R. K. Lilley

V oblacích 02. Vysoko - V oblacích

Kapitola 1

Zhluboka jsem se nadechla a trhla sebou. Hrudí mi projela bolest. Snažila jsem si užívat miamského slunce, ale ještě jsem nebyla zcela v pořádku. Už to bylo víc než měsíc, co mě pustili z nemocnice. Vrátila jsem se do práce a vše jsem zvládala docela dobře, jen když jsem se zhluboka nadechla nebo se neopatrně pohnula, bolest mi připomněla, co se stalo.

Telefon mi oznámil, že mi přišla zpráva, a opět jsem sebou trhla. Věděla jsem, že ho musím pokaždé vypnout, ale zase jsem zapomněla. Vypnutý mobil mi pomáhal oddálit nevyhnutelné. Natáhla jsem ruku pod lehátko, po hmatu našla telefon a držela tlačítko off tak dlouho, dokud se nevypnul.

Vzápětí nato jsem uslyšela melodii Stephanova mobilu. Ztěžka si povzdychl, vstal z křesílka, které měl hned vedle mě, a odešel směrem k baru. Pokud jsem si nebyla jistá, zda zpráva, která mi před chvílí přišla, byla od Jamese, teď už ano. Vždycky, když se mi nemohl dovolat, volal Stephanovi. A z nějakého nepochopitelného důvodu mu to Stephan vždycky zvedl. Jamesovy telefony byly důvodem napětí, které mezi námi poslední dobou vládlo.

O chvíli později se vedle mě objevila mužská postava, která se posadila do uvolněného křesla.

„Nebude vadit, když si k tobě přisednu, Bee?“ zeptal se Damien svým těžkým australským přízvukem.

Ani jsem nemusela otevřít oči chráněné slunečními brýlemi, abych ho poznala.

Vydala jsem mumlavý zvuk, který znamenal, že klidně, a on se uvelebil vedle mě.

Bylo mi docela jasné, co to má znamenat. Stephan totiž požádal Damiena i Murphyho, aby mu pomohli dávat na mě pozor.

Zprvu mě to obtěžovalo, ale pak jsem zjistila, že jejich společnost je velmi příjemná. Damien se nepokoušel o žádné milostné návrhy a dokázal být velice příjemný společník pro někoho, kdo chce klid a mír. Byl nevtíravý, vlídný a dokázal trpělivě mlčet, jen občas udělal nějakou škádlivou narážku, aby mi zlepšil špatnou náladu.

„Ty šaty ti sice dodávají zajímavý odstín kůže, ale myslím, že bez nich by ti bylo líp,“ řekl s úsměvem.

Nosila jsem černé plážové šaty, které mi dosahovaly do půli stehen. Pod nimi jsem měla jednoduché bikiny. Šaty byly ze síťovaného materiálu, ale dostatečně hustého, aby skryl mé modřiny poseté po celém těle, které byly připomínkou nedávného násilného napadení. Pomalu začaly blednout, ale přesto byly stále dobře viditelné, takže pokud jsem nechtěla vyvolávat zbytečnou pozornost, tenké šaty byly prostě nevyhnutelné. Nechtěné pozornosti jsem si poslední dobou užila už tak víc než dost. Paparazzi nepromarnili jedinou příležitost, aby mě někde nevyfotili a nedali na titulní stránku novin. Problém byl v tom, že jsem na ně a na jejich otázky neměla náladu.

„Nikdo by nechtěl vidět, co pod těmi šaty mám, věř mi,“ řekla jsem se stále zavřenýma očima.

Ochraptěle se zasmál a mě se zmocnil nepříjemný pocit. Věděla jsem, že i když se Damien snažil být přátelský, stále se nevzdával naděje, že mě jednou dostane do postele. Ta představa se mi vůbec nezamlouvala.

„To si nemyslím,“ namítl tiše a já jsem se zamračila. „Promiň,“ vyhrkl rychleji, než jsem stačila něco říct.

Nechala jsem to být. Od té doby, co věděl, že o něho nemám zájem, připomínal tak trochu spící šelmu,

která čeká na svou příležitost.

Damien byl hezký, vtipný a skvělý společník. Ale také to byl nenapravitelný děvkař. Zřejmě to byla jeho druhá přirozenost snažit se dostat do postele každou ženskou, která se objevila v jeho blízkosti. Vždy využil i tu sebemenší příležitost. A já jsem se ze všech sil snažila, abych mu žádnou nedala.

„Je mezi tebou a Stephanem všechno v pořádku? Připadá mi, že je mezi vámi nějaké napětí. Takhle jsem váš ještě nikdy neviděl. Stalo se něco?“

Sevřel se mi žaludek. Damien měl pravdu. Hodně se toho mezi námi změnilo a já jsem nevěděla, jak to dát zase do pořádku. Možná se na mě zlobil, že jen kvůli mně přišel o víkend strávený s Melvinem. Ale za to jsem přece až tak úplně nemohla. Jasně jsem mu řekla, že pochopím, když poletí do New Yorku. Dokonce jsem se informovala i na vedení a ti by s tím, že poletíme každý jinou trasu, neměli problém. Nicméně Stephan trval na tom, že zůstaneme spolu. Věděla jsem, že se o mě bojí.

Měla jsem Damiena ráda. Považovala jsem ho za svého přítele, což se o většině pilotů říct nedalo, ale probírat s ním věci, které se týkaly mě a Stephana, to nepřicházelo v úvahu. Připadala bych si skoro jako zrádce.

„Myslím, že se o mě jen bojí. Od toho útoku jsme oba tak trochu nervózní,“ vysvětlila jsem.

Koneckonců to byla pravda, i když ne tak úplná.

Damien si odkašlal. „A co je s Jamesem? Už dlouho jsem ho neviděl. Poslední dobou je terčem snad všech médií. Byla jsi z toho všeho unavená a poslalas ho k vodě? Moc dobře víš, že ty můžeš mít každého chlapa, na kterého si jen pomyslíš.“

Zhluboka jsem se nadechla. Damien byl dobrý společník především proto, že obvykle takhle nepříjemné otázky nekladl.

„Nechci o tom mluvit,“ odsekla jsem chladně.

„Promiň, jsem prostě pitomec. Radši bych si na tu svou nevymáchanou pusu měl dát závoru, co říkáš?“ Usmála jsem se a konečně jsem se na něho podívala.

„Víš co, na oplátku se mě můžeš zeptat na jakoukoliv soukromou věc v mém životě,“ řekl a široce se na mě usmál. Byl to úsměv od ucha k uchu, kterému se nedalo odolat. A abych řekla pravdu, ani jsem se o to nepokoušela.

„Nech to být,“ řekla jsem.

Hlasitě se zasmál, ale znělo to tak trochu nepřirozeně. „To jsem si mohl myslet. Kdyby ses totiž na něco zeptala, měl bych tě přesně tam, kde tě chci mít.“

Jen jsem nakrčila nos a znovu natočila tvář ke sluníčku.

„Nechtěla by ses projít po pláži?“ nabídl mi po několika minutách ticha.

Najednou jsem si uvědomila, že bych se opravdu trochu protáhla. Poslední dobou jsem toho naležela až příliš. „Ale není to romantická procházka, nebo tak něco?“ zeptala jsem se opatrně.

S úsměvem se posadil. Opravdu to byl moc hezký chlap. Měl na sobě jen černé plavky s nohavičkami. Byl opálený a svalnatý. Jeho černé vlasy a krásné hnědé oči byly materiálem pro Hollywood. Nemohla jsem pochopit, proč ztrácí tolik času s ne příliš atraktivní dívkou, která o něho navíc nemá zájem. Zřejmě to byl opravdu dobrý kamarád.

Pomalu jsem vstala. I když má rekonvalescence probíhala překvapivě rychle, ještě stále jsem byla bolavá a ztuhlá. Má zranění byla vážnější, než jsem si původně myslela.

Vydala jsem se směrem na pláž a Damien se přizpůsobil mému tempu. Nejdříve jsme přešli dřevěnou

lávku, která vedla k našemu hotelu, pak jsme sešli téměř až k vodě a pomalu postupovali podél linie mořských vln. Bosé nohy jsem měla mokré, ale po dlouhém ležení na sluníčku to bylo příjemné. Procházeli jsme kolem honosných hotelů a já jsem je začala v duchu počítat.

„Někdo nás fotí,“ upozornil mě Damien po chvíli. Hlasitě jsem zaklela.

„Chceš, abych ho chytil a vzal mu foťák?“ zeptal se.

Zasmála jsem se. „To už je jedno,“ řekla jsem a myslela na to, co o mně asi tento týden napíšou. Ale ať už to bude cokoliv, rozhodně to nemůže být horší než to, co o mně psali minulý měsíc.

Dávali mi ta nejhanlivější jména, jaká jen člověka mohou napadnout. Překvapivě rychle jsem si zvykla a začala jsem být vůči jejich hrubostem a netaktnostem imunní. Jednoho dne si toho přestanu všímat úplně. Čeho si však nepřestanu všímat zřejmě nikdy, to je, když urážejí Jamese…

„Skutečně ses s tím Jamesem Cavendishem rozešla nebo si jen dáváš oddech?“ zeptal se Damien. Šel tak blízko vedle mě, jako by se bál, že ztratím rovnováhu a upadnu. Nutno říct, že se až tolik nemýlil. Opravdu jsem se cítila nejistá, ale to bylo zřejmě tím, že jsem při dlouhém ležení celá zdřevěněla.

Vyrovnaně jsem se na něho podívala. Rozhodla jsem se, že k němu budu brutálně upřímná. „Můj rozum mi říká, že bych to měla ukončit, a to navždy. Ale i když to dokážu, čímž si nejsem jistá, uvědomuju si, že jsem pro ostatní muže nepoužitelná. Já a James jsme objevili jisté společné… záliby. Ale víc o tom nechci mluvit.“

Krátce se dotkl mého ramene, a když jsem se na něho podívala, zářivě se usmál. „Jestli jsi domina, Bee, tak s tím bych se dokázal vyrovnat. Nechám se svázat a zmrskat, kdy jen budeš chtít.“

Zasmála jsem se, protože si dělal legraci a poněvadž se vůbec nestrefil.

„To ne,“ bylo jediné, co jsem řekla.

„Miluješ ho, Bianco?“ zeptal se mě. „Je to vážné? Mně to můžeš říct, já tě nebudu soudit. Chci být tvůj přítel.“

Ušklíbla jsem se. On je můj přítel. Proč je potom pro mě tak těžké se mu otevřít? Nedokážu se svěřit ani svému příteli. Neustále mám potřebu uzavřít se sama do sebe a utéct před celým světem.

„Ano,“ řekla jsem nakonec. „I když vím, že to je beznadějné. Ačkoliv se snažím přestat na něho myslet, miluju ho tolik, že to až bolí.“

Sevřel mé předloktí. „Vím, jaké to je. Moc dobře tě chápu, Bianco. Co budeš dělat?“

Několikrát jsem se zhluboka nadechla a přemýšlela. „Tak to je přesně to, co nevím. Nemůžu popírat, co cítím, ale také se nechci tvářit, že nevím, že to nikam nevede. Pořád o mě stojí. Mám se k němu vrátit? To je otázka skoro za milión.“

Damien se na mě ztrápeně podíval. „To tedy je.“

Pokrčila jsem rameny, i když jsem se tomu snažila vyhnout. Věděla jsem, že tohle mé gesto všechny v mém životě přivádí k šílenství.

„Jednou se mě nabaží, tím jsem si jistá,“ řekla jsem. „To je prostě v něm. Otázka však zní: Jsem natolik zoufalá, abych mu dala své srdce, i když vím, že mi ho zlomí?“

Na to mi Damien nedokázal odpovědět. Stejně jako já.

Kapitola 2

S Damienem jsme se pomalu vraceli k hotelu. Na zpáteční cestě jsme se vyhýbali čemukoliv osobnímu a komplikovanému a drželi se jen neutrálních témat.

V křoví vedle našeho hotelu jsem si všimla muže, který klečel na drobném kamení a tajně mě fotografoval. Byl to velký, zavalitý muž. Chtěla jsem mu říct, že si nemusí ničit kolena, že o něm stejně vím. Byl prostě nepřehlédnutelný, i když se snažil, abych si ho nevšimla.

Pak jsem se však rozhodla, že ho budu ignorovat. Jeho bulvární plátky o mně stejně napíšou něco hrozného.

„Co tak zajít do té kubánské restaurace támhle na rohu?“ navrhl Damien, když jsme byli skoro zpátky u hotelu.

Pokrčila jsem rameny. „Zjistím, co na to Stephan.“ Jídlo znělo skvěle, ale nechtěla jsem večeřet jen v Damienově společnosti.

„Dobře. Murphy bude určitě pro. Tomu je jedno, kde se nadlábne, hlavně aby to bylo dobré a aby toho bylo hodně,“ podotkl vesele. Jeho reakce mě uklidnila. Začala jsem se bát, že se mě snaží vylákat na rande.

Oba muže jsme našli, jak spolu popíjejí v našem velkém, přeplněném hotelovém baru. S večeří v kubánské restauraci nadšeně souhlasili – byla totiž známá svou skvělou kuchyní.

Vrátili jsme se do svých pokojů, abychom se převlékli na večeři a za dvacet minut se opět sešli dole v hale. V rychlosti jsem na sebe hodila černé kraťasy a bavlněné tílko a seběhla zpátky do haly.

Vydali jsme se k restauraci. Chlapi přímo hýřili vtipem a neustále mě rozesmávali. Byla to skutečně dobrá společnost.

V restauraci jsem si objednala černou fazolovou polévku a rýži. Bylo to doslova kalorická bomba, kterou by si většina žen rozhodně nevybrala. Ale mně to bylo jedno. Tak jako vždycky jsem se nacpávala. Dokonce jsem si objednala ještě jednu porci a vzala si ji s sebou. Bude to skvělá snídaně, když k tomu přidám pomerančový džus. Ten jsem si koupila v mini-marketu kousek za hotelem.

Stephan ani nemrkl okem a všechno nesl. Navzdory našemu napjatému vztahu byl stále gentleman až do morku kostí. Jeho neobvyklá mormonská výchova v něm pevně zakořenila potřebu chránit mě a já jsem neměla to srdce ho odmítnout. Vždy jsem ho zcela akceptovala. Když ode mě převzal misku s jídlem a krabici džusu, jen jsem mu poděkovala.

Šli jsme zpátky k hotelu a Stephan mě nečekaně vzal za ruku. Instinktivně jsem ji sevřela. Nelíbilo se mi, jak to mezi námi skřípe.

„Zlobíš se na mě?“ zeptala jsem se. Damien a Murphy šli kousek před námi, a tak jsem ztišila hlas.

Udiveně se na mě podíval. „To víš, že ne, holubičko. Spíše mám obavu, že se zlobíš ty na mě, protože jsem v kontaktu s Jamesem.“

Znovu jsem mu sevřela ruku. „Ne. Já moc dobře vím, jak je těžké toho chlapa ignorovat. Dokáže být hodně vytrvalý. Já si jen myslela, že jsi na mě naštvaný, protože kvůli mně nemůžeš být tento týden s Melvinem.“

Pevně sevřel rty. „Vůbec ne. Zjistil jsem, že Melvin o vážný vztah nestojí. Přiznal se, že když jsem

mimo město, schází se s jinými muži, a to i když jsme si řekli, že nebudeme nikam pospíchat, ale že si budeme věrní. A taky si myslím, že se snažil prodat nějaké informace o tobě novinářům. Je zvláštní, jak jsem se v něm spletl a mám z toho špatný pocit. Ze začátku jsem byl tak oslepený, že jsem neviděl to, co bylo zjevné. Víš, jak to myslím?“

Přikývla jsem. „Bohužel to vím docela přesně,“ přitakala jsem a myslela na Jamese.

Pevně sevřel mou ruku a zavrtěl hlavou. „James není stejný jako Melvin, Bee. Tím jsem si jistý. Tolik bych si přál, abys to pochopila.“

Jen jsem se na něho podívala a mlčky pokračovala v cestě do hotelu. Murphy a Damien chtěli jít do baru na pláži.

Bez zaváhání jsem jejich pozvání odmítla a stejně tak Stephan. Murphy vytáhl telefon a začal obvolávat ostatní členy posádky. Krátce předtím jsme je viděli u bazénu, ale teď už zřejmě všichni byli na svých pokojích a nikomu se do baru nechtělo. Murphy vypadal jako hromádka neštěstí. Asociální posádka byla jeho noční můra.

„Co takhle film? Ani ne dvacet minut odsud je kino.“ Stephan se na mě tázavě podíval.

Pokrčila jsem rameny. Ze všeho nejvíc jsem se chtěla vrátit do svého pokoje, zahrabat se pod peřinu a přečkat tak až do rána, ale věděla jsem, že stejně neusnu a prožiju další bezesnou noc. Dobrý film v kině by mě mohl trochu rozptýlit.

„Dobře tedy, ale skočím si pro svetr. V kině mi je vždycky zima,“ souhlasila jsem nakonec.

Můj pokoj byl na druhé straně chodby od Stephanova. Naneštěstí tento hotel neměl spojené pokoje, v nichž by nás mohli ubytovat tak, jak jsme byli zvyklí.

Když jsme se rozcházeli, podal mi tašku s jídlem a džus. Všechno jsem uložila v mini ledničce a ze skříně si vytáhla teplý svetr.

Z nočního stolku vedle postele jsem vzala svůj mobil, který jsem měla stále vypnutý. Váhavě jsem zmáčkla tlačítko, jen abych si nastavila budík.

Jako vždy jsem měla několik zmeškaných hovorů a textovek. Většina byla od Jamese, ale bylo tu i několik zpráv od mých přátel a pár zmeškaných hovorů z neznámého čísla. Přemýšlela jsem, kdo to může být, protože tohle číslo se na mém mobilu poslední dobou ukazovalo stále častěji. Jednou jsem ho dokonce vzala, ale na druhé straně bylo jen ticho, a pak někdo zavěsil.

Když jsem v pomatení smyslů začala kontrolovat došlé zprávy, v duchu jsem zaklela. Vůbec mě nepřekvapilo, že byly od Jamese, ale když jsem uviděla jeho jméno, srdce mi začalo divoce tlouct.

James: Jen chci vědět, že jsi v pořádku. Scházíš mi.

Odepsala jsem dřív, než jsem si uvědomila, co dělám.

Bianca: Je mi fajn. Prosím, přestaň se o mě bát. Jsem s celou posádkou a ti se o mě postarají. Doufám, že se máš dobře. James: Docela. Příští týden budu v Londýně, tak se nemusíš New Yorku vyhýbat, abys mě náhodou nepotkala. Kdy se uvidíme?

Tolik jsem ho chtěla vidět, až mě z toho bolelo srdce, ale mé srdce mi v poslední době neprokázalo

příliš dobrou službu.

Bianca: Je mi to líto, ale potřebuju více času. Když jsem s tebou, vždy se přestanu ovládat. Musím se zase pevně postavit na nohy.

James: Musím tě vidět, prosím. Ty určíš dobu i místo. Budu souhlasit naprosto se vším, jen abych tě alespoň na chvíli viděl. Myslím to vážně. Klidně se sejdu s celou tvou posádkou nebo si jen prostě zajdeme na kafe. Jen mi řekni, co chceš, a já to udělám. Jsem zoufalý. Potřebuju tě.

Polkla jsem slzy, které se mi draly do očí. Jak bych se s ním mohla vidět? Stačilo by pět minut, a byla bych ztracená. Ale možná…

Bianca: Musím si to promyslet. Znáš můj rozvrh. Dej mi vědět, až budeme někdy ve stejném městě, a já zkusím najít neutrální půdu, kde bychom se mohli sejít.

James: Nepokoušej mě, lásko. Jestli to myslíš vážně, sednu na letadlo a za hodinku jsem u tebe.

Sevřel se mi žaludek.

Bianca: Tohle nedělej. Sejdeme se, až budeme ve stejném městě. Kvůli mně nikam nejezdi.

James: Potřebuju jet na služební cestu do Las Vegas. Řekni mi kdy a kde a já se přizpůsobím.

Binca: Příští týden v pondělí se máme se Stephanem sejít se svými přáteli. Ještě jsme se nedomluvili kde a v kolik, ale až to bude jisté, dám ti vědět. Můžeš se k nám přidat.

James: Určitě přijdu. Budu počítat dny i hodiny, lásko.

Potom jsem vypnula telefon. Do hotelové haly, kde jsme se měli všichni sejít, jsem přišla o deset minut později. Cítila jsem se provinile, ale zdálo se, že si toho nikdo ani nevšiml.

Dohadovali se o tom, zda bychom si měli vzít taxi nebo jít pěšky. Ohrnula jsem nos nad Murphyho návrhem vzít si taxík.

„Vždyť to je kousek,“ řekla jsem mu. „Připadá mi to jako zbytečné vyhazování peněz. Zvlášť když je tak krásný večer.“

Damien poplácal Murphyho po kulatém bříšku. „Myslím kámo, že ti procházka udělá jen dobře.“ Murphy se ušklíbl a poplácal po břichu zase Damiena. „Nesnaž se mi vnutit tvou představu dokonalosti,

kámo. Já jsem sexy. Kdybych chtěl mít obrácený lavor, tak si zajdu do domácích potřeb. Rozhodně si dovedu představit lepší způsob, jak si užít život, než strávit tři hodiny denně v posilovně.“

Všichni jsme se zasmáli.

Murphy však uznal, že jsme v přesile, a tak jsme šli pěšky.

Procházka byla příjemná, ale jakmile jsme došli před kino, nemohli jsme se rozhodnout, na co půjdeme. Z nějakého nepochopitelného důvodu piloti trvali na romantické komedii. Já se Stephanem jsme chtěli vidět nově natočené hororové sci-fi, na které byly skvělé recenze. Romantické komedie jsem neměla ráda všeobecně, ale tu, co dneska dávali, jsem přímo nesnášela. Hlavní roli v ní totiž měla rudovlasá krasavice, kterou jsem viděla na fotkách s Jamesem.

Věděla jsem, že kdybych se na ten film dívala, celou dobu bych myslela na Jamese a upadla bych do ještě větší deprese. Když jsem navrhla, že každý půjdeme na jiný film, piloti nakonec přikývli na horor.

„Ale jestli v noci budu mít noční můry, vlezu Damienovi do postele a ten se mě jen tak nezbaví,“

varoval Murphy.

Se Stephanem jsme se zasmáli, ale Damien po svém příteli střelil tak nevraživým pohledem, jako by ho chtěl před něčím takovým varovat. Ten pohled mě rozesmál ještě víc.

Podle mě byl film skvělý, ale Murphy se mnou nesouhlasil. „Ta scéna, jak jí mimozemšťan vlezl do hlavy, byla strašná. Nemohl jsem se zbavit pocitu, že ho mám ve své vlastní hlavě. Už se asi nikdy nepřestanu bát. Jste mými velkými dlužníky. Příště půjdeme na nějakou lehkou komedii,“ hrozil Murphy cestou do hotelu.

Zatímco jsme byli v kině, slunce zapadlo, ale cesta byla dobře osvětlená a všude se procházela spousta lidí.

Všimla jsem si, že Stephan ztuhl, a když jsem následovala jeho pohled, uviděla jsem muže, který nás fotografoval. Pevně jsem ho vzala za paži a pokračovala v chůzi. Stephan vypadal, že by toho chlápka nejraději srazil pěstí k zemi.

„Takové lidi je nejlepší prostě ignorovat,“ řekla jsem mu tiše. „Nemůžeme jim zabránit, aby nás fotili, ani nemůžeme ovlivnit, co o nás píšou. Takže nám zbývá, ignorovat je.“

Ztrápeně se na mě podíval. „Možná se k Jamesovi hodíš víc než si myslíš. Když vezmu v úvahu, že to je jen pár týdnů, co jsi s paparazzi přišla do styku poprvé, je obdivuhodné, jak skvěle je zvládáš.“

Mírně jsem pokrčila rameny. „Přece to není konec světa. Ty strašné věci, co o mně píšou, mě samozřejmě mrzí, ale zase si říkám, že to nebude trvat věčně. Za chvíli se jim omrzím a najdou si jinou oběť. Prostě to jen nesmím číst. Než jsem poznala Jamese, nikdy mě ani nenapadlo, abych si na internetu prohlížela bulvární plátky, takže se jen musím vrátit zpátky ke svým zvyklostem.“

Stephan přikývl. „Máš pravdu. Kdyby si z toho všeho měl člověk dělat těžkou hlavu, přišel by o rozum.

Stejně s tím nic neuděláme.“

„Jestli mě někdy uvidíš, jak brouzdám po internetu a čtu ty nesmyslné drby, okamžitě mi v tom zabraň.

Když se do toho totiž dám, nedokážu přestat.“

„Dohodnuto, holubičko.“

Kapitola 3

Dny se líně vlekly a já jsem se nemohla dočkat, až se uvidím s Jamesem. Navzdory nejistotě a obavám jsem mu málem několikrát zavolala a domluvila dřívější schůzku.

Nakonec jsem odolala a v neděli mu poslala jen krátkou textovou zprávu. Upřesnila jsem místo, kde se máme zítra sejít. Byla to víceméně pracovní schůzka, na kterou se mi ani moc nechtělo, ale věděla jsem, že Stephan miluje schůzky s přáteli, a poslední dobou neudělal beze mě ani krok, tak jsem souhlasila.

Bianca: Setkáme se v šest hodin odpoledne v The Dime Lounge. Je to na východní straně Tropicany. Bude tam spousta pilotů a letušek.

James: Budu tam.

Začala jsem se chystat už o půl čtvrté, což u mě nebylo zvykem. Oblékat se hodinu předem by bylo zvláštní, ale dvě hodiny znamenaly, že jsem nervózní. Nervózní a vzrušená.

Přehrabovala jsem se ve skříni a nevěděla, co si obléct. Nakonec jsem se rozhodla pro černou minisukni, která mi odhalovala celé nohy, a k ní jsem si oblékla rovněž černé hedvábné tílko s hlubokým výstřihem. Když už jsem byla celá v černé, napadlo mě, že by to chtělo oživit něčím šokujícím, a tak jsem si obula sandále na podpatcích hýřící pestrobarevnými barvami. Ty byly tak divoké, že se k ničemu jinému než k černému oblečení nehodily. Kdykoliv jsem se na ně podívala, musela jsem se usmát. Zavazovaly se tenkou saténovou stužkou, kterou jsem si křížem ovinula okolo kotníků a upevnila malou mašličkou. Neměla jsem hodně příležitostí je nosit, a tak jsem byla ráda, že mi zapadají do dnešního outfitu.

Na uši jsem si připevnila velké stříbrné kruhy. Pak jsem si všimla krabičky, která mi přišla poštou ten den, kdy jsem se vrátila z nemocnice. Otevřela jsem ji, podívala se co je uvnitř, a zase ji zavřela. Byl v nich náhrdelník a hodinky, které mi James dal ještě předtím, než jsme se spolu rozešli. Nevěděla jsem, co mám se šperky dělat. Neměla jsem pocit, že bych si je teď, když už nejsme spolu, měla nechat. Rovněž jsem si však byla jistá, že James si je zpátky nevezme. Vždyť právě proto mi je poslal.

Zatímco jsem si dělala make-up a česala se, přemýšlela jsem, co s nimi. Náhrdelník by se mi k tílku s hlubokým výstřihem skvěle hodil. Věděla jsem, že bych tím Jamesovi udělala radost. Ale také by to v něm mohlo probudit klamné naděje. Možná by ho napadlo, že uvažuju o tom, že bych se k němu vrátila, a tím jsem si ani v nejmenším nebyla jistá.

Když jsem byla s Jamesem, děly se se mnou podivné věci. Věci, které se mi nezamlouvaly. Zamilovala jsem se a hned nato si nechala zlomit srdce, a to ani ne po týdnu známosti. Jestli tohle není bláznivé, tak potom nevím.

Volně rozpuštěné vlasy jsem si hodila přes rameno jako světlý vodopád, oči nenápadně zvýraznila hnědou tužkou a na řasy nanesla černou maskaru. Rty jsem si přetřela broskvovým leskem. Bylo to víc, než na co jsem byla zvyklá, ale pomyslela jsem si, že k místu, jako je The Dime, se to hodí.

Připadala jsem si rafinovaně sexy, a přesně to jsem měla v úmyslu. Až se zase setkám s Jamesem, musím si být jistá sama sebou.

Uslyšela jsem telefon a věděla, že to je Stephan, který mi chce říct, že je čas, abychom vyšli. Letmý pohled na hodiny mě o tom ujistil.

Impulzivně jsem otevřela malou krabičku. Vzala jsem z ní náhrdelník a potěžkala ho v dlani. Byl stříbrné barvy, i když jsem neměla tušení, z jakého materiálu je vyrobený. Neviděla jsem v tom žádný rozdíl. Rozhodně však se všemi těmi diamanty vypadal draze. Předtím jsem si ani neuvědomila, jak jsou ty diamanty velké.

Se zatajeným dechem jsem si ho připnula okolo krku. Vypadal skvěle. Konečky prstů jsem klouzala po krásném šperku a nemohla od něho odtrhnout zrak. Věděla jsem, že bych měla jít, ale nedokázala jsem se pohnout.

Podívala jsem se do krabičky a poprvé si všimla, že zde nebyl jen náhrdelník a hodinky. Otevřela jsem menší krabičku, které jsem si prvně nevšimla. Byly v ní překrásné diamantové náušnice, které se hodily k náhrdelníku.

Kousla jsem se do rtu, rychle sundala stříbrné kruhy a vyměnila je za diamantový sen.

Vyběhla jsem z domu, kde na mě už v nastartovaném autě čekal Stephan. Nasedla jsem do auta a začala se přehrabovat v malé kabelce, abych se ujistila, že mám s sebou všechno, co bych mohla potřebovat.

Když mě Stephan uviděl, významně hvízdl. „Vypadáš jako žhavý kousek, holubičko. Kdybys mi ty sama neřekla, že dneska přijde i James, poznal bych to podle té minisukně.“

Šlehla jsem po něm káravým pohledem, ale ten mi nevydržel příliš dlouho. Stephan mě znal až příliš dobře a bylo zbytečné před ním něco předstírat. A to, že jsem dneska chtěla vypadat sexy, byla koneckonců pravda.

„Vypadá to, že přijdou úplně všichni,“ vyhrkl Stephan nadšeně o dvacet minut později, když jsme se blížili ke klubu. Začal vyjmenovávat všechny pozvané. Některé z nich bych za běžné situace ráda viděla, ale dnes ani ne.

Každý z nich věděl, že mě doma přepadli a že jsem byla hospitalizovaná v nemocnici. Nesli se o tom různé zvěsti a já jsem věděla, že se mě budou všichni vyptávat, jak to ve skutečnosti bylo. Nenáviděla jsem ty otázky, na které jsem věděla, že se mě budou ptát. Nenáviděla jsem představu, že by všichni ti lidi měli vědět, co skutečně se mi stalo.

Přežila jsem a na ostatním nezáleží, řekla jsem si v duchu. Byla to taková moje mantra, která mi vždy pomohla ze špatné nálady. Jako vždy to fungovalo. Přežila jsem, a to stačí.

Cestou jsme se dobrosrdečně dohadovali o tom, zda by si Stephan měl nechat límec trička vyhrnutý nebo ne. Měl ho vyhrnutý nahoru, což jsem si všimla hned, jakmile jsem nasedla do auta. Já se s tímto stylem neztotožňuju. Je na něm něco, co kazí celkový dojem a v konečném důsledku límec vypadá, jako by ho sežvýkala kráva. Řekla jsem mu to.

Nakonec ustoupil a se smutným úsměvem si límec upravil.

„Vím, že se ti to líbí, ale vyhrnul sis ho jen proto, že chceš vypadat jako někdo, kdo nejsi,“ škádlila jsem ho.

Do haly jsme vstoupili deset minut před šestou. Vrátný zkontroloval naše rezervace a také chtěl vidět naše služební průkazy. Měli jsme je u sebe, protože nám bylo řečeno, že dostaneme zaměstnaneckou slevu, ale přesto nás to překvapilo. Obvykle je po nás nevyžadovali.

Náhle jsem za sebou uslyšela známý hlas: „Tohle jsou hosté pana Cavendishe. Já je uvedu.“

Otočila jsem se a překvapeně se usmála na Clarka. Když jsem si uvědomila, za jakých okolností mě

viděl naposledy, v duchu jsem zaúpěla. Vypadala jsem tenkrát jako blázen a stejně tak jako blázen jsem vběhla do rušné silnice. Nebyla to však jeho chyba, že mě takhle viděl, a tak jsem se snažila být přátelská a pozdravila se s ním, jako by se nic nestalo. „Jak se máte, Clarku?“ zeptala jsem se.

Vřele se na mě usmál. Zdálo se, že má upřímnou radost z toho, že mě vidí. „Já se mám dobře, slečno Karlssonová. Musím říct, že vypadáte skvěle.“

Jen jsem mlčky přikývla a rychle odehnala myšlenky na to, proč jsem naposledy vypadala tak strašně. Clark nás vedl spoře osvětleným klubem k místu pro VIP.

Povzdychla jsem si.

Samozřejmě že jsem počítala s tím, že James bude na VIP místech, ale trochu mě vyděsila všechna ta spolupráce s personálem.

Náhle si Stephan na druhé straně místnosti všiml jedné naší známé a se širokým úsměvem se vydal jejím směrem. Byla to naše společná přítelkyně Jessa. Neviděla jsem ji už víc než měsíc a chtěla bych ji pozdravit.

Rozhlédla jsem se kolem sebe a všimla si, že James v klubu ještě zřejmě není.

Omluvně jsem se usmála na Clarka. „Děkuju, že jste nás zavedl ke stolu, Clarku, ale tamhle je jedna má známá, kterou bych chtěla pozdravit. Kde je James?“

Clark se ošil a nervózně si upravil kravatu. Tohle gesto se k němu vůbec nehodilo. „V autě. Ještě má nějakou práci. Jsem si jistý, že netušil, že tady budete tak brzy, protože v opačném případě by tady na vás už čekal.“

Přikývla jsem a vydala se k místu, kde se Stephan na uvítanou líbal s Jessou. Uviděla mě a v nadšeném pozvání rozpřáhla paže. Objala mě tak silně, až jsem měla co dělat, abych nevykřikla bolestí. Žebra mě ještě stále trochu bolela a tak silný stisk na ně byl příliš. Skryla jsem však svou reakci a rovněž ji políbila.

