit dřív; není možné vnímat všechno naráz. Jeho prsty, které se mi zarývají do boků, těžký, pevný sval, který klouže ve mně, pocit jeho rtů na krku, když mě saje, a saje a saje tak dokonale, až mě to začne lehce štípat a na kůži se mi objeví červené místečko.

Mám pocit, že si podmaňuje celé mé tělo: myslím jen na to, co mi dělá, prodírá se mi do hrudi a mění rytmus mého srdcem, aby bylo rychlé a pilné, až děsivě zběsilé a rovnoměrně pulsující.

Posouvá se pode mnou, musím se opřít o ruce a kolena a oba sténáme, když se do mě znovu hluboce zarazí. Vidíme náš odraz v okně naproti. Rukama mi svírá boky, hlavu má zakloněnou, oči zavřené a pomalu se pohybuje. Jsme dokonalým portrétem požehnání, obrazem úlevy. Všechny svaly v Anselově těle se napínají, potí se, ale pořád vypadá uvolněněji než kdy dřív, líně se do mě zaráží.

„Drsněji,“ říkám mu hrubým hlasem, který se na konci láme chtíčem.

Otevírá oči a na tváři se mu objevuje temný úsměv. Ještě pevněji mě sevře za boky, divoce do mě pumpuje, zastaví se a pak nasadí skoro trestající tempo.

„Drsněji.“

Zarývá mi nehty do kůže, unikají mu steny, jak se snaží zarazit se co nejhlouběji. Vůbec jsem netušila, že může být tak hluboko. Křičím, z ničeho nic mě přepadne orgasmus, až se mi podlomí ruce. Padnu na lokty a Ansel mě pořád drží za boky, nezpomaluje, přiráží ve stejném rytmu, ostře a chraptivě oddechuje.

„Mio,“ sténá, narovná se a třese se, když i na něj dopadne poslední moment rozkoše.

Podlamují se mi ruce i nohy, připadám si slabá. Chytne mě, tiskne si mou hlavu k hrudi. Slyším, jak mu buší srdce.

Převalí mě na záda, opatrně se do mě znovu zasune, i když už jsme skončili.

Dívá se na mě čistým, vážným pohledem.

„Bylo to příjemné?“ ptá se tiše. Přikyvuju.

„Máš mě ráda?“

„Moc.“

Naše boky spolu pomalu něžně tančí ve snaze vydržet co nejdéle.

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

kolik jdeme na ten večírek?“ huhlám do polštáře. Ansel na mně těžce leží, látka jeho obleku se mi tiskne na kůži, vlasy mě lechtají na tváři. Směju se a krčím se, abych je smetla, ale to ho jenom povzbuzuje. „Fujtajbl! Jsi

hrozně těžkej. To máš v kapsách cihly? Slez ze mě.“

„Když ty jsi tak hezky teploučká. A jemňoučká. A krásně voníš. Jako žena, sex a já.“ Prsty mě hladí po boku, lechtá mě, až se převalím na záda. Hned se nade mnou skloní a hladí mě prsty přes pusu. „Začíná to v osm,“ říká a já zírám do jeho mechově zelených očí, které jsou plné zvláštní vážnosti. Jako by mi říkaly, že by se mnohem raději svlékl a vrátil se za mnou do postele. „Potkáme se tady a půjdeme spolu. Slibuju, že nepřijdu pozdě.“

Skloní se ke mně, aby mě políbil. Ze zvuku, který vydává, je mi jasné, že se sám sebe snaží přesvědčit, aby se nenechal unést, že později přijde ještě něco lepšího. Po práci.

Natáhnu ruku a vytáhnu mu košili zpod pásku, neomluvitelně se snažím nahmatat holou kůži.

„Slyším, jak přemýšlíš,“ říkám přesně tak, jak to dřív říkal on mně. „Zajímá tě, kolik máš času?“

Nesouhlasně zamručí a hlavu mi položí na hrudník. „Nemůžu uvěřit, že někdy byla doba, kdy jsem vstal a odešel z domu ještě dřív, než mi dozvonil budík. Teď se mi vůbec nechce pryč.“

Hladím ho po vlasech, lehce ho škrabkám na hlavě. Snaží se na mně neležet celou vahou, ale cítím, jak mu svaly slábnou.

„Je ne veux pas partir,“ opakuje a zní trochu naléhavěji. „Et je ne veux pas tu partes.“

A nechci, abys ty odjela.

Dívám se nahoru do stropu a usilovně se snažím uložit si každý detail tohoto okamžiku do vzpomínek.

„Nemůžu se dočkat, až se s tebou dneska předvedu,“ říká mnohem lehčím tónem, zvedne se na lokty a dívá se mi do očí. „Nemůžu se dočkat, až všem vyklopím, jak jsem tě nalákal, abys mě požádala o ruku. A ten odporný detail, že za chvíli odjíždíš, raději vynecháme.“

„Schovej mi pas a nikam neodjedu.“

„Myslíš, že mě to už nenapadlo? Nediv se, až se jednou vrátíš domů a bude fuč.“ Nakloní se a znovu mě líbá, než se zase odtáhne. „Dobře, to je trochu děsivý; doopravdy je nahoře ve skříni, přesně tam jako vždy.“

Směju se a lehce ho odstrkuju. „Mazej do práce.“

Zase si cosi huhlá a pak se převalí, lehne si na záda. „Kdybych neměl jednání s klientem, na kterého čekám celé měsíce, zvedl bych telefon a řekl jim, že jsem nemocný.“

Skloním bradu k hrudi a dívám se na něj. „Velký jednání?“

„Dost. Podle toho, jak to dneska půjde, se rozhodne, jestli případ uzavřeme do šesti týdnů, nebo se potáhne další měsíce a měsíce.“

„Tak to bys měl vyrazit.“

„Já vím,“ řekne s výdechem.

„Takže v sedm tady.“ Ještě jsem to ani nedořekla a on už se na mě otočí s širokým úsměvem na rtech. „A hlavně mě nenechej čekat.“

Sedne si, vezme můj obličej do dlaní a vášnivě mě políbí, s jazykem i zoubky, prsty mi hladí celé tělo, zastavuje se u prsou.

Rychle se postaví a předvede tu nejvtipnější verzi robota, jakou jsem kdy viděla. Souká ze sebe slova: „Ne-přij-du po-zdě.“

„Tos udělal proto, abych si myslela, že jsi roztomilý, i když se zpozdíš, že jo?“

„Ne-zpozdím se!“ Pokračuje ve svých robo-pohybech, pískově žluté vlasy mu padají do obličeje. Pak se z pokoje měsíční chůzí vypaří.

„Jsi ten nejlegračnější tanečník na světě!“ ječím na něj. Ale je to naprostá lež. Má skvělý smysl pro rytmus a nese se s lehkostí, kterou se člověk nemůže naučit. Opravdové tanečníky je radost sledovat, ať už tančí, nebo ne. Já bych se na Ansela mohla dívat klidně celé hodiny.

Směje se a volá na mě zpátky „Nezlob, ženo!“ a pak za ním zapadnou dveře.

SAMOZŘEJMĚ že přijde pozdě.

O půl osmé vrazí do bytu jako zrychlený film: odhodí oblek, ve kterém byl v práci, natáhne na sebe džíny a ležérní tričko s knoflíčky. Rychle mě políbí a utíká do kuchyně, aby vzal láhev vína, popadne mě za ruku a táhne mě ven z bytu do výtahu.

„Ahoj,“ říká bez dechu a tiskne mě ke zdi, aby dosáhl na tlačítko přízemí.

„Ahoj.“ Skoro to ze sebe nestihnu vypravit, hned mě totiž hladově a chtivě políbí. Saje mi spodní ret, bradu i krk.

„Prosím, řekni, že se opravdu, ale opravdu chceš seznámit s mými přáteli, nebo tě okamžitě beru zpátky, strhám z tebe oblečení a budu si tě užívat tak dlouho, dokud nepadneš vysílením.“

Zasměju se, lehce ho od sebe odstrčím a políbím ho na rty. „Opravdu se chci seznámit s tvými přáteli. Svlékat mě můžeš potom.“

„Povídej mi honem něco o madam Allardové, protože té erekce se jinak nezbavím.“

MARIE S CHRISTOPHEM bydlí jen kousek od zastávky metra, kde vystoupíme, a když uvidím jejich dům, zarazím se a zírám. Anselův byt je malý i prostorný. Není na něm nic přehnaného ani předstíraného: je to starší budova, jednoduchá a pohodlná jako on. Tohle místo… takové rozhodně není.

Fasáda je z kamene a vypadá docela staře – jednoduše zapadá k okolním budovám – ale očividně byla rekonstruovaná za nekřesťanské peníze. Apartmány v prvním poschodí jsou všechny vybavené širokými schody, které končí u červených dveří a zářivých klepačů. Druhé a třetí patro má velká arkýřová okna, která vedou na jednotlivé balkóny z kovu, zdobené drobnými růžičkami a popínavým vínem.

Rušnou ulici lemují stromy a pod vítaným stínem se dávám dohromady, abych se připravila na místnost plnou neznámých lidí a konverzací, kterým nejspíš nebudu rozumět ani slovo. Ansel mě objímá a šeptá: „Připravená?“

Před několika týdny by mě pouhá myšlenka na něco takového – bez Loly a Harlow, které za mě můžou pokračovat v konverzaci, když se Ansel ztratí v davu a já přestanu komunikovat – skoro bolela. Netuším, jaké to nahoře bude, ale jestli se mám orientovat podle hurónského smíchu, který vychází z oken, večírek je už v plném proudu. Jenom doufám, že budou všichni tak milí, jak mi Ansel slíbil. Zachytím náš odraz ve dveřích a lehce se zachvěju. Koukám se na sebe každé ráno, ale tady vypadám úplně jinak. Vlasy mám delší, ofina mi visí na stranu místo toho, aby byla přesně střižená nad obočím, trochu jsem přibrala a jsem míň klučičí, mnohem ženštější. Sukni jsem si koupila v malém obchůdku poblíž Montmartru, na tváři mám jen lehký mejkap, ale vypadám rozzářeně. Nedivím se, že vypadám jinak; cítím se jiná. A vedle mě se tyčí Ansel, rukou mě ochranitelsky drží za záda a v odrazu vnímám, že se snaží upoutat mou pozornost. „Ahoj.“

„Dívala jsem se na ten roztomilý pár,“ kývnu hlavou směrem k oknu. Chvíli si nás taky prohlíží, pak mě lehce políbí na rty. „Tak pojď, Cerise.“

U dveří se objeví Marie s nadšeným výkřikem a hned nás táhne do mely vevnitř. Líbá nás na tváře a pak mě posílá do Christophovy otevřené náruče.

„To je Anselova Mia!“ ječí anglicky na všechny kolem a místnost plná lidí se na mě otáčí s vykulenýma zvědavýma očima, zatímco Ansel předává Marii víno.

„Ahoj.“ Zvednu ruku, neohrabaně zamávám a topím se v Anselově náručí, když mě znovu obejme kolem pasu.

„Jsme tak rádi, že tě konečně poznáváme!“ vříská Marie a líbá mě na obě tváře. „Jsi ještě krásnější než na fotce.“ Kulím oči a Marie se směje, vezme mě za ruku a táhne mě do bytu, pryč od mého muže, kterého okamžitě spolkne parta přátel. Ansel zvedne hlavu a dívá se, jak mě Marie odvádí chodbou.

„Zvládnu to,“ volám na něj přes rameno, i když tomu sama nevěřím.

Nečekala jsem, že bez něj budu už pár vteřin po tom, co jsme vešli.

Uvnitř je to přesně takové, jak jsem odhadovala z ulice. Stěny jsou polepené tapetami ze světle zlatého damašku a z místa, kde stojím, vidím dva mramorové krby zdobené vkusným vrstvením. Všude jsou knihovny plné knížek, na stěnách jsou připevněny překrásné drobné vázy; obrovskými okny je vidět na dvůr. I přes to, kolik věcí tady je, je to okouzlující byt, který je i s takovým množstvím hostů dost velký na to, aby si člověk našel kousek soukromí.

Procházíme kolem drobné knihovničky chodbou plnou lidí se skleničkami a konverzací v plném proudu. Když je míjíme, všichni lehce ztichnou – možná jsem paranoidní, ale to se mi nezdá – a nakonec dojdeme do obří, zářivě bílé kuchyně.

„Za chvíli tě zase vezmu zpátky, neboj. Jsou jako vlci. Nadšení, že ho vidí, nadšení, že tě poznají. Necháme ho napospas jako prvního.“ Marie mi nalévá plnou sklenici vína a podává mi ji se smíchem. „Jak se v angličtině řekne… síla ve skle?“

„Tekutá kuráž?“

„Jasně!“ luskne prsty a znovu mě líbá na tvář. „Je tu spousta skvělých lidí a všichni zbožňují tvého muže, takže z tebe budou taky nadšení. Kochej se a rozhlížej se, všechny ti za moment představím!“

Odbíhá otevřít dalšímu příchozímu a po chvíli čekání vejde někdo do kuchyně. Otočím se, jestli to náhodou není Ansel – není – a pak se koukám z obrovského okna na dokonalý výhled po Montmartru.

„Vsadím se, že tenhle pohled nikdy neomrzí.“

Otočím se a spatřím překrásnou zrzku, která se dívá stejným směrem jako já. Bude o pár let starší a má velmi silný přízvuk, takže mi několik vteřin trvá, než si přeložím, co vlastně říkala.

„Je to nádhera,“ usmívám se souhlasně.

„Jsi Američanka?“ Přikývnu a ona se ptá dál: „Žiješ tu? Nebo jsi jen na návštěvě?“

„Žiju tu,“ odpovídám a pak se zarazím. „No… teď tu žiju. Je to trochu komplikované.“

„A jsi vdaná,“ ukáže na můj prsten.

„Jo, jsem.“ Bezděčně otáčím prstýnkem na svém prstu. Jestli neslyšela Christophovo nadšené oznámení, když jsme před pár minutami přišli, docela mě překvapuje, že se ptá zrovna na tohle.

„Jak se jmenuje?“

„Ansel,“ říkám. „Ansel Guillaume.“

„Toho znám!“ vykřikne a široce se zakření. „Známe se opravdu dlouho.“ Spiklenecky se ke mně nakloní. „Opravdový krasavec a rozhodně okouzlující muž.“

V hrudi se mi podivně kříží pýcha s nervozitou. Je milá, ale trochu vlezlá. Zdá se mi, jako bychom přeskočily jednoduchý začátek konverzace a seznámení.

„To rozhodně je.“

„Takže tu studuješ? Nebo pracuješ?“ ptá se a srká červené víno.

„Jsem tu jen na léto,“ vysvětluju a trochu se uklidním. Nemusím hned předvádět, jak jsem citlivá, připomínám si. Je přece možné, že si její rázné vystupování často lidé zaměňují za agresi. „Na podzim začínám školu.“

„Takže brzo odjíždíš.“

„Jo… pořád ale nevím, kdy bude vhodný čas.“

„A co tvůj muž? Nemá náhodou dost důležitou práci? Přece nemůže jen tak odjet z Paříže s tebou, ne?“ V její tváři nevidím nic jiného než zdvořilý zájem, ale proud jejích otázek mě naprosto uzemní. Když nějakou chvíli neodpovídám, ještě zatlačí. „Vy jste spolu o tom ještě nemluvili?“

„No…“ začínám, ale vůbec nevím, co na to říct. Její modré oči jsou široce rozevřené a sebevědomé, vidím v nich ale ještě cosi víc. Bolest. Potlačenou zlobu. Za jejími zády přišlo do kuchyně několik dalších lid, kteří nás pozorují: fascinovaně, se soucitným pohledem, jako by se dívali na bouračku ve zpomaleném záběru.

Otočím se na ni zpátky a začínám mít silné podezření, že je něco jinak, než se zdá. „Omlouvám se… asi mi uniklo tvoje jméno?“

„Neřekla jsem ho,“ usmívá se a lehce naklání hlavu. „Třeba se tě snažím zmást, dělám, že o tvé situaci nic nevím. Víš, já znám Ansela opravdu hodně, hodně dobře.“

V hlavě mi cvakne pochopení.

„Ty jsi Minuit?“

Její úsměv je jaksi pokřivený, záhadný. „Minuit! Dokonalé. Jsem Minuit.“

„Myslela jsem, že máš černé vlasy. Ani nevím proč,“ huhlám si spíš pro sebe. Mám pocit, že balancuju sama na houpačce pro dva: pořád nevím, jestli se v téhle konverzaci vrátím nohama na zem. Chci se otočit a zoufale se rozběhnout za Anselem nebo Marií, ale Minuit se na mě kouká jako dravec, který se živí mými rozpaky.

Kdesi za sebou slyším Anselův hluboký smích, blíží se chodbou, slyším, jak si zpívá pár bláznivých tónů francouzské rapové písničky, kterou si posledních pár týdnů pouští při holení.

„Měla bych… asi bych měla jít,“ řeknu a položím skleničku na stůl. Chci za Anselem. Chci si ho vzít stranou a říct mu o téhle divné konverzaci. Chci, aby mě vzal domů a vymazal ten děsivý zážitek z mé hlavy.

Minuit mě ale chytí za předloktí a zastaví mě. „Ještě mi pověz, jak si užíváš můj byt, Mio? Moji postel? Mého snoubence?“

Zatmí se mi před očima a srdce se mi zastaví. „Snoubence?“

„Ano, než ses do toho připletla, měli jsme se brát. Představ si, jak jsem asi byla překvapená, když se vrátil ze své bláznivé dovolené v Améru s manželkou!“

„Já…“ šeptám ani nevím co. Dívám se kolem, jako by tam byl někdo, kdo mi může pomoci. Pár lidí se na mě soucitně kouká, ale nikdo není dost odvážný na to, aby zasáhl.

„Víš, říkal mi Minuit,“ vysvětluje a rudé vlasy jí padají přes rameno, jak se ke mně naklání, „protože jsem nikdy nemohla usnout. Koupili jsme si do našeho krásného bytu novou postel. Zkoušeli jsme úplně všechno, abychom mě unavili.“ Naklání hlavu: „Jak se ti líbí spát v naší luxusní nové posteli v našem překrásném bytě?“

Otevřu pusu a pak ji zase zavřu, vrtím hlavou. Puls se mi zrychluje, kůže mi hoří a rudne.

Pořídím ti nový prstýnek. Všechno to zopakujeme. Najdeme si nový byt se vzpomínkami, které budou jen naše…

Potřebuju vypadnout.

„Byli jsme spolu šest let. Dokážeš si vůbec tak dlouhou dobu představit? Před šesti lety jsi byla ještě malý děcko.“

Má opravdu silný přízvuk, takže neustále pokulhávám, ale postupně mi dochází jednotlivá slova a tvoří celkový dojem. Ale šest let, tomu rozumím. Ansel mi řekl, že spolu byli příliš dlouho, ale nikdy jsem si ani v těch nejdivočejších snech nepředstavila, že to byl takový kus jejich života. Nebo že se měli brát. Ani nevím, kdy se rozešli – myslela jsem, že to bylo, když se sem už asi před rokem nastěhoval – ale z kruhů pod jejíma očima a toho, jak se jí třesou ruce, cítím, že jsem se mýlila.

Srdce se mi kousek po kousku rozpadá na střípky.

Slyším, jak Ansel vchází do kuchyně, slyším, jak křičí: „J’ai acheté du vin!“

když pozvedává dvě otevřené láhve vína do malého hloučku, co se tu sešel.

Ale jeho oči pohasnou, když se střetne s mým pohledem a uvidí ženu po mém boku.

Minuit se naklání ještě blíž ke mně, šeptá mi přímo do ucha: „Před šesti lety jsi ještě nebyla přejetá dodávkou, co?“

Hlava mi vyletí vzhůru a zírám do jejích modrých očí, které srší nenávistí a zlobou, až mi to vyráží dech. „Prosím?“

„Všechno mi říká. Jsi jenom mžitka v čase,“ syčí a zatíná ruce v pěst. „Máš vůbec ponětí, jak často dělá hlouposti a bláznivá rozhodnutí? Jsi jeho nejsměšnější rozmar a topí se v tom, jak svou chybu napravit. Ještě měl moji chuť na rtech, když tě uviděl v tom zavšiveným hotelu ve Vegas.“

Chce se mi zvracet. Jediná věc, kterou jsem si jistá, je, že se musím pohnout z místa. Než se mi ale podaří dát jednu nohu před druhou, Ansel už stojí vedle mě a rukou mi objímá záda.

„Perry,“ zamručí na ženu naproti mě. „Arręte. C’est ma femme. C’est Mia.

Qu’est-ce que tu fous l??“

Perry?

Moment. Perry?

Zírám do podlahy a všechno začíná dávat smysl. Jeho nejlepší přátelé na světě, jeho čtyřka. Ansel, Oliver, Finn a Perry. Ne další chlap… ženská.

Ženská, se kterou prožil šest let života.

Byli jsme čtyři, spolu celý den… Nejsem si jistý, jestli se někdy budu znát s někým tak dobře, jako se znám s těmi třemi kamarády. Ty vztahy jsou jedny z nejlepších a… nejkomplikovanějších, co jsem kdy měl… Společně se nám stýskalo po domově, pomáhali jsme si, společně jsme slavili jedny z největších momentů našich životů.

Cítím, jak mi žhne obličej, rty se mi oddělují v zoufalém nádechu. Kolikrát mě nechal Ansel zmínit, že je Perry další chlap – kamarád? Řekla jsem mu

o sobě všechno, o svém životě i strachu, o vztazích. On jen obecně plácal o Minuit a jejich příliš dlouhém vztahu.

Perry vypadá vzrušeně, jako lvice, které se podařilo ulovit gazelu. Snaží se ho uchopit za paži, ale on její ruku setřese a znovu objímá mě.

„Mio.“

Vytrhnu se mu ze sevření. „Myslím, že už půjdu.“

Existují miliony věcí, co jsem mohla říct – milion kousavých poznámek, které by si Lola s Harlow neodpustily – ale pro jednou jsem ráda, že jim nedám možnost vyplout napovrch.

Volá za mnou, ale já už běžím po schodech, pádím tenkou spirálou přímo dolů. Slyším za sebou jeho kroky; moje jméno se rozléhá chodbou.

„Mio!“

Snažím se vytěsnit, co se nahoře zrovna seběhlo. Jako dva magnety, co se odpuzují.

Chodník je holý, popraskaný, zahnu za roh a utíkám úzkou uličkou do St.Georges. Je vtipné, že přesně vím, kam směřuju, takže můžu utíkat naplno.

Mezi dvěma budovami se zastavím, abych se nadechla. Myslím, že se vydal na druhou stranu; neslyším ho.

Je tolik věcí, které teď musím promyslet: jak rychle si stihnu zabalit, kdy můžu odjet a proč mi to vlastně Ansel zatajil. Proč mě nechal se střetnout se ženou, kterou by si vzal místo mě, kdybych mu nevešla do života. Netuším, proč mi to tajil, ale cítím, jak se mi do plic vtírá panika, takže nemůžu dýchat.

Jak je staré tohle město? Plaketa na stěně, o kterou se opírám, říká, že dům byl postaven v roce 1742. Samotná stavba bude ale mnohem starší, romance a vztahy jsou tu stoleté. Náš je možná nejmladší, i když se mi vždycky zdálo, že jen navazujeme na to, kde naše duše přestaly kdysi hrozně dávno.

Jsem si jistá, že ho miluju, že to, co spolu máme, je opravdové, a že jsem se do něj zamilovala nejspíš hned v první chvíli, kdy jsem ho uviděla u baru. Užívala jsem si všechno štěstí, co jsem cítila. Ať už si Lola s Harlow říkají, co chtějí, já tomu věřím.

Člověk se může zamilovat opravdu rychle.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

SI DVA BLOKY od našeho domu už vím, že mě našel a jde přímo za mnou. Dost daleko na to, aby mi dal prostor, dost blízko, aby věděl, kde jsem. Nahoře před výtahem bojuju se svazkem klíčů, a tak mezitím stihne

vyběhnout po schodech a stojí přede mnou naprosto bez dechu. Aspoň měl dost rozumu na to, že mě nechal jet výtahem samotnou.

Byt je temný, slunce už dávno zapadlo a já se neobtěžuju s rozsvěcením světel. Místo toho se opřu o dveře do ložnice a zírám do podlahy. Zastaví se v kuchyni přímo proti mně, ale nechává mezi námi asi tři metry. Dech se mu pomalu vrací do normálu. Nemusím se na něj ani koukat, aby mi bylo jasné, že je mu nanic. Koutkem oka vnímám jeho povolený postoj a způsob, jakým na mě upírá oči.

„Mluv se mnou,“ zašeptá nakonec. „Je to hrozný, Mio. Naše první hádka… nevím, jak to urovnat.“

Zavrtím hlavou a pozoruju svoje nohy. Ani já nevím, kde začít. Je to mnohem víc než první hádka. Hádka je to, co nastane, když nechává prkýnko nahoře, nebo když vypere moje nové hedvábné šaty v horké vodě. Zatajil mi svou snoubenku, Perry, celé dva měsíce neřekl ani slovo – a ani nevím proč.

Topím se v ponížení a oba jsme tak naivní, že si tajně přejeme, aby to byl jen hloupý vtip.

Celá tahle situace je pro něj tak obrovským skokem. Šest let žil s nějakou holkou, a pak se během jediného večera seznámí s jinou a ožení se s ní? Je to až komické. „Chci jenom odjet domů. Zítra odletím,“ huhlám. „Stejně jsem chtěla brzy vypadnout.“

Myslela jsem si, že se opírá o zeď, ale když se téměř sesune, uvědomím si, že teprve teď padá až na dno. „To nedělej,“ šeptá. „Mio, prosím. Nemůžeš odjet tak brzy kvůli tomuhle. Mluv se mnou.“

Znovu se rozpálím vzteky, když uslyším tu lehkou nedůvěru v jeho hlase.

„Můžu odjet kvůli tomuhle! Jaks mě mohl nechat, abych do toho takhle spadla? Byla jsem úplně slepá!“

„Netušil jsem, že tam bude!“ trvá si na svém. „Marie a Christophe jsou moji přátelé; ona je ani pořádně nezná. Nemám tušení, proč tam byla!“

„Možná proto, že jste byli zasnoubení? Ani nevím, jak začít. Celou dobu jsi mi lhal, Anseli. Jak dlouho bys mě ještě nechal věřit tomu, že je Perry chlap? Jak často jsme o něm mluvili? Proč jsi mi to prostě neřekl rovnou ve Vegas, když jsem se poprvé zeptala, kde je váš čtvrtý kamarád?“

Opatrně ke mně přistoupí, ruce natažené před sebou, jako by přicházel ke zraněnému zvířeti. „Když jsi poprvé mluvila o Perry jako o něm, nikdo z nás tě neopravil, protože jsme byli v baru. Nemohl jsem přece vědět, že se za pár hodin opijeme a vezmeme –“

„Jsem tu už několik týdnů. Mohls mi to říct, když jsme přijeli. Mohl ses zmínit, že máš snoubenku, která žije poblíž a jen tak mimochodem to ona je Perry, náš čtvrtý člen super-blízké partičky z cest po Americe – a není to chlap!“ tisknu si roztřesenou ruku k čelu, vzpomínám na tu noc, co jsme vedle sebe spokojeně spali, a někdo přišel ke dveřím. Myslím na to, jak se mi zdál Ansel vzdálený, když se vrátil do postele – a jak byl skoro nahý. Ptala jsem se ho, kdo to byl, a on řekl, že Perry, ale znovu mě neopravil, když jsem o ní mluvila jako o chlapovi.

„Proboha, a co ta noc, když někdo zvonil? Když jsem se pak vrátila, mluvil jsi s ní po telefonu, že jo? Odešel jsi z pokoje, abys mohl mluvit s holkou, kterou sis měl vzít – jejda! – jenže místo ní sis vzal mě! Vůbec se nedivím, že je tak kurevsky nasraná!“

Snaží se mě přerušit tichými slovy jako „ne“, „Mio“, „počkej“ a nakonec se konečně dostane ke slovu: „Tak to vůbec není. Po Vegas jsem prostě nevěděl, jak ti to říct! Bylo vůbec nutné, abych z toho dělal vědu tak brzy? Už nebyla moje přítelkyně! Ale pak mi zavolala a přišla sem…“

„Snoubenka,“ opravuju ho. „Ne přítelkyně.“

„Mio, tak to není. Rozeš…“

„Viděli jste se během posledních dvou měsíců? Kromě té noci, co sem přišla?“

Dívá se na mě s obavou v očích. „Dvakrát jsme zašli na oběd.“

Nejraději bych mu za to vrazila. Hlavně proto, že se mnou si nikdy oběd v pracovní dny nedal.

„Já vím, Mio,“ řekne a všechno je mu z mého výrazu jasné. „Já vím. Moc mě to mrzí. Doufal jsem, že když si s ní promluvím z očí do očí, přestane mi volat a –“

„A stalo se tak?“

Váhá. „Ne.“ Vytáhne telefon z kapsy. „Můžeš si klidně přečíst všechny její zprávy, jestli chceš. Nebo si poslechni její vzkazy. Uvidíš, že jsem ji v tom nikdy nepovzbuzoval. Prosím, Mio.“

Projíždím si rukama vlasy, nejraději bych na něj začala ječet, ale nevím, jestli jsem schopná vůbec otevřít pusu, aniž bych se rozbrečela. Poslední věc na světě, kterou chci, je slyšet zase její hlas.

„Chtěl jsem ti všechno říct, když jsme si hráli na ďáblici a hříšníka. Nevěděl jsem ale, jak na to, a pak jsme to přešli. Zdálo se mi to nepřekonatelné.“

„Není to nepřekonatelné; je to naprosto jednoduché. Stačilo, abys mě jedinkrát, když jsem použila mužský rod, opravil a řekl: Ne, Mio, Perry je baba a já jsem s ní posraných šest let chodil a víš co, jen tak mimochodem? Měl jsem si ji vzít. Místo toho jsi mi povídal o Minuit a krásně jsi mě obalamutil.“

„Nechtěl jsem, aby sis dělala starosti! Nenapadlo mě, že se vůbec někdy potkáte!“

Zírám na něj a žaludek se mi divoce svírá. Konečně pravda. Prostě doufal, že se s tím nebude muset zaobírat. „Ty si myslíš, že pak by to bylo v pořádku? Že bys ji prostě vypustil? Že by všechno bylo v pohodě, protože bychom se nikdy nepotkaly?“

Vrtí hlavou. „Tak to přece nemyslím! Potřebovali jsme začít líp,“ říká a divoce mává rukama, jak se snaží najít správná slova. I teď se mi pro něj svírá srdce, taju, když vidím, jak ztrácí schopnost mluvit plynule anglicky, když je naštvaný. Zhluboka se nadechne, a když otevře oči a znovu promluví, zní klidněji: „Byli jsme na velmi křehkém ledě, když jsi sem přijela. Oba dva jsme to udělali impulzivně. Práce je pro mě právě teď noční můrou, ale chtěl jsem si na tebe udělat čas. A pak se z toho stalo něco mnohem víc než jen zábava a dobrodružství. Bylo to,“ zastaví se a jeho hlas zněžní, „bylo to opravdové. Potřebovali jsme sami pro sebe víc času. Nechtěl jsem, aby se mezi nás cokoliv dostalo, hlavně ne ona.“

Jakmile to dořekne, mám pocit, že se mu slova vrátí a posmutní.

„Žila tady,“ připomínám mu. „I když jsi mi vykládal o Minuit, neřekl jsi mi, že jste spolu žili, že jste byli zasnoubení, že jste spolu prožili tolik let. Že jste spolu spali ve stejné posteli, ve které spíš se mnou. Kdybys mi o ní pověděl hned první noc, co jsem přijela – celý příběh, pravdu – ani by se to nezdálo jako problém. Ale dneska… všichni na večírku věděli, co se děje. Jenom já, tvoje žena, jsem byla mimo.“

Otočím se a jdu do ložnice. Mám v plánu schoulit se do postele ještě před tím, než si uvědomím, že je to postel, ve které spolu spali. Doufám, že se jí tady spávalo líp. Zamručím, otočím se a vejdu přímo do Anselova širokého náručí.

Když se ho pokusím obejít, zastaví mě, vezme mě roztřesenýma rukama za ramena. „Prosím, neodcházej.“

Mám pocit, že se mi v hlavě rozpíná tornádo. Jenže i přes to, že jsem na něj tak naštvaná, že bych křičela, mě blízkost jeho těla a jeho ruce, které mě hladí po ramenou, uklidní. Chaos v hlavě se mi začíná urovnávat. Jeho oči jsou měkčí a dívá se mi na rty. „Musíme o tom mluvit, probrat to až do konce.“

Ale když se pokusím promluvit, slova ze mě ne a ne vylézt, koktám a jsem nesvá. „Ty-ty-ty!“ zavřu oči a zkouším to znova. „Ty-ty-ty –“

Doprdele!

Otevřu oči, jsem zvědavá, jaká reakce mě čeká. Ansel mě ještě nikdy neviděl koktat. Navíc se mi to už moc často nestává.

Oči má široké a vyděšené, jako by mě rozbil. „Kruci, Mio…“

„N-n-nechej toho.“

„Mio…“ zaboří se tváří do mého krku.

Odstrkuju ho, chci cokoliv jiného než soucit. Vztek moje slova ještě přiostřuje, když se mi je konečně podaří ze sebe vypravit. S každým dalším slovem se mi jazyk uvolňuje. „T-tys s ní byl t-tak dlouho. Jenom… dneska jsem se já cítila jako ta druhá, víš? Včera jsem si poprvé doopravdy připadala jako tvoje žena. Ale dneska jsem měla pocit, že jsem tě jí ukradla.“

„Ne,“ říká a v očích se mu objeví úleva. Odhrne mi vlasy z obličeje, aby mě mohl políbit na tvář. „Přece víš, že jsem se s ní rozešel dřív, než jsem potkal tebe.“

Doprdele. Musím se zeptat. „Ale jak dlouho předtím, než jsi odjel do Ameriky?“

Zase mu posmutní oči a každá vteřina, která mine, zatímco neodpovídá, mě zabolí.