„Jsem tak ráda, že je ti už lépe,“ mumlala Jessa. „Je mi líto, že jsem za tebou nepřišla do nemocnice ani tě nenavštívila doma. Poslední dobou lítám jako hadr na holi a o tom, co se ti stalo, jsem se dozvěděla až nedávno. Byla jsem totiž mimo město.“ Podívala se na Stephana. „Stephan to všechno držel hezky pod pokličkou. A to dokonce i přede mnou.“

„Na tom teď už nezáleží. Raději bych o tom nemluvila. Ale kdes vlastně byla? A kdy budeme mít zase společný let?“

Jessa byla letuška první třídy. Vysoká bruneta s krásnýma hnědýma očima a s vřelým úsměvem. Patřila k mým nejoblíbenějším přátelům. Když to bylo jen trochu možné, alespoň dvakrát do měsíce jsme se všichni tři někde setkali a probrali všechny naše známé. Měla skvělý smysl pro humor a ráda se bavila. Dokonce i Stephan byl ve srovnání s ní domácí povaleč.

Přes rameno si přehodila dlouhé husté vlasy a vyprávěla nám o jednom cestujícím z posledního letu, který kouřil na záchodech a lhal, že on to nebyl. Byla tak rozčílená, až se málem zajíkala. Popuzovalo ji, že starší muž tak nestydatě lže.

V duchu jsem se musela usmát. Jessu vždy rozčilovaly hlouposti. A její způsob, jak takové věci řešila, byl občas k popukání.

Přistoupila k nám servírka v mini sukni a v korzetu a přinesla nám objednané pití. Stephan si dal cabernet a já láhev vody. Alkoholu jsem se vždy vyhýbala, zvláště když měl přijít James. Ten alkohol přímo nesnášel.

U baru jsem zahlédla Brendu a zamávala na ni. S úsměvem se k nám přidala.

„Minulý týden jsem vás postrádala,“ řekla na přivítanou.

„Ale Cindy a Lars jsou skvělí, co říkáš?“ odvětila jsem s úsměvem. Pár, se kterým jsme se občas střídali, byl všeobecně znám svým nakažlivým smyslem pro humor.

„Ale ano, ti dva jsou perfektní, ale přesto jste nám scházeli,“ našpulila rty, „myslím tím Jakeovi a mně.“ Vyměnili jsme si hořké úsměvy. Nemusela jsem se ptát, proč nezmínila i Melissu. Pokaždé, když jsem se s tou holkou setkala, chovala se ke mně nepřátelsky a poslední dobou to už ani neskrývala. Bylo nad

slunce jasné, že té jsem já ani Stephan nescházeli.

Všimla si mých šperků. „To je nádherný náhrdelník. A ty náušnice jsou jedinečné.“ Prsty jsem se dotkla Jamesova dárku a poděkovala jí.

„Přijde i tvůj manžel?“ zeptala jsem se a rozhlédla kolem sebe. Často s ní chodíval na naše setkání a občas ji dokonce doprovázel na služební cestě.

„Ne, z práce se nedostane dřív než v šest a říkal, že je unavený. Zřejmě se tady dlouho nezdržím. Původně se mi sem ani nechtělo, ale vídáme se tak málo, že jsem si to nemohla nechat ujít. Měli bychom se scházet častěji.“

Jessa s ní upřímně souhlasila a dalších deset minut probíraly možnosti, kdy a kde se sejít příště.

Mezitím, co ty dvě plánovaly, se k nám přidal Jake. Všechny nás na přivítanou políbil a zaujatě se zapojil do konverzace. Rovněž jsem ho políbila, ale jen velice letmo. S líbáním všech svých kolegů jsem měla tak trochu problém, ale zvyk je prostě zvyk, a tak mi nic jiného nezbývalo. Když má člověk dobré známé, se kterými se vidí jednou za měsíc, líbání je zřejmě na místě.

Za Stephanem se objevil vysoký, černovlasý muž a přátelsky ho poplácal po rameni. Muž se k němu naklonil a něco mu zašeptal do ucha, načež Stephan zrudl až po kořínky vlasů.

Celé jsem to sledovala jako zpomalený film a údivem mi spadla brada.

Kapitola 4

Trvalo mi dlouhou dobu, než jsem toho muže poznala, protože mi to celé nedávalo žádný smysl.

O Javieru Floresovi a Stephanovi se nedalo říct, že by byli právě přátelé. Když jsem je spolu viděla naposledy, byli na ostří nože. Ti dva spolu nepromluvili už celé roky. Nebo jsem si to alespoň myslela.

Javier byl Stephanovým naprostým opakem.

Ti dva byli fyzicky tak rozdílní, jak si byli podobní svým charakterem. Ačkoliv oba byli vysocí a hezcí, Stephan byl mnohem vyšší. A zatímco Stephan se svými blond vlasy připomínal model firmy Abercrombie & Fitch, Javier vedle něj vypadal křehce, téměř delikátně. Měl tu nejkrásnější tvář s dokonalými hustými řasami, jaké jsem kdy viděla. Jeho černé vlasy mu dopadaly na ramena, a když se s kradmým úsměvem naklonil ke Stephanovi, ofina mu spadala skoro až k očím. Byl vysoký a štíhlý, skoro až průsvitný. Měl krásné hnědé oči s tajemným nádechem, ale mně vždy připadaly tak trochu chladné a odtažité.

Ti dva muži spolu před rokem randili, ale netrvalo to déle než měsíc. Byl to intenzivní měsíc, který skončil rychle a špatně. Javier měl problém držet jejich vztah v tajnosti. Odmítal být tajným Stephanovým milencem, a tak mu dal nůž na krk. Buď se budou scházet veřejně, nebo se rozejdou.

Když si Stephan vybral druhou možnost, Javiera se to velice dotklo. Od té doby bral Stephana jako svého nepřítele a na podobných párty se mu vždy vyhýbal. Těsně po jejich rozchodu dokonce opouštěl místnost vždy, když se v ní objevil Stephan. Stephana celá záležitost hodně trápila.

Chápala jsem, že Javiera rozchod mrzel, ale stejně jsem si myslela, že si za to nakonec mohl sám. Kdyby na Stephana tolik netlačil a dal mu chvíli čas, všechno by mohlo dopadnout jinak. Přesto i mě jejich rozchod mrzel. Stephan se nikdy na žádného jiného muže nedíval tak, jako na Javiera, a já jsem zpočátku skutečně věřila, že jejich vztah nabude trvalejšího rázu.

Javier si všiml, že na něho zírám, a jeho úsměv mu odumřel na rtech. Vždy se ke mně choval vlídně a zdvořile, ale věděla jsem, že má ze mě obavy. Jen málokdo chápal, co je mezi mnou a Stephanem.

Javier mě překvapil tím, že ke mně přistoupil, objal mě a políbil na tvář. „Rád vidím, že je ti lépe, Bianco.“

Automaticky jsem jeho polibek opětovala. Z nějakého nepochopitelného důvodu mě stále objímal.

„Nenávidíš mě?“ zašeptal mi do ucha.

Udiveně jsem zamrkala a přes Javierovo rameno si všimla Stephanova rozpačitého pohledu.

„Proč bych tě měla nenávidět?“ zeptala jsem se potichu.

„Protože jsem se ke Sephanovi tak dlouho choval jako naprostý idiot. Měl jsem zlomené srdce, ale to není omluva za to, co jsem mu dělal. A k tobě jsem se také nechoval zrovna hezky. Přestal jsem s tebou mluvit, i když ty jsi za nic nemohla. Stephan mi řekl, že ses mě zastávala, a to dokonce po té Valentýnské párty, kde jsem se choval jako pitomec a naprosto se znemožnil.“

Javier a Stephan se spolu začali stýkat ani ne měsíc po tom, co se stal členem naší posádky. A když se ti dva rozešli, vůbec mě nepřekvapilo, že Javier se přestal bavit nejen se Stephanem, ale i se mnou. Tak nějak jsem to očekávala.

„Vím, že to zní hloupě, ale já jsem na tebe žárlil. Myslel jsem, že mezi tebou a Stephanem něco je, a že

proto Stephan nemůže přijmout fakt, že je gay.“

Ztuhla jsem a jeho objetí nepatrně zesílilo, i když stále byl velice něžný. Pochybovala jsem, že tak křehký muž by dokázal být hrubý.

„Já vím, je to blbý, co?“ pokračoval Javier. „Ale se Stephanem spolu už zase mluvíme. Prosím, řekni mi, že ti to nevadí.“

Přikývla jsem, i když jsem nevěděla, co si o tom mám myslet. Javierův návrat byl tak náhlý a nečekaný a Stephan neřekl ani slovo. Vždyť jen nedávno jsem se dozvěděla, že s Melvinem to už skončilo.

„Ale no tak, já přece nejsem Stephanova chůva, i když někdo si to zřejmě myslí.“

Políbil mě na čelo a podíval se mi přímo do očí. „Já vím, jenže ty jsi jeho rodina. Chtěl bych, aby mezi námi bylo všechno v pořádku.“

Jeho oči teď byly upřímné a prosebné, na hony vzdálené chladnému pohledu, který jsem u něho v minulosti viděla. To mi dávalo naději. Možná, že jen skrývá své skutečné pocity, čemuž jsem dobře rozuměla.

Usmála jsem se na něho. Byl to upjatý úsměv, ale nedalo se říct, že bych se nesnažila. „Dobře, máš pravdu. Chci jen to, co je pro Stephana nejlepší. Tak to vždy bylo a i bude.“

Javier nadšeně přikývl a konečně ode mě poodstoupil. „To je skvělé. Stephan měl obavy, že z nás dvou nebudeš mít radost.“

Zmateně jsem se podívala na Stephana. Stále nás pozoroval a zdál se být tak trochu vystresovaný.

„Myslela jsem, že mě zná lépe,“ prohodila jsem.

Javier se vrátil ke Stephanovi. To, co se stalo pak, mě doslova šokovalo. Stephan objal drobného muže kolem ramen a hravě mu prohrábl vlasy. Okamžitě Javiera zase pustil, ale stejně to bylo to nejdojemnější gesto, jaké jsem kdy u něho na veřejnosti viděla.

Z nějakého nepochopitelného důvodu mi zvlhly oči.

Stephan si toho všiml a ihned ke mně přiskočil. Přitiskl si mě k hrudi a sklonil hlavu. „Opravdu ti to nevadí?“

„Co je to za hloupou otázku?“ zeptala jsem se s tváří zabořenou do jeho oranžového trička. „Spíše by mě zajímalo, pročs mi nic neřekl.“

Konejšivě mě hladil po zádech. „Všechno to bylo tak nějak špatně načasované. Chtěl jsem ti to říct, ale všechno se odehrálo tak rychle… Prostě jsem nedokázal najít tu správnou příležitost. Zavolal mi, protože se dozvěděl o tom tvém přepadení. Chtěl se ujistit, že jsme oba v pořádku. To je od něho hezké, co říkáš?“

Přikývla jsem. „Co ta jeho… podmínka?“

Stephan ztěžka polkl. „S Javierem jsme o tom mluvili a já si uvědomil, že má pravdu. Nemám potřebu vykřičet svou homosexualitu do celého světa, to ne, ale je důležité, abych si přestal lhát sám sobě. Musím žít svůj život takový, jaký je. Nikomu nedlužím žádné vysvětlení. Vždy jsem říkal, že mé osobní věci se týkají jen mě, ale teď začínám vidět, že to není až tak docela pravda. A přece se nemám za co stydět, ne snad?“

Snažil se mluvit zpříma a jasně, ale já jsem v jeho hlase slyšela obavy. Vzala jsem ho za ruku a pevně ji sevřela. „Samozřejmě že nemáš, Stephane. Jsem na tebe hrdá.“

Opětoval můj stisk a oba jsme se dlouho vyhýbali očnímu kontaktu, protože jsme se styděli za slzy dojetí, které nás pálily v očích.

Stephan se nakonec uklidnil, přikývl a vrátil se k Javierovi. Objal muže okolo ramen a pevně ho sevřel.

Pak si založil ruce na prsou a naklonil se dopředu, aby slyšel, o čem mluví Jessa.

Stephanova náhlá změna v oblasti srdečních záležitostí mě tak trochu šokovala, ale příjemně.

Chvíli jsem oba muže pozorovala, ohromená Stephanovou proměnou. Ne že by vypadal, že začne Javiera líbat na veřejnosti, to ne, ale občas se na něho usmál, hravě ho plácl po rameni nebo se letmo dotkl jeho ruky. Javier nechal raději ruce v kapsách, ale díval se na Stephana tak zamilovaným pohledem, až se mi sevřelo srdce. Připadalo mi to kouzelné.

Jako další se k naší malé skupince přidal Damien a Murphy a jak jinak, samozřejmě se s každým políbili. Uvědomila jsem si, že se pomalu začínáme rozrůstat v hlučný shluk lidí.

Rozhlédla jsem se po místnosti. Mezi tolika lidmi mě James jen těžko najde. Nicméně nikde jsem ho neviděla.

Místo Jamese jsem však na druhé straně místnosti zahlédla Melissu. Seděla u baru s kapitánem Peterem. Měla na sobě rudé šaty, které ji obepínaly jako druhá kůže a mrzutě hleděla naším směrem. Trochu jízlivě jsem si pomyslela, že Melissa obvykle volí barvu šatů, která se absolutně nehodí k jejím vlasům. Hned jsem se však v duchu okřikla. Byla ke mně sice nepříjemná, ale to není důvod, abych klesla na její úroveň.

Když se naše pohledy střetly, kývla jsem hlavou na pozdrav. Ještě nejméně měsíc bude členem naší posádky a tak bych k ní měla být přinejmenším zdvořilá. Rovněž přikývla a otočila se stranou. Rozhodně lepší, než kdyby mě zase začala osočovat.

Přestala jsem Melissu vnímat a znovu jsem se soustředila na naši rozrůstající se skupinku, ke které mezitím přibyli další dva členové.

Byla to Judith a Marnie – nerozlučná dvojka. Judith měla dlouhé černé vlasy a Marnie byla platinová blondýna. Obě byly drobné postavy a měly rozkošné obličeje. Připomínaly mi tak trochu malé nezbedné skřítky. Právě teď přiopilé skřítky.

Vzpomněla jsem si, že se u baru mužům často představovaly jako Ivanna Prsatá a Alotta Vagínová. Jen málokdy se vracely zpátky do svých pokojů bez doprovodu, a občas si muže dokonce vyměnily. Zkrátka tvořily docela sexuchtivou dvojku, ale nic pro slabší povahy. Před dvěma měsíci jsme byli se Stephanem na Judithině narozeninové párty. Slavila jednadvacet a bylo to fakt šílené. Jen co jsem viděla, tak flirtovala se třemi muži, a dva z nich s sebou vlekla do svého hotelového pokoje.

Marnie byla o rok starší než Judith, tedy dvaadvacet. Já z nich byla nejstarší, ale zkušenostmi jsem se jim nemohla ani zdaleka rovnat. Předběhly mě o celé roky. Obě zastávaly názor, že každá patnáctka, která je ještě panna, je tak trochu divná. Raději jsem si ani nechtěla představit, co si asi tak myslely o někom, kdo přišel o poctivost až ve třiadvaceti, tak jako já.

Když mě Judith uviděla, nadšením zavýskla. Přiskočila ke mně a políbila mě.

„Slyšela jsem, že tě přepadli. Jak se cítíš?“ skoro křičela.

Letmo jsem jí objetí opětovala a zoufale jsem si přála, aby nebyla tak hlučná. „Dobře. A jak se daří tobě?“

Pokradmu se podívala na Damiena.

„O kolik se vsadíš, že se zítra ráno probudím v Damienově posteli?“ zašeptala. „Pak mi bude skvěle. Marnie s ním šoustala před pár měsíci a tvrdí, že je perfektně vybavený. Poslední chlápek, se kterým jsem spala, stál úplně za prd. Musím si tak trochu spravit apetit, co říkáš?“

Její slova mě překvapila a rozesmála. Nevěděla jsem nic o Damienově výbavě ani o tom, že spal s Marnie, ale vůbec mě to nepřekvapovalo.

„Trochu diskrétnosti, Judith,“ řekla jsem s úsměvem. „Nezapomeň, že s ním každý týden pracuju.“ Přistoupila k nám Marnie, vtiskla se mezi nás a letmo mě políbila. „Jestli se Judith dneska podaří

Damiena sbalit, přidám se k nim,“ řekla s mrknutím oka. „Přísahám, že jestli nějaký mužský dokáže uspokojit dvě ženské najednou, pak jedině on. Má neuvěřitelnou výdrž.“

Judith se zašklebila. „Nikdy nemůžu mít nic dobrého jen pro sebe. Vždycky chce aspoň kousek.“

Nemohla jsem se ubránit úsměvu. Judith si sice stěžovala, avšak v jejím hlase nebyla zloba, ale spíš pobavení.

Damien si všiml, že se na něho dívám a směju se. Zůstal stát na místě, ale tázavě ke mně kývl hlavou. Zdálo se, že má obavy z toho, co mi ty dvě o něm povídají. Jen jsem se usmála a pokrčila rameny. Překryl si obličej dlaněmi a já bych přísahala, že jsem slyšela jeho tiché zaúpění. Nelitovala jsem ho, protože bych se vsadila, že to jen hraje a že si to určitě dnes večer rozdá s jednou z nich. Nebo možná s oběma.

„Tak jsem slyšela, že jsi konečně přišla o panenství. Navíc s nějakým zatraceně bohatým chlápkem. Je to pravda?“

Zamračila jsem se. Pomluvy mě zastihnou prostě všude, tomu se už neubráním. „Ano, ale prosím, nemluv tak nahlas.“

To, že obě dvě věděly o mém – dle jejich názoru zastydlém – panenství, mě trochu znervózňovalo, ale nemohla jsem s tím nic dělat. Když jsme tenkrát byly v Judithině pokoji a dívaly se na romantickou komedii, začaly obě mluvit o svých sexuálních zážitcích. Vyzvaly mě, abych taky něco řekla, a já jsem se začervenala. Tehdy prostě uhodly, že jsem panna, a já jim musela dát důrazně najevo, ať brzdí. Byla jsem si jistá, že obě urputně začnou hledat vhodného muže, který by mě mého „problému“ co nejrychleji zbavil. Marnie mi dokonce nabídla svého dlouholetého přítele, na něhož je dle jejích slov vždy spolehnutí. Tehdy jsem tuto podivnou nabídku samozřejmě odmítla a pokračovala dál ve svém nudném životě staré panny.

„No tak to gratuluju. A byl dobrý? Občas bývají hezouni v posteli úplný dřeva, a to je pak utrpení.

Nemám pravdu?“ zeptala se Judith a hravě dloubla Marnie do žeber.

Jen jsem pokrčila rameny. Nedovedla jsem si představit, že by na světě mohl existovat mužský, který by byl v posteli lepší než James, ale o tohle jsem se s nikým nechtěla dělit.

„Takže byl dobrý? Musel, bylo to přece poprvé,“ vyzvídala Marnie.

Neochotně jsem přikývla. Vytrubovat do světa své soukromí, na to jsem nebyla zvyklá.

„Na stupnici od jedničky do desítky, tak jaký byl?“

Povzdychla jsem si. Ty dvě toho prostě nenechají. „Jak bych to jen řekla? Když jsem s ním, tak chci, aby ze mě vyšoustal duši, a on by toho byl schopný. Je to dostačující hodnocení?“

Obě se rozesmály, ale najednou jejich smích umlkl a ohromeně zíraly po mé levici.

Vzadu na šíji jsem ucítila známý dotek a na tváři hebké rty. „To je pro mě skutečná poklona, lásko,“ zašeptal mi James do ucha.

Kapitola 5

Ucítila jsem, jak v rozpacích rudnu od paty až ke kořínkům vlasů. Celá jsem se zachvěla v perverzním očekávání nespoutané rozkoše.

Jak typické. James se vždy uměl objevit v tu nejméně vhodnou chvíli. Judith a Marnie na něho ohromeně zíraly, jako by náhle obě přišly o řeč.

Otočila jsem se, abych na něho viděla. Na krku jsem cítila žár jeho dlaně, a když se naše pohledy střetly, utápěla jsem se v hlubinách jeho tyrkysových očí.

Vypadal… skvěle. Měl na sobě modré pólo tričko s tmavým lemováním, dokonale padnoucí džíny a sportovní boty. Jako obvykle působil se svou nedbalou elegancí jako model z titulních stránek módních časopisů. Dokonce i jeho pohled vypadal nenuceně, ale zatraceně sexy. Nikdy předtím jsem ho v džínsech neviděla a ohromně mu sekly. Ve výstřihu trička jsem zahlédla kousek jeho snědé kůže a měla jsem co dělat, abych se ovládla a nepolíbila ho tam. Karamelově zbarvené vlasy mu sahaly těsně po límec a já musela zatnout pěsti, abych s vypětím všech sil udržela ruce podél těla. Chtěla jsem se ho dotknout, ale u doteků v našem případě nikdy nezůstalo. Vždy vedly mnohem dál, a to hezky rychle.

Hleděla jsem do jeho tyrkysově modrých očí. Upřeně mě pozorovaly s vážností, která mě až děsila. Pohledem sklouzl k mým uším a pak k náhrdelníku. Svaly na čelisti se mu sevřely a zase povolily. Špičkou jazyka si přejel po zubech. Cítila jsem, jak se celé mé tělo napjalo.

„Děkuju, že sis je vzala. Bylo to od tebe… milé,“ řekl kultivovaným, i když poněkud zastřeným hlasem.

Ztěžka polkl, ruce si zasunul do kapes a po chvíli si je překřížil na prsou. Na ramenou se mu pod tričkem jasně rýsovaly pevné svaly. Jeho hruď i paže vypadaly větší, než jak jsem si je pamatovala. Zdálo se, že neúnavně posiloval. Materiál jeho trička byl tak hebký, že jsem měla až bolestnou chuť po něm přejet prsty. Jenže ten letmý dotek by mohl vyvolat bouři, a to jak u něho, tak u mě.

James očima přejížděl po mém těle. Chvíli se zastavil u bosých nohou v sandálech, a pak u hlubokého výstřihu.

„Tvé nohy jsou tak provokativní. A tak krátká sukně by se měla zakázat,“ řekl, když se pohledem konečně vrátil k mé tváři. „Vypadáš nádherně.“ Zdálo se, že se mu těžko dýchá. Byl to uspokojující pocit.

„Ale není to pro pracovní setkání trochu moc sexy?“

Ohrnula jsem nos a významně jsem se rozhlédla kolem sebe. Tohle bylo Las Vegas a byli jsme v baru plném pilotů a letušek. Můj model byl ve srovnání s mnohými, které jsem tady viděla, docela cudný.

„Chceš, abych tě ošukal před všemi tvými kolegy? To je totiž to jediné, na co právě teď, když tě vidím takhle polonahou, dokážu myslet.“ Řekl to tichým hlasem, ale já jsem zalapala po dechu.

„Tohle má být jen krátké, nezávazné setkání,“ odvětila jsem a v mém hlase byl náznak výtky.

Znovu se zhluboka nadechl, odvrátil se ode mě a rozhlížel se po místnosti. Zdálo se, že v duchu počítá do desíti.

„Scházelas mi,“ řekl po chvíli.

On mi také scházel, ale nedokázala jsem se přimět k tomu, abych mu to řekla. Stále mě až příliš znervózňoval, než abych k němu byla zcela upřímná. Místo toho jsem řekla první věc, která se mi mihla hlavou. „Opozdil ses.“

Znovu zaťal zuby. „Ano. Seděl jsem v autě a vedl ten nejpříšernější rozhovor, jaký si jen dokážeš představit. Svého manažera v New Yorku bych nejraději zastřelil. Nevšiml jsem si, že jsi už dorazila, a ztratil jsem pojem o čase. Omlouvám se. Nechtěl bych přijít ani o vteřinu času ve tvé přítomnosti, což se asi díky hloupému telefonátu stalo.“

„To je v pořádku. Pro jednou jsme přišli dřív a překvapilo mě, že tady ještě nejsi. Obvykle jsi totiž chodil dřív ty.“

„Představíš nás?“ ozvala se Judith.

Vůbec mě to nepřekvapilo. Judith i Marnie prokázaly na svou povahu až neobvyklou dávku trpělivosti, že nás nechaly tak dlouho mluvit v relativním soukromí.

Otočila jsem se a Judith se šibalsky usmála. Jessa se odmlčela a najednou jsme upoutali pozornost všech přítomných.

Začala jsem svými kolegy a představila jménem každého, s kým se James ještě nesetkal. Když jsem skončila, lehce jsem se dotkla Jamesova ramene. „Pro všechny, tohle je můj kamarád, James,“ prohlásila jsem a cítila jsem se celá nesvá. Nevěděla jsem, jak ho mám nazvat.

„Přítel,“ opravil mě James a já jsem se na něho udiveně podívala. Nevěděla jsem, kým přesně pro mě byl, ale že by si mohl říkat můj přítel, to se mi nezdálo. „A je to mezi námi vážné,“ dodal se šibalským mrknutím oka.

Pomyslela jsem si, že vím, proč to dělá. Chce se mnou mluvit v soukromí a má pocit, že takovými řečmi mě znervózní natolik, že ho raději budu chtít odtáhnout co nejdál. Jenže já se nenechám jen tak vyprovokovat. Ať si je majetnický, co na tom? Nedělá nic jiného, než že se snaží ostatní muže varovat, a to mi nevadilo.

Všimla jsem si Damienova pohledu. Upřeně nás pozoroval, rty pevně sevřené. Rychle jsem odvrátila zrak ve snaze neupoutat Jamesovu pozornost k tomu, že nás Damien tak intenzivně sleduje.

Judith a Marnie začaly Jamese nemilosrdně zpovídat. Překvapilo mě, že se s ním nesnažily flirtovat. Spíše to vypadalo, jako by s ním vedly interview. Připadalo mi to od nich hezké. Byly to dvě nejžhavější dívky, jaké jsem jen znala, a obě se zřejmě rozhodly jen platonicky vzhlížet k někomu, kdo se představil jako můj přítel. A to navíc k někomu, kdo patřil k těm nejkrásnějším mužským na světě. Uvědomila jsem si, že to jsou mé dobré kamarádky. Možná lepší, než jsem si myslela.

Měla jsem ve zvyku být cyničtější, než bylo nutné. Pokud se nejednalo o Stephana, tak vlídnost a ohleduplnost mě vždy překvapily. Stephan byl jediný člověk, od něhož jsem toto přijímala jako samozřejmost. Měla jsem spoustu přátel. Nejen povrchních, ale i dobrých. Nicméně přátelství a důvěra v mém slovníku nebyly rovnocenné. Poslouchala jsem holky, jak Jamesovi kladou jednu otázku za druhou, i když se jim už trochu motal jazyk.

Najednou jsem si připadala starší, než kolik mi ve skutečnosti bylo. Vždy jsem si myslela, že jsou mnohem zkušenější a zralejší než já, ale to zřejmě způsobil můj cynický pohled.

Letmo jsem se dotkla Jamesovy ruky. „Za chvíli budu zpátky. Musím si odskočit.“

James mě chtěl doprovodit, ale mávnutím ruky jsem ho odmítla. „Jdi se pozdravit se Stephanem,“ navrhla jsem.

Nesouhlasně se na mě podíval, ale vydal se tím směrem.

Judith a Marnie se ke mně přidaly. Hlavou mi obě dosahovaly stěží po ramena. Když jsem s nimi šla přes místnost, připadala jsem si jako obryně.

„Ach, můj ty bože, Bianco, to je ten nejkrásnější chlap, jakého jsem kdy viděla,“ vydechla Judith, když jsme míjely bar. Začervenala jsem se, ale rozhodně jsem jí to tvrzení nemínila vyvracet.

„Ten mužský je tak pěkný, že z toho snad omdlím,“ přidala se Marnie.

Ohrnula jsem nos. Výraz pěkný mi připadal tak trochu zženštilý, a k Jamesovi se rozhodně nehodil.

„Jaký je v posteli? Je tak dobrý, jak vypadá?“ zeptala se Marnie poněkud skepticky. „Tohle není spravedlivé. Kdybych vypadala jako on, ani bych nevycházela z domu. Ležela bych v posteli a ušukala se k smrti. Jestli mi teď řekneš, že má velkého ptáka, stane se ze mě jeptiška nebo lesba. Když nemůžu mít jeho, tak raději žádného.“

Došly jsme k nehorázné frontě na toalety. Byla ve dvou řadách a začínala skoro pět metrů před záchodky.

S hranou lítostí jsem se usmála. „Pak ti to raději neřeknu.“

Obě však začaly teatrálně fňukat a škemrat. Hlasitě jsem se zasmála.

„Tak se zdá, že ty, co si počkají, dostanou vždy to nejlepší,“ konstatovala Judith smutně. „Nemůžu si vzpomenout, kdy naposledy jsem šla z rande sama bez chlapa. A rande mívám asi tak co dva dny, takže z toho usuzuju, že na mě nic dobrého nikde nečeká.“

„Se mnou je to stejné. Jenže abychom dostaly to nejlepší, musely bychom čekat třiadvacet let, a to bych stejně nevydržela,“ podotkla Marnie nešťastně. Pak se však okamžitě zase rozzářila. „Ale dneska večer máme v merku kapitána Damiena. Není sice tak dobrý, ale dalo by se říct, že je ucházející.“

Neupozornila jsem na to, že Damien z jejich přítomnosti nevypadal zrovna nadšeně. Stejně jsem pochybovala, že by je to odradilo. Dokázaly být velice přesvědčivé.

„Co všechno to bulvární smetí, co jsem četla?“ zeptala se Marnie náhle vážným hlasem a upřeně se na mě podívala.

Ušklíbla jsem se. „Většinou to jsou jen lži. Jsou to zlí lidi a asi jsou zvyklí říkat zlé věci. Snažím se to prostě ignorovat.“

Judith se na mě překvapeně podívala. „Mně to tak strašné nepřipadá. Mám pocit, jako bych se znala s celebritou. Vždyť je to všechno k smíchu. A navíc on je tak krásný. Na světě existují mnohem horší věci.“

Pomyslela jsem si, že v tom má tedy pravdu.

Pokrčila jsem rameny. „Stejně na tom nic nezměním, tak co?“

„Takže on nemá žádnou vážnou známost?“ zeptala se Marnie. „Četla jsem, že posledních osm měsíců chodí s nějakou bohatou dědičkou.“

Skvělé téma k hovoru.

Povzdychla jsem si. „Tvrdí, že jsou jen přátelé. Otázka je, jestli mu můžu věřit. Ale pracuju na tom.

Důvěra není má nejsilnější stránka, ale to s ním nemá nic společného.“

Judith ukázala na mé šperky. „To je od něho, že jo? Tipuju, že stály celé jmění. Asi bych se přiklonila k tomu, abys mu věřila.“

Zasmála jsem se. Začaly mi připomínat opilou verzi dobrého a zlého policajta.

Marnie mě poplácala po rameni. „Buď opatrná, Bianco. Ten mužský vypadá, že by mohl lámat srdce jen tak ze zábavy.“

Judith se nesouhlasně zamračila. „Ale no tak. Co s chlapem, se kterým není zábava?“ Ani s jednou z nich jsem se nemohla přít. Nebylo to nic, o čem bych už nepřemýšlela.

Kousek před námi stála skupinka dívek, které se k sobě tiskly, cosi si šuškaly a sprostě na mě ukazovaly

prstem. Neznala jsem je, ale zřejmě to byly letušky, se kterými jsem ještě nepracovala. Zřejmě o mně četly nějaké hnusné lži. Ignorovala jsem je. Nic jiného mi nezbývalo.

Všechno se to týkalo mediálního kolotoče, který se neustále točí okolo Jamesova života. A tak se zdálo, že jsem se rozhodla se ho kvůli tomu nevzdat. Stále mě chtěl a já jsem chtěla jeho, což se na rozdíl od bulváru přehlížet prostě nedalo.

Skupinka dívek vyprskla smíchy. Dokonce i jejich smích zněl oplzle, takže jsem věděla, že se baví o něčem nechutném. Donutila jsem se myslet na něco jiného. Dávný zvyk, který jsem si osvojila už v mládí, když jsem se chtěla vyhnout něčemu, co jsem stejně nedokázala změnit.

Doufala jsem, že v klidu vystojíme řadu a bez zbytečných problémů se vrátíme zpátky k naší společnosti.

Skupinka dívek byla stále hlučnější. Zcela zřetelně ke mně doléhala slova jako „děvka“ nebo třeba

„zlatokopka“ doprovázené nenávistnými pohledy.

Ať už o mně četly cokoliv, nedokázala jsem pochopit, proč je to vedlo k tak otevřenému nepřátelství.

Jediné, co jsem věděla, bylo, že s tím nic nenadělám, a tak jsem si s tím přestala lámat hlavu.

Kapitola 6

Když jsme se vrátily zpátky k naší skupince, celá jsem ztuhla. James stál vedle Javiera a Stephana a něčemu se smáli. Ale nebyl sám. K jeho boku byla doslova přilepená Melissa a smála se spolu s nimi.

„Dokud jsme neodešly, tak ta coura dělala, že nás ani nevidí. Ale sotva jsme zmizely, začala kroužit kolem kořisti jako sup,“ zamumlala Marnie.

„Nemám ji ráda,“ přidala se Judith. „Odsuzuje lidi za mnohem menší věci, než jaké provádí ona sama,“ dodala na vysvětlenou.

Moc dobře jsem věděla, o čem Judith mluví. Snažila jsem se, abych na sobě nedala znát, jak moc Melissu nenávidím, ale když jsme přišly blíž, a já jsem viděla, jak se dotýká Jamese, vzdala jsem to.

Její ruka jako by náhodou občas zavadila o jeho paži, pak ho lehce poplácala po zádech a nakonec mu významně sevřela rameno. To jsem se ještě stále ovládala. Když však sjela po jeho hrudi dolů až k břichu, viděla jsem rudě, a to navzdory tomu, že James kousek poodstoupil, aby se jí vyhnul. Neviděla jsem jen rudě, ale přímo karmínově. Karmínově jako krev. Nejraději bych tu děvku uškrtila vlastníma rukama.

Navztekaně jsem mezi ty dva vrazila, Melissu hrubě odstrčila stranou a přilepila se k Jamesovi jako předtím ona. Dokonce jsem dlaní přejela po jeho hrudi a břiše, jako bych tak chtěla vymazat její dotek.

Strčila jsem do ní tak prudce, až jí ve skleničce o sebe zacinkaly kostky ledu. Pohoršeně zalapala po dechu a rozhlédla se, zda to každý viděl.

Nevšímala jsem si jí. „Proč jí dovolíš, aby se tě dotýkala?“ zeptala jsem se Jamese potichu.

Vypadal překvapeně, ale i pobaveně. „Myslel jsem si, že to je tvoje kamarádka. Nechtěl jsem k ní být hrubý, jenže s ní to není tak snadné. Kdes byla? U baru? Odešla jsi skoro před tři čtvrtě hodinou. A chováš se tak nějak… jinak.“

„Ty zatracená mrcho! Strčilas do mě tak prudce, že jsem si polila šaty,“ křičela Melissa za mými zády.

Z nějakého neznámého důvodu pro mě, bylo snadné ji ignorovat.

Znovu jsem dlaní přejela po Jamesově hrudi a konečky prstů se dotkla každého svalu. Bylo neuvěřitelné, jak byl pevný.

„Žádná část mého těla není tak tvrdá,“ zašeptala jsem.

„Opatrně lásko. Nemůžeš chlapa jen tak dráždit a čekat, že to nebude mít žádné následky.“

Znovu jsem přejela po jeho hrudi a prsty sevřela jednu plochou bradavku. „Chci se dotýkat tvé kůže,“ řekla jsem omámeně.

Zatraceně, udělala jsem to, co jsem věděla, že nemám dělat. Dotknout se ho je horší než se opít. Přece jsem věděla, že se v jeho blízkosti přestanu ovládat.

„Ty blbá krávo!“ zvolala Melissa ještě hlasitěji. „Víš ty vůbec, kolik ty šaty stály? To je Gucci, jestli ti to vůbec něco říká, ty couro!“

Chvíli předtím, než mě James objal a otočil se zády k rudovlasé ženě, všimla jsem si, jak se mu údivem rozšířily oči. A pak už jsem slyšela jen zvuk vychrstlého pití a ledu, které dopadlo na hradbu jeho pevných zad.

Ohromeně jsem si uvědomila, co ta děvka udělala. Chtěla mě polít.

„Do prdele,“ zaklel James a přes rameno se otáčel na rozlícenou Melissu. „Seber se a okamžitě vypadni nebo tě nechám vyvést ochrankou. Myslím, že už ses ztrapnila víc než dost, co říkáš?“ řekl kousavě.

Melissa hlasitě zaklela a otočila se k odchodu.

Celá naše skupinka vyprskla smíchy. Všichni se nakonec shodli v tom, že ta mrcha je prostě blázen.

„Bláznivá mrcha, nezní to nebezpečně?“ upozornil Murphy do všeobecného veselí. Podívala jsem se na Jamese. „Zachoval ses jako gentleman,“ řekla jsem. „Děkuju ti.“

Otřásl se, kostky ledu ještě stále na ramenou. Otočila jsem se, abych zkontrolovala, zda je v pořádku. Tričko měl celé mokré, a dokonce i džíny. S povděkem jsem si však všimla, že se sklenička roztříštila až na zemi, takže ho střepy nezranily.

Objevila se servírka se smetáčkem, lopatkou a mopem, aby ten nepořádek uklidila, a tak jsme jí šli z cesty.

„Tak se zdá, že by ses potřeboval celý svléknout,“ podotkla jsem s laškovným úsměvem.

Rovněž se usmál, ale v tom jeho úsměvu byla skrytá vášeň. „V autě mám čisté šaty. Zajdu se převléct.

Nepůjdeš mě doprovodit?“

Naklonila jsem se k němu a zhluboka do sebe nasála jeho vůni. Voněl tak úžasně, že jsem cítila, jak se mi rozkoší přivírají oči. Chtěla jsem tu vůni pojmenovat a uvěznit ji do skleněného flakónu.

„Přesvědč mě,“ zašeptala jsem, když jsem se přinutila otevřít oči.

„Dobře.“ Rozhlédl se kolem sebe a jazykem si přejel po zubech. Bylo to zatraceně sexy gesto. „Máš něco konkrétního na mysli nebo můžu improvizovat? Snažím se chovat slušně, abych tě zase nevylekal, ale musím říct, že mi to příliš neusnadňuješ.“

„Máš mokré tričko. Měl by sis ho svléknout. Chtěla bych vidět tvou nahou kůži.“

Zkoumavě se na mě podíval. „To je všechno? Jediné, co musím udělat, abych tě dostal do svého auta, je si svléct tričko?“ Přetáhl si mokré triko přes hlavu ještě dřív, než dokončil větu.

Okolo nás se začalo ozývat uznalé hvízdání a obdivné výkřiky, jak si všichni postupně všímali, že je James jen v džínsech.

Když jsem uviděla jeho nahé torzo, zalapala jsem po dechu. Jeho svaly byly ještě větší a pevnější než před několika měsíci, kdy jsem je viděla naposledy. Za tu dobu, co jsme se neviděli, na sobě musel pořádně makat.

„Zřejmě jsi posiloval,“ prohlásila jsem ohromeně.

Tak trochu bolestivě se usmál. „Potřeboval jsem nějakou fyzickou aktivitu, abych přečkal tak dlouhý celibát. Obvykle jsem cvičil dvě hodiny ráno a další dvě před spaním…, abych vůbec usnul.“

Cítila jsem se tak trochu provinile, ale samozřejmě jsem si nemohla nevšimnout jeho zmínky o celibátu. Chtěla jsem něco říct a otevřela jsem pusu, ale při pohledu na jeho nahou pokožku jsem nedokázala přemýšlet a zformulovat větu. Můj nenasytný pohled sklouzl níže.

Džíny měl posazené zatraceně nízko. Natáhla jsem ruku a prsty se dotkla snědé kůže těsně nad opaskem kalhot. Bylo to nebezpečné teritorium, ale nedokázala jsem se ovládnout. Náhle jsem si všimla, že jeho už tak pevné džíny ještě více napíná ztopořené mužství.

Popadl mě za ruku. „Jestli nechceš, abych tě opřel o nejbližší zeď, tak pojď se mnou,“ řekl a namířil si to k východu.

Než jsme odešli, ještě zavolal na Stephana. „Potřebuju čistou košili.“ Stephan s chápavým pohledem pokýval hlavou. „Za chvíli jsme zpátky,“ dodal James.

„Chtěla bych s ním mít dítě,“ zamumlal nějaký ženský hlas, zatímco jsme se vzdalovali.

Podívala jsem se tím směrem, ale nemohla jsem se na nikoho zlobit. Jeho nahá hruď v místnosti plné leteckého personálu byla snad ta nejsvůdnější na celém světě… A pokud někdo zalétl pohledem k džínám obepínajícím extrémně velký ztopořený penis, jeho zájem zajisté ještě stoupl.

U vchodu do klubu nás čekal Clark, který nám s vážným výrazem ve tváři otevřel dveře.

„Skvělý postřeh, pane,“ řekl klidně.

Věděla jsem, že mluví o Jamesově rychlé akci, když mě zachránil před letící sklenicí. Usmála jsem se na něho.

„Jsou tady nějací paparazzi?“ zeptal se James úsečně.

„Max celé parkoviště vyčistil. Vypadá to, že je všude klid, pane Cavendishi.“ James jen přikývl a táhl mě ven z klubu.

Clarkovi se podařilo dostat se před nás a znovu před námi otevřít dveře, tentokrát do auta. „Šaty máte připravené.“

James kývl hlavou. „Dobře,“ houkl a tlačil mě do auta před sebou.

Sedla jsem si na pohodlnou sedačku a posunula se, abych udělala místo pro Jamese. Vzápětí byl za mnou a prudce zabouchl dveře. Slyšela jsem jeho přerývaný dech a ucítila pevné tělo přitisknuté k mému.

Položil mě na záda, kolenem mi roztáhl nohy a položil se mezi ně. Rozepnul si džíny a s úlevným vydechnutím uvolnil ztopořený penis.

„Myslel jsem, že až budu konečně zase s tebou, dám si načas a všechno si náležitě vychutnám, ale déle už nedokážu čekat. Vyhrň si tričko. Chci se tě dotýkat a jsem tak nedočkavý, že se bojím, abych ho neroztrhl.“ Zatímco mluvil, vykasal mi sukni až do pasu. Naštěstí byla elastická, takže povolila bez úhony. Kdyby ne, zřejmě by už byla na dva kusy.

Má tanga už takové štěstí neměla. Popadl krajku do dlaně, sevřel ji a pevně trhl.

Když jsem si vyhrnula tílko, nedočkavě rukama sáhl po předním rozepínání podprsenky, když najednou ztuhl. To, co uviděl, ho zarazilo uprostřed pohybu. Na žebrech jsem ještě stále měla stopy po silných podlitinách. Viděla jsem, jak se mu mírně chvějí ruce. Opatrně rozepnul podprsenku a konečky prstů obkresloval mizící modřiny.

„Je to už víc než měsíc a ještě pořád vypadáš takhle?“ V hlase se mu odrážela něha. Odvrátila jsem tvář. „Nechci o tom mluvit. Už je to za mnou.“

Něžně vzal mou bradu do dlaně a hlavu natočil tak, aby mi viděl do očí. „Už nikdy se to nesmí opakovat. Rozumíš? Ani si nedovedeš představit, jak mi bylo, když jsem byl úplně bezmocný, jen jsem tam stál a hleděl, jak tě odváží sanitka. Nevěděl jsem, co se stalo a jestli to vůbec přežiješ. A pak, když jsem zjistil, že na tebe nějaké monstrum vztáhlo ruce, chtěl jsem ho zabít. Musím tě chránit. Prostě musím.“

Pevně jsem sevřela rty. „Jenže tohle já od tebe nechci. A nechci o tom mluvit.“

Náhle mě políbil. Byl to rozzlobený vášnivý polibek. Vrátila jsem mu ho se stejnou vášní, a dokonce se stejnou zlobou. Vnikl do mě tak nečekaně a prudce, až jsem ohromením zalapala po dechu. I když jsem byla vlhká a připravená, než jsem se přizpůsobila jeho velikosti, prožívala jsem slastný pocit hraničící s bolestí.

Ztěžka jsem se nadechla, zaklonila hlavu a přivřela oči. Pevně mě chytil za bradu. „Dívej se na mě,“ rozkázal mi.

Poslechla jsem ho a viděla v jeho očích bolestnou touhu, která mi svírala srdce. Za tenhle jeho pohled, když se na mě díval ponořený hluboko uvnitř mého těla, bych udělala cokoliv. Díval se na mě tak, jako bych byla něco neskonale vzácného. Jako bych mu byla dražší než vlastní dech. Bylo to skoro víc, než jsem dokázala snést.

Vlasy mu spadaly do obličeje a dotýkaly se mé tváře. Prsty jedné ruky mě objal okolo zápěstí a ruce mi držel nad hlavou jako v poutech, zatímco druhou rukou zatahal za náhrdelník okolo mého krku. Přitom do mě přirážel ve stejně divokém rytmu a vykřikoval: „Jsi moje, Bianco. Jen moje. Řekni to.“

Můj hlas byl přerývaný, stěží srozumitelný. „Jsem tvá, Jamesi.“

„Pojď,“ řekl a přirazil tak silně, až jsem se skutečně udělala.

Znovu a znovu vykřikoval mé jméno, zatímco do mě stříkal horké semeno. Poté se nadzvedl na loktech, aby chránil má citlivá žebra.

Natáhl se pro čisté tričko do kufru, důkladně mě otřel a pak i sebe. Jen jsem ležela a líně ho pozorovala, jak si obléká čisté boxerky, rifle a šedé tričko.

Jakmile byl hotový, začal upravovat mé oblečení.

„Ublížil jsem ti?“ zeptal se, zatímco mi urovnával sukni.

„Hmm, ne,“ řekla jsem. Něco tak malicherného jako trocha bolesti pro mě teď vůbec nebylo důležité.

„Ani na žebrech?“ chtěl vědět, zatímco opatrně zapínal krajkovou podprsenku.

Zhluboka jsem se nadechla, ale nic. Žádná bolest. „Ne, vůbec ne. Už mě to konečně přestalo trápit. Ze začátku se mi trochu špatně dýchalo, ale už je mi fajn.“

Pevně sevřel rty a upravoval mi tílko. „Jestli se necítíš, nebudeme podnikat nic divokého. Nic, co by tě mohlo bolet. Taky bych pochopil, kdyby se ti to už nelíbilo, po tom všem, čím jsi prošla.“

„Jenže mně se to pořád líbí. V tomhle ohledu se vůbec nic nezměnilo. To, co mi udělal…, a to, co mi děláš ty, je něco úplně jiného. Nedokážu to vysvětlit, ale jedno mi pomáhá zvládat to druhé. Nemohli bychom o tom už konečně přestat mluvit?“

Uhladil mi vlasy a políbil mě na čelo. „Musíme spolu mluvit. A to o mnoha věcech. Kdybys se mnou více mluvila, nic z toho, čím jsi prošla, by se nemuselo stát. Nesnesu tu neustálou nejistotu. Vůbec nevím, na čem s tebou jsem.“

Posadila jsem se a odtáhla od něho. Najednou jsem potřebovala trochu odstup.

„Takže pojďme si to ujasnit. Dnes večer s tebou půjdu k tobě domů. Zůstanu tam celou noc. Budeme dělat, cokoliv budeš chtít. Třeba mi můžeš i vyšukat mozek z hlavy.“ Samotnou mě překvapila hrubost, která se mi zračila v hlase. Dokonce se mi vrátil i můj starý přízvuk. „Ale to je všechno. Nechci mluvit o mém přepadení ani o našem vztahu. V jaké fázi se nacházíme nebo jak se bude vyvíjet. Ber, nebo nech být.“

V čelisti mu zaškubaly svaly, ale téměř ihned jsem věděla, že mé podmínky přijme.

„Neměli bychom se nejdříve vrátit ke společnosti?“ zeptal se nakonec zachmuřeně.

„Jo, to bychom měli,“ řekla jsem rázně.

Kapitola 7

Bez jediného slova jsme se vrátili zpátky do budovy. James mě majetnicky držel okolo ramen.

Připojili jsme se ke skupince mých přátel. Někteří z nich se chápavě usmáli, ale nikdo o naší nepřítomnosti neřekl ani slovo.

James byl tichý a uzavřený do sebe. Už se nebavil tak, jako dřív. Bylo mi to nepříjemné, protože jsem věděla, že za jeho náhlou změnu nálady můžu já. Dokonce se mě i přestal dotýkat. Ovšem jen do té doby, než se mnou začal mluvit Damien. To jako by James opět ožil. Damien se mě právě ptal, jestli mám nějaké plány, až příště poletíme do New Yorku, když jsem na zádech ucítila Jamesův dech a okolo pasu jeho ruku.

Žárlivý mužský, pomyslela jsem si, když mi tvář zabořil do vlasů.

„Ne, ani ne,“ odpověděla jsem Damienovi, ale nemohla jsem se dost dobře soustředit. Mizerný chlap, pomyslela jsem si, když jsem na zadku ucítila jeho pevný penis. To mi jistě dělá schválně.

James se na mě se zájmem podíval. „Chtěl jsem tě požádat, jestli bys se mnou v New Yorku nešla na charitativní večírek. Bude to sice asi nudná záležitost, ale já tam musím jít a byl bych rád, kdybys mi dělala doprovod.“

Jeho nabídka mě překvapila. Nevěřícně jsem se na něho podívala. Nebylo u něho zvykem, že by se se mnou chtěl ukazovat na veřejnosti. Od začátku jsme měli dohodu, že náš vztah je čistě soukromá záležitost a že spolu nerandíme, ale jen spíme. Nic jiného jsme jeden od druhého nechtěli. Já jsem si velice brzy uvědomila, jak je tato dohoda pro mě bolestná, ale myslela jsem si, že James je s tímto uspořádáním věcí spokojený. Kdy změnil názor a proč? Bylo to proto, aby ukázal svůj nárok na mou osobu před Damienem?

„Myslím, že nemám nic, co bych si na takovou událost mohla obléct,“ vyhrkla jsem první výmluvu, která mi přišla na mysl.

Jeho ruka se začala pohybovat po mém břiše a pevně mě k sobě přitiskl. Ucítila jsem, jak jeho erekce ještě zesílila. Ohromeně jsem zalapala po dechu. Nechtěla jsem, aby někdo viděl, co dělá, a tak jsem se snažila tvářit zcela přirozeně, ale nebyla jsem si jistá, zda se mi to daří.

„V New Yorku mám soukromou vizážistku, která ti vybere vhodnou garderóbu,“ podotkl zcela nevzrušeně. „Přijde už v pátek ráno, takže ti pomůže se vším, co budeš potřebovat. A předem upozorňuju, že nechci slyšet žádné námitky ohledně darů. Pokud si vzpomínám, byla to jedna z mých podmínek, s níž jsi souhlasila.“ Zatímco mluvil, zezadu se třel o mé tělo. Bylo těžké uvažovat, když dělal takové věci.

„Kdy tě to napadlo? Všechno s těmi šaty a tak?“ zeptala jsem se.

„Asi před týdnem, když jsem si konečně uvědomil, že se musím vzdát bláhové naděje, že bych tě dokázal uchránit před paparrazi.“

Jen jsem zamrkala.

Damien tam jen mlčky stál a upřeně pozoroval Jamese. Na malou chvíli jsem skoro zapomněla, že vůbec existuje. Takový efekt na mě James měl.

„Že půjdeš se mnou?“ šeptal mi do ucha.

Posunul ruce výš, takže mě teď objímal okolo ramen a pažemi se dotýkal mých bradavek. Nebylo pochyb, že to dělá zcela úmyslně a že si je dobře vědom toho, co se mnou provádí. Bradavky jsem měla

tuhé touhou, což musel přes tenkou látku topu a krajkové podprsenky zřetelně cítit.

„Hm, já nevím. Je to tak nečekané. Určitě víš, že jsem na žádné takové akci nikdy nebyla.“

„Nic na tom není. Jen se oblékneme a projdeme se mezi ostatními. Jestli budeš nervózní, budu celou dobu u tebe. Moc chci, abys tam byla se mnou.“

Damien si zřejmě připadal nadbytečný, a tak nás opustil. Vydal se k Murphymu, který vyprávěl jeden ze svých vtipů. Byl tak hlučný, že ho musel slyšet každý v klubu.

Ztišila jsem hlas a otočila se přes rameno. „Myslím, že tohle není správné. Hned na začátku jsi řekl, že spolu nebudeme chodit.“

„Řekl bych ti o tom už dřív, když jsme byli sami v autě, ale tam jsem neměl příležitost, vzpomínáš?“ Mluvil zastřeným hlasem se rty přitisknutými k mému uchu. Dobře jsem věděla, jakou hru se mnou hraje. Prostě chce, abych přestala přemýšlet a na všechno mu přikývla.

Dloubla jsem ho lokty do žeber. „Dobrá, tak to probereme později. Zřejmě to není vhodné téma k rozhovoru při setkání v klubu.“

Vydal tichý nesouhlasný zvuk a trochu se poodtáhl. Zdálo se, že je uražený. Dobrých pět minut mlčel, ale já bych si raději ukousla jazyk, než abych na něho promluvila jako první.

Konečně prolomil mlčení. „Máš ráda koně?“ zeptal se.

„Koně?“ opakovala jsem udiveně.

„Ano, koně. Máš je ráda?“

Na chvíli jsem se zamyslela. Nechápala jsem, proč se mě ptá zrovna na koně. „Ano, mám ráda koně.

Proč? Ty snad nějaké máš?“

„Umíš na nich jezdit?“

Zrudla jsem. „Jednou jsem byla na dvouhodinové projížďce v horách. Nevím, jestli se to počítá, ale líbilo se mi to.“

„Myslíš, že jsi natolik v pořádku, že by sis troufla na menší projížďku? Nebo se ještě potřebuješ zotavit?“

Podezřívavě jsem se na něho podívala. „Ty máš ve městě koně?“ Když jsem byla u něho doma, nevšimla jsem si žádných stájí, ale je pravda, že jsem toho příliš neviděla.

„Mám. Musím tě provést po celém pozemku, včetně stájí. Jsou kousek za domem. Ale na to jsem právě teď nemyslel. Řeklas, že budeme dělat, co budu chtít. Nedalas mi žádné omezení. Klidně bych tě vzal na pláž, aby sis odpočinula, ale poslední dobou mám na pláže alergii.“

Zvedla jsem obočí a podívala se na něho. „Ty nemáš rád pláže?“ zeptala jsem se nechápavě.

Vystrčil bradu a upřeně hleděl kamsi přes místnost. Sledovala jsem pohled a všimla si, že upřeně pozoruje Damiena. Obávala jsem se, že kdyby mohl pohledem zabíjet, Damien by teď už nebyl mezi živými.

„Kdysi ano, ale teď ve mně vyvolávají chuť vraždit,“ řekl ledovým hlasem. „A tak jsem dostal jiný nápad, jestli ti tedy nebude vadit menší vyjížďka.“

Upřeně jsem ho pozorovala a snažila se odhadnout, co má za lubem. „Kam mě chceš vzít?“

Přestal Damiena propichovat pohledem a podíval se na mě. „Řeklas, že dnes večer si s tebou můžu dělat, co budu chtít. Takže co to bude a kde to bude, to nechej na mně. Jediné, co jsem potřeboval vědět, jestli můžeš jet na koni.“

Odvrátila jsem od něho zrak. „Nevím, snad ano. Cítím se dobře, takže jestli to nebude nějaká dlouhá

jízda a kůň bude klidný, pak věřím, že to zvládnu.“ Souhlasně přikývl. „Dobře. Jen si musím zavolat.“

Dívala jsem se za ním, jak odchází, trochu znepokojená náhlým vývojem situace.

Bylo to stejné jako dřív. V jeho přítomnosti jsem vždycky přestala být sama sebou a vzdychající touhou jsem přikývla na všechno, co vymyslel. Bylo to zároveň k zlosti, ale i k radosti. Pomyslela jsem si, že můj život před tím, než jsem ho poznala, byl docela poklidný a uspokojující. Sexuální vzrušení bylo to poslední, co mi scházelo. A představa, že bych se mohla zamilovat, mi byla naprosto cizí. Jak je možné, že setkání s jedním člověkem může takhle všechno změnit? Pomyslela jsem si. Nevěděla jsem, kam mě chce vzít, ale na tom nezáleželo. Šla bych kamkoliv. Kdykoliv jsem se ocitla v Jamesově blízkosti, můj zdravý rozum a mé sebeovládání šly stranou.

Přistoupila jsem ke Stephanovi a zaposlouchala jsem se do příběhu, který vyprávěl Murphy. Všechny bavil historkou, jak se jednou ráno probudil v posteli se dvěma ženami a s vytetovaným ženským jménem na svém těle. Nejdříve si nemohl vzpomenout na jejich jména, ale pak na své hrudi uviděl černě vytetované jméno Lola, a usoudil, že to je jedna z nich.

Bylo zvláštní, že jsem tento nesmyslný příběh ještě nikdy předtím neslyšela. Jeho tetování samozřejmě nešlo přehlédnout, zvláště když se na pláži povaloval v plavkách. Nicméně jsme všichni se zájmem poslouchali, jak to bylo dál.

„Nakonec se však ukázalo, že to bylo jméno úplně jiné ženské, se kterou jsem se seznámil ten večer o chvilku dříve. Když jsem pak začal flirtovat s těmi dvěma, se kterými jsem se pak ráno probudil v posteli, zuřivě žárlila. Vztekala se, že i když jsem si její jméno nechal vytetovat na hruď, peleším se s jinými. Jsem si však jistý, že jsem nechtěl nic jiného než být přátelský!“

Tvářil se tak nevinně a bezelstně, že všechny přítomné rozesmál. Příběh skončil tím, že tu ženu, jejíž jméno si nechal vytetovat na hruď, už nikdy neviděl.

Mezitím se k nám přidali další čtyři piloti. Znala jsem je jen mlhavě. Věděla jsem, že patří ke generaci mladších pilotů a že to jsou kamarádi Damiena a Murphyho, ale jménem jsem je neznala.

„Mluví o ní pokaždé, když je pod obraz,“ řekl Damien pobaveně a já jsem sebou polekaně trhla. Stál těsně za mnou.

Otočila jsem se k němu a mírně se usmála.

Mluvil dost hlasitě, aby ho slyšeli i ostatní, ale jeho slova byla určena mně. „Tvrdí totiž, že jestli ho v opilém stavu dokázala inspirovat k tomu, aby si na hruď nechal vytetoval její jméno, musí to být ta pravá. Kdykoliv se opije, vyčítá jí, že jen kvůli ní je ještě stále sám.“

Podívala jsem se na Murphyho a na jeho usměvavý obličej. Docela dobře jsem si dovedla představit, že tvrdí něco takového.

„Kde to bylo?“ zeptala jsem se.

„V Melbourne. V Austrálii. Vsadil bych se, že měla sexy přízvuk,“ řekl Murphy se zasněným pohledem.

„No jo, a my všichni víme, jak miluješ sexy australský přízvuk,“ podotkl jeden z pilotů a všichni okolo se rozesmáli.

„Ale no tak,“ řekl Damien a v obranném gestu zvedl ruku. „Mě do toho netahejte. Znám Murphyho už několik let, a nikdy si mé jméno nenechal nikam vytetovat, a to bez ohledu na můj sexy přízvuk.“

„Teď aspoň s jistotou víme, že s tebou nikdy nespal,“ vložila se do hovoru Marnie. „Kdyby ano, vsadila bych se, že Murphy by měl někde na těle vytetované jméno Damien. Jedna noc a měla jsem co dělat,

abych si tvé jméno nenechala vytetovat na zadek.“

Všichni se po jejím odvážném přiznání hlasitě rozesmáli, nejhlasitěji Murphy. Jeho smích byl nakažlivý. Pokradmu jsem se podívala na Damiena. Přísahala bych, že se začervenal.

„Nemyslete si, že jsem se nesnažil,“ vyprskl Murphy. „Je to ten nejkrásnější mužský, jakého znám. Rozhodně je hezčí než dobrá polovina ženských, se kterými jsem kdy byl. Ale mám smůlu. Ani když je opilý, tak mi nedovolí, abych ho aspoň objal.“

Smáli jsme se tak hlasitě, že se po nás dokonce začali dívat hosté od vzdáleného baru. A právě tehdy se vrátil James.

Stála jsem vedle Damiena, i když mezi námi byl dostatečný prostor. Navíc jsem se nedokázala přestat smát, ani když jsem si všimla jeho zachmuřeného výrazu, když uviděl, vedle koho stojím.

Tušila jsem, že má s Damienem problém. Zřejmě si myslel, že mezi námi něco je. Ale vůbec jsem nechápala proč. Damiena jsem znala mnohem dřív, než jsem poznala Jamese. Kdyby mezi námi něco jiskřilo, jistě by to už dávno propuklo. Nebyla jsem tak naivní a věděla jsem, že Damien by mě chtěl dostat do postele, jenže já jsem měla poněkud… exotičtější choutky. Myslela jsem, že tohle všechno je Jamesovi jasné, a tak pro mě bylo těžké pochopit jeho nechuť k jednomu z mých nejbližších přátel.

James ke mně kráčel dlouhým krokem. Když se zlobil, neuvěřitelně mu to slušelo.

Snad už posté jsem si říkala, jak je to možné, že je tak krásný. Jeho polodlouhé vlasy barvy písku mu při chůzi dopadaly do tváře. Pod tenkým trikem se na jeho hrudi a na ramenou jasně rýsovaly pevné svaly. Jeho ostré rysy byly dokonalost sama. Skvěle tvarované rty byly jako stvořené k líbání a husté tmavé řasy přitahovaly pozornost k tyrkysově modrým očím. Nos měl rovný, na špičce mírně rozšířený, položený uprostřed krásného obličeje. Byl prostě dokonalý a nedalo se mu nic vytknout. Nebyla to taková ta něžná ženská krása, ale mužná, připomínající divokou šelmu. Je perfektní, pomyslela jsem si. Ale proč ho zajímám právě já?

Stoupl si těsně vedle mě, ale nedotýkal se mě.

„Zdá se, že jsem přišel o skvělou zábavu,“ řekl tiše, hlas zcel podivně prázdně. Úsměv na tváři mi začal pomalu mizet.

„Všechno je zařízené,“ dodal příkře. „Jakmile budeš chtít, můžeme odejít.“

„A co vy dva? Vypadáte dost nažhaveně na to, abyste se nechali pokérovat. Kdy si na své tělo vytetujete jméno toho druhého?“ zvolala Marnie na mě a na Jamese, přitom se usmívala a vyzývavě povytahovala obočí.

Podívala jsem se na Jamese a rozpačitě se usmála.

Opětoval můj úsměv. „Kazit její dokonalou pleť kérkou by byla věčná škoda. Ale jestli Bianca chce, já si její jméno klidně nechám vytetovat, kde jen bude chtít.“

Dav propukl ve veselý smích a já se na Jamese podívala s tázavě povytaženým obočím. Znala jsem jeho tělo, a tak jsem věděla, že nemá ani jednu kérku, proto mě překvapilo, že by souhlasil s něčím tak nesmyslným.

„A co ty pro něho uděláš na oplátku, Bianco?“ zvolala Judith vesele.

Pokrčila jsem rameny a vyzývavě přivřela zrak. „Jestli si on nechá vytetovat mé jméno, pak já mu dovolím, aby mi na bradavkách udělal piercing,“ řekla jsem to spíše jemu než okolnímu davu. Všichni však doslova řvali smíchy. Považovali to za dokonalý žert a skvěle se bavili.

Ztěžka se nadechl a špičkou jazyka si přejel přes zuby. Natáhl ke mně ruku, jako by chtěl uzavřít

obchod. „Dobře, lásko. Ruku na to. Nic by mi neudělalo větší radost.“

Zdálo se mi, jako by někomu za mnou zaskočilo pití. Někde z dálky jsem zaslechla Stephanův hlas: „Co to sakra vyvádíš, holubičko?“

Podívala jsem se na Jamesovu nataženou ruku a přemýšlela, zda ta legrace nezašla až příliš daleko. Pak jsem však všechno hodila za hlavu a plácla si s ním. Najednou mě napadla Murphyho oblíbená hláška, když vykládal své vtipy. Pro legraci jsem schopen všeho.

„Ale ty musíš první,“ upozornila jsem ho. „Než si nechám cokoli propíchnout, chci na tvé kůži vidět tetování,“ dodala jsem, abych ze sebe nenechala udělat blázna pro případ, že by si to James rozmyslel.

Šibalsky se usmál. „Samozřejmě.“

„A já zase chci vidět ten piercing, Bee,“ zavolal někdo z davu, ale nevěděla jsem, kdo.

„Chceme vidět vás oba, abychom se ujistili, že jste sázku dotáhli až do konce.“ Tentokrát jsem rozpoznala Judithin hlas.

„Jestli si Bianca má nechat propíchnout bradavky, tak ty si její jméno musíš nechat vytetovat na svého ptáka!“ zvolala Marnie. Vyvolala všeobecné veselí a všude se ozývalo souhlasné pokřikování. „Přesně tak! To je skvělý nápad!“

James mě ochranitelsky objal okolo ramen. „Její piercing nikdo z vás neuvidí, ale svou kérku vám klidně ukážu. Bianca si vybere, na jakou část těla si ji mám nechat vytetovat.“

Všichni se smáli a uzavírali mezi sebou sázky, kterou část těla si asi vyberu. Odtáhla jsem se, abych mu viděla do očí a otevřela pusu, že něco řeknu.

Než jsem však ze sebe stačila vydat slovo, přitiskl svá horká ústa na mé, takže mě zcela umlčel. Políbil mě způsobem, který rozhodně nebyl určený pro veřejnost. Jazykem mi rozevřel rty a vnikl hluboko dovnitř. Nejprve jsem se od něho stačila odtáhnout, pevně rozhodnutá uniknout jeho skandálnímu chování. Jednou rukou mi vjel do vlasů a druhou sklouzl níž skoro až k zadku a přitiskl si mě pevně ke svému tělu.

Bojovala jsem s ním jen chvíli, než jsem zcela podlehla. Roztála jsem v jeho náruči a dychtivě sála horký jazyk, jako by na tom závisel celý můj život. Prsty jsem bezmocně zaťala v pěst bolestnou touhou po jeho sevření.

Zapomněla jsem na své přátele, zapomněla jsem na sázku, která zašla příliš daleko. Kdyby chtěl, mohl by mě přitisknout ke zdi a vzít si mě přímo tady v klubu. Takovou měl nade mnou moc.

Byl to on, kdo se s úsměvem odtáhl jako první. Díval se mi přes hlavu a já jsem věděla, že se vítězoslavně šklebí na Damiena.

„Jestli si nevybereš místo sama, budu muset přijmout jedinou nabídku, kterou jsem slyšel. Myslím, že to bylo něco o tvém jménu na mém ptáku.“ Mluvil dostatečně nahlas, aby ho všichni slyšeli.

Byla jsem ještě stále tak omámená, že jsem ze sebe nedokázala dostat ani slovo. Uvolnil jednu mou sevřenou pěst a přitiskl si dlaň k hrudi tam, kde mu tlouklo srdce.

„Nebo co bys říkala na tohle místo, lásko,“ zašeptal jen pro mě.

Olízla jsem si rty a otevřela pusu. Věděla jsem, že bych měla něco říct… cokoliv, ale nedokázala jsem to. Můj mozek byl soustředěný na něco zcela jiného. Na věci, které se mnou James bude dělat. Zasmál se, zjevně spokojený s účinkem své moci, jakou nade mnou má.

Prsty mi vjel do vlasů a pohladil mě. Nedokázala bych se bránit, ani kdybych chtěla. Zcela mě ovládal. Myslela jsem jen na to, co mě dnešní noc čeká. Co všechno se mnou James bude dělat. Jak mu budu vydána na milost. Ty myšlenky mě pohlcovaly a vzrušovaly. Cítila jsem, jak vlhnu touhou.

Není to příliš brzy, kvůli mým zraněním? Bude ke mně něžný a ohleduplný nebo půjde tvrdě na věc?

Ne že bych se bála bolesti, to ne, ale přesto bych na své otázky ráda znala odpovědi.

Jednou věcí jsem si byla jistá. Nemilosrdně mě vyšuká a já jsem se už nemohla dočkat.

Kapitola 8

„Nepůjdeme?“ zašeptal mi James do ucha o chvíli později.

Skupina se začala věnovat dalšímu tématu a my oba jsme se odmlčeli. James mě něžně hladil. Dotýkal se mě všude, kde to bylo na veřejnosti vhodné.

Konečky prstů přejížděl po mých ramenou, ale zastavil se předtím, než sklouzl dolů až k plným ňadrům s touhou zduřenými bradavkami. Jednou rukou mě objímal okolo pasu a pevně tiskl k sobě. Stále více jsem se v jeho dotecích ztrácela a přestala vnímat to, co je vhodné a co se na veřejnosti rozhodně nesluší. Dokonce jsem zapomněla, proč jsem se s ním vlastně rozešla.

A právě z toho důvodu jsem si ho chtěla držet dále od těla. V jeho blízkosti mi naprosto roztál mozek a mé tělo se stalo jen loutkou bez vlastní vůle. To byl ten důvod, proč jsem od něho chtěla pryč, a zároveň to byl ten důvod, proč jsem to nedokázala. Chvíli jsem ho odmítala, ale když jsem k sobě byla upřímná, bylo mi jasné, že to všechno je jen otázka času.