„Anseli…“

„Pár dní před tím.“

Srdce se mi zastavuje a zavírám oči. Nemůžu se na něj ani dívat. „Vystěhovala se, zatímco jsi byl pryč, že jo?“

Zase váhá. „Jo…“

„Rozešel ses se svou snoubenkou, se kterou jsi žil šest let, jen pár dní před tím, než sis vzal mě.“

„No, technicky vzato jsme se rozešli asi tři týdny předtím, než jsem tě potkal. Před Vegas jsme byli na kolech,“ připomíná mi. „Mám ale pocit, že konec nastal mnohem, mnohem dřív. Oba jsme věděli, že je s naším vztahem konec. Visel na něčem, co už dávno neexistovalo.“ Bere mou tvář do dlaní a čeká, až se na něj podívám. „Nic jsem nehledal, Mio, ale právě proto věřím všemu, co k tobě cítím. Nikdy jsem po nikom netoužil tolik, jako toužím po tobě. Je to úplně jiné než všechno, co jsem kdy zažil.“

Když neodpovím, zeptá se mě: „Můžu ti teď všechno říct? Všechno.“ Neobtěžuju se s hlasitou odpovědí. Na jedné straně je trochu pozdě na vysvětlování, na druhé straně nějaká úchylná část mého já chce vědět všechno.

„Jeď a buduj začalo v květnu a pokračovalo do září,“ začíná. „Finn, Olls, Perry a já jsme se spřátelili během prvních seznamovacích dní. Byl to takový ten typ akce, kde jsou všichni hozeni do jednoho pytle a některá přátelství se prostě upevní, a jiná ne. To naše sílilo.“

Odmlčí se a hladí mě po ruce.

„Ale můj vztah s Perry nezačal hned, ne z hlediska sexuálního. Ona to chtěla. Teda, alespoň Finn s Oliverem trvali na tom, že mě od prvního dne chtěla svést. Myslím, že mi došlo, co tím mysleli, až tak v červenci. A v srpnu jsem k nim měl ke všem tak blízko, že bych pro ně udělal všechno.“ Odtáhne se, aby si mě mohl prohlédnout v mdlém měsíčním světle, a pokračuje: „A s Perry to znamenalo i sex. Milovali jsme se během programu jen dvakrát. Jednou v srpnu, když jsme se dost opili. A pak o pár týdnů později – po tom, co to mezi námi bylo dost divné a napjaté – jsme spolu strávili poslední noc.“

Žaludek se mi stahuje v podivné kombinaci úlevy a bolesti. Zavřu oči, snažím se dostat z hlavy obrázek jeho rtů na jejích a jejich propletených těl.

„Potom se Perry vrátila do Francie a já se přestěhoval do Nashvillu kvůli škole. Zůstali jsme spolu, aniž bychom to jakkoliv probrali. Ona si myslela, že k sobě patříme, a já jsem jí chtěl ten pocit nechat. Vídali jsme se asi dvakrát za rok a všechno ostatní, co jsem ti kdy řekl, je pravda. Jasně, přes léto jsme byli hodně spolu. Ale bylo mi dvaadvacet. Byl jsem jiný, než jsem teď, a naše cesty se velmi rychle rozešly.“

Jeho hlas je nyní tišší, bolestný. „A co se týká lásky… nikdy to mezi námi nebylo dvakrát vášnivé, Mio. Bylo to…“ ujede mu něco sprostého a utírá si rukou čelo. „Jako… jak to jenom říkáte?“ dívá se na mě a já sklopím oči. Nejsem schopná odolat okouzlujícímu pohybu jeho rtů, když hledá slova. „Cendrillon? Ta pohádka s nevlastní matkou?“

„Popelka?“

Luská prsty, přikyvuje a pokračuje: „Jako v Popelce. Myslím, že jsme oba chtěli, aby skleněný střevíček seděl, ale to je vše. Chápeš mě?“

„Jo.“

„Ona je ta, kterou jsem dvakrát podvedl. Je to moje největší vina, Mio. Uvědomil jsem si, že to tak dál nejde, že dělám přesně to, co jsem nikdy dělat nechtěl. Byl jsem jako můj otec, víš? Zavolal jsem jí, abych konečně udělal něco správně a ukončil náš vztah, jenže“ – zhluboka se nadechne – „Perry mě nenechala ani promluvit, protože se nemohla dočkat, až mi poví, že získala práci v Nice, takže můžeme konečně být spolu v Paříži.“

Dívám se jinam, odmítám ho litovat.

„Takže jsem…“ váhá a hledá správné slovo, které mu mileráda poradím.

„Takže jsi zbaběle mlčel.“

Přikyvuje. „Jo, tak. A to k ní opravdu nebylo fér. Měl jsem to s ní okamžitě ukončit.“

„Oba moc dobře víme, že jsem sem přijela, abych unikla svým problémům. Ale po celou tu dobu, co sis hrál na jakéhosi vysvoboditele, jsi sám uhýbal před těmi svými. Použils mě, abys to s ní nemusel řešit. Jsi impulzivní a děláš věci bez přemýšlení, a hele – vzal sis mě. Přesvědčils sám sebe, že se chováš zodpovědně, že děláš tu správnou věc, když mě sem vezmeš, ale ve skutečnosti sis jen vynahrazoval svoje chyby, cos udělal s Perry. Já jsem tvůj způsob, jak to zamaskovat. Já jsem tvůj důkaz, že nejsi jako tvůj otec.“

„Non,“ trvá ostrým hlasem na svém. „Ano, unikl jsem k tobě. Ale ne proto, abych si něco dokazoval nebo maskoval svoje chyby. Nemusel jsem ti kupovat letenku; nemusel jsem za tebou jít do zoo. Já vím, že nejsem jako můj otec; proto jsem byl zklamaný z toho, jak jsem se zachoval s Perry. Unikl jsem k tobě, protože jsem se do tebe zamiloval.“

Nechávám ta slova doznít v prázdné místnosti, dokud se neztratí mezi zvuky klaksonů a motorů aut projíždějících po dlážděné ulici pod námi. Ani nevím, co si o tom mám myslet. Srdce mi napovídá, abych mu věřila, že mi to netajil naschvál se zlomyslným úmyslem a že bylo opravdu jen velmi těžké najít ten správný čas.

Ale rozum tvrdí, že je to nesmysl, a pokud mezi námi chtěl nechat růst skutečnou důvěru, nepoužíval by její přezdívku. Řekl by mi, kdo to je, že spolu žili v tomhle bytě a že jeden z jeho nejbližších přátel je najednou jeho bývalou snoubenkou. Nejraději bych ho odkopla za to, že mi tajil něco v našem nejbezpečnějším místečku: během hraní, při kterém jsme k sobě byli upřímní.

Nejde přece o to, že za sebou má minulost, která mu vadí. Problém je, že mě držel v úplné nevědomosti, držel mě daleko od zbytku svého života. Lhal by mi dál, dokud by neměl pocit, že jsme došli k jakémusi milníku, kde už může být upřímný. A vlastně, jestli to bylo naschvál, nebo ne, to už je úplně fuk. Možná ani nevěřil tomu, že náš vztah bude trvat déle než přes léto.

„Cítilas ke mně něco opravdového?“ ptá se tiše. „Mám strach, že jsem všechno zkazil.“

Bez zaváhání přikývnu. Bojím se ale, že tak odpovídám na obě otázky: tu přímou i tu skrytou. To, co k němu cítím, je tak silné, že mě to přitáhlo do jeho náručí i teď, když jsem vzteky bez sebe. Po kůži mi tančí teplo, když jsem u něj tak blízko; jeho vůně mě omračuje. Ale mám taky strach, že to zkazil.

„Nikdy jsem nic takového necítil,“ šeptá mi do vlasů. „Takovou lásku.“

Moje mysl se pořád vrací ke stejné otázce, k té stejné temné zradě. „Anseli?“

„Ano?“ hladí mě rty po čele.

„Jak jsi jí mohl říct o mojí nehodě? Jak sis mohl myslet, že je v pořádku, abys něco takového komukoliv vykládal?“

Celý ztuhne. „Nic jsem jí neřekl.“

„Věděla to,“ řeknu a začínám být zase naštvaná. „Anseli, ona věděla, že mě srazilo auto. Věděla o mojí noze.“

„Ale ne ode mě,“ trvá na svém. „Mio, přísahám. Jestli o tobě něco ví – kromě jména a toho, že jsi moje žena – ví to od Olivera a Finna. Pořád se spolu přátelí. Celé to pro nás pro všechny bylo podivné.“ Dívá se mi do očí a mluví tišeji.

„Nevím, proč s tebou mluvila. Nevím, proč za tebou vůbec šla; ví moc dobře, že bych s tím nikdy nesouhlasil.“

„Telefonoval jsi s ní,“ připomínám mu. „Přišla sem uprostřed noci. Šel jsi s ní na oběd, i když jsi byl příliš zaneprázdněný na to, aby sis se mnou dal snídani. Možná si nemyslí, že je mezi vámi opravdu konec.“

Chvíli mu trvá, než odpoví, ale jeho ruce majetnicky vystřelí k mým klíčním kostem, palcem mě hladí po krku. „Ví to moc dobře. Ale nebudu se tvářit, že to byl jednoduchý rozchod. Nebylo pro ni lehké vědět, že jsi tu se mnou.“

V jeho hlase je jakási něha, kterou nemůžu právě teď vystát. Soucit k té holce a k tomu, co cítí, z toho se za chvíli zblázním. Kdesi v hloubi duše jsem ale vlastně ráda, že se zajímá o to, jaké to pro ni je; znamená to, že není totální vůl. Že je dobrý člověk. Ale doopravdy to posral tak moc, že nemám vůbec chuť ani sílu obdivovat ho za to, když pořád srším vzteky.

„No, já bych si takové starosti nedělala. Jsem si docela jistá, že dneska z toho vyšla jako vítěz.“

Odstrčím ho, když se po mně natahuje.

„Mio, tak to –“

„Přestaň.“

Když chci odejít, vezme mě za ruku a otočí si mě k sobě. Tiskne mě ke zdi a pozoruje mě tak intenzivně, že mi po těle vyskáče husí kůže. „Chci, aby to ani pro jednu z vás nebylo těžké,“ říká trpělivým hlasem. „Vím, že způsob, jakým jsem k tomu přistoupil, byl úplně špatný.“

Zavřu oči, tisknu rty pevně k sobě, abych zamezila slastnému broukání, které mi skoro unikne, když se mě dotkne. Chci ho na sobě cítit, tahat ho za vlasy, užívat si, jak na mě leží.

„Šel jsem za tebou,“ připomíná mi a líbá mě na bradu. „Já vím, že už není mou povinností starat se o to, jak je jí. Ale jestli to, co ke mně cítila, bylo jen zlomkem toho, co cítím já k tobě, chci k jejímu srdci být ohleduplný, protože si nedokážu ani představit, co bych dělal, kdybys mě opustila ty.“

Je nemožné, aby jenom tahle slova zapříčinila můj náhlý propad.

Líbá mě na ucho a šeptá: „Zničilo by mě to. Potřebuju slyšet, že je ti teď dobře.“

Jeho ruce mi jaksi naléhavě a zoufale běhají po těle. Možná to dělá, aby odvedl mou pozornost, možná, aby se o něčem ujistil. Hladí mě přes břicho, po stehnech, zvedá mi sukni k bokům.

„Anseli…“ varuju ho, ale i když odkláním hlavu od jeho rtů, moje tělo se k němu samo tiskne.

Zatínám ruce v pěsti. Chci ho, chci ho víc a pořádně. Potřebuju se ujistit.

„Jsi v pořádku?“

Už se neodtáhnu, když mě znovu políbí na bradu, ani když se posune výš a líbá mě na rty. Ale když mi rukou zajede mezi nohy a zasténá „budeš dneska tak nažhavená“, když se jeho prsty protáhnou mým spodním prádlem, najdu v sobě odvahu odstrčit ho stranou.

„Tohle sexem nespravíš.“

Odtáhne se a v očích má zmatek. „Cože?“

Nevěřím mu. „Myslíš si, že mě uklidníš orgasmem?“

Nejdřív vypadá zaraženě, skoro naštvaně. „Jestli tě to uklidní, jestli ti pak bude líp, tak koho zajímá, jak se to stane?“ na tvářích se mu objeví rudá barva, jak se rozohnil. „Tak to přece vždycky děláme, ne? Hledáme cesty, jak být manželé, jak se chovat intimně, i když jsou věci děsivé, nové nebo posraně surrealistické?“

Jsem naprosto ohromená, protože má pravdu. Přesně to celou dobu děláme a já chci být mimo tenhle moment. Chci se rozptýlit, užívat si jeho doteky, ztratit se v jeho přítomnosti. Chci o tom přestat přemýšlet. Chci, aby vystrnadil z mé hlavy všechny pochyby a dal mi část sebe, kterou dostanu jen já.

„Dobře, rozptyluj mě,“ hecuju ho, zuby mi zlostí drkotají o sebe. „Zkusme, jestli se ti podaří, abych zapomněla, jak jsem naštvaná.“

Chvíli mu trvá, než mu dojde, co jsem řekla. Pak se ke mně nakloní, lehce mě kouše do tváře. Vydechnu nosem a zakloním hlavu, vzdávám se. Jeho dlaně se vracejí k mému pasu, jsou stále hladovější. Přetáhne mi tričko přes hlavu a pak mi sundá sukni a hodí ji na podlahu.

I když mě objímá, líbá a přerývavým dechem cedí skrze zuby tu es parfaite, nedokážu se ho dotýkat něžně. Chci ho potrestat, jsem sobecká a zlobím se. Ta kombinace se postará o jakýsi podivný zvuk vycházející z mých úst, a jeho ruka strne na místě, kde mi stahovala spodní prádlo.

„Buď naštvaná,“ syčí. „Ukaž mi, jak to vypadá, když jsi naštvaná.“

Nějakou chvíli trvá, než ze sebe ta slova dostanu, ale když se mi to podaří, nezní to, jako bych to řekla já: „Udělej mi to pusou.“

Pustím ven tu holku, co umí být naštvaná, která ho umí potrestat. Odstrčím ho od sebe a on zavrávorá několik kroků zpátky. Otevře pusu, oči plné úžasu. Odstrčím ho, až se koleny dotkne hrany postele. Lehne si na záda a dívá se, jak jdu k němu, jak na něj lezu a klekám si nad jeho obličej. Natáhnu se a chytím ho za vlasy.

„Nejsem v pohodě,“ řeknu a držím ho od sebe, když se snaží přiblížit, aby mě mohl políbit, olíznout, možná dokonce kousnout.

„Já vím,“ řekne a oči má temné a hladové. „Já vím.“

Kleknu si níž a slyším se, jak křičím, když se jeho otevřená ústa dotknou mého klitorisu.

Saje mě, rukama mě chytí kolem boků. Je divoký a chtivý, unikají mu dokonalé jemné zvuky, spokojené steny, když se začnu pohupovat a ojíždím ho s rukou držící pevně jeho vlasy.

Má rty měkké a pevné zároveň. Nechá mě, abych všechno ovládala, a je to tak příjemné, že panebože, chci, abys ve mně byl tak hluboko, že tě ucítím až v krku.

Ansel se rozchechtá a já si uvědomím, že jsem to řekla nahlas. Zalije mě nepříjemný pocit horka, poníženě se odtahuju. Poddaně.

„Ne,“ šeptá. „Ne, ne. Viens par ici.“ Pojď sem.

Nechám ho, aby si to zasloužil, prsty a jemné doteky rtů, jeho steny a konečně mě dostává zpátky nad sebe. Užívá si mě a prsty mi zarývá do boků, znovu mě vzrušuje, abych mu dala v téhle zvrácené hře to, po čem touží, abych mu pořádně ojela obličej.

Třesou se mi ruce, jsem přecitlivělá a přehřátá. A tam, kde mě olizuje, je to skoro k nevydržení, je to příliš příjemné, skoro nemožné, abych byla tak blízko, tak brzy.

Tak brzy

Tak zatraceně brzy Ale je to tak

Horní polovina mého těla se na něj zhroutí, prsty mám bílé od toho, jak jsem se křečovitě držela čela postele. Užívám si orgasmus, křičím, tisknu se mu k puse. Netuším, jak může dýchat, ale je pode mnou úplně divoký – pořád – rukama mě pevně drží za boky a nenechá mě ani na jedinou vteřinu se odtáhnout. Až do poslední chvíle, kdy mi povolí všechny svaly a on cítí, jak mi orgasmus na jeho rtech ustává.

Cítím se zničená, když se z posledních sil převalím na postel. Cítím jeho strach, jeho lásku, paniku a konečně nechám svoje vzlyky vyplout na povrch. Pláču snad celé hodiny.

Vím, že oba máme v jedné jediné věci naprosto jasno: odjíždím.

Přesune se mi k uchu a jeho hlas zní ublíženě, sotva ho slyším, když se ptá:

„Máš někdy pocit, že se ti srdce cuká v hrudi a někdo ho pevně drží v hrsti a mačká ho?“

„Jo,“ šeptám a zavřu oči. Nemůžu se na něj dívat, je mi jasné, jak smutné oči uvidím.

„Mio? Mio, moc mě to mrzí.“

„Já vím.“

„Řekni mi, prosím, že mě pořád… máš ráda.“

Nemůžu. Můj vztek takhle nefunguje. Takže místo toho, aby čekal na mou odpověď, se skloní a políbí mě na ucho, na rameno, šeptá mi do kůže na hrdle věci, kterým nerozumím.

Pomalu popadáme dech a jeho rty si najdou cestu k mým. Líbá mě nekonečně dlouho. Nechám ho – jenom tak mu dokážu říct, že ho miluju a sbohem v jednom.

MOJE INSTINKTY protestují, když musím vylézt z postele jako první. Oblékám se ve tmě, zatímco Ansel pořád spí. Vezmu si svoje věci ze skříně a cpu je do kufru, jak nejrychleji to jde. Můj pas je přesně tam, kde slíbil – nahoře ve skříni – a právě to ostře zatáhne za poslední kousek rozumu, co mě drží pohromadě. Nechávám tu skoro všechny toaletní potřeby; nadělala bych velký hluk, kdybych je balila, a nechci ho vzbudit. Opravdu mi bude chybět můj drahý nový krém na obličej, ale nevím, jestli bych od Ansela dokázala odejít, kdyby byl vzhůru a tiše mě pozoroval. Hlavně kdyby se mi to snažil rozmluvit.

Chvíli zaváhám a možná bych měla tomu pocitu dát možnost projevit se, možná je to zpráva, že si nejsem jistá, jestli je tohle dobrý nápad, ale neudělám to. Sotva se na něj podívám – pořád je zahrabaný pod peřinami a vykukují mu jen kousky těla – balím a oblékám se. Nakonec hledám na stole v obýváku kousek papíru a tužku.

Kdybych ještě jednou vešla do ložnice a uviděla ho, nedokážu si představit, že bych se mohla zase otočit. Až teď si uvědomím, že jsem vůbec neocenila, jak hrozně sexy včera byl. Temně modré tričko s knoflíčky úzkého střihu, který zdůrazňoval jeho vypracovaný hrudník a křivku pasu, má pořád na sobě, u krku lehce rozhalené. Pumpuje mi jazyk touhou olíznout ho po mých nejoblíbenějších místech na jeho těle: od krku k hrudi, od hrudi k rameni. Džíny má obnošené, dokonale vybledlé na známých místech. Na stehnech, přímo pod puntem. Ani si nesundal svůj nejoblíbenější hnědý pásek, než usnul – visí mu rozepnutý u boků a moje prsty svědí touhou podívat se ještě jednou, naposledy na jeho kůži.

Je to asi hloupost, ale zdá se mi, že vidím puls na jeho krku. Představuju si horko, které by se mi rozlilo po jazyku, kdybych ho ochutnala. Vím, že by mi vjel ospalýma rukama do vlasů, kdybych mu stáhla boxerky. A vím, že kdybych ho teď probudila, uviděla bych v jeho očích zoufalou úlevu. Nebudila bych ho proto, abych se rozloučila, ale abychom se mohli naposledy pomilovat. Abych mu odpustila slovy. Vůbec se nedivím, že sex na odpuštěnou byl s Anselem tak silný, že jsem na moment úplně zapomněla, že mezi námi kdy byla jakákoliv propast.

A právě teď, když mám problém zůstat potichu a odejít, aniž bych ho vzbudila, si poprvé pořádně uvědomím, že se ho nemůžu dotknout. Polknu těžký vzlyk, který se mi formuje v krku. Kdybych mu dala prostor, ozval by se jako ostrý tlak, jako vyfouknutí konvice na čaj. Ta bolest je jako rána do břicha, která mě znovu a znovu popadá, a nakonec mám chuť jí to vrátit.

Jsem idiot.

No a co. On taky.

Trvá mi to několik dlouhých, bolestivých momentů, než odvrátím oči od jeho těla a podívám se zpátky na papír ve svých rukou.

Co mu tam mám asi tak napsat? Nejspíš to není opravdové sbohem. Jestli ho vůbec trošku znám – a já ho znám, i když se mi to včera zdálo jen jako malá kapička – nenechá zbytek našeho problému na telefonátech a emailech. Brzo ho uvidím. Ale odcházím, když spí, a vzhledem k jeho pracovnímu vytížení může trvat měsíce, než se znovu setkáme. Ani tak to ale není vhodný čas na vzkaz s brzo-se-uvidíme.

Takže sáhnu po tom nejjednodušším a nejupřímnějším, i když se mi zdá, že moje srdce sténá při každém slově, co píšu.

Neznamená to nikdy. Jen ne zrovna teď.

Mám tě ráda,

Mia

Nejdřív si musím vyřešit svoje průsery, než začnu vinit jeho za to, že ty svoje strčil do pomyslné krabice a držel je přede mnou pod pomyslnou postelí.

Zatraceně… jasně, že jsem chtěla, aby to bylo zrovna teď. A navždy.

DVACÁTÁ KAPITOLA

DYŽ VYJDU na chodník a těžké domovní dveře za mnou zapadnou, je ještě tma. Taxík už na mě čeká, a když přijdu blíž, rozsvítí světla. V jemném světle pouliční lampy si všimnu, že je žlutý. Řidič si mě měří pohledem zpoza časopisu, tváří se kysele. Vypadá to, že je dost nasupený.

Dojde mi, jak asi musím působit – rozcuchané vlasy, kolem očí rozmazaný mejkap ze včerejška, na sobě mám tmavé džíny a černý svetr. Vypadám jako zlodějka, která se snaží zmizet ve stínu noci. V hlavě se mi rozzáří fráze únik z místa činu a není mi zrovna příjemné, jak přesně to mou situaci vystihuje.

Řidič vystoupí a setkáme se u otevřeného kufru auta. Vyfukuje dým z cigarety a ptá se: „Američanka?“ Má silný přízvuk, který je snad ještě znatelnější kvůli kouři, který mu zaplavuje obličej.

Otrávilo mě to, ale jen přikývnu a ani se nezeptám, jak na to přišel. Vím to moc dobře: vyčnívám jako kůl v plotě.

Buď si nevšiml mé ne-odpovědi, nebo je mu to jedno, protože vezme můj kufr, bez jakéhokoliv úsilí ho zvedne a strčí ho do auta.

Je to stejný kufr, se kterým jsem přiletěla. Stejný kufr, který jsem pár dní schovávala, protože vypadal příliš nově a v Anselově teplém a útulném bytě tak nějak mimochodně. Nebo to jsem si alespoň říkala, když jsem ho zastrkovala do skříně poblíž dveří do ložnice. Tak jsem ho totiž neměla každý den na očích jako připomínku, že u něj přece nežiju, a budu muset odjet. Nebo že moje místo v Anselově životě zmizí stejně rychle jako léto.

Otevřu dveře a zasoukám se dovnitř; snažím se je zabouchnout tak, abych nadělala co nejméně hluku. Vím, jak dobře cestuje hluk z ulice otevřeným oknem do jeho ložnice a rozhodně si nechci představovat, jak se probouzí a leží v posteli v prázdném bytě, nebo že jediné, co slyší, je bouchnutí dveří od taxíku na ulici. Hlavně se nekoukám nahoru do oken.

Řidič si sedne za volant a podívá se mi ve zpětném zrcátku do očí. „Na letiště,“ řeknu a pak rychle sklopím pohled.

Ani nevím, co přesně cítím, když zařadí a odjíždíme. Je to smutek? Jo. Obavy, zlost, panika, zrada, vina? Všechno najednou. Udělala jsem chybu? Bylo tohle všechno jedním obřím propadákem, jedním špatným rozhodnutím za druhým? Stejně bych musela odjet, říkám si; tohle je jen o trochu dřív, než jsem plánovala. A i kdybych to neudělala, je potřeba získat trochu prostoru, perspektivu, ujasnit si věci… nebo ne?

Skoro se rozesměju. Rozhodně nemám pocit, že mám ve věcech jasno.

Tak divoce mi mysl poskakuje od toho, že včerejší noc vůbec nebyla tak zlá, k tomu, že včerejší noc byla naprosto zlomová. Zároveň se pohybuju kdesi mezi odjezd je ta správná volba a koukej se vrátit, jinak uděláš nenapravitelnou chybu! Začínám pochybovat o každé myšlence, co se mi v hlavě objeví. Být sama se svou hlavou na třináctihodinovém letu bude mučírna.

Taxík rychle letí prázdnými ulicemi a můj žaludek se svírá stejně jako to první ráno, co jsem ve Francii strávila. Tentokrát ale z úplně jiného důvodu. Jedna část mého já by skoro uvítala, kdybych se zrovna teď pozvracela. Bylo by to jednodušší než neustálá silná bolest, kterou od včerejšího večera cítím v hrudi. U zvracení aspoň víte, že to přejde, můžete zavřít oči, předstírat, že se celý svět netočí, nemyslet na to, že máte v hrudníku díru se zubatými, ostrými hranami.

Město se míhá kolem v rozmazaných barvách kamene a betonu, na obzoru se objevují industriální stavby a historické budovy. Opírám si čelo o studené sklo a snažím se vyblokovat veškeré vzpomínky na první ráno s Anselem. Jak sladký a pozorný byl, jak jsem se bála, že všechno zkazím, že to skončí dřív, než to vůbec začalo.

Slunce ještě nevyšlo, ale už poznávám stromy a travnaté louky, hnědavé skvrny zeleně, které lemují silnici. V dálce vidím most. Nesnesitelně toužím vrátit se v čase a všechno smazat.

Vytáhnu telefon a otevřu aplikaci na letenky. Přihlásím se, hledám nejbližší dostupný let. V jasném světle displeje se zdá moje rozhodnutí odjet ještě aktuálnější a definitivnější. Svítí do tmy, odráží se ve sklech taxíku.

Projíždím si možné destinace, kam bych mohla letět, a skoro se sama sobě vysměju, protože jsem se přece už rozhodla. Vím přesně, co mám dělat.

První letadlo letí asi za hodinu a zabukovat si letenku se zdá podivně jednoduché.

Když skončím, zhasnu telefon a schovám ho do tašky. Koukám se na město, které se za oknem začíná probouzet do dalšího dne.

Nepřišla mi žádná zpráva od Ansela, takže nejspíš ještě spí. Když zavřu oči, pořád ho vidím. Jeho tělo rozvalené na matraci, džíny mu ležérně kloužou po bocích. Pamatuju si, jak vypadala jeho kůže v šeru, když jsem si sbírala věci, jak si s ním hrály stíny, až vypadal jako malovaný obraz. Nedokážu si představit, jak se probudí a uvědomí si, že jsem pryč.

Taxík zastaví u obrubníku a já vidím cenu na tachometru. Třesou se mi prsty, ale vytahuju peněženku a podám řidiči peníze. Široké, barevné bankovky se mi pořád zdají cizí. Z ničeho nic se rozhodnu, sbalím všechno, co v peněžence mám, a vtisknu mu to do ruky.

V letadle nejsou telefony ani emaily. Neobtěžovala jsem se s příplatkem za internet, takže mě nic nebude vytrhávat z obrazů a slov, která se mi míhají hlavou v pomalém, dramatickém sledu: Perryin výraz, který se pomalu formuje z roztomilosti do vypočítavosti a z vypočítavosti do jedovatosti. Její hlas, když se ptala, jak si užívám její postel a snoubence. Zvuk kroků, když Ansel vešel do kuchyně. Náš křik a pocit, jak mi krev stoupá do hlavy, jak se mi puls zrychluje a zrychluje.

Kromě pár hodin, které prospím, je tohle celý soundtrack letu do Států. Když přistanu, cítím se ještě hůř než předtím, jestli to vůbec ještě jde.

V mlze přecházím od letadla k zavazadlům, kde na mě čeká můj obří kufr. Už vůbec nevypadá nově, na několika místech je poškrábaný, jak s ním házeli a jak ho mrskli na běžící pás; vypadá přesně tak, jak já se cítím.

V blízké kavárně otevřu notebook a kliknu na složku, kterou jsem celé léto popírala. Jmenuje se jednoduše: Boston.

Uvnitř mám veškeré informace, které potřebuju do školy. Emaily ohledně rozvrhu a nějaké pokyny, které dorazily během posledních pár týdnů. Ignorovala jsem je, ale pečlivě jsem je schovala, abych se s nimi, jak jsem sama sobě slíbila, mohla vypořádat později.

Zdá se, že později je právě dnes.

Hrknu do sebe kávu, a když mi dá aspoň trochu energie, přihlásím se na bostonskou univerzitní stránku na program magistrů.

Odmítnu finanční stipendium. Odmítnu přijetí do programu.

Konečně dělám rozhodnutí, které jsem měla udělat už před lety.

Pak zvednu telefon a zavolám své studijní referentce. Je čas na lekci análního horolezectví.

V MÍSTNÍCH NOVINÁCH si prohlížím sekci K PRONÁJMU. S tím, že začnu studovat MBA, jsem souhlasila částečně proto, že mi táta slíbil platit nájem. Ale po tom, co jsem zrovna provedla, předpokládám, že mě podporovat nebude. Zdá se mi to jako ten nejlepší kompromis. Je mi jasné, že by raději něco rozmlátil holýma rukama, než aby mi dal jedinou minci. Stejně už se nepřinutím žít pod jeho střechou. Život v Paříži v podstatě vyčerpal veškeré moje úspory, ale po

zběžném zhlédnutí novin najdu několik podnájmů, které si můžu dovolit… obzvlášť pokud se mi podaří brzy sehnat práci.

Ještě pořád nejsem připravená zapnout telefon a dívat se na hromadu zmeškaných hovorů a esemesek od Ansela. Ještě horší by bylo, kdyby mi žádnou zprávu nenechal. Raději si zavolám z budky kousek od kavárny.

Nejdřív chci mluvit s Harlow.

„Prosím?“ říká a zní to dost překvapeně, to číslo nezná. Tolik mi chyběla, že cítím, jak se mi v očích objevují slzy.

„Ahoj,“ hlesnu hlasem plným stesku.

„Proboha Mio! Kde sakra jsi?“ představuju si, jak se dívá na displej a prohlíží si číslo, ze kterého volám. „Doprdele, ty jsi tady!“

Polykám vzlyknutí. „Přistála jsem před pár hodinami.“

„Jsi doma?“ ječí.

„Jsem v San Diegu, jo.“

„Tak proč sakra už dávno nezvoníš u mě?“

„Musím vyřešit několik věcí.“ Třeba jako svůj život, dodávám si pro sebe. Ve Francii se mi podařilo najít bod v dálce. Teď se ho musím jen držet a nikdy z něj nespustit oči.

„Co se stalo s Bostonem?“

„Poslouchej, všechno ti pak vysvětlím, ale teď potřebuju vědět, jestli si můžeš promluvit s tátou.“ Nervózně se nadechnu. „O tom rozvodu.“ To slovo mi celou dobu viselo v hlavě kdesi v pozadí. Říct ho nahlas je nanic.

„Aha. Takže to šlo do kytek.“

„Je to složitý. Prosím, jenom si s ním promluvit, jo? Musím ještě něco dořešit, ale pak zase zavolám.“

„Přijď za mnou, prosím.“

Tisknu si ruku k čelu a namáhavě ze sebe vypravím: „Zítra se stavím. Dneska si musím urovnat věci v hlavě.“

Po dlouhé odmlce řekne: „Dneska promluvím s tátou, aby zavolal svému právníkovi. Dám ti vědět, co zjistí.“

„Díky moc.“

„Potřebuješ ještě něco?“

Polknu a vysoukám ze sebe: „Myslím, že ne. Jdu si najít byt. Pak půjdu do motelu a trochu se dospím.“

„Byt? Do motelu? Mio, tak prostě přijeď ke mně. Mám to tady velký a rozhodně se zvládnu při sexu ztišit, jestli to znamená, že se mnou budeš bydlet.“

Její byt v La Jolla by byl ideální. Stojí přesně mezi pláží a kampusem. Ale když už mám plán, nechci ho měnit. „Já vím, že budu znít jako blbka, ale slibuju, že všechno vysvětlím. I to, proč to chci právě takhle.“

Po chvíli slyším, že se mnou soucítí, a zdá se mi, že to s ní šlo tentokrát nějak lehce. Musím znít tak odhodlaně, jak se cítím. „Fajn. Zbožňuju tě, zlato.“

„Já tebe taky.“

Harlow mi obratem posílá email s podnájmy, na které mám kouknout, přidává i svoje komentáře a nápady. Jsem si jistá, že volala realiťákovi svých rodičů a ten jí připravil místa přesně podle požadavků na bezpečí, lokace a ceny. I když nemá tušení, kde chci bydlet, jsem jí tak vděčná za aktivitu, že se mi chce plakat.

První byt, kam se jdu podívat, je pěkný a rozhodně odpovídá mojí cenové situaci. Je ale dost daleko od školy. Druhý je blízko, takže bych mohla chodit pěšky, ale dům stojí přímo naproti čínské restauraci. Chvíli se sama se sebou dohaduju, ale je mi jasné, že opravdu nevydržím čtyřiadvacetihodinový smrad kung-paa sedm dní v týdnu.