Neodpověděla jsem a on to vzal jako výzvu. Znovu mě políbil, ale tentokrát se tak brzy neodtáhl. Jednou rukou mi sevřel vlasy tak pevně, že to skoro až bolelo, a druhou svíral můj zadek a silně mě k sobě přitiskl. Cítila jsem pevné ztopořené mužství a omámeně jsem vydechla do pootevřených úst.

Odtáhl se ode mě. „Půjdeme? Pokud ne, zřejmě tě opřu o první zeď a ošukám tě před očima všech přítomných. Exhibicionismus pro mě nikdy nebyl velký problém. Chtěla bys to zkusit?“

James nemluvil, ale vrčel, a každé slovo vyslovil skoro se zlostí. Já jsem však ještě pořád nebyla schopná přemýšlet, soustředila jsem se jen na vlastní pocity.

„Hmm.“ To bylo jediné, co jsem ze sebe dostala.

„Takže jdeme nebo to chceš tady přede všemi?“ James mluvil dostatečně příkře, aby jeho slova konečně dolehla až k mé omámené mysli.

„Ne,“ vyhrkla jsem.

Jak jsem jen mohla zapomenout, že jsem v místnosti přeplněné lidmi, a to dokonce mými přáteli a kolegy.

„Ne, znamená, že ještě nechceš odejít, nebo že to nechceš dělat na veřejnosti? Možná by bylo zajímavé sledovat reakce tvých přátel, kdyby viděli, jak do tebe přirážím jen kousek za jejich zády.“

Chvíli jsem na něho omámeně hleděla, můj mozek fungoval jako zpomalený film.

Zdálo se, že je každou chvilku rozzuřenější. „Odpověz mi. Chceš, abych to udělal?“ zeptal se příkře.

„Ne,“ řekla jsem a zakroutila hlavou. „Ne,“ opakovala jsem a snažila se znít přesvědčivě. „Raději půjdeme.“

Pevně zaťal zuby. „To je rozumné,“ zavrčel. „Rozluč se se Stephanem,“ přikázal mi. Odstoupila jsem od něho kousek dál a chvíli mi trvalo, než jsem zklidnila dech.

Mířila jsem ke Stephanovi a v duchu počítala. Snažila jsem se soustředit na něco jiného, než byl James. Když jsem došla ke Stephanovi, ustaraně se na mě podíval. „Jsi v pořádku, Bee?“ zeptal se šeptem.

Jen jsem přikývla a podívala se na něho. „Já a James odcházíme. Půjdu k němu domů. Zítra ti zavolám,“ řekla jsem mu.

Zatímco jsem mluvila, rozhlížel se kolem sebe a snažil se pohledem najít Jamese. Ten přistoupil těsně k

němu, naklonil se a něco mu zašeptal. Mluvil tak potichu, že jsem ho neslyšela dokonce ani já.

Stephan pomalu přikývl, podíval se na něj zamračeným pohledem, ale mlčel.

James mě nekompromisně chytil za ruku a vedl mě přeplněnou místností ven z klubu. Nikomu jinému jsme nic neřekli. Byla jsem natolik při smyslech, že jsem věděla, že se za své chování budu stydět. Vždyť jsem Jamesovi skoro dovolila, aby si mě vzal před zraky všech mých přátel.

Když jsme došli k autu, James mě doslova táhl za sebou. Jakmile Clark otevřel dveře limuzíny, prudce mě strčil dovnitř a sám skočil hned za mnou. Posadil se na kožené sedadlo těsně vedle mě, ale nedotýkal se mě. Nevadilo mi to, protože jsem věděla, že se musím vzpamatovat.

Uplynulo několik dlouhých minut a v autě bylo naprosté ticho. James hleděl z okna, jako by se chtěl vyhnout dokonce i pohledu na mou osobu. Věděla jsem, že se zlobí, ale za živého boha jsem nedokázala uhodnout proč.

„Takže užs to někdy dělal?“ zeptala jsem se nakonec, když už jsem to nemohla vydržet. „Měl jsi sex na veřejnosti?“

Podíval se na mě, obočí povytažené, ve tváři chladný výraz. „Jo. Takže teď si budeme vyměňovat informace? Myslel jsem, že dnes v noci nechceš mluvit. Pokud si vzpomínám, byl to tvůj nápad.“

Zpříma jsem se na něho podívala. „Když mi o něčem nechceš říct, tak s tím nezačínej.“

Pobaveně se usmál. „Tohle je naše nové pravidlo? Chceš tím říct, že když začneš nějaké téma, jsi připravená mi odpovědět na každou otázku? Pokud ano, tak já s tím vřele souhlasím.“

Kousla jsem se do rtu a přemýšlela, kdy přesně se to otočilo proti mně. Mám souhlasit nebo ne? Jak hodně chci vědět o jeho exhibicionistických tendencích?

Moc. „Fajn. Řekni mi to.“

Našpulil své krásné rty. „Co přesně ti mám říct? O tom, zda jsem měl sex na veřejnosti?“ Přikývla jsem.

„Je to něco, co bys chtěla zkusit, nebo jsi jenom zvědavá?“

Oči se mi rozšířily hrůzou. Je možné, že bych s něčím takovým mohla souhlasit? Že bych se chtěla milovat před očima všech svých známých a kolegů? S chladnou hlavou určitě ne, ale s Jamesem člověk nikdy neví.

„Jsem jen zvědavá,“ odvětila jsem a nepatrně zrudla. „Zajímáš mě především ty. Chci vědět, kdes to dělal a s kým.“

Rozhodil rukama. „Dělal jsem to několikrát. Jsou jistá setkání pro lidi… jako jsme my. BDSM demonstrace. Za jednu noc jsem si podmanil a ošukal hned několik žen najednou. A to před ostatními lidmi. Musím říct, že s něčím takovým jsem nikdy neměl problém, i když právě teď bych dal přednost soukromí. A pokud si dobře vzpomínám, tak jsem na veřejnosti opíchal několik žen na různých večírcích. Když řeknu, že jsem býval děvkař, rozhodně nepřeháním. Poslední roky jsem se tak trochu uklidnil. Je to všechno, nebo chceš vědět ještě něco?“ Jeho hlas byl napjatý a cítila jsem v něm zlost.

Náhle se mi udělalo nevolno od žaludku a veškeré vzrušení prudce opadlo. „Takže bys neměl problém dělat to přede všemi se mnou?“

Svaly v čelisti mu zaškubaly a odvrátil se ode mě. Mlčel tak dlouho, že jsem si myslela, že mi už neodpoví, i když to pro mě bylo důležité.

„Měl bych s tím velký problém,“ řekl nakonec. „To však neznamená, že bych to neudělal. Kdybych se dostal do určitého stádia, nedokázal bych se ovládnout, i když vím, že pak bych toho litoval. Cítím, jak

moc mě chceš, a pak je pro mě těžké přestat. Teď mám pocit, že bys to nechtěla. A navíc, kdybych to udělal, pak bych byl vzteklý sám na sebe.“

„Proč? Sám jsi říkal, žes to dělal už několikrát.“

Jeho pohled byl skoro zlověstný. „Protože ty jsi moje. Nechci, aby tě jiní lidé viděli, jak vzdycháš touhou. Nechci se s nikým o tebe dělit. Když jsem to dělal dříve, bylo to s ženami, na kterých mi nezáleželo. Na žádné z nich mi nezáleželo, Bianco. Ne že bych se tím chlubil, ale je to tak. Měl jsem několik prostitutek, se kterými jsem podepsal dlouhodobou smlouvu. S těmi jsem to klidně mohl dělat na veřejnosti. Bylo mi jedno, jestli nás někdo uvidí. Všechny ty ženy byly nahraditelné.“

Ztěžka jsem polkla. Nevolnost ještě zesílila. „Ty jsi měl smlouvu s prostitutkami?“ hlesla jsem.

Hlasitě si povzdychl. „Asi jsem ti to neměl říkat, co? Ano, měl jsem několik prostitutek, se kterými jsem podepsal obchodní smlouvu. Byly velice přizpůsobivé, i když jen se dvěma to vydrželo delší dobu. Když jsi bohatá a máš poněkud vyhraněný sexuální apetit, nic jiného ti nezbývá. Nechci, abys to pochopila špatně. Ani pro jednu z nich to nebylo nic nového.“

„Takhle jsem na tom i já? Bereš mě jako obchodní záležitost?“ Můj hlas byl tišší, než jsem zamýšlela. Bezradně se na mě podíval, v očích divoký výraz.

Napadaly mě strašné věci. Nechtěla jsem být předmětem obchodní dohody, to zajisté ne, ale chtěla jsem vědět, jaké má se mnou úmysly.

Pak se mi náhle úzkostí sevřel žaludek. Všechno jsem pochopila.

„Ach,“ vydechla jsem, „se mnou o žádném dlouhodobém vztahu neuvažuješ.“ Snažila jsem se hlas i tvář zbavit jakýchkoliv emocí. „Zřejmě chceš někoho zkušenějšího, kdo se vyzná ve věcech, jaké máš rád. No, asi to tak bude lepší. Stejně bych takový závazek nemohla přijmout.“

Hlava mu klesla dopředu, vlasy ukryly jeho tvář. Všimla jsem si, jak několikrát zaťal pěst.

Chvíli mlčel. Když konečně promluvil, jeho hlas byl tichý a vážný: „S tebou žádnou obchodní smlouvu uzavřít nechci, Bianco. Ale co to má znamenat? Mluvíme snad o našem vztahu nebo jsi mi to zakázala? Říkáš totiž strašné věci a já mám co dělat, abych udržel jazyk za zuby. Takže budeme dnes v noci mluvit o našem vztahu, nebo ne? Velice rád bych ti vysvětlil, jaké mám s tebou úmysly, ale ty mě vždy zastavíš ještě dřív, než vůbec začnu.“

Ztěžka jsem polkla. Zoufale jsem chtěla vědět, co by mi řekl, kdybychom v tomhle rozhovoru pokračovali, ale pak jsem náhle ztratila odvahu. Děsila jsem se toho, co mě v následujících dnech čeká.

„Dneska ne,“ řekla jsem nakonec.

V autě se rozhostilo mrazivé ticho. Nehýbal se, nemluvil, nedotýkal se mě. Věnovala jsem se svým vlastním myšlenkám. Zůstali jsme tak, dokud jsme nevjeli na jedno z mnoha soukromých parkovišť v Las Vegas. Bylo to kousek od hlavního letiště, ale nikdy jsem tady nebyla.

„Co tady děláme?“ zeptala jsem se Jamese.

Ani se na mě nepodíval. „Říkalas, že dnes v noci si s tebou můžu dělat, co budu chtít. Tak to dělám.“

Naštvaně jsem se na něho podívala, ale on to neviděl. „Nic s sebou nemám. Vůbec nic jsem si nesbalila. A je už pozdě.“

„O všechno jsem se postaral.“

„Ať už letíme kamkoliv, než tam dorazíme, bude ráno. A já mám na sobě jen tuhle sukni, která se hodí jedině tak do nočního klubu.“

„Já vím. Řekl jsem, že jsem se o všechno postaral.“

Pak jsme zastavili a Clark otevřel dveře auta. James vyskočil ven a vytáhl mě za sebou dřív, než jsem se stačila vzpamatovat. Pevně mě popadl za loket a vedl mě k malému terminálu.

„Měli bychom odletět okamžitě,“ prohodil suše.

„Hodláš mi říct, kam poletíme?“

„Ne. Ale rozhodně to nebude na pláž. To je všechno, co ti řeknu.“

Skoro jsem se rozesmála. „Co máš proti plážím? Každý miluje pláž.“ Podívala jsem se na něho a usmála se, abych ho konečně zbavila špatné nálady.

Jeho tvář však ještě potemněla. „Toho jsem si všiml,“ prohodil kousavě. Usoudila jsem, že o plážích se zřejmě bavit nebudeme. Tohle bych si měla zapamatovat.

„Potřebuju se převléct,“ stěžovala jsem si.

„Toho jsem si všiml,“ opakoval stejná slova jako před chvílí.

„Zřejmě jsi ten nejvšímavější člověk, kterého jsem kdy poznala,“ řekla jsem už také naštvaně.

Pevně mi sevřel rameno. „Přivádíš mě k šílenství. Kdybys mi třeba jen naznačila, co si myslíš nebo co cítíš, jestli ke mně vůbec něco cítíš, možná bych tuhle situaci zvládal s trochu větší elegancí.“

Ohromeně jsem se na něho podívala. Rychle jsme procházeli malým letištěm a já jsem se nestačila divit.

Takže on se ptá, jestli k němu vůbec něco cítím? Obává se, že mi na něm nezáleží? Opravdu si může myslet, že s ním jdu do postele jen tak pro pobavení?

Pak jsem si však uvědomila, o co mu jde. James nepochybuje o tom, zda mi na něm záleží, to vůbec ne. Chce to jen slyšet. Chce si posilnit své mužské ego. On přece moc dobře ví, jak působí na ženy. Že stačí jedna noc strávená v jeho objetí a většina dívek se do něho beznadějně zamiluje. A rozhodně se není čemu divit.

Jenže já mu takové potěšení nedopřeju. Protože až se jednou rozejdeme, chci, aby mi zůstalo alespoň tolik hrdosti, abych mohla chodit se zdviženou hlavou.

Kapitola 9

K letu jsme byli připraveni v rekordním čase. Ještě nikdy předtím jsem nebyla v soukromém tryskáči, a ten jeho byl vskutku působivý. Prohlížela jsem si vkusně zařízený interiér, a když nás s vřelým úsměvem vítala letuška, jen jsem kývla hlavou.

Mlčky mě zavedl k pohodlnému křeslu, vtlačil dovnitř a připnul pásy. Nepromluvil od té doby, co vyjádřil obavy o tom, co k němu cítím, a já jsem nevěděla co říct.

Posadil se vedle mě do obrovského koženého křesla a také se připoutal. Sedadla z první třídy ve srovnání s těmito vypadala tak nějak titěrně.

„Letadlo je opravdu hezky zařízené. Tvůj dekoratér měl jako vždy vytříbený vkus,“ řekla jsem, když už ticho bylo nesnesitelné. Interiér byl sladěn do tmavě rudé barvy s prvky měděné. Kdybych nevěděla, že jsme v letadle, ani bych to nepoznala.

„Děkuju, zařízení jsem navrhoval sám,“ řekl a já bych přísahala, že se začervenal. Překvapeně jsem se na něho podívala. „Skutečně? To je… působivé.“

Pokrčil rameny. „Vlastním několik hotelů a vždycky jsem měl pocit, že bych v nich měl zanechat něco svého. Vtisknout jim svou značku. Takže se návrhářům rád pletu do práce a konečné rozhodnutí je vždy na mně. Své soukromé prostory si zařizuju výhradně sám. Tak mám alespoň jistotu, že mi vybavení bude vyhovovat. Mám rád všechno pod kontrolou.“

Nepatrně jsem zrudla. Samozřejmě, jak jinak? Kontrolou byl zcela posedlý. „Baví tě dělat interiérový design nebo je to jen nutné zlo?“ vyhrkla jsem.

Na chvíli se zamyslel. „Baví mě to. A pokud mám být upřímný, dokonce rád nakupuju. Klesl jsem teď ve tvých očích?“

Škádlivě jsem se na něho usmála. „To těžko. Mnohem více se mi líbí tohle přiznání než to, že jsi exhibicionista.“

Na tváři se mu objevil úsměv, který se však vzápětí zase rozplynul. Letadlo se začalo připravovat ke vzlétnutí a James se odmlčel.

„Myslíš, že budeš schopná přijmout mou minulost? Nebo to je pro tebe všechno příliš špinavé?“ zeptal se konečně. Seděl v křesle se zakloněnou hlavou a čekal na mou odpověď.

Překvapilo mě to. „Myslím, že se s tvou minulostí dokážu smířit. Potřebuju jen, abys byl ke mně vždy upřímný.“

Přikývl. Vypadal, že se mu ulevilo, ale přesto měl ve tváři smutek. „Budu. Jsem k tobě upřímný. Svěřuju se ti dokonce s takovými věcmi, které bych byl raději, kdybys nevěděla. Potřebuju jen čas, abych ti to dokázal. Abych získal tvou důvěru.“

James se znovu odmlčel a já jsem přemýšlela o tom, co mi právě řekl.

Letuška byla velice pozorná, a jakmile jsme vzlétli do letové výšky, zeptala se nás, zda něco nepotřebujeme.

Nemohla jsem si nevšimnout, že je velice krásná. Měla dlouhé černé vlasy, které jí volně spadaly na záda a dosahovaly až k útlému pasu. Byla vysoká a štíhlá, ale dobře stavěná. Na sobě měla hladkou černou sukni a bílou blůzku. Na nohou měla červené lodičky s vysokými jehlovými podpatky. Já bych si v

něčem takovém v práci asi zlomila nohu.

Vzpomněla jsem si, že mi James nabízel místo své soukromé letušky. Je to snad způsob, jakým získala tohle místo i ona? Chci to vůbec vědět? Masochistická stránka mé osobnosti zajisté ano.

„Spal jsi s ní?“ zeptala jsem se Jamese a snažila se, aby tón mého hlasu zněl nenuceně. Dlouze mě pozoroval a já jsem znala odpověď dřív, než ji řekl.

Raději jsem se podívala z okna.

„S Helenou? Jednou, kdysi dávno, když jsem ji najímal,“ řekl po chvíli. „Otevřeně se mi nabídla a já jsem to přijal. Od té doby však mezi námi nic není. Jsem její šéf a ona moje podřízená, to je celé. Zlobíš se?“

„Je submisivní?“ zeptala jsem se.

Slyšela jsem, jak si nešťastně povzdychl. „Skoro mám pocit, jako by sis se mnou pohrávala. Jako bys mi dávala najevo, že žárlíš. Ne, není. V tomhle ohledu jsme se k sobě nehodili. Ani jsem jí nic takového nenabízel. Jak už jsem řekl, bylo to dávno. Tehdy jsem byl opravdu promiskuitní. Byla krásná a byla k mání, a tenkrát mi to stačilo.“

No samozřejmě, pomyslela jsem si a podivně mě píchlo u srdce. „Tohle zrovna není moc profesionální, spát s každou zaměstnankyní,“ podotkla jsem kousavě.

Vzal mě za ruku. „To není. Ale víckrát jsem to neudělal. To všechno bylo ještě předtím, než jsem tě poznal.“

„Všude, kam půjdeme, budeme zakopávat o ženy, se kterými jsi spal?“ zeptala jsem se.

Sevřel mi ruku. „Všude ne, ale občas ano. Jestli ti to vadí, propustím ji nebo ji přeřadím na jiné místo.

Nechci, aby ti to bylo nepříjemné.“

Podívala jsem se na letušku, která pracovala ve své malé kuchyňce. Byla profesionální a výkonná.

„Víckrát se ti nenabízela?“

„Ne. Řekl jsem jí naprosto jasně, že se to víckrát nebude opakovat. Přijala to s grácií. Je to skutečná profesionálka. Ale jestli chceš, bez jediného slova ji propustím. Chci, abys patřila do mého života, a odstraním z cesty všechno, co tomu bude bránit. Mám ji propustit?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla jsem, ale nepodívala jsem se na něho. Když jsme se spolu milovali, nikdy mi nedovolil, abych se od něho odvrátila. Nikdy by nepřipustil, aby mezi námi vznikl takový odstup. Z nějakého zvláštního důvodu se však zdálo, že mimo postel nechává rozhodnutí na mně. „Zdá se, že je ve své práci dobrá.“

„To tedy je. A připravená k letu, kdykoliv je třeba.“

„Kam vlastně letíme?“ zeptala jsem se, abych změnila téma hovoru. Dívat se na tu ženu a hovořit o ní mi bylo z pochopitelných důvodů nepříjemné.

„Wyoming,“ odpověděl.

Překvapeně jsem se na něho podívala.

„Není to daleko, ale jestli jsi unavená, vzadu v letadle je pohodlná postel, kde si můžeš zdřímnout. Také tam jsou pro tebe nachystané šaty na převléknutí a veškeré toaletní potřeby,“ pokračoval James.

„Proč právě Wyoming?“

„Mám tam koňský ranč. Je to velice útulné a klidné místo. Říkal jsem si, že pro nás dva jako stvořené.

Můžeme si tam den nebo dva odpočinout.“

„Ty nemusíš do práce?“ zeptala jsem se.

„Předal jsem své povinnosti svému managerovi pro Severní Ameriku. Poslední dobou jsem pracoval bez jediného dne volna, a tak si myslím, že mám na odpočinek nárok. Je to velice schopný člověk a jsem si jistý, že to pár dnů zvládne i beze mě. Nemůžu žít jen prací. Musím mít i svůj soukromý život. Bude to poprvé, takže mám možnost si ho otestovat, jestli to zvládne. Když budu potřebovat několik dní nebo třeba i několik týdnů volno, musím si být jistý, že podnik nechávám ve schopných rukou.“

Nečekala jsem, že na svou krátkou otázku dostanu tak vyčerpávající odpověď. Vždy mě dokázal překvapit a já jsem si s nelibostí uvědomila, že má hradba, kterou jsem si vybudovala na ochranu před svůdným panem Cavendishem, pomalu dostává trhliny.

„Já musím být zpátky v práci v úterý večer,“ prohodila jsem.

Usmál se na mě. Zdálo se, že se mu pomalu vrací dobrá nálada. „Já vím.“

Najednou jsem zívla. Uvědomila jsem si, že jsem skutečně unavená a že trocha spánku by mi přišla vhod.

James mě pozoroval. „Můžeme jít do postele,“ navrhl.

„Jsi unavený?“ zeptala jsem se, ale spíše jsem chtěla říct, že pokud se mu nechce, nemusí jít se mnou.

Zkoumavě se na mě zahleděl. „Má drahá, čekal jsem celé týdny, než tě zase uvidím. Spánek je to poslední, na co bych teď myslel.“ Zatímco mluvil, rozepnul mi bezpečností pás, vzal mě za ruku a bez dalších řečí mě vedl do zadní části letadla.

Ještě než jsme došli ke dveřím, pustil mou ruku a prsty zahákl za náhrdelník. Aniž by se na mě podíval, cítila jsem změnu, která se v něm náhle odehrála.

Otevřel dveře a zavedl mě do překvapivě velké ložnice. Vedl mě přes místnost a ukazoval, kde najdu věci, které budu potřebovat. Ve vestavěné skříni viselo dámské oblečení. Mám se zeptat? „Myslíš, že to je moje velikost?“

„Doufám, že ano,“ odvětil mrazivým tónem. „Kupovala je módní návrhářka, kterou zaměstnávám, a ta má tvé přesné velikosti.“

Koupelna byla malá, ale našla jsem v ní všechno, co jsem potřebovala.

Než jsme dokončili krátkou prohlídku, svlékl ze mě černý top, jediným rychlým pohybem mi rozepnul podprsenku a rovněž zip u sukně, která mi sklouzla na zem.

Sklonil hlavu a nečekaně a prudce mě kousl do krku. Bolestí jsem vykřikla. Přisál se k ráně, kterou mi způsobil, a já jsem hlasitě vydechla.

„Nechej si boty, lehni si na záda a roztáhni nohy,“ přikázal mi. Poslechla jsem.

Zpod matrace vytáhl pouta a připevnil mi zápěstí a pak i kotníky. Omámeně jsem sledovala, jak se svléká, a cítila jsem prudký nával touhy. Připadala jsem si jako ve snách.

Jediným rázným pohybem ze sebe sundal košili, a když si rozepnul kalhoty a uvolnil své ztopořené mužství, v očekávání jsem zatajila dech. Kalhoty i spodní prádlo nechal spadnout na zem a ihned přistoupil k posteli.

Dlouho tam nade mnou stál a hladovým pohledem se pásl po mém nahém těle, jako by si chtěl oživit všechny vzpomínky.

„Scházelas mi,“ řekl a já jsem mu to věřila.

Klekl si na zem a dřív, než jsem si mohla uvědomit co dělá, zabořil tvář mezi má stehna.

Když mě dlouze olízl, zalapala jsem po dechu, ale když se rty přisál k mému klitorisu, slastně jsem

zakňourala. Během několika málo vteřin mě přivedl až na samotný okraj vyvrcholení, ale pak se zase stáhl a nechal mě klesnout na zem.

„Jamesi, prosím,“ žadonila jsem.

Nedostala jsem žádnou odpověď, jen letmé pohyby jazyka.

„Pane Cavendishi, prosím,“ zkusila jsem to znovu.

Sunul se po mém těle nahoru a zulíbal každičký kousek plochého břicha, až se dostal nahoru k plným prsům. Přisál se k citlivým bradavkám a hladově je sál, dokud mě znovu nepřivedl na okraj extáze.

Opět se však stáhl. Zasténala jsem.

Nenechal ani kousek mého nahého těla nepovšimnutý. Hladil mě, líbal a dráždil a dotýkal se mě svým ztopořeným mužstvím. Bylo to to nejúžasnější mučení, jaké jsem si dokázala představit.

Toužebně jsem se ho chtěla dotknout, a tak jsem zápasila s pouty na zápěstí, ale marně. Ruce i nohy mě od pout již brněly, ale James byl neústupný.

Znovu jsem se ho snažila přemluvit: „Pane Cavendishi, prosím, už mě nemučte.“ Zcela má slova ignoroval a věnoval se dál své práci.

„Copak mě za něco trestáte, pane Cavendishi?“ vykřikla jsem zoufale.

„Samozřejmě,“ šeptal se rty u mé kůže a jeho hlas zněl jako led. „Nemůžu tě zbičovat. Tohle je jedna z dalších alternativ. Nebo bys dala přednost ranám biče?“

„Ano,“ vyhrkla jsem bez zaváhání. Nedostala jsem však šanci, abych si vybrala. James dál nemilosrdně dráždil mé touhou bolavé tělo. Po tvářích se mi rozkutálely slzy.

„Proč?“ vydechla jsem.

Náhle do mě prudce vrazil dva prsty a já jsem se mu vyklenula v ústrety.

Zatímco mě úmyslně dráždil, jeho vlastní hlas zněl ochraptěle a zastřeně: „Jen aby sis to vyzkoušela, jaké to je. Byl jsem zoufalý. Chtěl jsem tě konejšit, starat se o tebe, být s tebou. Ale tys mě od sebe zcela odřízla a udělalas ze mě naprostého chudáka, který pateticky čeká, až se mu ozveš, a nakonec je vděčný za pár zpráv, které jsi vyvažovala zlatem. Proto chci, abys poznala, jaké to je, když člověk musí čekat.“ Mluvil a zkušeně mě dráždil prsty přesně tam, kde měl.

Napjatě jsem očekávala přicházející orgasmus, když se znovu stáhl. Ve zlosti jsem vykřikla.

Políbil mě. Byl to drsný a hladový polibek. Plenil mé rty a já jsem se zoufale snažila vyklenout a klínem se dotknout jeho mužství. Když se mi to podařilo, ztuhl, ale nehýbal se. Dychtivě jsem se snažila ještě kousek posunout, ale pouta se mi zařezávala do kůže a nepustila mě dál.

„Je mi líto, že jsem se takhle chovala,“ řekla jsem nakonec. „Vyděsils mě. Vyděsils mě tolik, že jsem před tebou chtěla utéct.“

Náhle do mě prudce vnikl.

Hlasitě jsem vykřikla, on zasténal.

Opřel se o lokty a v divokém tempu do mě přirážel, oči vpité do mých. Jedním prstem se zahákl za diamantový náhrdelník a já jsem cítila souznění, které to gesto vyjadřovalo.

„Nikdy v životě jsem se necítil lépe, než když jsem až po okraj zabořený ve tvém těle,“ vzdychl, chytil mou tvář do dlaní a dál pokračoval ve zničujícím tempu. „Pojď, má lásko, pojď.“

A taky se tak stalo. „Jamesi,“ vykřikla jsem a dívala se do jeho očí, které potemněly divokou touhou,

zatímco rovněž dosáhl vrcholu.

Způsob, jakým se na mě díval, ve mně vyvolával bezbřehou touhu. Chtělo se mi křičet. Pokud budu natolik velký blázen, abych jeho pohledu uvěřila, pak budu ztracená.

Kapitola 10

Když James rozvázal pouta a konečně mi uvolnil nohy i ruce, skoro jsem už spala. Nejdříve jsem uslyšela bolestný zvuk, který mu unikl z hrdla, a pak tiché klení. Probudilo mě to ze spánku a otevřela jsem oči. James studoval odřeniny, které pouta zanechala na mé kůži. Já jsem však žádnou bolest necítila, a tak jsem zase klidně upadla do spánku.

Probudila jsem se až tehdy, když mi na nohy natahoval kalhotky. On sám měl na sobě čisté bílé tričko a džíny.

Posadila jsem se na posteli a cítila se překvapivě dobře. Vedle mě leželo tričko, podprsenka a džíny.

„Jestli chceš, klidně si vyber něco jiného. Ve skříni je toho spousta,“ řekl, vyšel z místnosti a s hlasitým zaklapnutím za sebou zavřel dveře.

Šla jsem do malé koupelny, abych se oblékla. V rychlosti jsem se opláchla a natáhla na sebe džíny. S vděčností jsem konstatovala, že mi padnou jako ulité. Byla to přesně moje velikost. Byly dokonce dostatečně dlouhé, s čímž jsem měla často problém. Všimla jsem si, že jsou značky Diesel, kterou jsem obvykle nenosila, protože byla příliš drahá. Byly to bokovky a díky mírně elastickému materiálu mi dokonale obepnuly zadek. Rovněž i tmavá barva se mi líbila. Byla jsem Jamesovým výběrem džínsů doslova nadšená zvláště proto, že já sama jsem při výběru kalhot často skřípala zuby.

Vklouzla jsem do dokonale bílého trička z hebkého materiálu, které mělo na levé straně malou kapsičku. Bylo mnohem upnutější, než bych si vybrala já sama, ale přece si nebudu vymýšlet. Konečky prstů jsem přejela po náhrdelníku, který se leskl ve výstřihu trička. Až teď jsem si všimla, že mi chybí náušnice. James mi je musel sundat a já jsem neměla ani tušení, kam je mohl dát. Řekla jsem si, že se ho na to musím zeptat.

U dveří jsem uviděla botasky v barvě námořnické modři. Když jsem si je obouvala, uvědomila jsem si, že je odněkud znám. Ještě stále jsem na ně zírala, když se otevřely dveře a v místnosti se objevil přesně totožný pár.

„My máme stejné boty?“ zeptala jsem se a nemohla se ubránit úsměvu.

Přitáhl si mě k sobě a dlaní mi přejel po zádech a pak po zadku. „Boty, tričko i džíny ti dokonale padnou.“

Zasmála jsem se. „Je to snad nějaký druh fetiše? Líbí se ti, když jsme stejní?“

Uhladil mi vlasy, vzal do ruky hřeben a začal je česat. „Vlastně to nebylo úmyslné. Jen jsem si všiml, že se ti líbí stejné věci jako mně, a tak jsem bezmyšlenkovitě vzal první věc, která mě napadla. Ale musím říct, že se mi to líbí. Když jsme takhle oblečení, nikdo nebude pochybovat, že patříme k sobě.“ Rozčesané vlasy mi stáhl do pevného ohonu.

Pak se se zasněným pohledem dotkl mého náhrdelníku. Když z kapsy vytáhl malou krabičku, překvapeně jsem se na něho podívala. Vypadala jako krabička na prstýnek.

Zalapala jsem po dechu a zmateně přemýšlela, co by asi mohlo být uvnitř. Když krabičku otevřel a já jsem uviděla čtvercové náušnice vykládané modrými drahokamy, pocítila jsem silnou úlevu. Byly tak nádherné a všechno to bylo tak nečekané, že jsem si je bez námitek nechala připnout na uši. Na krátký okamžik jsem si opravdu myslela, že by to mohl být prsten. Ulevilo se mi, ale zároveň mě tak trochu

zaskočilo, že v krabičce bylo něco jiného, než jsem očekávala.

„To už je moc, Jamesi. Nemusíš mě přece zasypávat dárky. Na něco takového skutečně nejsem zvyklá.“

Lehce se dotkl mých náušnic. „Dělá mi to radost, tak mi to dovol. Skvěle se ti hodí k očím. Věděl jsem to.“

„Co se stalo s těmi druhými? S těmi, které jsem měla na uších. Doufám, že jsem je neztratila?“

Usmál se na mě. „Nemusíš se bát. Dal jsem je do krabičky. Kdy už si zvykneš, že jsem muž, který myslí na vše?“

Povzdychla jsem si. Bylo to zvláštní, ale jeho popis sebe samotného byl dokonalý a mě to z nepochopitelného důvodu rozčilovalo.

Políbil mě na čelo, vzal za ruku a vedl mě ven z letadla.

Když jsme odcházeli, Helena kývla hlavou a popřála nám hezký den. Tak trochu chladně, ale zdvořile jsem odpověděla na pozdrav.

Ocitli jsme se ve zvlněné krajině plné zelených kopců občas přerušené titěrnými pruhy startovacích ploch, které snad někdo mohl nazývat letištěm. Oproti Las Vegas to byla příjemná změna.

„Je tu krásně,“ řekla jsem, když mě vedl k naleštěnému stříbrnému sportovnímu autu. Za ním stály dvě černé limuzíny a já jsem si všimla, že za volantem jedné z nich sedí Clark.

Kožené sedačky ve sporťáku byly blankytně modré, což se dokonale hodilo ke kovovému odstínu auta. Na přední kapotě jsem si všimla, že má ve znaku malou korunku, ale protože jsem se v autech absolutně nevyznala, nevěděla jsem, co je to za značku auta a vlastně mi to bylo jedno. Jediné, co jsem věděla celkem jistě, bylo, že sporťák je mimo můj dostupný cenový limit.

Otevřel mi dveře na straně spolujezdce, pomohl mi se posadit, a dokonce mi zapnul bezpečnostní pás. S úsměvem jsem se na něho podívala.

„Nenechám se připravit ani o jedinou příležitost, kdy tě můžu spoutat,“ řekl a přesvědčil se, že je pás pevně připnutý.

Sám se posadil na místo řidiče a z krabičky na přední palubové desce vytáhl pár slunečních brýlí. Jedny jsem si vzala a poděkovala.

„Ty myslíš opravdu na všechno,“ potvrdila jsem jeho vlastní slova, která pronesl jen před malou chvílí. Jeho pravá ruka, kterou měl položenou na mém koleni, se dotkla zarudlých odřenin na mém zápěstí. „Na všechno zcela očividně ne. Tohle zašlo příliš daleko.“ Nastartoval auto a kývl na řidiče v limuzínách.

Clark předjel před nás a druhé auto zůstalo těsně za námi.

Clark nasadil docela svižné tempo. Než jsme vyjeli na dvouproudovou vozovku, skoro nám zmizel z dohledu. Kochala jsem se pohledem na kopcovitou krajinu, kterou jsme projížděli. James zvládal řízení sportovního auta s nenucenou bravurností, tak jako všechno ostatní.