Třetí má v popisu „útulný“. Má být vybavený, přímo nad garáží, v tichém sousedství. Stojí dva bloky od zastávky, odkud jede autobus přímo do školy. Díky bohu za autobus, protože po tom, co zaplatím cenu za dlouhodobé parkování na letišti, nemám ani náhodu dost na parkování v kampusu. Mám štěstí, protože byt dali do novin teprve dnes ráno, jinak už by byl dávno zabraný. Harlow je bohyně.

Ulici lemují stromy a já se zastavím před velkým žlutým domem. Po obou stranách chodníku je široký trávník a vstupní dveře jsou natřené nazeleno. Ať už tu bydlí kdokoliv, umí to s květinami, protože předzahrádka je upravená, plná dechberoucích barev.

Připomíná mi to Jardin des Plantes a den, který jsem tam s Anselem strávila. Učila jsem se všechna jména rostlin ve francouzštině, a pak jsem je hned zase úspěšně zapomněla. Hodiny jsme se ruku v ruce procházeli a ve vzduchu visel příslib budoucnosti, v níž to budeme moci dělat, kdykoliv se mi zachce.

Žena, které dům patří, se jmenuje Julianne a vede mě dovnitř. Byt je naprosto perfektní. Maličký, ale teplý a milý, čisté stěny a barevné závěsy. Uprostřed obýváku je krémová pohovka. Z jednoho rohu se přechází do kuchyně, odkud je vidět na společnou zahradu. Otevřený prostor domu mi až bolestivě připomíná Anselův byt. Musím na chvíli zavřít oči a zhluboka se nadechnout.

„Jedna ložnice,“ říká a přechází ke světlu, aby mohla rozsvítit.

Jdu za ní a nakukuju dovnitř. Skoro přes celou místnost je velká postel, nad kterou jsou bílé poličky.

„Koupelna je tady. Většinou odcházím ještě před rozbřeskem, takže tu klidně můžeš i parkovat.“

„Díky,“ říkám.

„Mám malé skříně, je tu děsný tlak vody a jsem si jistá, že puberťáci, kteří se mi starají o trávník, z tebe budou úplně na větvi. Ale je to tu roztomilé a tiché, v garáži máme pračku i sušičku, můžeš je používat, kdykoli budeš potřebovat.“

„Je to dokonalé,“ řeknu a rozhlížím se kolem sebe. „Pračka a sušička mi zní božsky a myslím, že s pár puberťákama si poradím.“

„No jo,“ usmívá se. Na zoufalou chvilku si představím, že tu bydlím, že jezdím autobusem do školy, že si začínám stavět svůj vlastní život, sladké studio nad její garáží. Nejraději bych jí řekla: Prosím, můžu se nastěhovat hned teď?

Ale samozřejmě to uděláme formálně a racionálně, a tak mě Julianne omluvným tónem žádá, abych vyplnila formuláře ke smlouvě. „Jsem si jistá, že to dobře dopadne,“ říká mi s lehkým mrknutím.

BYLA JSEM PRYČ jen pár týdnů, ale domlouvat si nocleh v hotelu v rodném městě se mi zdá jako návrat do míst, kde jsem nebyla roky. Když jedu do motelu, objevuju skrytou část San Diega, ve které jsem nikdy nebyla. Ten temný roh mého rodného města se mi zdá cizí, ale pouhá myšlenka na to, že je tu pro mě nachystaná budoucnost, kterou jsem si nikdy neuměla představit, mě naplní zvláštním klidem.

Máma by mě přerazila, kdyby věděla, že nejsem doma, a místo toho spím v motelu. Harlow mě chce zbít za to, že nejsem u ní. Ale i přes potemnělé světlo a hluk z ulice, kde se pode mnou řítí auta po dálnici, je to přesně to, co potřebuju. Už asi popatnácté si kontroluju stav bankovního konta. Když budu opatrná, zvládnu to do začátku školy a pak – díky studijní referentce a muži, který mi zaručil vstup do MBA programu na univerzitě v San Diegu – dostanu malé stipendium, které mi pomůže s náklady na bydlení. Ale i když budu platit dobrý nájem, bylo by mi opravdu extrémně nepříjemné, kdybych musela žádat otce o peníze. Už jsem s ním přes měsíc nemluvila

Nejsi náhodou vdaná? Máš manžela, ne? říkal Ansel. Ta noc se mi zdá tak dávno. Choulím se do peřiny, která místo po trávě a koření voní cigaretovým dýmem a mýdlem. Sotva dýchám a kolem osmé deváté se v temném motelovém pokoji třesu strachy.

Telefon, který jsem celý den nevzala do ruky, se mi najednou zdá v kapse podivně těžký. Vytáhnu ho, chvíli váhám, ale pak ho skutečně zapnu.

Chvíli mu trvá, než naběhne, ale když se to podaří, vidím dvanáct zmeškaných hovorů od Ansela, šest zpráv v hlasové schránce a ještě víc esemesek.

Kde jsi?

Odjelas, viď. Kufr je pryč. Zapomněla sis tu nějaké věci.

Představuju si, jak chodí po bytě, zjišťuje, že jsem skutečně odešla. Prochází místnost po místnosti, vidí, jak jsem se musela rozhodovat mezi tím, co odvezu a co ne.

Prstýnek tu nemáš, vzala sis ho? Prosím, zavolej mi.

Zbytek zpráv mažu, ale zprávy v hlasovce si nechávám na později. Vím, že až mi bude chybět, budu si je chtít poslechnout. Teda, až mi bude chybět ještě víc než teď.

Ani netuším, jak mu odpovědět.

Už vím, že Ansel není odpovědí na moje problémy. Podělal to, protože mi neřekl pravdu o Perry a jejich minulosti, ale jsem si jistá, že šlo spíš o chlapeckou hloupost než o to, že by mi to chtěl zatajit. Tohle je důvod, proč se s lidmi musíte nejdřív seznámit a až potom si je vzít za muže nebo ženu. Pravda je taková, že i mně se jeho lež hodila. V Paříži jsem se schovávala, využívala jsem ho stejně jako vzdálenost od domova, abych se vyhnula věcem, které v mém životě nejsou v pořádku: můj táta, moje noha, moje neschopnost vytvořit si novou budoucnost, nový plán, po tom, co jsem ztratila ten starý. Perry je sice totální kráva, ale v jedné věci měla pravdu: jediný, kdo se v tomhle vztahu posouval dopředu, byl Ansel. Já jsem jen seděla na místě a čekala, zatímco on chodil ven a dobýval svět.

Převaluju se na posteli a místo odpovědi Anselovi píšu holkám.

Asi jsem si našla byt. Moc díky H. za pomoc při hledání. Snažím se zůstat v klidu.

Nech nás, abychom za tebou přišly do motelu, píše Harlow. Šílíme, že nevíme, co se s tebou děje.

Zítra, slibuju.

Drž se, kotě, píše Lola. Život je plný maličkých děsivých chvilek, které ale vedou k obrovskému štěstí mezi nimi, vždyť víš.

Mám vás ráda, píšu. Lola má pravdu. Tohle léto bylo tím nejlepším obdobím, které jsem kdy zažila.

JEDNADVACÁTÁ KAPITOLA

ULIANNE JE BOHYNĚ – druhý den mi volá hned v osm ráno. Kvůli časovému posunu jsem byla vzhůru už před pátou a pochodovala jsem přes malý pokoj sem a tam jako šílenec. Modlila jsem se, aby to všechno vyšlo

a abych nemusela trávit další den sháněním bytu.

„Ano?“ zvedám telefon a třesou se mi ruce. Slyším, jak se usmívá. „Připravená na stěhování?“

Ocením ji svým nejvděčnějším – a nejnadšenějším – souhlasem a pak se rozhlédnu po té škaredé místnosti, zavěsím a rozchechtám se jako blázen. Jsem připravená stěhovat se do bytu, který je asi deset minut od domu mých rodičů a nemám skoro nic, co bych si s sebou vzala.

Ale než vyrazím, musím si ještě jednou zavolat. Na světě je jeden člověk, který mě se stejnou vervou, s jakou můj otec odmítá ocenit moji lásku k tanci, nebo vůbec brát v úvahu, že něco takového existuje, doprovázel na všechna představení, který mě vozil na zkoušky a vystoupení, který mi šil všechny kostýmy. Malovala mě, když jsem byla maličká, a když jsem vyrostla a chtěla být za každou cenu samostatná, koukala se, jak se líčím sama. Děsí mě, že jsem si až teď uvědomila, jak moje matka roky a roky snášela otcův odpor a nesouhlas, zatímco já tančila a ona to podporovala, protože to bylo to, co jsem chtěla dělat. Byla se mnou, když jsem trávila měsíc v nemocnici a tiše mě doprovázela, když jsem byla v depresi, vozila mě do školy a pomáhala mi to překonat.

Nebyla jsem jediná, kdo po té nehodě ztratil sen. Jestli vůbec někdo v mém životě pochopí tohle rozhodnutí, bude to máma.

Slyším její šok, když zvedá telefon. „Mio?“

„Ahoj mami.“ Zavřu oči a snažím se zahnat emoce, abych byla vůbec schopná s ní mluvit. Moje rodina není zvyklá probírat pocity. Naučila jsem se to mučením od Harlow. Ale když jsem si uvědomila, jak byla po celé moje dětství máma silná, co udělala pro to, aby mě podporovala v mém snu… najednou jsem si jistá, že tohle jsem měla cítit už dávno. „Jsem doma.“ Chvíli mlčím a dodám:

„Nepojedu do Bostonu.“

Moje máma vždycky pláče potichu; všechno dělá potichu. Ale já její přerývavý dech znám stejně dobře jako vůni jejího parfému.

Dávám jí adresu svého nového bytu, říkám jí, že se dneska stěhuju a že jí všechno povím, jestli se za mnou chce zastavit. Nepotřebuju svoje věci, nepotřebuju ani peníze. Potřebuju jenom mámu.

ŘÍCT, ŽE SE PODOBÁM mámě, by bylo dost laciné. Když jsme spolu, vždycky si připadám jako její verze z osmdesátých let. Máme stejnou stavbu těla, stejné ořechové oči, olivovou kůži, tmavé, rovné vlasy. Ale když vylézá ze svého obřího lexusu, vidím ji poprvé po několika týdnech. A mám pocit, že se dívám sama na sebe v nějakém legračním zrcadle. Vypadá stejně jako vždycky – což není dvakrát dobře. Její sebepopření, její život – to jsem mohla být i já. Táta nikdy nechtěl, aby pracovala mimo dům. Nikdy se příliš nezajímal o její koníčky: zahradničení, keramiku, ekologii. Miluje ho, ale upsala se ke vztahu, který jí toho příliš nedává.

Když se obejmeme, zdá se mi maličká. Čekám, že v jejích očích uvidím strach nebo zaváhání – neměla by se přece vidět s nepřítelem, David bude zuřit! – ale místo toho vidím jen obří úsměv.

„Vypadáš báječně,“ řekne a prohlíží si mě.

Tohle… fajn, tohle mě dost překvapuje. Sprchovala jsem se pod jemným proudem vody v motelu, nemalovala jsem se a nejspíš bych byla dokonce ochotna prodat svoje tělo za přístup k pračce. To, jak si sama sebe představuju, zapadá do obrazu bezdomovce nebo zombie. „Díky!“

„Bože, jsem tak ráda, že nejedeš do Bostonu.“

S těmi slovy se otočí ke kufru svého SUV a lehce vytáhne obří krabici plnou věcí. „Přivezla jsem ti knížky a oblečení. Až se táta uklidní, můžeš si přijet pro zbytek věcí, co jsem nezvládla pobrat.“ Chvíli se kouká na můj překvapený obličej a pak kývne směrem k autu se slovy: „Vezmi další krabici a ukaž mi, kde bydlíš.“

S každým dalším krokem, kterým se blížíme k mému maličkému bytečku nad garáží, mi to dochází.

I máma potřebuje v životě nějaký cíl, stejně jako všichni.

Jejím cílem jsem vždycky byla já.

Ansel se děsil své minulosti stejně, jako jsem se já děsila své budoucnosti.

Otevírám vstupní dveře a obří krabice mi skoro vypadne z rukou na podlahu. Podaří se mi ji ještě chvíli udržet, položím ji na stůl v jídelno-obýváku. Mamka položí krabici s oblečením na gauč a rozhlíží se. „Je to tu maličké, ale roztomilé, cukříku.“

Myslím, že tak mi od patnácti neřekla. „Já to tu naprosto zbožňuju.“

„Můžu ti dovézt nějaké fotky z Lanina studia, jestli chceš trochu umění.“

Krev se mi vaří v těle. Tohle je přesně ten důvod, proč jsem se vrátila domů.

Rodina. Přátelé. Nový život, který si chci vybudovat. „To by bylo fajn.“ Bez dalšího otálení si sedne na gauč a dívá se přímo na mě. „No?“

„No.“

Její pozornost se přesune na mou levou ruku, která mi mimoděk visí podél těla, a až teď si uvědomím, že mám pořád na prstě svůj snubní prsten. Nevypadá ani trochu překvapeně. „Jaká byla Paříž?“

S hlubokým nádechem si sednu vedle ní a vypouštím ze sebe vodopád slov. Povídám jí o Vegas, o apartmánu, o tom, jak jsem měla pocit, že je to moje poslední zábava, že je to poslední chvíle, kdy se mám fajn, až do jakéhosi tajemného vzdáleného momentu v budoucnosti, kdy se mi z toho podaří vyvléct, a pochopím, že nechci být stejná jako můj otec. Povídám jí o tom, jak jsem se seznámila s Anselem, o tom, jak dobře mi s ním bylo a jak jsem se mu celou noc zpovídala. Mluvím o tom, že se mi ulevilo, když jsem s ním mluvila. Že jsem se mu svěřila a bylo mi líp.

Povídám jí i o tom sňatku. Přeskakuju 100 % sexu.

Říkám jí, jak jsem odjela do Paříže, abych unikla svému životu. Popisuju, jak je to město dokonalé a jaké to bylo, když jsem se probudila a zjistila, že jsem si vzala cizího muže. A pak pokračuju tím, že se ten pocit přelil v něco mnohem většího, že se to změnilo ve vztah, který nechci vzdát.

Znovu přeskakuju veškerý sex.

Je pro mě těžké vysvětlit část příběhu, která se týká Perry, protože už když začínám, musí vědět, že je to ten důvod, proč jsem odjela. Takže když se dostávám k večírku a tomu, jak jsem se střetla s ježibabou, připadám si skoro jako debil, že jsem to nepoznala už dávno předtím.

Ale máma to tak nevidí. Vydechne překvapením a právě tím jednoduchým gestem odblokuje potopu slz, kterou jsem celou dobu držela v sobě. Celou dobu jsem přemýšlela, jestli jsem největší blbka na světě. Jsem pitomá, protože jsem neměla odjíždět, měla jsem počkat, aby se to uklidnilo, a mohla jsem zůstat s nejlepším chlapem na světě? Nebo jsem pitomá, protože jsem odjela kvůli něčemu, co by ostatním přišlo jako malichernost?

Problém je, že když jste přímo uprostřed bouře, netušíte, jak velká ve skutečnosti je.

„Srdíčko,“ říká máma a pak mlčí. Je to jedno, to jediné slovo v sobě nese miliony dalších, její soucit a porozumění, mateřskou podporu a ochranu. Ale taky zájem o Ansela, protože jsem ho vylíčila v pravém světle. Je hodný, milující. A má mě rád.

„Srdíčko,“ opakuje tiše.

Znovu si to uvědomím: nejsem tichá, protože koktám. Jsem tichá, protože jsem jako moje máma.

„Tak jo, dobře.“ Přitáhnu si kolena k bradě. „Je v tom ještě něco. A to je ten důvod, proč jsem tady a ne v Bostonu.“ Povídám jí o tom, jak jsme se s Anselem procházeli městem, jak jsme probírali školu, můj život a to, co chci dělat. Říkám jí, že to on mě přesvědčil – i když to sám netuší – abych se přestěhovala domů a abych se vrátila do baletní školy, kam jsem chodívala tančit. Abych večer lektorovala a během dne chodila sama do školy, abych se naučila, jak vést svůj vlastní podnik. Abych mohla učit děti tančit a pohybovat se, jak jen budou chtít. Vysvětluju jí, že mě profesor Chatterjee přijal do MBA programu na UCSD, na katedře, kam jsem dosud chodila.

Když to všechno vstřebá, zakloní se a prohlíží si mě. „Kdy se ti podařilo vyrůst, srdíčko?“

„Když jsem se seznámila s Anselem.“ Hele. Trefa do černého. A máma to vidí taky. Položí mi ruku na koleno.

„Zní moc… mile.“

„To on je,“ šeptám. „Kromě toho, že mi zatajil ježibabu, je opravdu dokonalý.“ Odmlčím se a pokračuju: „Bude mě táta nesnášet už navždycky?“

„Tvůj otec je složitá osobnost, já vím. Ale je chytrý. Chtěl, aby sis udělala MBA, abys měla na výběr, ne abys byla stejná jako on. Nikdy jsi přece nemusela dělat přesně to, co chtěl on. To ví i on sám, nehledě na to, jak moc na tebe tlačí, abys šla v jeho stopách.“ Máma vstane a přejde ke dveřím. Mezitím si uvědomím, že asi svého otce opravdu zas tak dobře neznám. „Pojď mi pomoct se zbytkem krabic a já se vrátím domů. Příští týden se stav na večeři. Teď musíš vyřešit jiné věci.“

SLÍBILA JSEM LOLE a Harlow, že se můžou stavit hned, jak se nastěhuju, ale po tom, co všechno vybalím, jsem naprosto vyčerpaná a chci se pořádně vyspat.

Ležím na posteli a v ruce svírám telefon tak pevně, že cítím, jak se mi potí ruka. Mám opravdu problém udržet se, abych si nečetla všechny Anselovy zprávy asi už posté. Jedna, co přišla krátce po tom, co jsem vybalila, říká: Kdybych za tebou přijel, chtěla by ses se mnou vidět?

Směju se. Není to přece tak jednoduché, že bych se mohla rozhodnout a odmilovat se; nikdy bych ho neodmítla. Vždyť si ani nedokážu sundat prstýnek.

Dívám se na telefon a poprvé od chvíle, co jsem ho opustila, mu odepisuju: Jsem v San Diegu, v bezpečí. To víš, že bych se s tebou chtěla vidět, ale nejezdi sem dřív, než to bude bezpečné z hlediska případu. Pracoval jsi na něm příliš tvrdě, abys to teď pokazil. Znovu si čtu, co jsem napsala a přidávám: Nikam ti neuteču.

Kromě toho, že jsem odjela do Států, zatímco jsi spal, říkám si sama pro sebe.

Okamžitě odepisuje. Konečně! Mio, proč jsi odjela, aniž bys mě vzbudila?

Málem jsem se z toho zbláznil.

A pak přichází další zpráva: Nemůžu spát. Chybíš mi.

Zavřu oči a až teď mi dochází, jak moc jsem to potřebovala slyšet. V hrudi se mi objeví známý pocit bezpečí a lásky, kolem plic se mi omotává lanko a nemůžu dýchat. Moje opatrná mysl mi radí, abych mu jen poděkovala, ale místo toho rychle píšu: Ty mně taky. A pak zahodím telefon na postel, než stihnu napsat víc.

Chybí mi tak moc, že mám pocit, že jsem zašněrovaná v korzetu a nemůžu se ani pořádně nadechnout.

Když zvednu znovu telefon, je už druhý den ráno a vidím, že jsem promeškala tři zprávy.

Miluju tě.

Prosím tě, řekni mi, že jsem to totálně nepodělal. Prosím, Mio… řekni cokoliv.

V ten moment se znovu zhroutím, protože vidím přesně, kdy mi to napsal, a vím, že to bylo v kanceláři, v práci. Představuju si, jak zírá na telefon, nedokáže se soustředit a nic se mu nevede, dokud neodpovím. Ale já jsem mu neodepsala. Schoulila jsem se do klubíčka, hned jsem usnula. Potřebovala jsem vypnout, naprosto se odpojit od světa kolem.

Zvednu telefon, i když je teprve sedm ráno. Lola mi to vezme hned po prvním zazvonění.

PO NECELÉ HODINĚ otevřu dveře a padám do jakéhosi spletence končetin a vlasů.

„Přestaň ji týrat,“ slyším hlas za Harlowiným ramenem a cítím další pár rukou.

Nepoznali byste, že jsem byla pryč jen dva měsíce. Vrhám se Lole kolem krku a začínám posmrkávat, obě je pevně tisknu k sobě, jako by mi mohly odplout pryč.

„Tolik jste mi chyběly,“ říkám. „Nesmíte odejít. Je to tu malé, ale půjde to.

Byla jsem v Evropě. S tímhle si perfektně vystačím.“

Vpadneme do mého maličkého obýváku, vysmáté se slzami v očích, a já za námi zavřu dveře.

Otočím se a vidím, že na mě Harlow kouká a prohlíží si mě.

„Co je?“ ptám se a rychle kontroluju svoje legíny a tričko. Nevypadám, jako bych se chystala na červený koberec, ale její pohled se mi zdá trochu nejistý.

„Trochu soucitu, slečno dokonalá. Vždyť jsem vybalovala a pak jsem šla spát.“

„Vypadáš jinak,“ říká.

„Jinak?“

„Jo. Jsi víc sexy. Manželství ti opravdu udělalo dobře.“

Protočím panenky. „Předpokládám, že se tím odkazuješ na můj krásný špíček. No, prostě jsem si ve Francii začala nezdravý vztah s pain au chocolat.“

„Ne,“ šeptá a jde ještě blíž, aby si mohla prohlédnout i můj obličej.

„Vypadáš… jemněji? V dobrém slova smyslu. Víc žensky. A moc se mi líbí ty delší vlasy.“

„A opálení,“ dodá Lola a sedá si na gauč. „Vypadáš moc dobře. I tvůj špíček.“

Usměju se na ni a sednu si k ní. „Tohle s vámi udělá Francie bez práce a s pečivem na každém rohu.“

Všechny na chvíli zmlkneme a po čase, který se zdá jako věčnost, si uvědomím, že já jsem ten, kdo potřebuje nahlas prohlašovat, že jsem byla ve Francii a teď jsem tu.

„Připadám si jako pěkná potvora, že jsem odjela.“

Lola mě probodne pohledem. „Prosím tě, rozhodně nejsi potvora.“

„Možná se mnou nebudete souhlasit, až vám povím, jak to všechno bylo.“ Harlow zvedne ruku do vzduchu: „To nebude třeba. Víme přesně, co se stalo.

Samozřejmě ne díky tobě, ty sobecká tajnůstkářko.“

Samozřejmě že to všechno ví. Abych byla přesnější, Lola to slyšela od Olivera, ten se to dozvěděl od Finna, který měl to štěstí, že zavolal Anselovi asi hodinu po tom, co se probudil do prázdného bytu a zjistil, že je jeho žena se všemi věcmi pryč. Na partičku kluků jsou to děsný drbny.

Vždycky se s holkama navzájem podržíme. Děláme to jakýmsi zvláštním způsobem, který jsme si za dvacet let společného života vytvořily, a tak je pro mě mnohem jednodušší všechno vyklopit po mém příjezdu už podruhé.

„Posral to,“ ujišťuje mě Harlow, když se dostávám k části, kde spolu míříme na večírek. „Všichni to víme. Finn s Oliverem mu říkali celou dobu, cos tam byla, aby tě s tím tajemstvím obeznámil. Perry mu neustále volá, píše mu, i klukům, aby si o tom mohla pořád povídat. Jejich rozchod nepřekvapil nikoho, jenom ji, ale i o tom bychom mohly dlouze diskutovat. Myslím, že měl Ansel strach, že by tě to vystrašilo, a teď počítá každý den, než se sem bude moct přestěhovat. Z toho, co jsem slyšela, je do tebe zblázněnej až po uši.“

„Ale všichni souhlasíme s tím, že ti to měl říct,“ dodává Lola. „Je to, jako bys neměla plný výhled, omezil tě.“

„Jo,“ šeptám. „Poprvé mě vzal na večírek, dá se tam se mnou do řeči pěkná holka, a pak se její obličej promění ve tvář krvežíznivého démona.“ Opírám si hlavu o Lolino rameno. „Věděla jsem, že měl dlouhý vztah, tak ani nevím, proč mě tak vzalo, že to byla zrovna Perry a že s ní žil. Ani to, že byli zasnoubení, mě nemuselo překvapit. Možná by to bylo divné, ale připadá mi to o to divnější, že se z toho stalo obrovské nevyřčené tajemství. Navíc, šest let s někým, koho nemiluješ? To se mi zdá dost uhozený.“

Lola je tichá, jen po chvíli zamručí. „Jo, já vím.“

Nelíbí se mi ta kapička neloajality, co cítím, když o něm tak ošklivě mluvím. Ansel byl ovlivněný tím divným, majetnickým vztahem plným zrady, který měli jeho rodiče. Jsem si jistá, že pro něj loajalita a věrnost znamenají mnohem víc než romantická láska. Nebo alespoň si to on sám myslel. Zajímalo by mě, kolik času, co byl s Perry, strávil tím, aby si dokázal, že není takový vůl jako jeho otec. Jsem si jistá, že se mnou zůstal ženatý taky z části kvůli tomu samému – nehledě na to, jak moc jsem na tom trvala já. Musím se rozhodnout, jestli zvládnu fakt, že je to zároveň o dokazování si něčeho a o tom, že se do mě doopravdy zamiloval.

„Jak se má?“ zeptá se Harlow.

Pokrčím rameny a rozptyluju se tím, že si hraju s Lolinými vlasy. „Fajn.

Pracuje.“

„Na to se tě neptám.“

„No, když tak pozoruju hru s telefony, kterou provozujeme, víte nejspíš mnohem víc než já. Jak se má Finn?“

Harlow krčí rameny. „Nevím. Asi dobře.“

„Jak to jako myslíš, že nevíš? Nejela jsi náhodu za ním do Kanady?“

Směje se a dělá ve vzduchu uvozovky, když neslyšně artikuluje za ním.

„Můžu vás ujistit, že jsem nejela do Kanady kvůli Finnově úžasné osobnosti nebo konverzačním dovednostem.“

„Jen kvůli sexu?“

„Jasně.“

„A stálo to za to, aby ses někdy vrátila?“

„To nevím. Mám-li být upřímná, zrovna dvakrát se mi nelíbí. Je rozhodně hezčí, když nemluví.“

„Ty jsi taková trolice!“

„Nedělej, že tě to překvapuje. Finn a já? Ani náhodou.“

„Tak fajn, Mio, přestaň se tomu vyhýbat,“ skáče jí do řeči Lola. „Co bude teď?“

Povzdechnu si a řeknu upřímně: „Netuším. Tohle je to, co bych měla asi dělat, ne? Musím zjistit, co chci udělat se svým životem? Jet do Francie bylo nezodpovědné. Dospělé bylo vrátit se domů. Tak proč si připadám, jako by se to dělo všechno pozpátku?“

„Hmm, já asi vím,“ huhlá Harlow. „Možná proto, že to vypadá, že jste si plánovali společnou budoucnost?“

Přikývnu. Má pravdu. „Připadala jsem si s ním v bezpečí. Jako by můj mozek někdy nevěděl, ale moje tělo si bylo vždycky jisté. Neznám jeho oblíbenou barvu ani nevím, čím chtěl být, když mu bylo deset, ale nic z toho pro mě nebylo důležité. A ty maličkosti, co jsem věděla o Lukovi, ten obří seznam, co jsem nosila v hlavě, díky kterému jsem si myslela, že k sobě patříme… zdá se mi teď naprosto směšný vedle toho, co cítím k Anselovi.“

„Kdybys mohla vymazat tuhle jedinou událost, zůstala bys s ním?“ O tom nemusím ani přemýšlet. „Navždy.“

„Podívej. Sledovala jsem, jak ztrácíš tu nejdůležitější věc ve svém životě, a nebylo nic, co bych mohla já nebo kdokoliv jiný udělat, aby se to zlepšilo. Nejde vrátit čas. Nikdo ti nemohl spravit nohu. Nikdo nedokáže zařídit, abys mohla znovu tančit,“ říká Harlow a zní podivně rozechvěle, nejsem na to u ní zvyklá.

„Ale můžu ti říct, abys nebyla pitomá. Mio, je kurevsky těžký najít pořádnou lásku. Nevzdávej se jí kvůli hloupé čáře na mapě.“

„Prosím, přestaň“ řeknu. „Můj život je už tak děsně zamotaný, ještě tomu pomáhej.“

„A jestli tě aspoň trošku znám, vím moc dobře, že už sis to sama uvědomila. Potřebovala jsi jenom někoho chytřejšího, kdo to řekne první. Nepopírám, že to, co udělal, byla největší pitomost na světě, je to vůl, ale hraju si tu s tebou na ďáblova služebníčka.“

Zavřu oči a pokrčím rameny.

„Takže se doopravdy můžeme bavit o té velké věci začínající na L?“

„Lesby?“ zabíjím to.

Měří si mě pohledem. Harlow otevřená svým pocitům ve vážném rozpoložení není člověk, se kterým byste si chtěli zahrávat. „To, co tím myslím, je,“ říká a naprosto mě ignoruje, „že tohle nebylo jen o sexu se sladkým rošťákem z Francie.“

„Nikdy to nebylo jenom o sexu,“ říkám. „Myslím, že to tě na tom tak děsilo.“

„Protože tohle je velký,“ řekne a pak si všechny plácáme za společného smíchu a výkřiku: „To mi říká každá!“

Ale pak se zase uklidníme. „I když odešel Luke,“ pokračuje, „věděla jsem, že budeš v pohodě. Říkala jsem tehdy Lole, že to pro tebe bude pár týdnů otrava, ale pak budeš v pohodě. Tohle je… jiný.“

„Skoro směšně jiný.“

„Takže jste… co?“ Netuším, na co se mě ptá, takže pokračuje: „Říkala jsi, abych si promluvila s tátou o tom zrušení svazku, ale je to opravdu to, co chceš? Bavíte se spolu vůbec? A opovaž se zase jenom pokrčit rameny nebo na tebe skočím a skopu tě.“

Trhnu sebou a samozřejmě pokrčím rameny. Honem dodávám: „Píšeme si.“

„Jsi na střední?“ ptá se mě Harlow a bere mě za ruku. „Proč mu nezavoláš?“

Směju se. „Nejsem připravená na jeho hlas. Musím se usadit. Myslím, že bych naskočila na letadlo do Francie, když bych ho slyšela, jak vyslovuje moje jméno.“ Zvednu se a dívám se na ně na obě. „Kromě toho, Ansel leze po žebříku výš a výš a já tam seděla jako křeček v běhacím kolečku. Musím si poskládat vlastní život. Aby až přijede, jestli se sem někdy vypraví, neměl pocit, že se o mě musí starat.“ Odmlčím se a dívám se, jak se na mě koukají s naprosto neutrálním výrazem. „Musím vyrůst. A protože je Ansel pako, sám mě z hnízda už dávno vystrčil. To on mě dokázal nadchnout pro školu a přinutit mě, abych se vrátila. Jenom si přeju, abych nebyla odjela naštvaná.“

„Nebuď na sebe tak tvrdá,“ říká Lola. „Jsem nadšená, že jsi tu.“

„Bože a co teprve já!“ přidává se Harlow. „Skoro jsem se nevyspala s těmi tvými telefonáty uprostřed noci.“

Házím po ní polštář. „Haha.“

„A co práce? Víš, že by tě můj táta klidně vzal, abys seděla v jeho kanceláři a vypadala hezky. Nechceš vyděsit nějakou ženu středního věku?“

„Vlastně už práci mám.“

„To je skvělé!“ bere mě Lola za ruku.

Protože je Harlow vždycky ta nejskeptičtější, dívá se na mě a pomalu se ptá:

„Kde?“

„V tanečním studiu.“ To je všechno, co stačím říct, protože v ten moment je mám v klíně.

„Jsem na tebe tak hrdá,“ šeptá Lola a objímá mě kolem ramen.

„Chybělo mi tvoje tančení. Kruci, asi se rozbrečím,“ dodává Harlow.

Směju se a skoro nemilosrdně je od sebe odstrkávám. „Nebude to stejné jako předtím. Já –“

„Pro nás to bude stejné,“ říká Lola a odtáhne se jen tolik, aby se mi mohla podívat do obličeje.

„Fajn, fajn,“ říká Harlow a vstane. „To už stačí, vy sentimentálky. Jdeme na jídlo a pak valíme nakupovat.“

„Běžte. Já musím do studia promluvit si s Tinou. Potřebuju se ještě vysprchovat.“

Holky si vymění podezřelé pohledy. „Tak jo, ale potom si vyrazíme ven. Pití jde na mě,“ říká Lola. „Takový malý uvítací večírek pro naši laskonku.“

Na stole mi zavibruje telefon a Harlow ho popadne a odstrčí mě svou dlouhou, štíhlou paží. „Jo a Mio?“

„Ano?“ snažím se jí ho vytrhnout z ruky.

„Zvedni ten podělanej telefon, až ti Ansel zavolá. Nebo se mu ozvi sama. Máš deset zpráv v hlasovce a to ani nemluvím o textovkách. Nemusí to být dneska ani zítra, ale přestaň se chovat jak malá holka. Můžeš chodit do školy a do práce, dělat, že nejsi vdaná, ale neoblafneš nás – je úplně jasný, že jsi do toho chlapa zamilovaná až po uši.“

CESTA DO STUDIA je divná. Myslela jsem, že budu nervózní a nostalgická, ale v momentě, kdy vyjedu, si uvědomím, že i když jsem tu stejnou trasu absolvovala stokrát, vždycky se mnou jela máma. Na téhle cestě jsem nikdy neřídila.

Cítím se zvláštně. Přebírám kontrolu nad tím, v čem jsem byla dlouhou dobu jen pasivním pozorovatelem. Za přecpanou Linda Vista a Morena vidím známou budovu, a když zaparkuju, divím se, jak moc se to tam změnilo. Je tu nová prodejna mražených jogurtů i Subway. Tam kde dřív byla čínská restaurace, je teď studio karate. Ale přímo uprostřed, zastrčený mezi zbytkem, je hladký cihlový předek Tinina studia s novou vývěsní tabulí. Trochu bojuju s knedlíkem

v krku a nervozitou, které se dávají do pohybu. Moc ráda to tu zase vidím – a je mi fuk, že to vypadá jinak – ale taky mě trochu mrzí, že už to pro mě nikdy nebude tím stejným místem jako dřív.