Netrvalo dlouho a mírně zvlněná krajina se změnila ve vysoké hory, jejichž úpatí byla porostlá borovicemi. Byla to krásná jízda a já jsem si ji skvěle užívala. Dokonce i počasí bylo perfektní. Jako mávnutím kouzelného proutku jsme se přenesli z pouště do zeleného ráje.

James měl ruku položenou na mém stehně a jen občas, když si to vyžadovalo řízení, ji nadzvedl, zařadil rychlost a zase ji položil zpátky.

Nepatrně jsem se zavrtěla v sedačce a snažila se najít pohodlnější polohu. Z naší nadměrné aktivity během letu jsem byla tak trochu rozbolavělá.

James si toho okamžitě všiml. „Jsi bolavá?“ zeptal se mě. Musel trochu zvýšit hlas, abych ho přes

burácení motoru auta a dunění větru vůbec slyšela.

Trochu jsem pokrčila rameny. „Nic hrozného,“ odpověděla jsem. „Rozhodně to není nic takového, co by mi zabránilo si to několikrát zopakovat.“

„Co takhle aspoň šetkrát?“ zeptal se varovně se šibalským úsměvem, oči skryté za tmavými skly brýlí. Nemohla jsem odpovědět jinak než úsměvem.

V duchu jsem si však povzdychla. Neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin a on mě měl zase omotanou okolo prstu.

Bylo těžké se od něho držet dál, a to dokonce když řídil. Bylo to vzrušující a nebezpečné. Dlaní jsem přejela po jeho svalnatém stehně a pevně sevřela vybouleninu mezi jeho nohama. Ohromeně se na mě podíval.

Otočila jsem se dozadu a ujistila se, že jsme mimo zorné pole obou limuzín.

Marně jsem zápasila s knoflíkem na jeho džínsech, a až když jsem použila i druhou ruku, konečně se mi podařilo je rozepnout a osvobodit pevné ztopořené mužství. Sklonila jsem se a dřív, než mohl cokoliv namítnout, jsem ho vzala do pusy. Bezpečnostní pás se mi zařezával do žeber, ale ta trocha bolesti mě rozhodně nemohla zastavit od mého záměru.

Prsty jedné ruky mi vjel do vlasů. „Do prdele,“ zaklel zastřeným hlasem. „Tohle není zrovna bezpečné,“ řekl, ale nezastavil mě.

Mírně jsem zvedla hlavu. „Čím rychleji budeš, tím dřív budeme mimo nebezpečí.“ Strčila jsem si ho zpátky do pusy a oběma rukama ho u kořene pevně sevřela. Nemilosrdně jsem rty klouzala nahoru a dolů a cítila, jak jeho tělo tuhne napětím.

Do dvou minut se mi udělal přímo do pusy. Vůbec jsem netušila, že dokáže být tak rychlý. Když jsem polykala jeho horké semeno, slyšela jsem, jak hlasitě kleje a vzdychá.

„Sakra, do prdele, Bianco, to už je moc. Málem jsem vyjel z cesty.“ Napřímila jsem se a spokojeně se usmála. Víčka jsem měla ztěžklá touhou. Fascinovaně na mě zíral. „Ty budeš jednou moje smrt.“

Byli jsme na cestě asi hodinu, když James náhle zpomalil a sjel z cesty uprostřed zdánlivě ničeho. Všimla jsem si, že Clark zahnul už před námi. James ho následoval a vjel na udržovanou, úzkou cestu. Za chvíli jsme projeli velkou kovanou branou, která i když byla jen kousek od čtyřproudové cesty, nebyla z ní prakticky vidět.

Jeli jsme asi dalších dvacet minut zvlněnou krajinou, potom jsme projeli dubovým lesem a nakonec jsme vjeli na náhorní plošinu. Zdejší travnaté kopce byly posety borovicemi. Proti Las Vegas to byla až neskutečná proměna. Takový kus země, kterou by chtěl vlastnit každý muž.

„Už jsme skoro tam,“ řekl James s rukou na mém koleni.

Malou chvilku předtím, než jsme dojeli na ranč, jsem před sebou uviděla několik nízkých budov.

Objevily se tak náhle, že se zdály až neskutečné.

James zajel přímo před hlavní budovu. Všechny domy si byly podobné. Postavené z elegantního tmavého dřeva v moderním stylu s velkými okny. Vypadaly jako ultramoderní chaty uprostřed divokého lesa. Směsice moderny a přírodních materiálů dodávala celému místu nádech luxusu a pohodlí. Tento styl byl zřejmě Jamesovou specialitou.

„Je tady krásně,“ řekla jsem.

Potěšeně se usmál. „Stáje jsou vzadu, ale dovol mi, abych tě nejdříve provedl po domě.“

„Viděla jsem je, když jsme přijížděli. K čemu jsou všechny ty ostatní budovy? Dům se zdá dostatečně velký sám o sobě.“

„Pro personál,“ řekl, když mi pomáhal z auta.

Provedl mě domem místnost po místnosti. Samozřejmě že byl úchvatný.

„Interiér jsi navrhoval sám,“ konstatovala jsem. Nemusela jsem se ho ptát, protože všude, kam jsem se jen podívala, jsem viděla jeho osobní styl. Moderní podlahy a stěny se mísily s rustikálními stoly a s nábytkem zdejšího koloritu státu Wyoming.

Jen mlčky přikývl a provedl mě obrovským obývacím pokojem. Ukázal mi všechny místnosti v přízemí a upozorňoval na různé detaily.

„Jak je možné, že nikde nevidím žádné parohy?“ zeptala jsem se s předstíraným údivem. Potutelně se na mě podíval.

Když jsme vyšli do prvního patra, uvědomila jsem si, že bych se potřebovala trochu prospat. Snažila jsem se potlačit zívnutí, ale marně.

Podíval se na mě. „Čas na spánek,“ řekl. Přikývla jsem, i když to nebyla otázka.

„Prohlídka zbytku domu může počkat.“

Zavedl mě do velké místnosti, která zcela zjevně patřila pánu domu. Hned vedle byla nepatrně menší místnost, která sloužila jako šatna a v níž visela nekonečná řada oblečení. Dobrá polovina byla dámská. Střelila jsem po něm pohledem.

„Čí jsou všechny ty šaty?“ zeptala jsem se. Snažila jsem se o nenucený tón, ale přesto jsem zněla upjatě. Vážně se na mě podíval. „Tvoje. Přece jsem ti říkal, že jsem pověřil svou módní návrhářku, aby ti nakoupila vše, co budeš potřebovat. Můžeš si vybrat, co se ti jen bude líbit. Myslel jsem, že to tak bude

vhodnější, aby ses nemusela balit pokaždé, když pojedeme do některého z mých domů.“

„Myslela jsem, že se jedná o dům v New Yorku, a i to je přehnané. Nemůžeš mi přece nakupovat tolik oblečení, Jamesi. To je příliš.“

„To nic není,“ odsekl poněkud úsečně. Z věšáku vzal malou průhlednou košilku a podal mi ji. „Obleč si to a běž do postele,“ rozkázal mi a začal se svlékat.

„Je to vždycky stejné? Když vidím tvůj šatník, mám pocit, že jsi zvyklý žít se ženou. Děláš to takhle vždycky?“

„Samozřejmě že ne! Nikdy jsem se žádnou ženou nežil a ani jsem o tom neuvažoval. Ty budeš první, pokud se mi tedy podaří tě přesvědčit,“ ujistil mě a svlékl si košili. „Jakmile se konečně domluvíme, všechno ostatní bude snadné,“ pokračoval nenuceně. „Ve všech mých domech na tebe čeká podobný šatník, do kterého si můžeš přidat, co budeš chtít. A jestli máš pocit, že bys chtěla něco změnit ve vybavení domu, prosím, klidně mi to řekni a já se o to postarám. Jistě víš, že jsem docela majetnický a že rád rozhoduju, kde a v čem budu žít, ale chci, aby ses tady cítila dobře a abys věděla, že co je mé, je i tvé.“

Zůstala jsem nehybně stát. Věci, které právě řekl, se vůbec neshodovaly s nevzrušeným tónem, jakým je řekl. Nějak jsem si to nemohla dát dohromady.

„To nemůžeš myslet vážně,“ řekla jsem mírně.

„Co nemůžu myslet vážně?“

„Že bys chtěl se mnou žít.“

„Podle výrazu tvé tváře mám pocit, že tobě se ta představa nezamlouvá, ale upozorňuju tě, že jsem velice rozhodný muž a že dokážu být přesvědčivý. Měla bys o té možnosti začít alespoň přemýšlet.“

Pustila jsem to z hlavy a začala se svlékat. Možná říká tak zvláštní věci proto, aby mě vykolejil a zabránil tak, abych se ptala na to, co je mu nepříjemné. Možná. Ale tak či onak, místo toho, abych se jeho nabídkou cítila zaskočená a vyděšená, necítila jsem vůbec nic. Nepřipouštět si žádné další problémy to byla moje obvyklá reakce a já jsem za ni byla vděčná.

„Jsi blázen,“ řekla jsem lehkým tónem, zatímco jsem si oblékala košilku, kterou mi připravil.

Vklouzla jsem pod přikrývku jeho jak jinak než obrovské postele. Došel ke mně a zůstal stát těsně po mém boku.

„No, zřejmě to není ta nejhorší reakce, jakou jsem mohl čekat. Bál jsem se, že začneš křičet a utíkat z domu, takže tohle je vlastně vcelku pozitivní,“ řekl stále stejně nevzrušeným tónem. Uvědomila jsem si, že přesně takový tón používá, když mluví po telefonu se svými zaměstnanci a když uzavírá obchody.

Slyšela jsem, že odešel do koupelny a nezavřel za sebou dveře. Pustil sprchu. Usnula jsem dřív, než přišel ke mně do postele.

Kapitola 11

Když jsem se probudila, cítila jsem za sebou Jamesovo horké tělo. Hodiny na nočním stolku ukazovaly půl druhé odpoledne. Spala jsem víc než čtyři hodiny a nutně jsem potřebovala sprchu. Opatrně jsem vyklouzla z jeho objetí a vydala se do koupelny. Potichu jsem za sebou zavřela dveře. Zdálo se, že James spí méně, než by potřeboval, a tak bych si připadala hloupě, že ho budím, když tvrdě usnul.

Právě jsem si z vlasů vymývala kondicionér, když jsem na zádech ucítila jeho nahé tělo. Vyděšeně jsem sebou škubla.

„Dobré ráno,“ šeptal se rty přitisknutými k mému krku. Natáhl se dopředu a do dlaní si napumpoval trochu mýdla. Jeho mužství bylo jako vždy tvrdé a přitisknuté k mému zadku. Jednou rukou mě začal mydlit a mazlit se s mými prsy. I když jsem už byla umytá, nic jsem nenamítala. Kdo by taky namítal?

Cítila jsem, že druhou rukou mydlí sám sebe. Soustředil se především na svůj pevný penis, který držel v dlani a klouzal po něm nahoru a dolů, stále dokola. Pak vklouzl mezi má stehna a věnoval mi stejnou pozornost, jeho hbité a zkušené prsty se citlivě probíraly každičkým záhybem.

„Polož si ruce na zeď,“ řekl, když nám oběma několik minut dopřál slastného laskání.

Poslechla jsem ho a dlaněmi se zapřela o hladkou stěnu. Popadl mě v pase, mírně nadzvedl, tvář mi zabořil do krku a prudce vnikl do horkého lůna vlhkého očekáváním. V divokém tempu do mě začal přirážet, zas a znova, jako by se nemohl nabažit. Každičkým svým pohybem mě přiváděl stále blíž a blíž bouřlivému vyvrcholení. Sténala jsem rozkoší a oddávala se slasti, kterou mi přinášelo jeho ztopořené mužství narážející do mého nitra. Jednou rukou mě stále držel v pase a druhou se věnoval plným prsům dychtícím po jeho dotecích. Mezi palec a ukazovák vzal touhou zduřelou bradavku a sevřel ji tak pevně, až jsem vykřikla bolestí. V tutéž chvíli mě zezadu kousl do krku.

Okamžitě jsem vyvrcholila a přerývaně křičela jeho jméno. Jméno James snad nikdy nemělo tolik slabik.

„Jsi dokonalá,“ zasténal mi do ucha. „Řekni, že jsi moje. Potřebuju tě, Bianco. Potřebuju vědět, že patříš jen mně.“

„Ano,“ vydechla jsem zcela soustředěná na druhý orgasmus, který začal otřásat mým tělem.

„Řekni to,“ vyštěkl.

„Jsem tvoje, Jamesi. Patřím jen tobě.“

„Teď pojď,“ rozkázal a s hlasitým výkřikem do mě vystříkl horké semeno. Ten výkřik mě zcela pohltil a já jsem se ztratila ve vlnách rozkoše a uvolnění.

Jednou rukou mě přidržoval, abych se udržela na nohou, a druhou mě znovu omyl. „Nikdo jiný by ti to takhle neudělal, Bianco. Vůbec o tom neuvažuj. Jsi stvořená jen pro mě.“

Otřel mě měkkou osuškou a donesl do postele, kde mě opatrně položil na měkkou matraci. „Přinesu ti oblečení. Chci tě obléct.“

Nevracel se několik minut, a když se konečně objevil, pohled na něj mě donutil, abych se nadzvedla na loktech a pořádně si ho prohlédla. Měl na sobě světle hnědé jezdecké kalhoty, které ho obepínaly jako druhá kůže, a tmavé chrániče dosahující po kolena. Ke kalhotám si vzal zářivě bílé tričko. Poddajná látka obepínala dokonalé tělo a nenechávala žádný prostor pro představivost. Bylo to perfektní a absolutně

sexy. Údivem mi klesla brada. Lišácky se na mě usmál.

Na noční stolek vedle postele odložil hromadu oblečení a začal slastně zdlouhavý proces mé přípravy na jízdu na koni. Nejdříve začal oblékat mou spodní polovinu těla. Opatrně mi navlékl krajkové kalhotky, přičemž se dotýkal a laskal se s každým centimetrem kůže, se kterým se cestou potkal. Pak následovaly přiléhavé jezdecké kalhoty.

„Nejsou mi malé?“ zeptala jsem se.

„Ne, přesně takové mají být. Za chvíli se ti přizpůsobí a budou tě obepínat jako druhá kůže.“ Zatímco mluvil, vytáhl mi kalhoty až do pasu. Políbil mě na břicho a konečky prstů opatrně přejel po blednoucích podlitinách na mých žebrech. Dělal to tak často, že se to stalo příjemnou rutinou.

Na chodidla mi navlékl vlněné ponožky, ale předtím políbil každičký můj prst. Pak následovaly hnědé kožené boty, stejné jako ty Jamesovy. „Boty se také musí přizpůsobit. Kůže za chvíli změkne a poddá se přesně tvé noze,“ vysvětloval mi.

Poté se přesunul k mé horní polovině těla. Podařilo se mu obléct mi sportovní podprsenku, aniž bych se musela posadit. Než ji však vpředu s lítostivým pohledem zapnul, důkladně se polaskal s každým mým ňadrem a do pusy vzal každou bradavku. Pak mě posadil a přes hlavu mi navlékl bělostně bílé tričko z měkké bavlny.

Usmála jsem se na něho. „Zase máme stejné oblečení, ty výstředníku.“

Také se usmál. „Zjistil jsem, že se mi to líbí. Nemůžu slíbit, že to je naposledy.“ Po těch slovech mě vytáhl na nohy a upravil mi tričko.

„Uvědomuješ si, že jsem se mohla obléknout i sama, že ano?“

S úsměvem kývl hlavou. „Pokud ti to nevadí, raději to dělám sám.“

Jen jsem pokrčila rameny. Nikdy předtím se o mě nikdo takhle nestaral a já jsem s překvapením zjistila, že je to velmi příjemné a lichotivé. „Když se mi tak věnuješ, připadám si zvláštní. Jedinečná. Líbí se mi to. Líbí se mi všechno, co se mnou děláš.“

Vzal mou tvář do dlaní a podíval se mi přímo do očí s takovou něhou, že jsem měla co dělat, abych jeho pohled zvládla a neuhnula. „Jsi jedinečná. Pro mě jsi ta jediná na celém světě. Ale nevím, jak tě mám o tom přesvědčit.“

Ztratila jsem řeč. Říkal mi ta nejpodivnější slova. Slova, na která jsem nebyla připravená, že je kdy uslyším.

Náhle se hlasitě ozval můj žaludek a přerušil až příliš dojemnou chvíli.

Políbil mě na čelo a vzal za ruku. „Pojď, teď tě nakrmím. Málem bych tě nechal umřít hlady.“

Vedl mě přímo do kuchyně, kde atraktivní černovlasá žena připravovala božsky vonící jídlo. Na Jamese se zářivě usmála, ale mě přivítala poněkud chladněji, i když ve vší zdvořilosti. „Uvařila jsem dušené kuřecí chilli s fazolemi, pane. Ještě udělám pár sendvičů. Jestli máte chuť na něco jiného, stačí říct.“

„Dáme si sendviče a čerstvou zeleninu ze zahrady. Chilli si necháme na večeři. Budeme jíst v jídelně, Sáro,“ řekl, aniž by se mě zeptal, zda souhlasím. Poté mě zavedl do honosné jídelny.

„Když jsme jen dva, proč se nenajíme v kuchyni nebo v nějaké menší místnosti?“ zeptala jsem se.

„Protože tady budeme mít soukromí,“ vysvětlil mi a přitáhl si mě k sobě, aby mě dlouze políbil. Byl to sladký něžný polibek, který však ve mně dokázal rozechvět každičký nerv. Rukama mi vjel do vlasů a mé omámené mysli chvíli trvalo, než jsem si uvědomila, že je začal splétat do pevného copu. Se zklamaným povzdechem jsem se kousek odtáhla, ale on jen sklonil hlavu a rty přitiskl na můj krk. James dokončil

svou práci a těsně předtím, než do místnosti vešla Sára, usadil mě ke stolu.

Žena před nás položila obrovský tác, na kterém byly krůtí sendviče z tmavého chleba obložené plátky bílého sýru a k tomu čerstvá zelenina. Chleby byly skvělé a zelenina chutnala přímo božsky. Každý sendvič byl namazaný silnou vrstvou kořeněné směsi, která byla i ve velké misce hned vedle zeleniny a sloužila jako dip.

Hladově jsem se pustila do jídla. Bylo to skvělé. „S takovou budu muset začít držet dietu, nebo se za chvilku neunesu. Jsem zvyklá jíst zdravě a střídmě. Ty sice také jíš zdravě, ale střídmost v tvém slovníku asi neexistuje.“

Zkoumavě se na mě podíval. „Ty přece nemáš zapotřebí držet dietu.“

Jen jsem mlčky pokrčila rameny a pokračovala v jídle. Panu Dokonalému, který na sobě nemá ani gram tuku, se to lehce řekne, pomyslela jsem si.

James dojedl dříve než já. „Vadilo by ti, kdybych si vyřídil několik telefonátů?“ zeptal se mě zdvořile.

Zakroutila jsem hlavou, že mi to nevadí, protože jsem věděla, že má spoustu práce, kterou zanedbává jen kvůli mně.

V klidu jsem dojedla a čekala dalších asi deset minut, zatímco James telefonoval a v laptopu kontroloval došlou poštu.

„Mohla bych se jít zatím podívat na koně?“ zeptala jsem se. Přikývl a bezmyšlenkovitě mávl rukou.

„Nemusíš pospíchat,“ řekla jsem, než jsem odešla. Měla jsem mlhavou představu, kde stáje jsou, a tak jsem se vydala tím směrem. Než jsem však vyšla z obrovského domu, málem jsem se ztratila, ale nakonec se mi přece jen podařilo najít ty správné dveře a vyjít ven. Najít cestu ke stájím bylo mnohem snadnější, protože budova byla tak veliká, že jsem ji nemohla prostě přehlédnout.

Vešla jsem dovnitř velkými otevřenými vraty a rozhlédla se kolem sebe. Po obou stranách uličky byla čistá stání, ale většina z nich zela prázdnotou. Došla jsem k prvnímu stání se zvířetem. Byl to překrásný hnědák s něžným pohledem, který ke mně natáhl hlavu. Začal mě ohmatávat měkkými pysky. Zřejmě hledal něco k zakousnutí, jenže já jsem bohužel nic nepřinesla a nevěděla jsem, kde bych našla něco, co bych mu mohla nabídnout.

„Když jí dáte jablko, bude vás milovat,“ ozval se za mnou hluboký neznámý hlas s cizím přízvukem. Říkala jsem si, že je to možná Francouz, ale nebyla jsem si jistá. Trochu mě překvapilo, že ve stáji nejsem sama, i když by nemělo. Přece jsem mohla tušit, že tady budou nějací lidé. Ještě více mě však překvapilo, když jsem se otočila a uviděla ho.

Přede mnou stál vysoký muž s černými hladce učesanými vlasy a s milým úsměvem. Byl neuvěřitelně krásný s vlídným výrazem ve tváři. Hádala jsem, že mu může být asi tak třicet. Měl na sobě podobný oděv jako já a poddajná látka bílého trička odhalovala pevné svaly. Ve snědé tváři mu zářil úsměv s dokonale bílými zuby. Podívala jsem se do jeho oříškově hnědých očí a také se usmála.

Zkoumavě si mě prohlížel stejně jako já jeho.

Když jsem v jeho ruce uviděla jezdecký bičík, zatajil se mi dech. Samozřejmě že byl určený pro koně, ale on vypadal jako muž, který si dokáže podmanit ženu, a má nově probuzená sexualita mi začala v hlavě přehrávat obrazy, co všechno by s tím bičíkem mohl dělat.

Přistoupil ke mně blíž, natáhl ke mně jednu ruku a druhou poplácal koně po šíji. Přijala jsem nabízenou ruku a on ji něžně sevřel. Rozpačitě jsem couvla.

„Jmenuje se Nanny. Je to skvělá kobylka.“ Přistoupil k vaku poblíž jejího stání, vytáhl z něho jablko a podal mi ho. „Jestli hledáte koně, který vás bude zbožňovat, už nemusíte. Lepší než je Nanny, nenajdete. Je poslušná jako ovečka. I když vy nevypadáte na ženu, která oceňuje poslušnost. Mimochodem já jsem Pete. Trénuju koně pro pana Cavendishe.“

Usmála jsem se na něho a snažila se kobylku nakrmit jablkem. Když mi chtěla ovoce vzít z ruky, vyděšeně jsem vykřikla a uskočila.

Pete se zasmál a stoupl si těsně za mě. „Takhle ne, mon chere.“ Vzal mě za ruku a upravil ji tak, aby mé prsty netrčely jako terč pro koňské zuby. „Nikdy koni nenabízejte svůj prst, protože si můžete být jistá, že si ho vezme.“ Položil mi na nataženou dlaň jablko a kobylka si ho tentokrát vzala, aniž by přitom ohrožovala mé prsty.

Jakmile Nanny snědla jablko, rychle jsem se od Peta odtáhla.

„Já jsem Bianca,“ řekla jsem podivně přiškrceným hlasem.

Mrkl na mě. „Já vím, kdo jste. Jste děvče mého šéfa. Pojďte za mnou, něco vám ukážu.“ Otočil se a bez zaváhání předpokládal, že ho budu následovat.

Ví, že patřím k Jamesovi, takže bych s ním měla být v bezpečí, pomyslela jsem si. Nebo snad ne?

Na chvíli jsem zaváhala, ale pak jsem se vydala za ním.

Kapitola 12

Zavedl mě k velké dobytčí ohradě, ve které pobíhal nádherný plavý kůň. Okamžitě upoutal mou pozornost.

„Zvířeti s takovou barvou srsti říkáme palomino. Tmavší spodní srst se světlejšími žíněmi. Tahle palomino je navíc čistokrevná, což je velice vzácné. Jmenuje se Princezna a šéf chce, abyste se na ní naučila jezdit. Nemá žádné špatné zlozvyky, takže vás ani žádné nenaučí. Problém může být v tom, že Princezna je osobnost, a jako taková dokáže být občas hezky lstivá.“

S údivem jsem zírala na překrásné zvíře. Kobylka už byla osedlaná a nervózně pohazovala hlavou. Všimla jsem si, že ostatní koně ze stájí jsou na velké pastvině hned za ohradou.

„Chcete se na ní projet, abyste věděla, jak vám bude sedět?“ zeptal se mě Pete s úsměvem. Lokty měl opřené o vrchní příčku ohrady. „Pan Cavendish říkal, že máte nějaká zranění, takže dneska bychom začali jen zlehka. Určíte si tempo, jaké vám bude vyhovovat.“

„Vy mě budete učit jezdit na koni?“ zeptala jsem se překvapeně. Myslela jsem, že to bude dělat James.

Jenže takhle to bude asi rozumnější.

Pokrčil rameny. „Kdo jiný? Trénuju koně, tak proč bych nemohl učit lidi na nich jezdit?“

„V pořádku. Ráda se na ní projedu. Je nádherná.“ Uličnicky se pousmál.

Po zádech mi přejel mráz, ale rozhodně to nebylo nepříjemné.

„Stejně jako její jezdkyně,“ řekl a v jeho hlase se odrážel hřích. „Už chápu, proč vás šéf chce na ní vidět. Pojďme, pomůžu vám se na ni posadit.“

Trochu jsem po jeho slovech zrozpačitěla, ale následovala ho k palomino. Zvíře ke mně sklonilo hlavu a já je pohladila po krásné plavé hřívě.

„Zdá se, že se jí líbíte,“ poznamenal Pete. Měla překrásné jantarové oči. „Tak pojďme, mon chere,“ řekl Pete a postavil se těsně vedle koně.

Přistoupila jsem k němu blíž, ale ne dostatečně. Nesouhlasně sykl. „Já nekoušu. Pojďte, pomůžu vám do sedla.“

Přistoupila jsem tedy ještě kousek, až jsem cítila jeho blízkost. Chytil mě za ramena a natočil ke koni.

Bylo to něžné gesto, ale dominantní. Zhluboka jsem se nadechla.

Najednou mě popadl v pase a posadil na koně.

„Nohy dejte do třmenů,“ řekl, aniž by se třeba jen trochu zadýchal z toho, jak mě vyhodil do sedla. Udělala jsem, co říkal, a kobylka nervózně přešlápla z nohy na nohu. „Tohle je nejdůležitější část. Když se naučíte správně sedět, všechno pak už půjde samo. Vypadáte velice přirozeně, takže to snad nebude problém.“ Zatímco mluvil, chytil mě za stehno a přitiskl ho ke koni.

Pak rukou sklouzl dolů ke kotníku a vytočil mi chodidlo do správného úhlu. „Patu tlačte dolů a prsty dovnitř. A nezapomeňte ji pevně sevřít stehny. Má citlivé pysky, což je dobře. To proto nemá žádné špatné zlozvyky, ale také to znamená, že otěže musíte používat jen zlehka. Velmi zlehka. Většinu práce odvedou vaše nohy.“

Pozorně jsem naslouchala jeho instrukcím a dělala vše, co mi říkal.

„Skvěle,“ řekl s uznáním. „Vaše nohy vypadají opravdu dobře. Pan Cavendish říkal, že předtím jste

toho moc nenajezdila, takže zřejmě to musíte mít v krvi, jinak by vám to tak rychle nešlo. Navíc máte nohy, pro které by člověk vraždil.“ Po poslední větě se na mě usmál a já jsem se mimovolně začervenala.

Ten chlap mě z nějakého neznámého důvodu znervózňoval. Přešel na druhou stranu koně a spokojeně zamlaskal, což způsobilo, že jsem zrudla ještě o trochu víc.

„No podívejme,“ zamumlal. „Druhé nohy jsem se nemusel ani dotknout a máte ji přesně tak, jak má být.“ Vytáhl jezdecký bičík, který měl zasunutý ve vysokých holínkách, a lehce mě jím pohladil po zádech. V šoku jsem doširoka rozevřela oči a tázavě jsem se na něho podívala. Ráda bych věděla, co to má

znamenat.

„Narovnejte se, mon chere,“ pobídl mě a já jsem automaticky poslechla. „Tak, teď je to dokonalé,“ řekl, ale bičík stále nechával kousek od mého zadku. „Cítíte se na to, že byste se kousek projela?“

Přikývla jsem a koutkem oka jsem zahlédla pohyb. Otočila jsem se a uviděla Jamese, který k nám přicházel směrem od stájí. Zdálo se, že mu něco vadí.

V tu chvíli si ho všiml i Pete a tázavě se na svého šéfa podíval.

James však nic neřekl, dokud nedošel těsně k druhému muži. James byl jen o malý kousek vyšší než Pete, ale přesto mu to dalo výhodu, aby na svého podřízeného shlížel spatra.

„Dej mi ten bič, Pete,“ řekl skrze zaťaté zuby. Pete poslechl, i když se tvářil velmi překvapeně.

„Biancu budu učit jezdit sám. Už nikdy se jí nedotkneš rukou ani ničím jiným. Rozumíš?“ ujistil se James rozzlobeným hlasem. Ruce měl zaťaté v pěst, v jedné svíral dotyčný bičík.

Pete s úšklebkem přikývl.

„Teď nás nechej o samotě, Pete,“ rozkázal James.

Pete beze slova odešel, i když poněkud váhavým tempem.

Pak se James otočil ke mně. V jeho očích byla zlost, ale i bolest. Nerozuměla jsem tomu. Nerozuměla jsem jemu.

Volnou rukou mě chytil za stehno, sklonil hlavu a tvář přiložil na mou nohu. Natáhla jsem ruku a pohladila ho po vlasech. Zachvěl se.

Jednou se z něho určitě zblázním, pomyslela jsem si. Zesměšnil mě i mého trenéra, ale právě teď mi to bylo jedno. Bolest z něho doslova prýštila a já jsem ho zoufale chtěla utěšit. Z nepochopitelného důvodu jsem se nemohla dívat, jak trpí, i když by si to někdy zasloužil.

„Nemůžu to vidět, Bianco,“ řekl konečně zastřeným hlasem. „Nesnesu pohled na to, když se tě dotýká někdo jiný. Nejraději bych ho zabil. Pročs mu to dovolila. Chceš ho?“

Znovu jsem ho pohladila po vlasech. „Jen mě učil jezdit na koni, Jamesi. Jednal jsi přehnaně. Snažil se mi ukázat, jak mám správně sedět.“

„Viděl jsem tvou tvář. Reagovalas na něho. Nelži mi, znám ten pohled. A on zase chtěl tebe. I jeho tvář jsem viděl.“

Ztuhla jsem. Možná jsem jistým způsobem skutečně na jeho doteky reagovala, ale to ještě neznamená, že bych s ním chtěla něco mít. Byla to jen mimovolná reakce ženy, která se seznámila s mužem, u něhož vycítila, že o ni jeví zájem. Jen zřídka kdy jsem k někomu cítila něco jako přitažlivost. Nebylo to však nic ve srovnání s tím, co jsem cítila k Jamesovi, kdykoliv jsem ho uviděla nebo když se mě dotkl.

Olízla jsem si rty. „Nic to neznamenalo. Ten bičík mě trochu překvapil. Myslím, že víš proč. Nemyslím si však, že by ho použil jako ty.“

„Choval se k tobě dominantně a tys ho poslouchala. Vím, co jsem viděl.“

Dále jsem ho hladila po vlasech a snažila se najít správná slova. „Pokud to skutečně bylo tak, jak říkáš, rozhodně to nebylo úmyslné a vůbec tomu nerozumím. I kdyby si ke mně něco dovolil, což se nestalo, tak bych ho odmítla.“

Když jsem se odmlčela, potřásl hlavou. „To nestačí, Bianco. Všechno není jen o sexu. Je to o poslušnosti a o vlastnictví. Chci, abys mi slíbila, že už nikdy žádnému muži nedovolíš, aby se tě dotkl. A kdyby to i udělal, tak se okamžitě odtáhneš. I kdyby to mělo být třeba tady,“ řekl a dotkl se mého lokte. V jeho očích plál vztek a beznaděj.

Zamračila jsem se. „Stephan…“

„O Stephanovi nemluvím. Stephan je samozřejmě výjimka.“

Povzdychla jsem si a podívala se na něho. „Chceš toho po mně příliš, Jamesi. Piloti se s letuškami líbají při každém setkání. Už tak jsem jiná než ostatní a nechci na sebe ještě zbytečně upoutávat pozornost tím, že budu dělat drahoty, jako by o něco šlo. Je to prostě takový zvyk. A většina mužů, kterých se dotýkám, jsou gayové, jak jistě víš.“

„To je v pořádku. O těch nemluvím. Chci jen, abys vždycky přemýšlela a zkusila si představit, jak mi asi bude, když uvidím, že se tě ten muž dotýká. A pokud si myslíš, že by mi to mohlo vadit, tak mu to prostě nedovol. Co říkáš? Šlo by to?“

Upřeně jsem se na něho podívala. „A co ty? Jaká pravidla můžu nadiktovat tobě?“

Napřímil se a zvedl ruce, jako by se vzdával. „Jaké chceš. Udělám pro tebe úplně všechno, jen když tě to potěší.“

„Dobře. Ani tebe se nikdo jiný nesmí dotýkat.“

„To není žádný problém. Ujednáno.“ Zavřel oči a znovu se tváří opřel o mé stehno. „Když jsem viděl, jak se tě dotýká tím bičíkem, myslel jsem, že z toho zešílím. Pořád to vidím před očima a nemůžu si to vyhnat z hlavy. Nejraději bych ho roztrhl vejpůl, ten zatracený děvkař. Musí dostat každou ženskou, kolem které se jen ochomýtne.“

Málem jsem vyprskla smíchy. James by mohl vyprávět… Nakonec jsem si však řekla, že bude lepší, když budu mlčet.

Hladila jsem ho po vlasech a snažila se ho uklidnit. Měl neobyčejně hebké vlasy, ale přitom silné a nepoddajné. Upravila jsem jeden nazlátlý pramen, který mu spadl do čela.

Zůstali jsme tak několik minut, nikdo z nás nepromluvil. Princezna nervózně přešlápla z nohy na nohu, ale jinak se zdálo, že je velice chápavá. James ji začal hladit po šíji a tišil ji klidnými slůvky, ale tvář měl stále přitisknutou k mému stehnu.

Konečně se napřímil, vložil mi do rukou otěže a zkušeným pohledem zkontroloval správnost mého držení těla. Jedním prstem se dotkl místa mezi mými lopatkami. „Musíš se napřímit,“ instruoval mě.

„Výborně,“ řekl, když jsem poslechla. „Ten mizera,“ vyhrkl náhle. „On tě posadil na koně bez helmy?“ Natáhl ke mně ruce, jako kdyby bral do náruče malé dítě.

Naklonila jsem se k němu a on mě sundal z koně jako hadrovou panenku.

Zasmál se. „Budeme muset zapracovat na tvém seskakování z koně. Ale teď pojď. Musíme se podívat po helmě.“

Několik jsme jich našli v místnosti, které říkal sedlovna. Vzal ze stěny jednu černou helmu a nasadil mi ji na hlavu.

„Netlačí tě?“ zeptal se.

Zakroutila jsem hlavou. Zavedl mě zpátky k Princezně, která v prázdné ohradě chodila do kruhu.

Zamlaskal na ni a ona k němu poslušně přišla a zůstala nehybně stát, jako by čekala, až na ni nasednu. James se rozhlédl kolem sebe a zamračil se. „Kde je nasedací blok?“ zeptal se a podíval se na mě. Pokrčila jsem rameny a nechápala, proč si myslí, že bych to měla vědět.

„Kde jsi nasedla na Princeznu?“

Ušklíbla jsem se a ukázala mu, kde to bylo.

„Tady,“ řekla jsem, i když jsem nechápala, proč to potřebuje vědět. Zamračil se. „Jak?“

„Pete mě vysadil.“

„Ten parchant,“ procedil skrze zuby, ale to bylo vše.

Vysadil mě stejně jako Pete, ale tentokrát jsem už věděla, co mám dělat s nohama, takže mi nemusel radit. Posadila jsem se v sedle tak, jak mi ukázal Pete. Narovnala jsem se, paty tlačila dolů, špičky dovnitř a stehny sevřela plece koně. Pevně jsem uchopila otěže, ale jen tak, abych nevyvinula zbytečný nátlak.

„Výborně. Jsi přirozený talent. Vypadáš, jako by ses v sedle narodila. Cítíš se na to, aby ses s ní kousek prošla?“

Přikývla jsem.

„Mám ji vést nebo to zvládneš sama? Hlavně nezapomeň, že s otěžemi musíš zacházet velice opatrně. Tahle kobylka je na uzdu citlivá. Posuň se v sedle a ukaž jí, kam chceš, aby šla. U plnokrevníků se pracuje především nohama. Když zatáhneš za opratě příliš silně, začne se vzpínat. Je to jasné?“

Zmínka o tom, že by se mohla postavit na zadní, mě trochu znervózněla, ale řekla jsem si, že to alespoň zkusím, a znovu jsem přikývla.

Odepnul vodící lano a kousek poodstoupil. Tvářil se trochu ustaraně, což mi zrovna nadvakrát nepomohlo. „Dobře. Teď ji veď okolo ohrady. Pobídni ji stehny.“

Udělala jsem to. Opratí jsem se skoro ani nedotkla a stehny ji navedla vždy tam, kam jsem chtěla zatočit. Krásně mě poslouchala. Měla klidný a dlouhý krok. Pohybovala se tak měkce, že jsem v pohmožděných žebrech necítila žádnou bolest.

„Výborně, lásko. Jde ti to skvěle. Nebolí tě nic?“

„Vůbec ne. Chodí, jako by se vznášela.“

James přikývl. „Je to má nejlepší kobylka. Hotový poklad. Myslíš, že bys zvládla klusat?“ Dychtivě jsem přikývla. Už jsem se nemohla dočkat, až se konečně rozjedeme.

„Zaveď ji ke mně.“

Pobídla jsem Princeznu a ta skvěle poslechla. James ji poplácal po šíji a pak ruku přesunul na mé stehno. Usmál se na mě. „Začneme s lehkým klusem. Umíš vysedávat? Na jednu dobu se musíš postavit v třmenech a na druhou zase dosednout. Rozumíš?“

Zakroutila jsem hlavou. Neměla jsem ani páru o tom, co mi tady říká.

Jednu ruku mi položil na zadek, druhou k pasu. Mírně zatlačil a já jsem se postavila v třmenech.

„Budeš se pohybovat nahoru a dolů, přesně jako teď.“ Nechal mě dosednout zpátky do sedla.

„Je to jako při milování, když jsi nahoře,“ řekl s úšklebkem. „Předstírej, že se chceš udělat v sedle.“

Kapitola 13

Užasle jsem se na něho podívala. Nevěděla jsem, zda si ze mě dělá legraci nebo je to jeho další perverzní fantazie.

Lišácky se usmál. „To je v pořádku. Ty vlastně nemůžeš vědět, jaké je to být nahoře. Později ti to ukážu, abys pochopila, co jsem měl na mysli. Do té doby se v sedle mírně předkloň a nohy nechej pevně v třmenech. OK?“

Přikývla jsem a poslušně udělala vše, co mi řekl.

Když za mě najednou vyskočil, překvapením jsem vykřikla. Princezna se také polekala a na malou chvíli začala couvat, ale jen do té doby, dokud ji pevným hlasem neuklidnil. Přitiskl se těsně ke mně a já jsem ucítila jeho ztopořené mužství.

Hodila jsem na něj pohled přes rameno. „To ti pořád tak stojí?“

Nepatrně pokrčil rameny. „Nedokážu se dívat, jak sedíš rozkročmo v sedle a vrtíš se, a přitom zůstat chladný. To prostě nejde.“

Pevně mě sevřel v pase a přitiskl se mi na záda.

Podívala jsem se dolů na naše nohy. Ty jeho byly přilepené těsně za mými, aniž by potřeboval třmeny.

Jako vždy se mu podařilo vypadat přirozeně, a to za každé situace.

Lehce mě plácl po zadku. „Soustřeď se,“ rozkázal mi. „Dívej se dopředu a uprav si držení těla.“

Zavrtěla jsem se a snažila se poslechnout. Se vzrušeným Jamesem za zády to byla výzva. „Jenže ty jsi příliš čilý. Lépe řečeno jistá část tvého těla.“

Zasmál se a zezadu se o mě otřel. „Snaž se ho ignorovat. Jsem tady, abych ti ukázal správný rytmus. Asi takhle.“ Pobídl koně ke klusu, popadl mě za boky, nadzvedl a pak zase posadil zpátky do sedla. Napadlo mě, že tohle bude zřejmě ten pohyb, který připodobňoval k milování nahoře. Princezna v klusu mírně poskakovala a James mi pomáhal udržet rytmus.

Samozřejmě že toho využíval ve svůj prospěch. Pokaždé, když jsem se nadzvedla nebo dosedla dolů, přitiskl se, aby se o mě otřel. „Můžeš ještě kousek výš. Pak už to bude v pořádku. Zkus to.“

Udělala jsem to a zjistila, že je to zcela přirozené. Že se pohybuju ve stejném rytmu jako kobylka.

„Dobře. Tohle byl lehký klus, teď si vyzkoušíme klus pracovní. Sedni si do sedla a trochu se zakloň. Zůstaň sedět a jen se pohybuj spolu s ní. Je to skoro stejné jako při cvalu. Takže až kůň začne cválat, budeš vědět, co máš dělat.“

Udělala jsem přesně to, co mi říkal, a zjistila, že tento způsob jízdy je ještě více vzrušující. Zády jsem se opřela o Jamesovu hruď a okolo pasu cítila jeho ruce. „Přesně tak, výborně. Jen zůstaň sedět a přizpůsob se jejímu rytmu. Jsi dokonalá, lásko.“

Sklonil se ke mně a zastřeným hlasem mi zašeptal do ucha: „Brzy tě budu šukat na koňském hřbetě. Obkročmo se na mě posadíš a budeme to dělat v tomhle rytmu. Bude to tvrdá a rychlá jízda. Co myslíš, bude se ti to líbit?“

Když jsem si ten obraz představila, trochu se mi zatočila hlava. „Ano, určitě bude. Nemůžeme to zkusit hned?“

„Na Princezně ne. Vezmeme si mého hřebce, Ďábla. Je to největší kůň ze všech, co tady mám.“

Zatímco mluvil, v dlaních sevřel má ňadra a začal je mnout. Prsty vyhledal bradavky, které ztuhly touhou, a pevně je promnul.

Bylo těžké se při tomhle soustředit a James mi to rozhodně neusnadňoval. Neustále mě opravoval a přitom se se mnou laskal.

Po chvíli Princeznu zastavil a oznámil, že je konec hodiny. Byla jsem bolavá touhou, protože dobrou polovinu hodiny mě dráždil a provokoval.

„Škádlíš mě,“ vydechla jsem.

Lehce seskočil z koně a ze země se na mě podíval s povytaženým obočím. „To nevím, jestli je ten správný výraz. Mám totiž chuť si tě vzít hned tady a dělat to znovu a znovu. Teď ale musíme zapracovat na tvém seskakování z koně. Druhou nohou švihni za sebe.“

Udělala jsem to a zůstala stát na boku koně jen v jednom třmenu.

Vzal mě okolo pasu a sundal dolů na zem. „Je příliš vysoká. Když tady nebudu, abych ti pomohl, budeš potřebovat nasedací blok. Většina mých koní jsou vysocí plnokrevníci. Ale s těma tvýma dlouhýma nohama nebude trvat dlouho a nasedneš na každého koně přímo ze země.“ Stál za mnou, tiskl se ke mně a šeptal mi ta slova do ucha. Dokázal, aby slova zněla hříšně, i když taková nebyla. Tenhle chlap dělal všechno hříšně.

Znovu se mazlil s citlivými prsy, rty přisáté k mému krku. „Budeme se milovat ve stájích jako zvířata a bude se ti to líbit.“

Zalapala jsem po dechu. „Nebudou tam žádní lidé?“

„Jak jsem šel za tebou, všem jsem dal volno. Mám v plánu se s tebou milovat na každém místě tohohle ranče.“

Olízla jsem si rty. Ještě nikdy předtím nepoužil slovo milovat. Připadalo mi to tak trochu jako zpronevěra. „Milovat se? Copak mi už tomu neříkáme šukání?“ zeptala jsem se.

„Copak tomu nemůžeme říkat různě?“ zavrčel mi James přímo do ucha.

Na tohle jsem neuměla odpovědět. Místo toho mě napadla další otázka. Otázka, která mě zahanbila, ale přesto jsem se musela zeptat. Když se to týkalo Jamese, má zvědavost opět zvítězila nad hrdostí. „Kolik žen už bylo na tomhle ranči přede mnou?“

„Žádná. Ty jsi první, Bianco. Obvykle tady jezdím, abych si odpočinul a nalezl klid a mír. Přiznávám však, že do mých domů v New Yorku a v Las Vegas jsem si přivedl už nejednu ženu. Jestli chceš, nechám koupit nové postele a všechno, co by ti mohlo připadat osobní. Budeš se pak cítit lépe?“

Napadlo mě, že se musel zbláznit, a to ne poprvé. „Chceš mi říct, že se ve svých domácnostech zbavíš všeho, na čem jsi kdy mohl šukat jiné ženské?“

„Ano.“

„Předpokládám, že všechno bylo náležitě umyté.“

„Samozřejmě.“

„No, pak by to bylo zbytečné vyhazování peněz. Ty tvoje obrovské postele musely být až nechutně drahé.“

„To, žes neodpověděla přímo, beru jako odpověď samu o sobě.“

Dloubla jsem do něho loktem. „Tvé postele vypadají jako umělecká díla. Nechci, aby ses jich zbavoval.

Líbí se mi. Jak často pořizuješ nové postele jen proto, abys potěšil holku?“

Kousl mě tak silně, až jsem vykřikla. „Už zase to děláš. Všechno to jen zlehčuješ. Chci, abys věděla, že

to, co dělám pro tebe, jsem pro žádnou jinou nikdy neudělal. Kdysi jsem býval děvkař, ale vždy se to týkalo jen mého těla a nikdy to nemělo nic společného se srdcem.“

Najednou mě prudce otočil a objal mě v náručí. „Co tvá zranění? Nebolí?“

Překvapeně jsem si uvědomila, že jsem na ně dočista zapomněla. „Ne, všechno je v pořádku.“

„Dobře. Zítra vezmeme Princeznu a Ďábla a pojedeme na projížďku.“ Zvedl mě do náruče a nesl mě do stájí. Až teď jsem si uvědomila, že to asi s místem, kde se budeme milovat, myslel vážně. U něho mě to vůbec nepřekvapovalo. Zdálo se, že James je prostě muž činu a že to, co řekne, myslí vážně. I když kolikrát plácl něco, co jsem považovala za žert a za naprostý nesmysl, on to udělal. Snažila jsem se na to příliš nespoléhat, protože některé věci, které mi nedávno řekl, byly až příliš krásné.

Položil mě na zem. „Sundej si helmu a kalhoty,“ rozkázal mi a odešel ze stání.

Poslechla jsem a rozhlížela se kolem sebe. V koňském stání jsem si připadala tak trochu nepatřičně.

Vrátil se s těžkou dekou a položil ji na kupku sena. Já jsem si právě zouvala boty, abych si mohla sundat kalhoty tak, jak mi nařídil. James si lehl na záda a přes hlavu si přetáhl tričko. Rozepnul si kalhoty a i se spodním prádlem si je přetáhl přes boky jen tak, aby uvolnil trčící penis.

„Sedni si na mě a rajtuj,“ řekl nenuceným tónem. „Chci vidět, co ses dneska naučila.“

Přistoupila jsem k němu, rozkročmo se nad něj postavila a pak klekla na kolena, každé po jeho boku. I když jsem nebyla zcela vysvlečená, bez kalhot jsem si v koňském stání připadala naprosto nahá.

„Nasedni na můj ocas. Chci tě cítit. Hned,“ rozkázal mi, když jsem váhala.

Poslechla jsem a pomalu klesla níže. Do dlaně jsem vzala jeho pevný penis, nasměrovala ho přímo proti své štěrbince a pomalu klesala dolů. Z jeho škádlení jsem byla touhou tak vlhká, že do mě vklouzl jako po másle.

„Výborně,“ řekl, když byl celý uvnitř. „Teď si uprav držení těla.“

Myslela jsem, že si dělá legraci, ale samozřejmě nedělal. Posadila jsem se tak, jak chtěl. Přitiskla ho stehny, napřímila se a ramena zatlačila dozadu. Začala jsem se pohybovat. Dopředu a dozadu, nahoru a dolů. Nadzdvihala jsem se na kolenou tak vysoko, že ze mě skoro vyklouzl, ale pak jsem zase rychle dosedla zpátky dolů.

Rajtovala jsem na něm takhle několik minut a pomalu přiváděla sama sebe k vyvrcholení. Při jízdě jsem se dlaněmi opírala o jeho širokou hruď a skvěle si to vychutnávala. Bylo to nádherné, jedinečné, ale když měl nade mnou kontrolu James, bylo v tom něco, co jsem sice nedokázala popsat, ale co nešlo ničím nahradit. Upřeně jsem se na něho podívala.

V nenucené póze měl ruce založené za hlavou, víčka napolo přivřená a chlípným pohledem mě nepřetržitě pozoroval. Napadlo mě, že ani pro něho to není to pravé.

„Ty se nudíš,“ obvinila jsem ho zadýchaně. Lišácky se ušklíbl.

„Vůbec ne. Mohl bych to dělat celý den. Nevím, čím to je, ale když to řídíš ty, vydržím daleko déle. Asi je zbytečné, abych se ti to pokoušel vysvětlit. Myslím, že mě chápeš.“

Měl pravdu. To, co pro mě znamenala jeho kontrola nade mnou, to stejné znamenala i pro něho. V posteli jsme nemohli být dokonalejší. Jako bychom byli stvořeni jeden pro druhého.

„Máš skvělé držení těla, lásko. Zvláště když vezmeme v úvahu tvou nezkušenost. Teď se pustíme do pracovního klusu. Pevně na mě nasedni,“ pobídl mě.

Poslechla jsem ho a zalapala po dechu.

„Teď si to jen užívej,“ řekl s úsměvem a převzal kontrolu. I když ležel na zemi, pohyboval boky a v pravidelném rytmu mě nadzvedával a zase do mě prudce vnikal. Přesně tohle jsem potřebovala.

Během několika vteřin jsem vyvrcholila. Vykřikla jsem tak hlasitě, že jsem poplašila několik koní.

Pomalu jsem začala klesat dolů.

James mě silně plácl po zadku. „Zůstaň sedět rovně. Ještě jsem s tebou neskončil.“

A skutečně ne. Několik dalších dlouhých minut do mě tvrdě vrážel, znovu a znovu, jako by ani nikdy nechtěl přestat. Byl nemilosrdný. Je jako nějaký stroj, pomyslela jsem si, když jsem se bezmocně zmítala napíchnutá na jeho neúnavně pevném mužství.

Zaklonila jsem hlavu a rukama se pevně chytila těch jeho, kterýma mě svíral v pase. Byla to divoká jízda a já jsem nedokázala vnímat nic než jen jeho tělo a rozkoš, kterou mi přinášel. V jeho očích jsem četla takovou vášeň a něžný cit, že jsem ten pohled nemohla snést a odvrátila jsem oči.

„Dívej se na mě,“ rozkázal mi. „Chci vidět tvé oči, až se roztříštíš na tisíc kousků.“ Jeho hlas byl drsný a zastřený.

„Pojď,“ řekl a já jsem ho jako vždy poslechla.

Dosáhli jsme vrcholu společně a jemu se v tom nestřeženém okamžiku podařilo nahlédnout do mé duše, kterou jsem si bedlivě chránila. Bylo to místo, kam jsem nikdy nikoho nechtěla pustit.

„Ach, Bianco,“ zašeptal a vzal mou tvář do dlaně, když jsem se vysílená zhroutila na jeho pevnou hruď.

Posunul mě tak, aby bezpečně zůstal v mém těle. „Jsi úžasná. Nikdy jsem si ani nedokázal představit, že by se mi někdo takhle oddal.“

Zavřela jsem oči a cítila, jak se mi zpoza víček derou horké slzy. Jeho slova mě hluboce zasáhla, ale nevěděla jsem, co na ně říct. A tak jsem raději mlčela.

Kapitola 14

Pomalu jsme se vzpamatovali a začali se oblékat. Nikam jsme nepospíchali, a tak jsme si dávali načas. Většinu práce udělal James.

Opatrně mě položil na záda a oblékl mi spodní prádlo i kalhoty.

„Nejraději bych tě přivázal k tomuhle háku a znovu si tě vzal, ale od minula máš ještě stále bolavá zápěstí.“

Podívala jsem se na hák, o kterém mluvil. Visela z něho uzda. Musela jsem uznat, že se to k jeho záměru skvěle hodilo.

Pak jsem pohledem zalétla k mým zápěstím. Byla zarudlá a odřená. Náhle jsem od nich nedokázala odtrhnout zrak. Věděla jsem, že James je na tom stejně. Na bledé pokožce se jasně rýsovaly stopy po poutech. V práci je budu muset nějak zamaskovat, ale ještě jsem nevěděla jak. Vzbudily by jen zbytečné otázky.

„To nevadí,“ řekla jsem tiše. „Jsou jen trochu citlivá. Klidně to můžeš vyzkoušet. Kdyby to bylo příliš, přece je tady mé bezpečné slovo, ne?“

Šlehl po mně divokým pohledem. Tenhle jeho výraz jsem už znala. Varoval mě, abych ho zbytečně nepokoušela.

„Jsi nebezpečná žena,“ skoro zasténal. „Budu to muset být já, kdo se postará o tvou bezpečnost, protože ty jsi zcela očividně až příliš lehkovážná. Zápěstí máš škaredě pohmožděné. Minule jsem zašel příliš daleko, ať už si to uvědomuješ či ne.“ Zatímco mluvil, pomalu mi zapínal knoflík u kalhot.

Pak už si natáhl své kalhoty a sáhl po tričku, které leželo v seně. S lítostí jsem sledovala, jak jeho nádherné nahé tělo pomalu mizí pod hebkou látkou. Dokázala bych se na jeho snědou kůži dívat snad donekonečna.

Usmál se, přitáhl si mě k sobě a dlouze políbil. Objal mě okolo ramen, já jeho okolo pasu a vydali jsme se k domu.

U dveří jsme se střetli s mužem v obleku, kterého jsem ještě neznala. Zdvořile kývl hlavou na pozdrav a otevřel nám dveře. „Pane. Slečno Karlssonová.“

„Řekněte Peteovi, aby odstrojil koně,“ řekl James rázně. „Dneska jsme už skončili.“

„Ano, pane. Volal Kent, aby vás informoval o vývoji situace,“ řekl muž a váhavě se na nás podíval, jako by nevěděl, zda přede mnou může mluvit.

„Něco nového?“ zeptal se James chladným hlasem. Všimla jsem si, že to není téma, které by mu zlepšilo náladu.

„Nic, pane. Je to jen denní hlášení co on a jeho muži dělali.“

„Řekněte mu, ať mi pošle zprávu, a kdyby bylo něco nového, dejte mi vědět. To bude vše, Petersone.“ James mě zavedl do domu a Peterson za námi zavřel dveře a sám zůstal venku.

„Týká se to mého otce?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě, na tváři neproniknutelnou masku. „Ano. Můžeme si o tom promluvit?“

„Ne. Není o čem. Na policii jsem podala svou výpověď a vím, že příště musím být opatrnější. Bylo to všechno jen špatně načasované. Neměla jsem ho pouštět do domu.“

Upřeně se mi zahleděl do očí. „Můžeš mi aspoň říct, co přesně se stalo? Snažím se být trpělivý, Bianco, ale potřebuju vědět, co a proč ti to udělal. Je to jen proto, abych tě mohl ochránit a příště se to už neopakovalo.“

Povzdychla jsem si. Bolest v jeho krásných očích mě dojímala. „Měl za mnou přijít Stephan. Uslyšela jsem zvonek. Nakoukla jsem dveřním kukátkem, ale bylo zakryté rukou. Byla to má vina. Prostě jsem ho pustila dovnitř. Myslela jsem si, že to je Stephan a že si ze mě utahuje. Což je samo o sobě hloupé, protože Stephan by nikdy nic takového neudělal, i když třeba jen z legrace. Odemkla jsem bezpečnostní zámek, otevřela dveře a chtěla mu vynadat. Můj otec mě však přitlačil ke zdi dřív, než jsem si vůbec stačila uvědomit, co se děje.“

James odvrátil zrak, tvář mu zpopelavěla. „On na tebe jen tak zaútočil?“

Několikrát zaťal a zase rozevřel pěsti. Vypadal tak ztraceně, že jsem ho chtěla utěšit. Věděla jsem však, že teď si potřebuje udržet odstup. Rezignovaně jsem si povzdychla a odpověděla: „Nebylo to jen tak. Četl o mně v bulváru a také měl dojem, že ho někdo hledá. Myslel si, že s tím mám co dočinění já, a tak se přišel ujistit, že budu mlčet. Násilí je jen jeho neandertálský způsob, jak mi ukázat, co mě čeká, když neudržím jazyk za zuby.“

Podíval se na mě, v očích vepsanou hrůzu. „Všechno to je moje vina. To kvůli mně se o tobě píše v bulváru. To já jsem ho nechal hledat. Ublížil ti, protože jsem byl lehkomyslný a nedával jsem na tebe pozor. Všechno jsem to rozvířil a pak tě nechal bez ochrany.“

Podívala jsem se na něho. Ve tváři a v očích měl vepsané tolik zlosti a nenávisti sám k sobě, až mě to vyděsilo. Dával si vinu za to, co se mi stalo.

„Ty za to přece nemůžeš. Nebyla to tvoje chyba, ale moje. Moc dobře vím, čeho je schopný, a jen tak jsem si ho pustila do domu. Není to tvá povinnost mě chránit, Jamesi. To musím dělat já sama. Úplně stejně je na tom Stephan. Také si dává za vinu to, co se mi stalo. Nechápu to. Nemůžete přece nést vinu za něco, co je zcela mimo vaši kontrolu.“

Ztrápeně se na mě podíval. „To já jsem tě měl chránit. Neměla jsi o tom vůbec vědět, ale je to tak. K čemu je pak všechen můj vliv a všechny peníze, když nedokážu ochránit toho, kdo je mi na světě nejmilejší?“

Natáhla jsem ruku a chlácholivě ho poplácala po rameni. „Můj otec je celý život stejný. Vůbec nic se nezměnilo. Chceš si dávat vinu i za to, co všechno mi udělal v minulosti? Přece musíš vidět, že to je holý nesmysl.“

Ve tváři se mu opět usadil neproniknutelný výraz. „Na tom se zřejmě nikdy neshodneme, Bianco. Ale děkuju, žes mi odpověděla na mou otázku.“

Najednou jsem si vzpomněla na všechny otázky, na které jsem neodpověděla. A na všechna tajemství, která si bedlivě střežím. Byla jsem ráda, že se James konečně přestal vyptávat.

„Teď mi dovol, abych tě provedl vrchním patrem. Udělal jsem několik změn, které doufám, že tě potěší,“ řekl mi záhadně.

Usmála jsem se na něho. „Ráda si prohlídnu tvůj dům. Všechny místnosti jsou jako umělecká díla. Máš skvělý vkus.“

Horkou dlaň mi položil vzadu na šíji a vedl mě ke schodům. „Nemůžu jinak než souhlasit,“ řekl a já jsem věděla, že mluví o jiných věcech než o domu.

Nejdříve mě provedl několika ložnicemi pro hosty, kde jsme jen nakoukli dovnitř. Každá z nich byla

sladěna do jiné barvy. Pomyslela jsem si, že to je tak trochu anglické. Všechny ložnice měly svá jména. Zelená ložnice. Modrá ložnice…

„Zdá se, že tvé domy mají něco společného. Jsou tak anglické,“ řekla jsem mu s úsměvem.

„Máš pravdu, jsou.“ Ocitli jsme se před zavřenými dveřmi, které s elegantní úklonou otevřel.

„Knihovna,“ řekl mi s úsměvem. „Udělal jsem tam pár změn. Jestli uhodneš jaké?“

Rozhlédla jsem se po obrovské místnosti zalité slunečním světlem. Byl to pokoj plný oken a knih. Tolik knih pohromadě jsem snad ještě nikdy neviděla.

„Vím, že budoucnost patří elektronickým knihám, ale já jsem v tomhle ohledu poněkud konzervativní.

Tištěné knihy prostě miluju. Hádej, jakou sekci jsem nechal zařídit zvlášť kvůli tobě?“

Znovu jsem se rozhlédla po nekonečných řadách knih a udiveně jsem si pomyslela, proč si myslí, že bych to měla vědět. Pak jsem si však všimla, že v jednom místě jsou soustředěny knihy, které jsou mnohem barevnější než ostatní, a napadlo mě, že to jistě bude ono.

Hlasitě jsem se rozesmála. Byla jsem potěšena, ale i trochu zahanbena. „Abys věděl, tak čtu i jiné knihy než mangu.“ Ale přesto jsem se vydala tím směrem, abych si je prohlédla. Byla tam kolekce všech mých oblíbených sérií, o kterých jsem mu řekla, a ještě něco navíc. Usmála jsem se na něho. „Děkuju. To bylo od tebe milé.“

Také se usmál. „Chci být k tobě milý. Inspiruješ mě k tomu. A samozřejmě, že si z knihovny můžeš vzít, cokoliv budeš chtít. Také jsem přidal několik polic s romancí a urban fantasy, i když jsem nevěděl, které autory máš ráda. Jen ses zmínila, že čteš tyhle žánry, ale o nikom konkrétním jsi nemluvila,“ podotkl.

„Jsou u okna.“

Otočila jsem se k oknu a ohromeně jsem zamrkala. Tolik knih jen proto, aby mi udělal radost. Fungovalo to. Byl milý, laskavý, galantní a já jsem se v jeho společnosti cítila čím dál tím víc lépe. Nevěděla jsem, jestli to je dobře, ale teď jsem o tom nemínila přemýšlet.

„Děkuju ti. Když budeš mít nějakou práci, můžu si číst.“

„Mám pro tebe ještě jedno překvapení,“ prohlásil a vedl mě ven z knihovny.

Vešli jsme do velké místnosti s postelí, i když mi nepřipadala jako ložnice. Byl to další pokoj plný slunečního světla, které dovnitř prýštilo velkými okny. Pak jsem si všimla malířských potřeb, barev a štětců, které ležely na mohutném stole. Vedle stál impozantní malířský stojan s připraveným plátnem.

Fascinovaně jsem přistoupila blíž.

„Stůl má spoustu šuplíku a v nich jsou ještě další potřeby. A na zdi jsem nechal připevnit police, kam si můžeš pověsit své obrazy a mít je všechny hezky roztříděné.“

Podívala jsem se směrem, kam ukazoval, a opravdu. Jedna celá stěna byla pokrytá policemi různých rozměrů, které byly jako stvořené pro malířská plátna a papírové čtvrtky určené k malování. Byl to prostě sen každého malíře. A ani nemusel chodit daleko pro inspiraci. Obrovská okna poskytovala úchvatný výhled na nádhernou krajinu lesnatého Wyomingu.

V jednom rohu stál stůl z leštěného dřeva a na něm největší monitor, jaký jsem kdy viděla. Kývla jsem k němu hlavou. „Co to je?“

Povytáhl obočí, jako bych to měla vědět. „Je to ten nejlepší počítač pro umělce. Myslím, že ho využiješ. Můžeš si tam uložit kopie svých výtvorů nebo dělat různá bádání. Najdeš tam hromadu užitečných programů. Až budeš chtít, můžu je s tebou projít.“

Ohromeně jsem přikývla. „To bude skvělé. Děkuju.“

Usmál se. „Takže co bys chtěla dělat dnes odpoledne? Lekci v jízdě na koni máš už za sebou a musím říct, že sis vedla skvěle. Teď je řada na tobě. Můžeme zůstat v knihovně a číst si nebo se můžeš pustit do malování. Cokoliv budeš chtít, skutečně. Takže co?“

Zamyšleně jsem si skousla spodní ret, v hlavě výjev, který bych chtěla namalovat. „Jestli ti to nebude vadit, tak bych začala pracovat na dalším obraze. Můžeš si tady vzít svou práci.“

Přikývl. „Dobře. Ale nejdříve se osprchujeme. Pak, jestli tě to tedy nebude rušit, si tady přinesu laptop a vyřídím si několik telefonátů.“ Tázavě se na mě podíval.

Jen jsem souhlasně přikývla hlavou.

„Tak tedy jdeme,“ řekl.

Sprcha byla krátká, i když důsledná. James namydlil a omyl každičkou část mého těla, ale nic víc. Když jsem mu chtěla jeho laskavost oplatit, jen mě letmo políbil a umyl se sám. Pak mě plácl po holém zadku.

„Ven,“ zavelel.

Oblékla jsem se dřív, než se stačil osušit.

„Musím si vzít pár věcí, a pak za tebou přijdu do tvého ateliéru,“ prohodil.

Neochotně jsem se vzdala pohledu na jeho nahé tělo a odebrala se do místnosti s malířským plátnem.

Došla jsem k počítači a posadila se u něho. Nelíbilo se mi prohlížet si bulvární zprávy na internetu, ale bohužel tam bylo to, co jsem potřebovala ke svému obrazu. Chvíli mi trvalo, než jsem zjistila, jak pracovat s novým operačním systémem. Pak jsem do vyhledávače zadala jméno James Cavendish a s obavami čekala, co se objeví na obrazovce jako první.

Věděla jsem, že to není dobrý nápad, ale nic jiného mi nezbývalo. Opravdu jsem chtěla najít tu fotku.

Kapitola 15

Připravila jsem se na pomlouvačné články a nelichotivé fotky mé osoby, a nemýlila jsem se.

Jako první na obrazovce naskočilo hned několik titulků. I když jsem se je snažila rychle přelétnout, všimla jsem si alespoň dvou. ,Cavendishova nová milenka z Vegas‘ a ,Požíračka mužů‘.

Jak naschvál jsem fotku, kterou jsem hledala, nemohla najít. Nešťastně jsem si povzdychla. Budu muset jít hlouběji do historie.

Zarazila jsem se u Jamesovy fotogragie pořízené minulý týden. Byl na ní sám a vypadal velmi opuštěně.

Klikla jsem na ni. Byla pořízená v New Yorku na charitativním večírku. Nesnažil se o svůj obvyklý okouzlující postoj, který měl vyhrazený pro fotoagrafy, místo toho jim nabídnul chladný výraz. Zdál se být netrpělivý, jako by ho pózování jen obtěžovalo. Napadlo mě, zda za tou náhlou změnou nestojím já. Pokud ano, pak mě bulvární plátky asi roznesou na kopytech. Už tak mě nemají rádi. Lépe řečeno mě nenávidí. Nejraději by psali o milostném románku mezi Jamesem a sestrou jeho nejlepšího přítele, Jules. Šla jsem stále dál a dál a snažila se přehlížet staré fotky Jamese a Jules.

Při jednom titulku jsem však ztuhla. ,Cavendishova nová milenka má v záloze nespočet dalších mužů‘.

Klikla jsem na nadpis dřív, než jsem o tom mohla uvažovat. Nechápala jsem, co mají na mysli. Když jsem uviděla fotky pod titulkem, konsternovaně jsem zamrkala.

Na jedné jsem byla se Stephanem. Drželi jsme se za ruce a šli po chodníku. Nemusela jsem článek ani číst, abych věděla, že se jedná o Miami, ale přesto jsem si tu hrůzu přečetla.

Podle všeho byl Stephan můj dlouholetý milenec a společně se snažíme Cavendishe oškubat.

Znechuceně jsem myší srolovala k dalším fotkám. Bylo tam několik záběrů mě a Damiena na pláži a při jedné z nich jsem zrudla. Leželi jsme spolu u bazénu. Damien ke mně vzhlížel s obdivným pohledem, zatímco já jsem ležela vedle něho, oči zastíněné kloboukem, na tváři vřelý úsměv. Rozhodně to nevypadalo tak nevinně, jaké to ve skutečnosti bylo. Kdokoliv se na fotku podíval, musel si myslet, že Damien zírá na má prsa a napadají ho nemravné věci.

Další záběr byl z procházky po pláži. Jednou rukou mě držel za předloktí, v očích něžný výraz… Vypadal jako zamilovaný muž. Rozpaky jsem celá zrudla. Podle článku je Damien žhavý milenec, kterého mám stále po ruce. Taková lež! Že jim není hanba!

Také tam byla fotka mě a Murphyho. Šli jsme vedle sebe a smáli jsme se. Článek tvrdil, že jsem nestoudná svůdkyně, která má v záloze spoustu dalších milenců. Litovala jsem, že jsem se pustila do čtení ještě dřív, než jsem článek celý přečetla, ale přesto jsem došla až do konce.

Přejela jsem zpátky na fotku mě a Damiena. Situace vypadala zcela odlišně, než jaká ve skutečnosti byla. Přemýšlela jsem proč. Že by to bylo výrazem jeho tváře? Nebo je to stínem, který mi padá do očí a dodává mi tak nádech tajemna?

Ještě stále jsem si prohlížela podivně usvědčující fotku, když do místnosti tiše vešel James s laptopem pod paží.