Jsem plná emocí, úlevy a smutku, úplně všeho, ale nechci být s mámou, Harlow ani Lolou. Nejvíc by mi pomohlo být s Anselem.

Hledám telefon v kabelce. Horký vzduch venku mě drží jako stěna, ale nevšímám si ho. Ruce se mi třesou, když zadávám pin a hledám Anselův obrázek v nejoblíbenějších kontaktech.

Dýchám tak těžce, že mám skoro strach, že dostanu nějaký astmatický šok. Píšu slova, o kterých vím, že je chtěl slyšet. Ta, která jsem mu měla napsat hned, jak jsem odjela – mám tě ráda. Je mi líto, že jsem odjela takhle, píšu honem v další zprávě.

Chci, abychom byli spolu. Vím, že je u tebe už večer, ale můžu zavolat?

Volám.

Bože, srdce mi buší tak divoce, že slyším tepat krev až v uších. Ruce se mi třesou a musím se na chvíli zastavit, opřít se o auto a dát se dohromady. Když jsem konečně připravená, otevřu kontakty a vytočím jeho jméno. Chvíli se hovor připojuje a potom slyším zvonění.

Zvoní a zvoní, nakonec se přepne na hlasovou schránku. Zavěsím a žádnou zprávu nenechám. Vím, že má půlnoc, ale jestli má zapnutý telefon – což očividně má – a chtěl by se mnou mluvit, zvedl by to. Snažím se překonat pocit, že je něco špatně, a zavřu oči. Snažím se nějak smířit s tím, že mi vůbec nepřipadá v pořádku, aby to mezi námi takhle skončilo.

Otevřu dveře a vidím Tinu. Stojí před zkušebnou a z jejího výrazu – pevně stisknutá brada, slzy na řasách – vím, že mě pozorovala od chvíle, co jsem vystoupila z auta.

Vypadá starší, nečekaně, ale je stejně jemná a křehká, jako bývala. Šednoucí vlasy má stažené do drdůlku, není namalovaná, má jen typicky rudé rty. Na sobě má to stejné co před lety: upnutý černý top, černé legíny, baletní cvičky. V té ženě se mi schovávají tisíce vzpomínek. Objímá mě a opírá se o mě.

„Jsi v pohodě?“ ptá se mě.

„Ještě chvíli a budu.“

Odtahuje se ode mě a prohlíží si mě velkýma modrýma očima. „Tak povídej.“ Neviděla jsem ji přes čtyři roky, takže předpokládám, že tím myslí pověz mi všechno. Na začátku, když mě pustili z nemocnice, mě chodila navštěvovat.

Začala jsem si ale vymýšlet omluvy, proč jsem pryč nebo proč potřebuju zůstat sama v pokoji. Nakonec se u nás už neobjevila.

Vím, že se za tu dlouhou dobu nemusím omlouvat. Místo toho jí ve zkratce povím, co se událo za poslední čtyři roky, končím tím, co bylo ve Vegas, s Anselem a svým novým plánem. Pokaždé když ten příběh vykládám, je to snazší. Tak moc chci tuhle práci. Potřebuju, aby věděla, že jsem v pohodě – že jsem skutečně v pohodě – a tak se snažím znít silně a klidně. Jsem na sebe hrdá, hlas

se mi ani jedinkrát nezachvěje.

Když domluvím, usměje se a řekne: „Spolupráce s tebou je jako sen.“

„U mě je to stejné.“

„Tak se na to koukneme, než se do toho zcela pustíš. Chci se jen ujistit, že máš pořád v hlavě naši filozofii a že si tvoje nohy pamatují, co dělat.“

V telefonu mi říkala něco o přijímacím rozhovoru, ale nezmínila se o tom, že budu muset tančit. Srdce se mi divoce rozbuší a zaplaví mě horko.

To zvládneš, Mio. Vždyť jsi tím žila, byl to tvůj vzduch.

Projdeme krátkou chodbou kolem studia, ve kterém cvičí dorostenky, a jdeme do maličkého sálu na konci, které se používá pro soukromé hodiny a hodiny začátečníků. Usmívám se sama pro sebe a čekám, že uvidím řady malých holčiček, které na mě čekají v černých trikotech, růžových punčocháčích a maličkých piškotech.

Když vcházíme dovnitř, všechny hlavičky se na nás otočí a vyrazí mi dech.

Ve třídě stojí v dokonalé řadě šest holčiček. Uprostřed stojí vysoký muž s jasnýma zelenýma očima plnýma naděje a klukovin, které se okamžitě potkají s mým pohledem.

Ansel. Ansel? Cože…?

Jestli je teď tady, musel tu být i před půl hodinkou, když jsem mu volala.

Viděl, že jsem mu volala? Četl moje zprávy?

Má na sobě upnuté černé triko, které mu zdůrazňuje svaly na hrudi, a šedivé kalhoty od obleku. Je naboso, ramena má přísně narovnaná jako holčičky kolem něj, které se sotva drží, vykukují z řady a roztomile se chichotají.

Poslaly mi ho sem Lola s Harlow, je mi to úplně jasné.

Otevírám pusu, abych na něj promluvila, ale než to stihnu, Tina mě přeruší. Očividně přesně ví, o co jde. Protáhne se kolem mě a s bradou vysoko oznamuje:

„Třído, toto je Mademoiselle Hollandová a –“

„Vlastně jsem Madame Guillaumová,“ opravím ji tiše a ostře se otočím na Ansela, který překvapeně sykne.

Tina se kření jako ty holčičky. „Omlouvám se. Madame Guillaumová je novou lektorkou v naší škole a provede vás první přípravou, protažením a cvičením. Třído, přivítáte svou novou učitelku?“

Šest tenkých dívčích hlásků a jeden hluboký mužský tenor prohlašují:

„Dobrý den, Madame Guillaumeová.“

Koušu se do rtu a snažím se nesmát. Znovu se potkám s jeho očima a okamžitě je mi jasné, že četl všechny moje zprávy, že se musí držet stejně jako já z nadšení, že je tu, že mě slyší, jak o sobě mluvím jako o jeho ženě. Vypadá unaveně, ale vidím na něm i úlevu, a tím jediným pohledem proběhne celá konverzace. Dává mi zabrat, abych se za ním nerozběhla a nenechala se obejmout jeho dlouhými pažemi.

Ale jako by mi Tina četla myšlenky, hlasitě si odkašle a já zamrkám, abych se narovnala a prohlásila: „Pěkný den, děvčata a Monsieur Guillaume.“

Zase se ozve nějaké chichotání, ale Tinin ostrý pohled a hlas ho hned utne:

„Máme tu také jednoho hosta, jak jste si jistě stihly všimnout. Monsieur Guillaume se dnes rozhodne, jestli se přihlásí do naší akademie. Prosím, chovejte se tak, abyste na něj udělaly nejlepší dojem a ukázaly mu, jak je potřeba se na jevišti ovládat.“

K mému naprostému úžasu je Ansel připravený být malou balerínou. Tina ustoupí dozadu a opře se o zeď. Znám ji moc dobře na to, abych věděla, že tohle není test; bylo to jenom překvapení. Nejraději bych se rozesmála a řekla jim, aby se protahovaly, zatímco si promluvím s Anselem. Ale vypadá odhodlaně, a chci navíc Tině ukázat, že to zvládnu, že jsem dobrá učitelka i s tím největším, nejkrásnějším rozptylováním na světě přímo před očima.

„Začneme s protahováním.“ Zapnu tichou muziku a ukazuju děvčatům, že mají dělat to co já: sednu si na zem s nohama před sebou. Skloním se dolů, natáhnu ruce až k palcům na nohou a říkám jim: „Jestli vás to bolí, trošku pokrčte kolena. Kdo mi napočítá do patnácti?“¨

Všichni se stydí. Lépe řečeno, všechny holčičky kromě Ansela. A jistěže počítá tiše francouzsky. „Un… deux… trois…“ holčičky na něj zírají a vrtí se.

Pokračujeme s protahovacími cviky: protahování nohou v první i druhé pozici, jazzové pozice, u kterých holčičky piští a poskakují. Nacvičujeme pár piruet

– jestli se dožiju stovky, nepřestanu se Anselovi smát za to, jak se točí. Ukazuju jim, jak si protáhnout nohu oproti zdi. (Možná to dělám jenom kvůli Anselovi, ale to nikdy nepřiznám.) Děvčata to zkouší, smějí se a několik z nich se odváže a začíná ukazovat Anselovi, jak na to: jak má držet ruce a jak se točit nebo protahovat.

Když se třída promění v jakýsi podivný shluk plný smíchu a pohybů, Tina vkročí doprostřed místnosti, zatleská a obejme mě. „Už si to převezmu. Myslím, že se potřebuješ postarat o něco jiného. Uvidíme se v pondělí v pět.“

„Zbožňuju tě,“ řeknu a obejmu ji.

„Já tebe taky, zlatíčko. Ale myslím, že na to čeká ještě někdo další.“

VYJDEME S ANSELEM z místnosti a beze slova jdeme chodbou. Srdce mi tluče a zdá se mi, že skoro nevidím. Cítím, jak mě hřeje z boku, ale oba stále mlčíme. Mimo studio a po prvotním překvapení jsem tak ohromená, že ani nevím, kde začít.

Když vyjdeme úplně ven, ovane nás teplý letní vítr a Ansel se na mě opatrně podívá. Čeká.

„Cerise…“ začíná a pak se opatrně nadechne. Když se naše pohledy znovu střetnou, cítím tíhu každého momentu, kdy mlčíme. Napíná se mu čelist, když na sebe koukáme, a když polkne, objeví se mu ďolíček ve tváři.

„Ahoj,“ říkám bez dechu.

Postaví se pod obrubník, ale pořád je vyšší než já. „Volalas mi těsně před tím, než jsi přišla.“

„Z parkoviště. Dalo mi zabrat vrátit se sem… nezvedls to.“

„Ve studiu se nesmí telefonovat,“ odpovídá s úsměvem. „Ale viděl jsem, jak mi svítíš na displeji.“

„Tos přijel rovnou z práce?“ ptám se a zvedám bradu směrem k jeho kalhotám.

Přikývne. Na tváři má minimálně den staré vousy. Obrázek toho, jak odchází z práce a jede rovnou na letiště – za mnou – že neměl čas ani si pobrat věci, mi podlamuje kolena.

„Prosím, nezlob se,“ říká. „Lola mi volala, že budeš tady. Chtěl jsem se s vámi potkat na obědě. Harlow navíc dodala, že mi zlomí obě nohy, pokud se k tobě nebudu chovat tak, jak si zasloužíš.“

„Nezlobím se.“ Vrtím hlavou a snažím se to pochopit. „Jenom… nemůžu uvěřit, že jsi doopravdy tady.“

„Myslela sis, že zůstanu bez tebe a dořešíme to někdy v daleké budoucnosti?

Nevydržel bych to.“

„No… to jsem ráda.“

Je mi jasné, že se chce zeptat: Proč jsi takhle odjela? Proč ses aspoň nerozloučila? Ale neřekne to. Za to získává body navíc. Protože i když můj odjezd do i z Francie byly oba impulzivní, byl vždycky důvodem on sám: jednou nadšeným, podruhé zlomeným. Vypadá to, že to ví. Místo toho si mě prohlíží, kouká na průhledné punčochy na mých stehnech a krátkou taneční sukýnku.

„Jsi překrásná. Jsi tak krásná, že ani nevím, co říct.“

Tolik se mi ulevilo, že vystřelím kupředu. Objímá mě a hlavu mi zavrtá pod bradu. Cítím jeho dech na kůži. Chvěje se, když ze sebe vypravím: „Tohle je tak skvělý pocit.“ Přikývne a objímáme se snad věky.

Líbá mě na krk, bradu, obličej. Jeho teplý dech voní mátou a šeptá mi francouzská slova, která neznám. Ani nepotřebuju. Slyším miluju a život a moje a promiň a pak mě drží rukama za obličej, líbá mě na rty, oči zeširoka otevřené, prsty se mu třesou. Je to jednoduchá, chtivá pusa – bez jazyku, nic intimního – ale to, jak se chvěju, mu slibuje, že je v tom mnohem víc. Odtáhne se a vypadá vítězoslavně.

„Pojďme,“ řekne a jeho ďolíček se ještě prohloubí. „Musím poděkovat holkám.“

Tolik po něm toužím, chci s ním být o samotě, ale ještě větší radost mám z toho, že je tu spolu s mými přáteli. Vezmu ho za ruku a vedu ho k autu.

ANSEL SI OBLÉKÁ košili a povídá mi o letu. Mluví o divném pocitu, který měl, když jel hned po práci na letiště a když za rozbřesku přistál a musel celý den čekat, až mě uvidí… zmiňuje všechny možné detaily o sukni, o hranách, o tom velkém co bude teď? Během jízdy po něm pokukuju. V pomalém západu slunce vypadá dokonale a nádherně, v levandulové košili a úzkých šedých kalhotách. Všichni poznají, že jsem zrovna vyšla z tančírny, ale nehodlám se převlékat. Vím, že kdybychom jeli ke mně, určitě bychom tam zůstali, a já se musím vidět s holkama, abych jim poděkovala. A možná ještě důležitější je, že jim potřebuje poděkovat on.

Obuju se do pohodlnějších balerín a vedu ho přímo za Harlow a Lolou do baru Dynamit. Protáhnu ho davem, na tváři obrovský úsměv, že s sebou mám někoho, kdo patří ke mně, svého muže, svého Ansela. Holky sedí ve vyřezávané kóji, upíjejí drinky a Lola si mě všimne jako první. Oči se jí naplní slzami. Kruci.

„Ne.“ Ukazuju na ni a směju se. Přes svůj drsný zevnějšek je taková cíťa!

„Tohle dělat nebudeme.“

Směje se, vrtí hlavou a utírá si slzy z řas. Je zvláštní dívat se, jak se vítají – moje nejbližší kamarádky a můj manžel – jako by byli nejlepší přátelé a jen se chvíli neviděli.

V určitém slova smyslu je to pravda. Miluju ho, a tak ho mají rády i ony. Zbožňuju je, tak je má rád i on. Z vnitřní kapsy saka vytáhne dvě tabulky čokolády a podává je holkám. „Za pomoc. Koupil jsem je na letišti, tak se netvařte moc nadšeně.“

Obě si je od něj berou a Harlow se na něj kouká. „Jestli s tebou dneska Mia nebude spát, já to udělám.“

Začervená se, ve tváři se mu objeví ďolíček, místnost zaplní jeho tichý smích, nemůžu se vynadívat na zuby, které se mu opírají o rty. Jsem hotová. Tohle mě jednou zabije.

„Bez problému,“ říkám jí a odhazuju jeho sako na sedačku. Táhnu ho s vykulenýma očima a obřím úsměvem za sebou na parket. Je mi jedno, co zrovna hraje za písničku – celou noc budeme spolu. Vstoupím do jeho náruče a přitisknu se k němu.

„Zase tančíme?“

„Budeme hodně tančit,“ říkám. „Určitě sis všiml, že jsem si vzala tvou radu k srdci.“

„Jsem na tebe moc pyšný,“ zašeptá. Chvíli jen odpočívá s čelem na mém a pak se odtáhne, aby mi viděl do očí. „Zrovna jsi řekla, že si to se mnou dneska rozdáš.“ Culí se čím dál víc a jeho ruce se mi hravě omotávají kolem pasu.

„Pokud zahraješ ty správné karty.“

„Ty jsem zapomněl doma.“ Usmívá se dramaticky. „Ale vzal jsem si s sebou penis.“

„Pokusím se ho nerozbít.“

„Vlastně, myslím, že na něj můžeš být docela drsná.“

Rytmus se vytrácí a naše řvaní do hravé písničky s ním. Nálada mezi námi jaksi vadne, chladne a chvíle se najednou zdá mnohem těžší. Vždycky nám šlo flirtování a sex, ale když máme být upřímní, potřebujeme si hrát na to, že jsme někým jiným.

„Mluv se mnou,“ řekne a skloní se ke mně, aby mi ta slova zašeptal přímo do ucha. „Řekni mi, co se stalo to ráno, co jsi odešla.“

„Měla jsem prostě pocit, že musím udělat krok stranou, že se musím postavit budoucnosti,“ říkám tiše, ale protože je stále přikrčený, vím jistě, že mě slyšel.

„Bylo od tebe debilní, žes mi neřekl o Perry, ale vlastně to byl jen kopanec, který jsem potřebovala.“

„Mrzí mě to, Cerise.“

Při zvuku své přezdívky se celá narovnám a hladím ho po hrudi sem a tam.

„Jestli se budeme snažit, aby to fungovalo, musíš se mnou o všech věcech mluvit.“

„Slibuju.“

„Mrzí mě, že jsem odešla tak, jak jsem odešla.“

Na chvíli mu zmizí ďolíček z tváře. „Ukaž mi prstýnek a bude ti odpuštěno.“

Zvednu levou ruku a on na ni chvilku kouká, než se skloní a políbí mě na zlatý kroužek kolem prsteníčku.