Když uviděl můj zahloubaný výraz, tázavě pozdvihl obočí. „Proč se tváříš jak myška zahnaná do kouta, Bianco?“ zeptal se pobaveným tónem. Přistoupil blíže a podíval se na monitor. Nevypnula jsem počítač, protože jsem si říkala, že něco skrývat je horší než tomu čelit.

Když James uviděl fotku mě a Damiena, jeho výraz okamžitě ztuhl. Náhle jsem si uvědomila, že ji musel vidět už dříve. Fotka ho nepřekvapila, jen rozčílila. Konverzace, kterou jsme vedli ohledně jeho nenávisti k plážím, mi začala dávat smysl. Stejně tak jeho odpor k Damienovi.

„To všechno jsou holé výmysly,“ řekla jsem s nutkavým pocitem, že se musím bránit. „Damien a já jsme jen dobří přátelé. Ale to ty víš, že ano?“

James se na mě zkoumavě zadíval, ve tváři bolestný výraz. Jakmile uviděl tu zatracenou fotku, všechno se najednou změnilo.

„Ano,“ řekl nakonec. „Také vím, jak novináři dokážou vše překroutit a z nevinného přátelství udělat velký příběh. Ale přesto mě bolí, když tě s ním takhle vidím. Damienovi na tobě zcela očividně záleží a chce tě. Vlastně si myslím, že je do tebe zamilovaný. Jediné, co mě uklidňuje, že kdybys ty stála o něj, chodili byste spolu ještě dřív, než jsme se poznali.“ Chvíli mě opět upřeně pozoroval. „Přiznávám, že představa tebe a jeho, jak spolu šukáte, mě nenechává spát.“

Po jeho poslední větě jsem sebou udiveně trhla. „Samozřejmě že do mě není zamilovaný. Moc dobře víš, že jsme nikdy neměli ani jedno rande. Tvé představy zřejmě ovlivnit nijak nemůžu, ale já a Damien nejsme nic jiného než dobří přátelé, a bylo by to tak, i kdybychom se my dva nikdy nepotkali.“

Nebylo to poprvé, co jsem přemýšlela, co by Jamese přesvědčilo o tom, že mi může důvěřovat. Věděla jsem však, že to nebude snadné. Vždyť já jsem hřešila dokonce i v jeho myšlenkách. Tedy jedině v jeho myšlenkách, což on však nevěděl. Představa, že bych mohla chtít někoho jiného než jeho, byla směšná. Copak existoval na světě muž, který by se mu mohl rovnat?

Sedl si na židli, která stála na druhé straně stolu. Najednou byl ode mě tak daleko. Otevřel svůj laptop a bez jediného slova začal pracovat.

„Ty se zlobíš?“ zeptala jsem se potichu. Věděla jsem, že dřív, než začnu dělat cokoliv jiného, potřebuju pročistit vzduch.

Sevřel pevně rty, prsty na klávesnici se pohybovaly stále ve stejném rytmu. „Myslím, že to zvládnu. Že dokážu potlačit jak svůj hněv, tak žárlivost. I když musím uznat, že prozatím mi to moc dobře nejde.“

Přemýšlela jsem, jak bych mu mohla pomoct, ale nic mě nenapadalo. Pak jsem však usoudila, že když já se potřebuju s něčím vyrovnat, s něčím, co nemá žádný opodstatněný důvod, a přitom mě to trápí, nejlépe to zvládnu vždy sama. Potřebuje jen čas. Tak mu ho prostě dám.

Vrátila jsem se k počítači a pokračovala ve vyhledávání toho správného záběru. Snažila jsem se ignorovat všechny pomlouvačné titulky a stejně tak fotky, které ve mně probouzely zvědavost.

Procházela jsem stránku za stránkou, dokud jsem nenašla to, co jsem hledala. S úlevou jsem si oddychla. Konečně.

Můj povzdech vzbudil v Jamesovi zvědavost. Právě když vstal, aby mi nakoukl přes rameno, zmáčkla jsem ikonu pro tisk.

„K čemu to máš?“ zeptal se mě.

Usmála jsem se. „Chtěla jsem to namalovat od první chvíle, co jsem tenhle záběr uviděla,“ vysvětlovala jsem. „Nevadí ti to?“

Udiveně se na mě podíval a mlčky přikývl.

Na fotografii byl James, když mu bylo asi tak čtrnáct, a možná poprvé stál na červeném koberci. Pózoval pro fotografy, ale jeho postoj se ani zdaleka nepodobal tomu, který za dlouhé roky vytříbil k dokonalosti. Tmavé blonďaté vlasy mu spadaly po ramena a dokonale ladily se snědou pletí. Ve tváři měl

vážný výraz a tyrkysové oči mu plály odhodláním a nadšením. Už dávno to nebyl malý chlapec, ale muž, kterému se ve tváři zračí náznak arogance.

Fascinovalo mě, jak na něm byl patrný jeho silný charakter, a to v tak mladém věku. Chtěla jsem tento výraz zachytit na portrét, který by si mohl pověsit nad krb v jednom ze svých mnoha domů. Možná to jednou bude odkaz jeho potomkům.

„Už jako dítě jsi vypadal jako model,“ řekla jsem, když se vrátil zpátky na svou židli.

Hořce se na mě usmál. „Když to teď vidím, je mi to k smíchu. Myslel jsem si, že když budu vstřícnější, pomůže mi to v obchodu a má rozhodnutí nebudou tak tvrdá. Chtěl jsem s každým vycházet a dělat jen správné věci. Typicky dětský pohled na svět.“

Pozorovala jsem ho a snažila se skrýt sympatie ke čtrnáctiletému Jamesovi, na němž ležela tíha celé společnosti.

„Škoda, že jsem tě tehdy neznala,“ řekla jsem. „Vsadím se, že bychom byli kamarádi.“ Mile se na mě usmál. „Tím jsem si jistý.“

„Sice jsi nebyl bezdomovec, ale stejně jako já jsi neměl nikoho, u koho bys mohl hledat útěchu. Myslím, že bychom si vzájemně pomohli.“

Smutně se pousmál. „Možná máš pravdu.“

Z tiskárny jsem vzala vytištěnou fotku a připevnila ji do rohu malířského stojanu. Vybrala jsem si čtvrtku papíru a začala s náčrtem.

„Málem jsem zapomněl,“ řekl James a já jsem se na něho se zájmem podívala. V ruce držel můj telefon.

„Nemáš tady dobrý signál, ale už několikrát se ti pokoušel dovolat Stephan. Můžeš mu zavolat z mého mobilu.“

Trochu pozdě jsem si vzpomněla, že jsem měla Stephanovi zavolat hned po příjezdu na ranč. James vstal a nesl svůj mobil, na kterém už vytáčel Stephana.

Vzala jsem si telefon a poděkovala mu.

Stačilo jedno prozvonění a na druhé straně se ozval vzrušený Stephan. Chvíli mi trvalo, než jsem z jeho překotných slov pochopila, co mi chce říct.

Upřela jsem překvapivý pohled na Jamese. Soustředěně pracoval na svém laptopu.

„Dokonce má přední bílou mřížku a černé závodní pruhy, které jsem vždy tolik chtěl. Je to jako by dokázal číst mé sny a proměnil je ve skutečnost.“

Stephan mi dlouze popisoval nový sporťák, který právě před chvílí dorazil před jeho dům a jenž, jak jsem pochopila, tam nechal doručit James.

„To je skvělé, Stephane.“ Znovu jsem si vyslechla nadšený popis. „Ano, James myslí na každý detail.

Mám za tebe radost.“

Dobrých dalších pět minut jsem se nedostala ke slovu, protože Stephan byl nadšením celý bez sebe. Zas a znovu popisoval nádherný lak a skvělý tvar auta a pěl chválu na Jamesovu štědrost. Nakonec mě požádal, zda by mohl mluvit s Jamesem, aby mu poděkoval osobně.

James ode mě převzal telefon, a když slyšel Stephana, usmál se. „Je to jediný způsob, jakým ti můžu poděkovat za to, že ses celou dobu staral o Biancu. Jsem tvým velkým dlužníkem.“ Se smíchem se odmlčel, jak ho jistě Stephan nadšením ani nepustil ke slovu. „Řeknu ti co. Až budeme oba v New Yorku, musíme se sejít a projít spolu několik obchodních záležitostí.“ Zdvořile si vyslechl Stephanovu odpověď.

„Výborně. Jsme domluveni. Dobře, měj se fajn.“ A po těch slovech zavěsil.

Podezřívavě jsem se na něho podívala. „Co to má znamenat?“ zeptala jsem se. Možná to nebylo zrovna nejzdvořilejší, ale měla jsem zvláštní pocit, že se mi až příliš plete do života.

James pokrčil rameny. „Stephan je tvá rodina. Chci se o něho postarat. Také mu chci poděkovat za to, jak se o tebe celou dobu stará. Navíc mně to nic neudělá a Stephanovi jsem udělal radost.“

Pozorně jsem ho sledovala. Chtěla jsem se na něho zlobit, ale nedokázala jsem to. Stephan byl štěstím celý bez sebe a já jsem z jeho nadšení měla radost. Spíše bych měla Jamesovi poděkovat.

„Děkuju,“ řekla jsem nakonec. „Stephan je krásnými auty doslova posedlý. Na světě neexistuje žádný dárek, ze kterého by měl větší radost. Dokážu si ho živě představit, jak teď poskakuje kolem auta a zamilovaně se ho dotýká.“

Jen se na mě usmál, jako by bylo zcela přirozené, že někomu dáte darem auto jeho snů. „A jaké auto bys chtěla ty?“ zeptal se.

Varovně jsem se na něho zamračila. „Na to ani nemysli. Já mám auto. Koupila jsem si ho za své vlastní peníze a nechci na tom nic měnit.“

Zřejmě ho nezastavila má slova ani varovný tón v hlase. „Doufám, že si jednou uvědomíš, že co je mé, je i tvé. Až se tak stane, pak si můžeš koupit, co budeš chtít. Byl bych rád, kdyby sis na tu myšlenku začala pomalu zvykat.“

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se zklidnit paniku, která ve mně po jeho slovech rostla.

Snaží se snad ovládat můj život? To byla pro mě nesnesitelná představa.

„To se asi nestane,“ řekla jsem jedním dechem.

Jeho výraz zvážněl, ale tón hlasu byl stále stejně klidný a vyrovnaný. „Chápu, že potřebuješ čas. Chci ti ho dát tolik, kolik jen budeš potřebovat, Bianco.“

Ohromeně jsem se na něho podívala. Ten chlap se musel zbláznit. „Známe se ani ne měsíc, Jamesi, a většinu času jsme spolu ani nebyli v kontaktu. A ty mluvíš o tom, že mi dáváš čas?“

Jeho výraz ani tón hlasu se nezměnily. „To, že jsme nebyli v kontaktu, nebylo moje rozhodnutí. A vždy jsem dobře věděl, co chci. A když to vím, už mě nic nezastaví. Prostě jsem už takový. Snažím se být trpělivý, ale to, co po tobě chci, co chci po našem vztahu, už déle nedokážu skrývat. Respektuju skutečnost, že ty to takhle zatím necítíš. Jen bych rád věděl, zda by sis zvykla na představu, že budeme žít společně.“

Několikrát jsem se zhluboka nadechla. Seděl u svého laptopu, klidný, vyrovnaný. „Nevím, jestli ti někdy dokážu dát to, co chceš. Vlastně jsem si spíše jistá, že ne. Že to prostě není v mých silách.“

Jeho pohled ztvrdl, ale hlas byl ještě tvrdší. „A já jsem zase přesvědčený, že tě přemluvím o tom, že toho schopná jsi.“

Kapitola 16

Dlouho jsme jen seděli a mlčeli. Zřejmě ani jeden nevěděl, co má říct.

Já tedy rozhodně ne. Už by mě mohl znát natolik dobře, aby vytušil, že to, co po mně požaduje, je prostě nemožné. Klidně mu přenechám kontrolu v posteli, ale co se týče ostatních stránek mého života, tak do toho mi nikdo mluvit nebude. Kdyby ano, zabilo by mě to. Připadala bych si jako v pasti. A já jsem moc dobře věděla, že něco takového už nikdy nedopustím. Když jsem byla dítě, málem mě to převálcovalo. Rozhodně to zabilo mou matku.

Začala jsem se připravovat k malování, ale věděla jsem, že jsem příliš rozčílená, než aby to k něčemu vedlo. Přesto jsem vzala tužku a skoro hodinu se snažila načrtnout hlavní rysy obrazu.

„Nedávno jsem mluvil s vedoucí galerie v Las Vegas. Je tvým debutem přímo nadšená. Dohaduje se s vedoucí galerie v New Yorku, kdo tvé obrazy bude vystavovat jako první. Nicméně vzhledem k tematickému zaměření pouště zřejmě vyhraje Las Vegas. Výstava se uskuteční hned, jakmile budeš v pořádku.“

Pochybovačně jsem se na něho podívala. Představa, že bych někde měla vystavovat své obrazy, pro mě byla ještě stále cizí. A od té doby, co nechal poslat mé obrazy do galerií, se toho tolik změnilo.

„Nemusím se toho zúčastnit, že?“ zeptala jsem se. Ta myšlenka mě pronásledovala už několik dní. Překvapeně se na mě podíval. „No, to asi ne. Zřejmě tam nemusíš být. Ale já nechápu, proč nechceš?“

Uhnula jsem pohledem. „Novináři mě nenávidí. Když budou vědět, že jsem obrazy malovala já, už předem je zatratí. Byla bych radši, kdyby se tam ani neobjevovalo mé jméno.“

Zamyšleně se zamračil. V jeho tyrkysově modrých očích jsem viděla smutek. „Je mi tak líto, že jsem tě zatáhl do toho mediálního cirkusu. To, že tě nesnáší, je moje chyba. Když jsem četl ty věci, které o tobě psali… nejraději bych někoho uškrtil vlastníma rukama.“

Povzbudivě jsem se na něho usmála, i když to zřejmě nevyznělo příliš přesvědčivě. „Tvoje chyba to rozhodně není. Nemá cenu přemýšlet, jak se to stalo, ale spíše tomu musíme čelit a zbytečně je neprovokovat. Jen uznej, že bude lepší, když obrazy budeme vystavovat pod cizím jménem.“

Nerozhodně pokrčil rameny. Zřejmě se mu ta myšlenka příliš nezamlouvala. „Ještě to probereme. Já bych byl rád, kdybys tam byla. Můžeš být na svoje obrazy právem pyšná. Těšil jsem se, že tě na tu slavnostní událost doprovodím, ale ještě máme čas, abychom to všechno zvážili. Sandra ještě ani neurčila datum, takže to chvíli potrvá.“

Přikývla jsem, že rozumím, a vrátila se k práci. Kdybych byla odvážná, zřejmě bych se jen tak nevzdala a postavila se jim se vztyčenou hlavou. Jenže já jsem nebyla. Nechtěla jsem vidět fotky svých obrazů a pod nimi hanlivé titulky.

Byla jsem tak nervózní, že jsem náčrt zkazila, zmačkala ho a hodila na zem. Vzala jsem čistou čtvrtku a začala hezky od začátku. Mohla jsem poslouchat Jamese, který si vyřizoval své telefonáty, nebo si pustit nějakou relaxační hudbu. Nakonec jsem si do uší strčila sluchátka, pustila hudbu ze svého mobilu a ten jsem si dala do kapsy u kalhot. Pak už šlo všechno hladce. Na prázdném papíře se začal objevovat výjev, jaký jsem měla v hlavě.

Pracovali jsme společně celé hodiny, všude vládl klid a mír. Dokončila jsem náčrt a začala pracovat na

samotném obraze, i když obvykle mi to trvá několik dnů. Nikdy nezačnu malovat dřív, než jsem si s náčrtem naprosto jistá.

Nevěděla jsem, co se stalo, ale najednou jsem cítila změnu v ovzduší. Nějaký zvláštní druh energie. Vlasy na zátylku se mi zježily, pomalu jsem se otočila a podívala na Jamese. Mobil měl u ucha, ale upřeně mě pozoroval. V očích měl bolest…, jako by se najednou dozvěděl nějakou strašnou novinu.

Vytáhla jsem si z uší sluchátka a vydala se k němu. Jen mě mlčky pozoroval, telefon stále u ucha.

„Děkuju za informaci.“ Znovu poslouchal. „Ano, přesně tak. Pokračujte. Zdvojnásobte své úsilí.“ Poté položil mobil, ale stále mě mlčky pozoroval.

Posadila jsem se na desku stolu.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se, protože jsem věděla, že to je důležité.

„Mí muži právě zjistili od policie, že na tvého otce je vypsán zatykač nejen za napadení a ublížení na zdraví, ale i za vraždu.“ Dále na mě dlouze hleděl, v očích vepsanou bolest, kterou jsem tak dobře znala.

Natáhla jsem ruce a vzala jeho tvář do dlaní. „Ano, já vím,“ špitla jsem váhavě.

„Nechal jsem vraha, aby na tebe vztáhl ruku,“ zašeptal.

Palci jsem ho pohladila po tvářích. „Nedíváš se na to rozumně. To, že je můj otec vrah, jsem věděla od svých čtrnácti let, což bylo dávno předtím, než jsem tě poznala. Od té doby na mě vztáhl ruku tolikrát, že jsem to přestala počítat.“

Překvapeně zamrkal, jako by moje slova v něm jen probudila příliv další bolesti.

„Tys věděla, že někoho zabil?“ zeptal se.

Přikývla jsem a srdce se mi sevřelo bolestí. „To já jsem ho udala na policii, i když jsem to měla udělat už před deseti lety. On zabil moji matku. Byla jsem jediný svědek. Stála jsem tak těsně vedle ní, že když to udělal, mohla jsem se jí dotknout. Celé ty roky jsem policii lhala. Nicméně po posledním napadení jsem si uvědomila, že takhle žít věčně nemůžu. Už nemůžu déle utíkat, nemám kam. Stejně mě vždycky najde. Vím to. Najde mě i tentokrát a zabije mě.“

V jeho očích bylo tolik bolesti a hrůzy, že ač jsem nechtěla, mé vlastní oči se zalily slzami. Najednou bylo těžké uvěřit, že dokud jsem nepoznala Jamese, nikdy jsem neplakala. Jemu se však podařilo otevřít jakési pomyslné dveře a vypustit všechnu tu bolest a utrpení, které jsem držela pevně pod zámkem. Zatraceně.

Pokračovala jsem, protože jsem věděla, že to všechno musí ven. „Tolik jsem se styděla sama za sebe, že jsem pošpinila její památku a pomohla jejímu vrahovi, aby unikl před spravedlivým trestem, ale uvnitř jsem stále byla vyděšeným děckem, které nedokáže jít na policii a říct pravdu. Když ji zabil, policie uvěřila každému jeho slovu, každé lži, kterou tenkrát vypověděl. Dokonce je ani nenapadlo, aby nás vyslýchali v oddělených místnostech, a já se bála, že když řeknu pravdu, tak mě zabije také. Byla jsem si naprosto jistá, že mu v tom nemůže nikdo zabránit, dokonce ani policie. I když jsem pak už žila sama, několikrát jsem chtěla jít na policii, ale vždy jsem to vzdala dřív, než jsem jen vyšla z domu.“

Konečky prstů jsem smetla hebký pramen, který mu spadl do čela, a zoufale jsem si přála, abych dokázala utišit tu bolest, kterou jsem četla z jeho pohledu. Jeho duše byla odrazem té mé. Možná to jeho nesmyslné tvrzení, že jsme byli stvořeni jeden pro druhého, nebylo daleko od pravdy. Znala jsem ho tak krátkou dobu, ale z nějakého nepochopitelného důvodu jsem v něm mohla číst tak jasně a zřetelně, až mě to děsilo.

„Nemůžeš na sobě nést břímě viny mého otce. Nemůžeš mě před ním chránit,“ řekla jsem něžně. „To

nemůže nikdo. Nemohls vědět, že mě bude hledat a pak vyhrožovat, ať mlčím, protožes nevěděl, že zabil mou matku. Ale díky tobě jsem konečně našla sílu, abych šla na policii a řekla pravdu. A za to ti děkuju.“

Když jsem uviděla, jak mu po tváři kane jedna velká slza, málem mi to zlomilo srdce. „Stále dokola se mi vrací představa, že jsem tě mohl ztratit. Nedokážu tu myšlenku snést.“ Mluvil tak tiše, že jsem ho skoro neslyšela. „A on je stále venku, volný, připravený ti zničehonic ublížit víc než kdykoliv předtím. Jsem rád, že ses konečně rozhodla říct pravdu mně i policii, ale přiznám se, že mě to celé děsí.“

Bříškem palce jsem setřela slzu, která mu sklouzla skoro až k bradě. Za své slzy se nestyděl. Dokonce i ve svých pocitech byl mnohem statečnější než já a já jsem si pomyslela, že mě zřejmě nikdy nepřestane udivovat.

Snažila jsem se vcítit do jeho kůže. Kdyby jeho strýc byl stále naživu, připravený mu kdykoliv ublížit, zranit ho nebo ho dokonce zabít. Kdyby jen tiše čekal na vhodnou příležitost…, asi bych se z toho zbláznila. Ale může James cítit ke mně to, co já cítím k němu? Něco takového jsem si nedokázala ani představit, i když je pravda, že něco ke mně zřejmě cítí.

Zdálo se, že ani jeden z nás už není schopný pracovat.

V tichosti jsme snědli večeři. Bylo to kořeněné kuřecí chilli. Jedla jsem rychle a ani jsem si tu lahůdku pořádně nevychutnala.

Spát jsme šli brzy. James poznamenal, že ráno musíme časně vstát, abychom se vydali na projížďku dřív, než nás zastihne úmorné vedro.

Vůbec jsem se nebránila a během chvilky jsem byla připravená ke spánku. Když jsem si lehla do pohodlné postele a zavřela oči, měla jsem pocit, že jsem nespala už celé dny. Ucítila jsem, jak mě James objal, a spokojeně jsem si povzdychla.

Během chvilky jsem upadla do tvrdého spánku.

Kapitola 17

James mě probudil lehkým políbením na čelo. Překvapilo mě, že je už oblečený do čistého jezdeckého úboru. Sklonil se ke mně a bez řečí mě začal oblékat.

Tentokrát mi vybral něco jiného. Látka tmavých jezdeckých kalhot byla tenká, ale pevná, a kalhoty samy mi dosahovaly ke kolenům. Nemohla jsem si nevšimnout, že se vůbec neobtěžoval se spodním prádlem.

Pracoval tiše a soustředěně. Natáhla jsem ruku, abych se dotkla hebkého materiálu, a konečky prstů jsem si přejela po stehně.

Pak mi obul jezdecké boty a přes ně natáhl kožené chrániče. „Obvykle se nosí na džínsy. Jedny jsem ti sbalil na zpáteční cestu.“

Jako ve snách jsem vnímala jeho slova, která ve mně vzbuzovala hříšné představy a přenesla mě někam na vzdálené smyslné místo.

Vzal mě za ruku, vytáhl mě na nohy a jedním ladným pohybem ze mě svlékl noční košili. Když spatřil mé nahé torzo, špičkou jazyka si přejel přes horní zuby.

Měla jsem nutkavou potřebu před ním skrýt svá ňadra. Prostě jsem s nahotou měla mnohem větší potíže než pan Překrásný.

Oblékl mi sportovní podprsenku a na ni tenkou košili.

Rozčesal mi vlasy a spletl je do pevného copu, přičemž se mě celou dobu bohužel ani nedotkl. A to jsem vnímala každičký jeho pohyb.

Když mi nasazoval sluneční brýle, zavřela jsem oči. Ten mužský myslí opravdu na všechno.

Jakmile byl hotový, spokojeně se podíval na své dílo a silně mě plácl po zadku. „Jsi připravená na svou první jízdu, lásko,“ řekl mi se šibalským úsměvem a vzal mě za ruku.

Vešli jsme do stájí a já jsem si všimla, že koně jsou už osedlaní a připravení k jízdě. To bylo poprvé, co jsem uviděla Jamesova hřebce.

Podal mi jablko a seznámil mě s Ďáblem. „Opatrně, kouše,“ varoval mě.

Obezřetně jsem krmila zvíře a obdivovala jeho krásu. Prsty jsem se dotkla nádherné černé hřívy. Srst měl tmavě šedou s namodralým nádechem a tak lesklou, že na slunci zářila jako modrý plamen. Na nohách a na hlavě měl zbarvení mnohem tmavší, skoro až černé. Vypadal jako kůň z pohádky.

„Je nádherný,“ řekla jsem Jamesovi a pohladila jsem zvíře po štíhlé šíji. Najednou mě do zad dloublo druhé zvíře. Otočila jsem se, a když jsem uviděla, že to je Princezna, musela jsem se usmát.

„Žárlí,“ upozornil mě James, když poplácal Princeznu po plecích.

Princezna byla neobyčejně vysoká, ale vedle Ďábla vypadala mnohem menší. Také jsem ji poplácala. James mi podal další jablko, abych se pozdravila s přátelskou palomino.

Pete byl ve stájích, ale držel si patřičný odstup. Zřejmě to byl on, kdo pro nás osedlal koně, ale byl rovněž dostatečně moudrý, aby se po včerejší epizodě držel od svého šéfa co nejdál.

Když jsme ho ve stájích míjeli, jen zdvořile kýval na pozdrav. Rovněž jsem kývla hlavou a nepatrně se pousmála.

Přesto si toho James všiml a viditelně ztuhl. Zaťal pěsti a svaly na čelisti mu zlostně zaškubaly.

Neuvěřitelně žárlivý mužský, pomyslela jsem si, ale nechala si svůj poznatek pro sebe.

„Ďábel je výjimečný především svou namodralou barvou srsti,“ řekl mi James, zatímco koně krmil křupavou mrkví.

„Netušila jsem, že koně můžou být modří,“ odvětila jsem. Vlastně jsem o koních nevěděla vůbec nic.

„Obvykle jsou spíše jen šedí s velice mírným nádechem domodra. Ďábel je opravdu jedinečný. Jeho srst je více modrá než šedá.“

„Neobyčejně krásný kůň pro neobyčejně krásného muže,“ řekla jsem s úsměvem.

Zatahal mě za cop a zaklonil mi hlavu. Když se díval do mých očí, jeho pohled překypoval vášní. „A všechno to je jen pro tebe, lásko,“ zašeptal a na hlavu mi nasadil černou přilbu. Vůbec mě nepřekvapilo, že byla stejná jako ta jeho.

Na ruce mi natáhl pevné kožené rukavice a okolo zápěstí je pečlivě připnul tenkými řemínky.

„Abys věděl, dokážu se obléct i sama,“ namítla jsem, ale předem jsem věděla, že to je marné. Hned od začátku mi dal jasně na srozuměnou, že se o mě rád stará, a mně to zas až tolik nevadilo. Spíše mi to bylo příjemné.

Místo odpovědi se jen usmál a políbil mě na prsty v kožené rukavici. Pak sáhl po svých vlastních rukavicích a já jsem ohromeně pozorovala, jak si je natahuje na své neuvěřitelně velké ruce. Měl štíhlé a elegantní prsty, ve kterých byla skrytá síla. Najednou jsem si vzpomněla, jak mě tyhle ruce v rukavicích trestaly, a rozpaky jsem celá zrudla.

James si všiml mého pohledu a uličnicky se pousmál. „Pamatuješ si?“

Přikývla jsem, pohledem přikovaná k jeho silným rukám v rukavicích. Dokonce i jeho ruce pro mě měly obscénní příchuť.

„Miluju tvoje ruce,“ vydechla jsem omámeně.

Zaklonil hlavu a hlasitě se rozesmál. Pohled na něj byl fascinující. Dokonce i jeho štíhlé hrdlo bylo dokonalé a já jsem toužila do něj zabořit svou tvář.

Ovládla jsem se, ale jen proto, že jsem věděla, že dneska je něco podobného na programu dne. Když jeho smích umlkl, vřele se na mě usmál.

Krátce mě políbil, popadl mě v pase a jedním pohybem mě vysadil na Princeznu. Rychle jsem se napřímila a posadila se tak, jak mě učil.

„Perfektní,“ řekl James spokojeně. Odepnul popruh, kterým byla kobylka přivázaná k stání, a přehodil ho přes dřevěný trám.

Když jsem viděla Jamese, jak lehce a elegantně naskakuje na Ďábla, zmocnilo se mě příjemné vzrušení. Byl to tak elegantní a uhlazený muž, ale přitom z něho prýštila jeho síla. Pod poddajnou látkou košile se na ramenou jasně rýsovaly pevné svaly, a stejně tak na silných stehnech.

Prošel s koněm kolem mě a prstem se zahákl za můj náhrdelník, který byl ve výstřihu košile dobře patrný.

„Měl bych si na tebe pořídit provaz,“ prohlásil a pobídl svého koně, aby se dal do kroku. „Pojeď za mnou,“ rozkázal mi a zamířil k vratům, které Pete právě otevřel.

Poslechla jsem ho. Princeznu stačilo jen lehce pobídnout stisknutím stehen a ochotně se vydala za Ďáblem.

Projížděli jsme hustými lesy po pěšinách vyšlapaných divokou zvěří.

Obdivovala jsem místní krajinu a snažila se sladit své pohyby s krokem zvířete, abychom tak splynuly v jedno. Okolo vládl klid a mír. Stromy nám poskytovaly chladivý stín a počasí bylo jako stvořené k dlouhé

projížďce.

Obklopená hustým lesem jsem měla pocit, jako by mě někdo přenesl do zcela jiného světa, do jiného času. Majestátnost vzrostlých stromů a podivné útvary uschlých větví otvíraly vrátka mé fantazie. Zdejší borovice rostly do neuvěřitelných výšin a země pod nimi byla pokrytá lesními květy a bylinkami.

Když jsme vyšli z hustého lesa a ocitli se na široké a rovné cestě, bylo to pro mě skoro zklamáním.

James zůstal stát a počkal na mě.

„Jak se cítíš? Nejsi bolavá?“ prohodil a letmo se na mě podíval.

Jen jsem zakroutila hlavou. Pak jsem viděla, jak se rukou v rukavici přibližuje k zapínání svých kožených kalhot, a zatajila jsem dech.

Pustil otěže a zvířeti rozkázal, aby zůstalo stát. Pomalu si rozepnul kožené kalhoty a stáhnul je přes boky, přičemž uvolnil své ztopořené mužství. Jeho penis byl tak dlouhý a pevný, až mi při pohledu na něj vyschlo v ústech. Stáhl ze sebe košili a strčil ji do boční brašny.

Pohledem jsem lačně klouzala po hebké bronzové pokožce, jako vždy uchvácená jeho dokonalostí. Bylo to zvláštní, ale tím, že seděl na koni a nohy měl zahalené v kožených kalhotách, byla jeho nahota ještě obscénnější. A neuvěřitelně vzrušující.

Rošťácky se na mě ušklíbl a já jsem málem roztála. „Pojď sem,“ nařídil mi. Poslechla jsem a ochotně se s kobylkou postavila po jeho boku.

Chytil mě okolo pasu a přehodil na svého koně, takže jsem seděla rozkročmo tváří k němu. Pohledem jsem dychtivě hltala pevné svaly na jeho hrudi a širokých ramenou.

Seděla jsem před ním, skoro na krku zvířete.

„Nehýbej se,“ řekl a z vysoké holínky vytáhl velký myslivecký nůž. Přitiskl mě k sobě tak, že jsem se skoro dotýkala jeho pevného mužství.

Když vzal ostrý nůž a zasunul mi ho za opasek kalhot, zatajila jsem dech. Jedním hladkým pohybem látku rozřízl vejpůl a nůž si zasunul zpátky do holínky. Pak oběma rukama popadl mé kalhoty a snadno je roztrhl. Zvuk trhané látky poplašil Ďábla, ale k jeho utišení stačilo Jamesovi pár chlácholivých slov, zatímco dál pokračoval v trhání, až jsem se ocitla jen v kožených chráničích. Mé odhalené ženství obklopené pevnou kůží vypadalo neobyčejně troufale a obscénně, zvláště když jinak jsem byla oblečená.

James mě sevřel v pase, nadzvedl mě a posadil na špičku svého penisu. Nedotýkal se mě ničím jiným než jen ztopořeným mužstvím. Krouživými pohyby dosáhl toho, že za chvíli byl celý pokrytý lepkavou vláhou mé touhy.

Zasténala jsem a pohnula boky. Toužebně jsem dychtila po jeho pevnosti. Potřebovala jsem, aby do mě tvrdě vnikl, aby mě napjal, naplnil až po okraj a ulevil tak bolesti.

Udělal to. S pohledem upřeným do mých očí tvrdě přirazil a já jsem ohromeně zalapala po dechu. Vnikl do mě a já jsem ho pevně sevřela.

„Ach, Jamesi,“ vykřikla jsem přemožená náhlým citem. I když byl celý ponořený uvnitř mého těla, stále jsem cítila bolest a touhu po uvolnění. Mé boky se začaly samovolně pohybovat.

James mlaskl a Ďábel se dal do kroku. James se jako zkušený jezdec pohyboval spolu s ním a při každém kroku se ze mě kousek povytáhl, a pak zase rychle přirazil. Nohama jsem obepnula jeho silná stehna a poddajně se k němu přitiskla.

Vzájemně jsme si hleděli do očí a vychutnávali, jak se ve mně pohybuje. Bylo to opojné a vzrušující, ale já jsem cítila, že chci víc.

„Co bys řekla na lehký klus, Bianco?“ zeptal se James zastřeným hlasem. Pomyslela jsem na pohyb při klusu a v duchu jsem zajásala. Ano, bože, chci to.

„To by bylo skvělé,“ vydechla jsem.

„Musíš mě poprosit,“ řekl nezvykle tichým hlasem. Kam zmizel jeho rozkazovačný tón?

„Prosím, pane Cavendishi, pobídněte koně ke klusu.“

Jen netrpělivě sykl. „To byl dost chabý pokus, Bianco. Tím sis vysloužila jen pracovní klus.“ Pobídl Ďábla ke klusu, ale zůstal pevně sedět v sedle. Klus zvládal tak snadno, že se proti kroku skoro nic nezměnilo.

Nešťastně jsem zasténala a pevně se chytila jeho ramen. Potřebovala jsem víc. Potřebovala jsem tvrdé přirážení, na které jsem si tak rychle zvykla.

Naše oči se od sebe celou dobu neodloučily, v jeho tyrkysových hlubinách skrytá výzva.

„Zapřísahám vás, pane Cavendishi,“ zkusila jsem to znovu. „Prosím, potřebuju, abyste mě nemilosrdně ošukal. Prosím, prosím, prosím.“

Jeho oči se vpily do mých a pobídl koně k rychlejšímu klusu. „Tohle je ten tón, na který jsem čekal, lásko.“

Vyzdvihl mě výše a nechal plnou vahou dopadnout na svůj ztopořený penis. Nový rytmus byl tak neskutečný a opojný, že jsem málem začala křičet.