Lehce se vlníme do rytmu, ostatní lidé kolem nás skáčou, tančí a jásají na parketu. Položím si hlavu na jeho hruď, zavřu oči a vdechuju každou část jeho pachu. „Dneska jsi na řadě s povídáním o sobě ty.“

S něžným úsměvem mě líbá na levou i pravou tvář. A pak na několik dlouhých, krásných chvilek nechá svoje rty na mých. „Moje nejoblíbenější barva je zelená,“ říká mi do pusy a já se směju. Hladí mě po bocích, objímá mě kolem pasu a líbá mě na krk. „Když mi bylo sedm, měl jsem zlomenou ruku, protože jsem se snažil jezdit na skateboardu. Miluju jaro, nemám rád zimu. Můj nejlepší kamarád v dětství se jmenoval Auguste a jeho starší sestra byla Catherine. S tou jsem zažil svou první pusu, když mi bylo jedenáct a jí dvanáct. Bylo to v chatrči za tátovým domem.“

Moje prsty si hrají s jeho kůží na krku a klíčních kostech.

„Nejvíc mě poznamenalo, že máma odjela do Států, ale krom toho – i když byl můj otec tyran – jsem měl docela pěkné dětství. Matika mi nešla. Když mi bylo čtrnáct, přišel jsem o panictví s holkou, která se jmenovala Noémi.“ Líbá mě na tvář. „Poslední žena, se kterou jsem se miloval, je moje žena, Mia Rose Guillaumová.“ Líbá mě na nos. „Moje nejoblíbenější jídlo je chleba – já vím, zní to děsně nudně. A nemám rád sušené ovoce.“

Směju se a odtáhnu se od něj pro pořádnou pusu – opravdovou – a óóó. Můj Bože. Má tak teplé rty, tak přizpůsobené mým. Jsou jemné a chtivé zároveň. Má potřebu neustále se mě dotýkat, ochutnávat mě, ruce mu bloudí po mém zadečku a přitahují si mě k sobě. Jeho jazyk se sotva dotýká mého a oba sténáme, odtahujeme se od sebe a těžce dýcháme.

„Nevím, jestli se mi někdy podařilo obšťastnit ženu jen pusou, než jsem potkal tebe,“ přiznává. „Líbí se mi líbat tě tam. Miluju tvůj zadeček, je dokonalý.“ Cítím, jak proti mně pumpuje a jak si mě tiskne ještě blíž k sobě. „Líbí se

mi všechen sex, co spolu zažíváme, ale nejraději mám, když můžu být na tobě… s tebou je i misionářka dost divoká, když se pode mnou vlníš a svíráš mě.“

Doprdele. To nedokážu. „Anseli.“

„Vím, jaký zvuk vydáváš, když se uděláš; nikdy bys to na mě nenahrála.“ Usmívá se a dodává: „Znovu.“

„Povídej mi o běžných věcech,“ prosím ho. „Tohle mě zabije.“

„Nesnáším zabíjení pavouků, protože si myslím, že jsou skvělí, ale jestli se jich bojíš, budu to pro tebe dělat. Nenávidím, když musím být jen spolujezdec, raději řídím.“ Líbá mě od krku až k uchu a pak zašeptá: „Můžeme žít v San Diegu, ale ve Francii chci trávit léto. A možná si sem nastěhujeme moji maminku, až bude stará.“

Hrudník se mi napíná s každým úderem srdce. „Jasně.“

Usmívá se a já se dotýkám jeho ďolíčku špičkou prstu. „Opravdu se sem odstěhuješ?“

„Myslím, že nejpozději v únoru to půjde,“ říká s lehkým pokrčením ramen.

Jako by to bylo tak jednoduché. Jako by to bylo už vyřešené.

Ulevilo se mi, ale bolí mě to. Jsem nadšená, že to bude tak jednoduché, ale je teprve červenec. Únor se zdá hrozně vzdálený. „Je to tak daleko.“

„Budu tě navštěvovat. V září. V říjnu. V listopadu. V prosinci. V lednu…“

„Jak dlouho tu budeš?“ Proč jsem se ho nezeptala dřív? Tolik toužím znát odpověď.

„Jen do zítřka.“ Cítím, jak se mi v břiše dělá díra. „V pondělí nemusím do práce, ale v úterý to jinak nejde – máme první část jednání.“

Nemáme moc času. Už si ho za sebou táhnu davem zpátky ke stolu.

„Holky –“

„Já vím, cukříku,“ říká Harlow a přikyvuje. „Máte dvanáct hodin. Nevím, co tady ještě děláte. Šup, běžte.“

Takže nejenom že věděly, že přijede. Věděly i to, že zase odjede. Probrali to od začátku do konce. Bože, jak já svoje kámošky zbožňuju!

Líbám Harlow i Lolu a razím si cestu k východu.

NĚJAKÝM ZÁZRAČNÝM způsobem se nám podaří dorazit domů ještě oblečení. Modlím se, abychom neprobudili Julianne, když se valíme po příjezdové cestě,

líbáme se a opíráme se o zeď garáže, kde mi Ansel vjede rukou pod šaty a spodní prádlo. Prosí mě, aby se mě mohl dotknout. Má teplé a chtivé prsty, odsunuje stranou lehkou krajku a hladí mě přes rozněžnělou kůži.

„Jsi neskutečná,“ šeptá. „Chci tvoje nahé tělo. Chci tě vidět.“

„Tak mě vezmi nahoru.“

Klopýtáme po dřevěných schodech do mého bytečku, opíráme se o dveře, líbá mě na krk, jeho ruce mě hladově berou za zadeček a tisknou mě k sobě.

„Anseli,“ směju se a slabě ho odstrkuju, abych mohla najít v kabelce klíče.

Když vejdeme dovnitř, ani se neobtěžuju se světly, nechci se ho pustit ani na takovou chviličku, abych se dotkla vypínače. Slyším, jak mi padají klíče na zem, taška a kabát je následují, a pak už jsme to jen my dva ve tmě. Musí se ke mně sklánět, objímá mě rukama kolem pasu a zvedá si mě k puse.

„Líbí se mi u tebe,“ říká a usmívá se proti mým rtům.

Přikývnu a vytáhnu mu košili z kalhot. „Chtěl bys na prohlídku?“

Směje se a já nespokojeně mručím, protože se mi pletou prsty. Proč tam má tolik podělaných knoflíků?

„Doufám, že je v prohlídce zahrnutá i postel?“ odstrčí mi ruce, rozepíná si posledních pár knoflíků sám a konečně si sundá košili.

„A taky stůl. A gauč,“ říkám a hledím na jeho hladkou, dokonalou kůži, která se přede mnou najednou objeví. „Možná taky podlaha. A rozhodně sprcha.“

Je to teprve pár dní, co jsem se ho naposledy dotýkala, ale zdá se mi to jako rok. Hladím ho dlaněmi po hrudi a nehty ho škrabkám po břiše. Ten zvuk, který mu unikne, když se k němu nakloním a políbím ho na hrudník, je něco mezi stenem a zakňouráním.

Sundává mi svetřík přes ramena, stahuje mi ho po rukou, takže je mám uvězněné podél těla. „Začněme postelí. Zbytek můžeme projít později.“

„Stejně musíme nějak zabít dvanáct hodin,“ říkám. Bere můj spodní ret mezi ty své a já se třesu. Tak moc mi chyběl. Mám pocit, že mi konečně praskl pás, který mě svíral, a já se teď můžu hluboce, naplno nadechnout.

Postel je největší věcí v celém bytečku, takže ji i ve tmě najde snadno.

Zamíří pozpátku k matraci, celou cestu mě líbá, posadí se a přitáhne si mě mezi roztažené nohy. Jeho ruce mě hladí po hladké kůži na stehnech, nahoru a dolů, až se jeho prsty dostanou k lince spodního prádla. Lampa na ulici vrhá do pokoje tenký proužek světla na protější stěnu, a tak se mi daří rozpoznat jeho obličej a ramena. Už má rozepnuté kalhoty, penis mu vykukuje z vršku boxerek a tiskne se mu k podbřišku.

Přitáhne si mě blíž, cítím jeho teplou pusu na krku. „Dvanáct hodin není dost.“ Šeptá mi do kůže. Olizuje mě od prsou, přes krajkovou podprsenku mi

saje bradavku. Snažím se uvolnit si ruce a on se nade mnou nakonec slituje. Sundá mi oblečení a nechá ho spadnout na zem.

Konečně se můžu hýbat, vískám ho prsty ve vlasech, přesně tak, jak si na to pamatuju – jeho steny, vůně, jak se červenám, když mě líbá na klíční kost – jak jsem si mohla myslet, že bez toho přežiju jediný den?

„Tohle musí dolů,“ říká nespokojeně a natáhne se, aby mi rozepnul podprsenku. Potom se vrací dopředu, podprsenka mi padá a on mě hladí po ramenou, po hrudi a nakonec vezme jedno mé prso do dlaně a druhé do pusy.

Zasténá a jednu ruku posune k mému zadečku a kalhotkám. „A tohle. To taky musí pryč.“ Jazykem si pohrává s bradavkou, lehce kolem ní krouží u nejcitlivějšího místa.

Tohle je přesně ten moment, kdy bych normálně potřebovala zmizet v nějaké roli, utišit svou mysl kostýmem a předstíráním. Ale jediný člověk, kterým teď chci být, jsem já sama.

„Ty taky ale, trenky dolů!“ dívám se, jak se mu třesou ruce, když se postaví a sundává si zbytek oblečení.

Neuhání mě, lehne si na postel a čeká, až si zajedu prsty pod krajku a sundám si kalhotky. Bez jediného slova se natáhne po svém přirození a pomalu si ho hladí.

Lezu za ním na postel, třesu se nad ním, obkročmo si na něj sedám. Pustí se a jeho penis se mu vrací k podbřišku. Oči má otevřené a zaměřené na poslední kousek místa mezi našimi těly. Netrpělivýma rukama mě bere za boky, zvedá mě o kousek výš a posazuje si mě na sebe.

Má napjatý obličej, krk se zvedá z polštáře a unikne mu zasténání Dotkni se mě.

Hladím ho po hrudi a ještě níž, beru ho do ruky a druhou ho svírám za boky. Je na tom něco hrozně sexy. Jsem nahá, vystavená jeho pohledu. Nemůžu se mu schovat do důlku pod krkem a zmizet v příjemném souznění našich těl.

Je to nové, vidím ho u sebe v pokoji, ve své posteli, jeho rozcuchaná hlava leží na mém polštáři. Oči má skleněné a jeho punčové rty jsou rudé od mých polibků. Cítím se tak majetnicky jako nikdy předtím.

„Jsi tak teplounká,“ řekne a natáhne se mi mezi nohy. „Tak připravená.“ Jeho prsty mi lehce tančí po kůži, zkoumají mě, a pak zase vezme svůj penis a pohne s ním ke mně. Nedokážu spustit oči z jeho zmateného soustředění se na místo, kde se naše těla dotýkají. Mám pocit, že někdo jediným tichým nádechem vysál z místnosti veškerý vzduch.

S drobnými pohyby boků se ke mně tiskne blíž, nahoru, blíž a blíž, až konečně zůstane v klidu, lehce se tiskne dovnitř. Tiše se na něj svalím, ztěžka

a rychle oddechuju a nemůžu zavřít oči, protože jeho výraz je neuvěřitelný: oči má zavřené, rty od sebe, tváře rudé a z úst mu unikají vzdechy.

Je to tak intenzivní. Úplně mě naplňuje, chvíli si zvykám na to, že je tak hluboko. Ale takhle to nechci; nechci být strnulá; chci cítit, jak po mně klouže, vnímat doteky jeho divokých rukou po celém těle. Chci si ho užívat celou noc.

Začínám se nad ním lehce pohupovat, ztrácím se v jeho reakcích stejně jako on v mých. Bere mě za boky, usadí si mě, ale nechává mě vést a konečně otevírá oči. Dívá se mi do obličeje, usmívá se a ukazuje mi svou pravou podstatu: jasné oči, hravý ďolíček a sladkou, chtivou pusu.

„Zahrej mi divadýlko, Cerise. Znič mě.“

S úsměvem se zvednu a lehce po něm kloužu. Trochu rychleji, ještě rychleji, jsem ohromená lehkou vráskou, která se mu objeví mezi obočím, když pozoruje, jak se soustředím. Napíná boky, spokojeně vydechnu a Ansel se natáhne mezi nás, aby se mě dotknul. Hladí mě, škádlí a tiše šeptá, abych přidala a byla drsnější.

„Chci slyšet, jak se mnou pícháš,“ sténá a zvedá se do mě. „Chci vidět svou divošku.“

Musí na mně být vidět, že už jsem blízko, protože zašeptá: „Mio, bože, to je krása.“ Držím se ho za hruď, oči upírám na jeho otevřené rty a prosím ho. Hlava mi padá dozadu, když se mě zmocňuje rozkoš. „Už budu, už.“

S úsměvem na rtech lehce přikývne a prsty mu kmitají ještě drsněji. Dívá se, jak se pouštím do světa fantazie, jak na něm skáču a zavírám oči, jak je to intenzivní. Stříbřitá oslepující volnost se mi rozlévá tělem a nakonec se mu sklátím na hrudník.

Celý svět se točí. Vnímám jemnou látku peřin na zádech, cítím jeho ruku mezi nohama. Hladí mě a pak se do mě znovu zasouvá. Houpe se nade mnou – dlouhými, jistými pohyby – a hrudí se tiskne k mé. Je teploučký, líbá mě, saje moje rty a vychutnává si mě. Sténá a poznávám slova jako vlhká, udělej se, jsi tak slaďoučká, víc, hlouběji, ještě hlouběji.

Hladím ho po zádech, beru ho za zadek a vnímám pohyb jeho svalů, když se nade mnou vlní. Choulí se do mě, přidává a já roztáhnu nohy ještě dál od sebe. Zaryju mu nehty do kůže, zvednu se mu vstříc, pomalu, ale jistě na mě doléhá další orgasmus.

Vydechnu jeho jméno a on ještě přidá, kouká mi do obličeje a sténá bože, jo, kurva.

Čelo se mu rosí potem, oči upírá na moje prsa, na mé rty a pak se ode mě kousek odtáhne, aby se podíval, jak do mě krásně zapadá. Je ode mě celý vlhký, pumpuje – napínají se mu svaly a jeho tělo je připravené k výbuchu. Tahle

pozice nám vždycky šla nejlépe. To napětí a jeho dotek na mé kůži, krouživé pohyby boků, pohled na naše spojená těla. Ansel se dívá na mě a zase dolů a zase do mých očí a nakonec vydechne, naposledy a hluboce, spolu se mnou.

Úleva zaplaví celé jeho tělo. Zaryju hlavu do polštáře a s ostrým výkřikem se udělám.

„Už budu,“ sténá a vzpíná se, zavře oči. „Bože, Mio.“

Padá na mě, boky mu divoce cukají. Je tak hluboko, že ho cítím až v břiše. Prsty zatíná do polštáře za mou hlavou. Vykřikne a taky se udělá; zvuk našich orgasmů se odráží od stropu a hladkých stěn.

Pomalu se mi vrací smysly: nejdříve si uvědomím, že je stále nade mnou a ve mně, vnímám jeho tíhu, teplo a pot. Cítím rozcitlivělé tělo zničené rozkoší.

Slyším jeho rozechvělý hlas přímo v uchu, když šeptá: „Miluju tě.“

Pak cítím chuť a vůni soli na jeho kůži a začínám si uvědomovat tvar jeho ramen, pomalý pohyb, když se zase vrací k životu. Je to jen pocit.

Odhrne mi vlasy z tváře a dívá se mi do očí. „Chci si hrát.“

„Hrát?“

„Jo.“

Zvedne se, aby se nade mnou zavlnil, a já ho hladím po zpocené hrudi. Dotýkám se ho přímo tam, kde mizí ve mně. Po páteři mi přeběhne mrazení a cítím horko jeho pohledu, jeho pozornosti. Prohlíží si můj obličej, čte můj výraz.

„Na co si chceš hrát?“

„Že je o šest měsíců později.“ Hladí mě po vlasech, odhrnuje mi zpocené pramínky z čela. „Že tu bydlím. Chci si hrát, že už mám hotový ten případ a jsme spolu. Navždy.“

„To zní krásně.“ Zvednu se a vezmu jeho obličej do dlaní.

„A možná na sobě máš baletní obleček a možná ses konečně naučila, jak žonglovat.“ Líbá mě a pak se odtáhne. Jeho obočí mi napovídá, že to myslí vážně.

„Nebojíš se výšek, že ne?“

„Tohle ty si představuješ?“

Nakloní hlavu a vypadá laškovně. „Rozhodně je to jedna z věcí, co si představuju.“

„A co ještě?“ ptám se. Oblékla bych se pro něj do čehokoliv, ale vím, že stejně tak můžu být sama sebou. Už to dokážu. Chci prožívat každou noc takovou lásku, jakou cítím teď.

Asi posté přemýšlím, jestli jsou ta slova, co jsem nevyslovila, napsaná nad mojí hlavou, protože se usmívá ještě víc. Dívá se na mě pohledem, který mi bere dech.

„Budeš si na moje představy nejspíš muset počkat a zažít je.“