„Pojď,“ zavrčel James, víčka ztěžklá touhou. Přirážel do mě tvrdě až po samotný okraj a já jsem cítila, jako by mě rozťal vejpůl. Jako vždy jsem ho uposlechla a celým tělem mi začaly proudit křečovité vlny slastného ukojení. Ještě jsem cítila každičký nerv, každičkou buňku svého bytí, když vrcholu dosáhl i James a v mocném proudu do mě vystříkal své semeno. Vykřikl mé jméno a tvrdý výraz v tyrkysových očích se změnil v něžný a zamilovaný.

Vášnivě mě políbil, stále uvnitř mého těla, a pomalu se probouzel do reality. Ďábel zvolnil tempo a pokračoval klidným krokem.

O chvíli později, když jsem se vzpamatovala, jsem přerušila kouzlo, mírně se odtáhla a zeptala se: „Už jsi to někdy dělal?“

Uhnul pohledem a já jsem věděla, že se mi odpověď nebude líbit. „Jestli jsem se miloval na koni?“ zeptal se.

Zamračeně jsem se na něho podívala. Výběr jeho slov se mi vůbec nelíbil.

„Jestli jsi některou šukal na koni,“ opravila jsem ho.

Zrudl a mně se zatmělo před očima, protože jsem předem věděla, co mi odpoví. „Ano, už jsem ženu na koni šukal, ale rozhodně to nebylo takové, jako teď. Jednalo se spíš o technickou stránku věci. Byl jsem zvědavý, jestli to jde. Tehdy jsem byl skoro dítě.“ Upřeně mě sledoval a čekal, jak budu reagovat.

„Prosím, nechtěj pokazit to, co jsme právě prožili.“

Jeho slova jako by ke mně přicházela z velké dálky. Najednou jsem před sebou viděla titulky bulvárních plátků o vztahu Jamese a Jules, kteří oba pocházejí z vážených anglických starodávných rodů a jež tvoří dokonalý pár.

„Byla to ona?“ vydechla jsem s pohledem upřeným do jeho očí.

Pevně mě objal, jako by cítil hrozbu. Tvář zabořil do mého hrdla. „Koho máš na mysli?“ zeptal se. Celá jsem ztuhla. „Jules,“ prohlásila jsem ledovým hlasem.

Cítila jsem, jak si povzdychl. „Byla to ona, ale to nic neznamená. Prosím, nepoužívej ji, abys mě od

sebe odháněla.“

Snažila jsem se od něho odtáhnout, ale měl nade mnou řadu výhod a hodlal jich využít. Místo toho pobídl Ďábla znovu do prudkého klusu.

Kapitola 18

Začal se ve mně pohybovat stále rychleji a rychleji, jeho erekce byla pevnější než kdykoliv předtím.

Zalapala jsem po dechu a nehty zabořila do pevné hradby svalů na širokých ramenou. „Nemůžeš mě umlčet sexem vždycky, když se ti to hodí,“ vydechla jsem. Byla jsem rozzlobená, ublížená, ale zároveň divoká a vzrušená.

„Nemůžeš se ode mě odtáhnout pokaždé, když se ti žárlivostí zatmí před očima. Potřebujeme spolu mluvit. Nenechám tě odejít dřív, dokud si všechno neobjasníme.“

Prsty jsem ho popadla za vlasy a pevně zatáhla, ačkoliv boky se mi stále pohybovaly v milostném rytmu. „Ty tomuhle říkáš mluvení?“

„Tomuhle říkám milování a ano, někdy i mluvení.“ Snažil se na mě usmát. Znovu jsem ho zatáhla za vlasy. Tázavě povytáhl obočí, ale nezabránil mi v tom.

„Proč tomu takhle říkáš? Proč tomu říkáš milování?“

Něžně se na mě podíval. „Ty víš proč. Snažíš se to, co je mezi námi popřít, ale já chci, abys věděla, že pro mě to je stejně nové jako pro tebe. Mám minulost, to ano. Divokou a hříšnou minulost. A na tom nic nezměním. Kdybych mohl, věř, že bych to udělal. Nelíbí se ti, kolik jsem měl milenek, to já vím. Jenže tím, že se na mě budeš zlobit, na tom nic nezměníš. Chci však, abys věděla, že ani jedna z nich pro mě nic neznamenala. Nešlo o nic jiného než jen o sex. S těmi ženami před tebou jsem se nikdy nemiloval, ty jsem jen šukal. Než jsem tě poznal, sex byl pro mě jen živelnou potřebou, ukojením chtíče. To proto s tebou nešukám, ale miluju se.

Před tebou jsem neměl žádnou jinou holku a ani mě to nikdy nenapadlo. Nikdy jsem s žádnou nechodil. Možná to bude znít divně, ale žádná žena pro mě nikdy neznamenala víc než jen hračku. Žádná z nich se nestala mou přítelkyni nebo někým, komu bych se mohl svěřit. Věděly to. Vždy jsem k nim byl krutě upřímný, nikdy jsem nic nepředstíral. S tebou to je však jiné. Tebe skutečně chci. Tebe potřebuju. Takže není důvod se zlobit kvůli mé minulosti nebo žárlit na jiné ženy.“

Celou dobu, co mluvil, se ve mně ani na chvíli nepřestal pohybovat a já jsem se nedokázala soustředit.

„Není důvod?“ Ta dvě slova ze mě vystřelila, zlostně a bolestně. „Viděla jsem stovky fotek, na kterých jsi ty s Jules. Jak si můžeš myslet, že to dokážu jen tak pustit z hlavy?“ vydechla jsem, když do mě tvrdě přirazil. „Jsi nespravedlivý,“ zašeptala jsem. „Kdyžs mě poznal, byla jsem panna. A ty stejně žárlíš na každého muže, který se vyskytne v mé blízkosti. Tohle je důvod.“

Než promluvil, několikrát mě nadzdvihl a dlouze vklouzl dovnitř. Hrál na mě jako na hudební nástroj. Bylo tak těžké se soustředit, když se mnou dělal takové věci. „Když mi bylo asi tak osmnáct, paparazzi mě nemilosrdně pronásledovali. Tiskly se o mně hloupé články, které mě přiváděly k šílenství. Schovávali se v keřích před školou. Tehdy to pro mě bylo hodně těžké. Nemohl jsem s tím nic dělat. Všechno se mi vymklo zpod kontroly.“

Ze všech sil jsem se snažila soustředit na to, co říká, ale příliš mi v tom nepomáhal.

„Ty víš, jak potřebuju mít vše pod kontrolou,“ zavrčel.

Tvrdě přirazil a pobídl Ďábla do klusu. Nic takového jsem nečekala a rychle jsem se Jamese chytla za ramena. Mé jezdecké zkušenosti nebyly dobré a měla jsem strach, že spadnu. James přirážel v rychlém

tempu a já téměř okamžitě cítila, že vyvrcholím.

„Pojď,“ nařídil drsně a já se hned udělala. Pak James zpomalil do kroku, ale stále se nepřestával pohybovat.

„Ty víš, jak potřebuju mít vše pod kontrolou,“ opakoval. „Jenže novináře jsem ovládat nemohl. Málem jsem z toho zešílel. Jednoho dne jsem si však uvědomil, že tisk je jako zahradní hadice.“

Udiveně jsem se na něho podívala. „Jako zahradní hadice?“ opakovala jsem zmateně.

Něžně se na mě usmál. Věděla jsem, že i když on nemá rád ztrátu kontroly, tu mou si skvěle užívá.

„Zahradní hadice. Když kohoutkem otočíš jen lehce, nemůžeš ji příliš ovládat. Proud dopadne tam, kam se mu zachce. Ale když kohoutek uvolníš naplno, proud se ustálí a ty jím můžeš mířit, kam se ti zachce. Takže jsem začal být k paparazzi vstřícný a dával jim přesně to, co chtěli. Otevřel jsem se jim jako kniha, ve které mohli číst. Nebo si to alespoň mysleli. Jules byla sestra mého nejlepšího přítele a příležitostná milenka. V té době se z nás stali přátelé. Pohybovali jsme se ve stejných kruzích, takže jsme se často objevovali společně. Brzy jsem si všiml, že miluje pozornost. Rozšiřovala o nás fámy a vůbec jí nevadilo, že bezostyšně lže.“

Když mluvil, upřeně se mi díval do očí. „Teď už vím, že ode mě bylo hloupé, abych ji nechal zajít tak daleko, ale tehdy jsem v tom neviděl problém. Ostatní ženy si myslely, že je mezi námi vážný vztah, a tak se žádná o nic podobného nepokoušela. Občas mě to zachránilo před nejedním nedorozuměním. Vím, že to vypadá divně, ale chci, abys mi věřila, že mezi námi skutečně nic vážného nebylo. Jules není někdo, koho by ses musela bát.“

Po těch slovech opět zrychlil a prudkými pohyby mě znovu přivedl k vyvrcholení. Vykřikla jsem jeho jméno a prsty zabořila do hebkých vlasů. Udělal se zároveň se mnou a hleděl na mě tak něžným pohledem, že mi z očí vytryskly slzy.

Zpomalil Ďábla do kroku, mírně mě od sebe odstrčil a zrakem sklouzl dolů k místu, kde byla spojená naše těla. Hlasitě sykl a jazykem si přejel po dokonale bělostných zubech. Následovala jsem jeho pohled. To, co jsem uviděla, mi vzalo dech.

Ještě stále jsem na něm byla napíchnutá, moje vlastní vláha se mísila s jeho, zatímco pomalu klouzal dovnitř a zase ven.

Když promluvil, v jeho hlase se zračilo potěšení. „Právě teď jsi plná mého semene. Máš v sobě mé péro i sperma. Chtěl bych tahle zůstat navždy. Kdybys nebrala prášky, třeba bys teď otěhotněla.“

Jeho slova ke mně dopadla jako blesk z čistého nebe. Ihned jsem se vzpamatovala a mlhavý opar byl ten tam. Pomohl mi ze sebe vytáhnout své ještě stále ztopořeného mužství. Tomu chlapovi snad nikdy neochabne.

Přitiskl si mě k sobě. „Obejmi mě rukama i nohama. Seskočím z koně. Pro dnešek toho píchání bylo na tebe až příliš.“

Udělala jsem, jak řekl. „Myslela jsem si, že tohle je milování.“ Šlehl po mně kritickým pohledem. „Drzá holka.“

Postavil mě na nejisté nohy, a když jsem zavrávorala, opřel mě o Ďábla.

„Snaž se udržet balanc. Musím chytit Princeznu.“

Když odcházel, zapnul si kalhoty. Princezna byla na dohled, i když kus cesty od nás. Zdálo se, že šla pomalu za námi.

Z pochopitelného důvodu jsem si jí celou dobu ani nevšimla.

Ďábel nic nenamítal a nechal mě, abych se o něho opřela. S těžkým pohledem jsem sledovala, jak James došel k Princezně, elegantně vyskočil do sedla a vracel se zpátky ke mně. Zastavil těsně přede mnou a s hbitostí pantera seskočil na zem.

Prohlížel si mě od paty až k hlavě, přičemž se významně zastavil u mého odhaleného ženství. Natáhl ruku k sedlové brašně a začal ji rozepínat. „Z tvé reakce jsem pochopil, že v nejbližší době dítě nechceš.“ Tón jeho hlasu byl naprosto nevzrušený, jako by to bylo to nejběžnější téma hovoru.

Podrážděně jsem se na něho podívala. „Spíše nikdy. Nejsem si jistá, že bych byla dobrou matkou,“ řekla jsem rozhodně. Snažila jsem se dát najevo, že hovor na toto téma je u konce.

James však dělal, jako by si toho nevšiml. „Proč si to myslíš? To kvůli tvému dětství?“ zeptal se a z brašny vytáhl pečlivě poskládané džíny.

„Ano, samozřejmě. V hlavě mám příliš špatných vzpomínek. Matky by měly být šťastné a plné lásky, nebo tak něco. Měly by být schopné lásku dávat i přijímat, čehož já zřejmě schopná nejsem.“ Zrudla jsem rozpaky. Styděla jsem se za to, jaká jsem, ale James by to zřejmě měl vědět.

Přistoupil ke mně, vzal mou tvář do dlaní a s pohledem přetékajícím něhou se na mě podíval. „Ach, Bianco, to není pravda. Copak ty si myslíš, že rodiči mohou být jen lidé s dokonalým dětstvím?“

Nejistě jsem uhnula pohledem. „Samozřejmě že ne.“

„Zřejmě si myslíš, že někdo jako já, nemůže být dobrým otcem.“

Udiveně jsem se na něho podívala. Překvapilo mě, jak ho to vůbec mohlo napadnout. „Ale to ne.

Naopak. Já si myslím, že ty budeš skvělý táta. Jsi tak trpělivý a vždy máš všechno pod kontrolou.“

Pohladil mě po tváři a podíval se na mě tak pronikavě, že jsem měla pocit, jako by mi chtěl nahlédnout do samotné duše. „Stejně jako ty. Ale jestli nebudeš chtít mít děti, nebudu je chtít ani já.“

Na chvíli se mi zastavilo srdce a pak začalo bít jako o závod. „Co to říkáš?“

Dlouze a vášnivě mě políbil. „Nic. Na takový rozhovor ještě nejsi připravená. Nechci tě zase vyděsit.“ Zhluboka jsem se nadechla a snažila se ovládnout paniku z toho, co skoro řekl.

On však jen pohodil hlavou, mé džínsy si přehodil přes rameno a ruku vsunul zpátky do kožené brašny.

Vytáhl čistý ručník, rozepnul si kalhoty a setřel si důkaz našeho milování.

Sledovala jsem, jak se dotýká sám sebe a skousla si spodní ret. Jak je možné, že po tom všem, co jsme právě absolvovali, ho stále tak toužebně chci? Na to jsem neznala odpověď, ale bylo to tak.

Když byl se svou prací spokojený, vytál čistý ručník, klekl přede mnou a začal otírat tentokrát mě. Zvedl oči a podíval se na mě.

„Jestli nechceš, abych ti to znovu udělal, raději se na mě takhle nedívej,“ zasyčel s pohledem upřeným do mých očí.

Raději jsem odvrátila zrak, ale když jsem ucítila jeho prsty, prohnula jsem boky a vyšla mu vstříc. Druhou rukou mě silně plácl po holém zadku.

„Snažím se ovládnout, abych ti neublížil. Nedělej mi to ještě těžší.“ Jeho hlas byl tak zastřený touhou, až jsem se celá zachvěla.

Zavřela jsem oči a stále se kousala do spodního rtu.

Zavrčel a otočil mě tváří proti silnému stromu. Ruce mi položil na drsnou kůru. „Neopovažuj se pohnout. Musím ti naplácat. Máš štěstí, že musíš dojet zpátky na ranč, jinak bych tě ztrestal tak, že by sis nemohla sednout.“

Mé tělo se vyklenulo, nedočkavé na první ránu.

Znovu zavrčel a začal mě trestat. Když na mě poprvé dopadla ruka v kožené rukavici, vykřikla jsem. Pak už jsem jen mlčky lapala po dechu. Po desáté ráně se zastavil. Rychle oddychoval.

O chvíli později do mě tvrdě vnikl, rukama sevřel má ňadra a těžce mi dýchal na krk. „Bude to jen jedna rychlá jízda. Tolik tě chci, že se nedokážu ovládnout. Nehýbej se. Tentokrát to bude opravdu rychlé a jemné.“

Když jsem si představila, jak do mě přiráží mezi stromy svým pevným ztopořeným mužstvím a říká, že to bude jemné, hlasitě jsem se zasmála.

Měl však pravdu. Nebylo to to, na co jsem byla zvyklá. Dlouze do mě přirážel, hladce a hebce, a když byl hotový, hlasitě mi vykřikl do ucha.

Jeho rychlé vyvrcholení mě překvapilo. Obvykle to trvalo mnohem déle. Samozřejmě že mě však nenechal neukojenou. Otočil mě tváří k sobě, poklekl přede mnou a zuby si netrpělivě stáhl rukavice.

S hlasitým zasténáním zabořil hlavu mezi mé nohy, a když mě udělal jazykem i prsty, hlasitě jsem vykřikla jeho jméno, prsty zabořené do plavých vlasů.

Pak nás oba znovu očistil a celou dobu přitom nevěřícně kroutil hlavou. Sundal ze mě kožené chrániče, oblékl mi kalhotky a nakonec i džíny. Byly nové, ale dokonale mi padly. Vůbec mě to nepřekvapovalo. Znovu mi nasadil chrániče, rychle a hladce, jako by to dělal už nesčetněkrát. Ze všech sil jsem se snažila to nevnímat.

„Nikdy jsem si nemyslel, že budu někdy někoho chtít umilovat k smrti,“ prohlásil. Zachichotala jsem se.

Letmo se na mě ušklíbl a zavedl mě k Princezně. Pomohl mi nasednout, já jsem zaujala správnou polohu a rychle se otočila, abych viděla, jak on nasedá na svého vlastního koně. Znovu to dokázal tak snadno a lehce, jako by na tom nic nebylo. Zamířili jsme zpátky k ranči.

„Kdy se musíš vrátit do Vegas? Dneska nebo zítra?“ zeptal se, když se ke mně otočil přes rameno. Chvíli jsem přemýšlela. „Dnes večer. I když musím říct, že se mi vůbec nechce.“

Povzdychl si. „Dobře. Po večeři se vydáme na cestu.“

Kapitola 19

Ani jsem se nenadála a byli jsme zpátky ve Vegas. Za poslední dva dny se toho stalo tolik.

James svým odhodláním a vytrvalostí zcela zviklal mé rozhodnutí držet se od něj co nejdál. Rozhodně nepatřil k mužům, kteří se snadno vzdávají. A z nějakého nepochopitelného důvodu byl přesvědčený, že zůstaneme spolu. Chtěl po mně něco mnohem trvalejšího, než na co jsem byla připravená. Žít společně mě neděsilo tolik jako manželství, ale přesto se mi ta představa příliš nezamlouvala.

Cestou jsme byli oba podivně zamlklí. Mně to nevadilo. Měla jsem o čem přemýšlet a zdálo se, že James je ztracen ve svých myšlenkách. V letadle dokonce ani nevytáhl svůj laptop.

Když jsme ve Vegas vystoupili z letadla, James mi řekl: „Dnes v noci zůstaneme u tebe doma.“ To byla první věc, kterou řekl po více než hodině. Zkoumavě jsem se na něho podívala. Připadal mi tak trochu vzdálený a smutný.

„U mě doma jsou řemeslníci a pracují na rekonstrukci,“ vysvětlil mi. „Někdy příští týden tě u sebe provedu.“

Jen jsem přikývla, ale on ani na žádné otázky nečekal.

Do postele jsme šli brzy. James věděl, že jsem unavená jak po dlouhé cestě, tak po naší vyjížďce, a také, ach můj bože, po skvělém šukání.

Před spaním zkontroloval celé mé tělo. Stal se z toho zvyk. Až na únavu a na pár odřenin jsem se cítila dobře, ale on na tom trval. Něžně políbil mizející modřiny na mých žebrech i na zádech, stopy po poutech na zápěstích i kotnících, a dokonce mě otočil, aby se přesvědčil, že po dlouhé jízdě v sedle nejsem bolavá či otlačená. Naposledy zkontroloval mé ženství. Když se prstem něžně začal probírat citlivými záhyby, jeho pohled potemněl.

„Byl bys ten nejněžnější doktor na celé planetě,“ řekla jsem s úsměvem.

Koutky úst se mu zkroutily ve vyzývavém úsměvu. Zdálo se, že má slova ho inspirovala.

Už předtím si do ložnice přinesl sklenici ledové vody a položil ji na noční stolek. Teď se pro ni jen natáhl a dlouze se napil. Jednu ruku měl stále položenou na vnitřní straně mých stehen, takže jsem ležela na okraji matrace s doširoka roztaženýma nohama.

Sklonil se a tvář zabořil do mého ženství. Když do mě z úst vpustil ledovou kostku, zalapala jsem po dechu. Pak mě chvíli lízal jako kočka, když pije z misky. Napřímil se, znovu se napil a všechno opakoval. Prsty jsem zabořila do hebké záplavy jeho vlasů a tiše žadonila o uvolnění, ale James si dával načas. Zdálo se, že se skvěle baví. Lízal mě a sál, Vpouštěl do mě jednu kostku za druhou, dotýkal se mě prsty a v jednu chvíli je do mě dokonce vsunul, ale já jsem chtěla víc.

„Prosím, Jamesi, chci tě cítit uvnitř.“

Skousl si spodní ret svých překrásných úst, ale nic neřekl a všechno jen znovu opakoval.

Už jsem v sobě měla pět kostek ledu. Celá jsem se chvěla, a to jak touhou, tak chladem, který mě naplňoval.

Vzal další kostku ledu a začal jí klouzat po mém břiše. Bradavky jsem měla už dávno ztuhlé touhou, ale když přes ně přejel kouskem ledu, změnily se ve dva tvrdé drahokamy.

Po nekonečných minutách škádlení jsem si však uvědomila, že kostky ledu nebyly jedinou chladnou

věcí, kterou s sebou přinesl do ložnice. On sám byl jako kus ledu, oči měl chladné a až příliš promyšleně mě přiváděl k šílenství.

„Je tohle snad trest za něco, co jsem udělala?“ zeptala jsem se, když vytáhl prsty příliš brzy, přesně tak, abych okusila slastný orgasmus, ale přitom ho nedosáhla.

Usmál se, a dokonce i jeho úsměv byl chladný. „To ne, Bianco. Tohle je jen lekce. Dělám to, protože chci. Takhle si představuju naprosté podrobení.“

Zachvěla jsem se. Jeho slova mě přesvědčila o tom, že se zcela úmyslně a perverzně snaží o to, abych ho chtěla ještě víc než dosud.

„Ošukáš mě dnes v noci? Nebo to je všechno jen hra, protože prostě chceš?“

Místo odpovědi se ke mně znovu sklonil, jazykem začal kmitat po citlivém klitorisu a prsty vklouzl hluboko dovnitř mého ženství. Ucítila jsem, jak do sebe narazily kostky ledu, a na samé hranici uvolnění jsem hlasitě vykřikla. Odtáhl se a nechal mě neukojenou.

Napřímil se a jedním pohybem ze sebe strhl krátké boxerky. Byl tvrdý. Spíše by mě překvapilo, kdyby nebyl. Začal ukájet sám sebe a upřeně mě pozoroval. Soustředěně jsem sledovala jeho rytmické pohyby. Jeden, druhý…, třetí. Zoufale jsem vykřikla. Tolik jsem ho chtěla, až jsem měla pocit, že z toho přijdu o rozum. Pokrčila jsem nohy a v tichém pozvání vyklenula boky.

Náhle přestal. „Ne,“ řekl po chvíli. „Dnes večer trestám sám sebe, takže s tebou šukat nebudu. Dnes večer se uděláš jen ty.“

Sklonil se a celé to trýznění začalo nanovo. Řekl sice, že mě dnes večer udělá, ale neřekl kdy, a nechal mě tak, i když věděl, že jediná minuta je pro mě jako celá hodina.

Než mě přivedl k vyvrcholení, roztála ve mně poslední kostka ledu. V křečovité úlevě jsem vykřikla jeho jméno a po tváři se mi skutálela slza.

Snažil se mě obejmout a já jsem se od něho odtáhla. Nicméně má postel nebyla tak velká, abych mu mohla uniknout. Navíc James byl jako vždy neoblomný. Silně mě plácl po zadku.

„Neodtahuj se ode mě,“ řekl a přitáhl si mě do náruče.

Snažila jsem se usnout, ale James se mě znovu začal dotýkat. Hnětl má ňadra, dokud jsem se nevyklenula a nezačala se zadečkem třít o jeho pevné mužství.

„Vezmi si mě,“ zašeptala jsem a znovu se o něj otřela. Nenáviděla jsem, když si odpíral uvolnění, ať už k tomu měl jakýkoliv důvod.

Tiše zavrčel. „Dnes v noci si nic nezasloužím. Byl jsem k tobě příliš tvrdý, a to bez ohledu na tvá zranění a únavu. Potřebuju noc plnou utrpení, abych zaplatil za své hříchy. Jen mě klidně dál dráždi. Zasloužím si to.“

Přestala jsem se pohybovat. S něčím takovým jsem nesouhlasila a odmítala jsem mu pomáhat. Kousl mě do krku a jednou rukou vklouzl dolů mezi má stehna. „Ty nechceš, abych trpěl, lásko? Myslíš, že si nezasloužím tak krutý trest?“

„Ne,“ vydechla jsem.

Vnikl do mě svým dlouhým prstem a začal jím rytmicky pohybovat.

„Chci ti způsobovat rozkoš, ne tě trestat,“ řekla jsem téměř bez dechu.

Tiše zasténal. „No, jenomže to není na tobě, že?“ řekl a přivedl mě k orgasmu tak rychle, že jsem si ani nestačila uvědomit, co se děje. Ve srovnání s prvním orgasmem to bylo vskutku nečekané.

Prsty nechal ponořené uvnitř mého ženství, druhou ruku na mém ňadru a ztopořené mužství přitisknuté k

mým zádům.

„Pojďme spát, lásko“ řekl ochraptělým hlasem.

Byla jsem tak vyčerpaná, že jsem ho téměř okamžitě poslechla.

James mě ráno probudil přesně tak, jak mě v noci poslal spát. Prsty zabořené v mém ženství, rukou hnětl oblé ňadro a rytmicky pohyboval boky.

„Jsi vzhůru?“ zašeptal mi do ucha.

„Ano. Prosím, potřebuju tě mít uvnitř. Prosím, už si nic neodpírej.“ Zatímco jsem mluvila, vyklenula jsem se k němu.

Překulil mě na záda, ale on stále zůstal na boku. Přehodil mi nohy přes svůj bok a natočil si mě tak, aby byla má vlhká štěrbinka nasměrovaná proti jeho pevnému penisu. Hlavu jsem měla skoro mimo okraj postele.

Jednou rukou se podepřel, ale druhou měl volnou, aby mě mohl hladit po celém těle. Polaskal má ňadra a silně mě štípl do bradavek.

„Nechal jsem pro ně vyrobit speciální kroužky,“ řekl a prudce do mě vnikl.

Nechápala jsem, o čem mluví, ale neměla jsem čas se ho na to zeptat. Když se uvnitř mě začal divoce pohybovat, zalapala jsem po dechu a měla jsem co dělat, abych stačila udržet tempo.

„Budou se hodit k tvému náhrdelníku a k náušnicím. Chci tě zasypat diamanty. Nechám vyrobit i diamantová pouta. Než s tebou skončím, budeš celá posetá diamanty.“

Prsty jsem pevně sevřela prostěradlo. To bylo jediné, co jsem mohla v téhle pozici dělat. Začala jsem pohybovat boky a vycházet mu vstříc, což on přijal se souhlasným zasténáním.

Netrvalo dlouho a oba nás přivedl k vyvrcholení, jako odměnu za noc plnou utrpení a odříkání.

„Spals vůbec?“ zeptala jsem se ho, když jsme malátně leželi vedle sebe.

„Trochu. Ale pokaždé, když jsem se pohnul, jsem se okamžitě probral a bojoval s tím, abych tě neprobudil a nevzal si tě. Příště si asi budu muset vymyslet nějaký jiný trest.“

Otočila jsem se k němu a políbila ho. Byl to dlouhý, sladký polibek. James byl neobvykle pasivní, jako by zkoušel, co dokážu.

Kousek jsem se odtáhla a pohladila ho po tváři. Věděla jsem, že se mi v očích zračí něha. „Ještě se trochu prospi. Aspoň než připravím snídani.“

Musel být vyčerpaný, protože mlčky přikývl a zavřel oči. Neotevřel je, ani když mě vzal za ruku, přitiskl si mé prsty ke rtům a něžně je políbil.

Vstala jsem, impulsivně ho přikryla, a než jsem si přes sebe natáhla svou noční košilku, sklonila jsem se a políbila ho na čelo. Ze šuplíku plného krajek jsem vytáhla tanga, i když jsem věděla, že se za chvíli budu zase převlékat, protože po snídani jsem měla v plánu si dát sprchu.

Došla jsem do kuchyně a hledala něco, co by se hodilo k vajíčkům. Když jsem z ulice uslyšela hlasitý zvuk popelářského vozu, zaklela jsem, protože jsem minulý týden zapomněla vytáhnout popelnice. Musela jsem to udělat rychleji, než auto projede ulicí.

Obvykle jsem ven nechodila jen tak v tenké noční košili, ale neměla jsem čas si na sebe nic obléknout.

Vždyť to bude jen šup šup, říkala jsem si. Musím se jen dostat do garáže, vytáhnout plnou popelnici a vběhnout zase do domu. A jsem přece ve Vegas. Průsvitné oblečení tady nebylo nic neobvyklého, a to dokonce na veřejnosti.

Doběhla jsem ke garáži a stiskla kliku ode dveří. Dveře ještě skoro ani nebyly otevřené, a už jsem sáhla

po nádobě s odpadky. Otočila jsem se po popelářském voze a s úlevou si všimla, že mu ke mně ještě zbývá pár domů. Takže to stihnu.

Táhla jsem popelnici na chodník a vůbec si nevšimla muže, který mě fotografoval. Náhle jsem ho však uviděla a ztuhla jsem, zatímco on divoce cvakal spoušť.

Nedokázala jsem se hnout, dokud nevykoukl zpoza foťáku a neusmál se na mě. „Děkuju, slečno Karlsonová. To máme dneska horko, co?“

Byl to bachratý chlap asi tak okolo čtyřicítky. Stačil jediný pohled do jeho tváře a sevřel se mi žaludek.

Otočila jsem se a běžela zpátky do domu. A vtom se to stalo.

Za fotografem se objevil obrovský muž v černém obleku a popadl ho za rameno, a to právě ve chvíli, kdy se dveře garáže otevřely dokořán a v nich se objevil James jen v boxerkách. Za zády jsem uslyšela zběsilé cvakání spouště, a to i navzdory snaze mnohem většího muže v tom fotografovi zabránit.

Náhle jsem uviděla Jamesovu tvář a ztuhla jsem. Upřeně zíral na fotografa a vypadal, jako by ho chtěl uškrtit. Stoupl si přede mě, aby mě chránil před nechtěnou pozorností fotoaparátu.

„Jdi dovnitř,“ procedil skrze zaťaté zuby.

Nemohla jsem se zbavit pocitu, že chce tomu muži ublížit.

„Prosím, pojď se mnou,“ žadonila jsem tichým hlasem.

„Jdi domů, Bianco. Hned,“ řekl mrazivým hlasem.

Přitiskla jsem se k jeho zádům. Nechtěla jsem dopustit, aby se kvůli nějakému pitomému fotografovi dostal do potíží.

„Vypadáš, jako bys ho chtěl praštit, Jamesi. Nechci, abys šel sedět.“ I když jsem mluvila, slyšela jsem další cvakání toho zpropadeného foťáku. Ten chlap musel být blázen.

„Raději skončím ve vězení, než abych mu dovolil, aby odešel s tvými fotkami. Jdi.“

„Vždyť ten chlápek, co ho drží za rameno, si s ním poradí,“ řekla jsem s tváří přitisknutou k jeho zádům.

„Kdo mě bude chránit, když budeš ve vězení? Opravdu chceš, aby se mi něco stalo?“ Věděla jsem, že to je podpásovka a cítila jsem se mizerně, ale doufala jsem, že to ho zastaví. Nějaké skandální fotky mé maličkosti v noční košili nebyly právě tím, co by mě teď trápilo.

Zatřásl hlavou a já jsem si s úlevou oddychla. Otočil se tváří ke mně a tlačil mě zpátky do garáže. Celou dobu mě stále zakrýval svým tělem.

„Vymažte mu z foťáku ty zasrané snímky, Stimpsone, jinak jste u mě skončil!“ štěkl James přes rameno, aniž by se zastavil.

„Co to mělo znamenat?“ vykřikl na mě, sotva za námi zavřel dveře kuchyně. „To chceš celému světu dělat striptýz?“

Jeho slova se mě dotkla. Co si o sobě vůbec myslí? Vzdorovitě jsem vystrčila bradu a bez jediného slova se vydala přes svůj dům do koupelny.

Jestli si chce na mně vylévat svůj vztek, bude lepší, když zmizím a počkám, až se uklidní. Snažila jsem se zůstat klidná, ale celá jsem se třásla strachy. Bála jsem se, co udělá.

Shodila jsem ze sebe noční košili a stoupla si do sprchy. Několik vteřin jsem na sebe nechala téct studenou vodu, a teprve potom jsem přidala teplou.

Jen jsem tam nehnutě stála a nechala kapičky vody, aby mi masírovaly pokožku. Trvalo dlouho, než se ke mně James přidal. Spíše jsem ho cítila, než viděla, protože jsem měla zavřené oči.

Něžně mě objal. Můj první instinkt byl se od něho odtáhnout, ale nakonec jsem si to rozmyslela. Cítila

jsem, jak se chvěje, a představa, že bych mu měla ublížit, když byl stejně zranitelný jako já, se mi nezamlouvala.

„Omlouvám se, lásko. Samozřejmě žes jen chtěla vynést popelnici, jako všichni normální lidi. Neměl jsem si na tobě vylívat svůj vztek. Je mi líto, že jsem křičel. Musíš však vědět, že bych na tebe ve vzteku nikdy nevztáhl ruku. Ať už mě pronásledují jacíkoliv démoni, tenhle ve mně není. Když jsem na tebe začal křičet, viděl jsem, že se mě bojíš. Nenávidím se za to.“

Nic jsem na to neřekla, ale ani jsem ho od sebe neodstrčila.

Namydlil si ruce a něžně mě omýval. „Nepůjdeš se mnou dneska do hotelu, lásko? Musím si tam vyřídit několik věcí a ty by sis zatím mohla zajít do wellness, co říkáš?“ Zatímco mluvil, prsty mi pročesával vlasy.

Povzdychla jsem si. Ranní drama mě dočista vyčerpalo.

Proč bych si dneska neodpočinula ve wellness? ptala jsem se sama sebe. Ještě nikdy jsem tam nebyla.

Do práce jdu až večer a James stejně za mě utratí spoustu peněz, ať už tam půjdu nebo ne.

„Můžeš si pozvat, koho budeš chtít. Všichni se budou o tebe královsky starat stejně jako o tvé přátele. Třeba bys mohla pozvat Stephana nebo klidně všechny tvé kolegy z práce. Moje lázně jsou nejlepší ve městě.“

Zarazila jsem se nad prosebným tónem v jeho hlase. Byl jako malé dítě, které žadoní o odpuštění.

„Dobře,“ řekla jsem nakonec. „Děkuju, Jamesi. Je to od tebe velmi laskavé. Ty jsi laskavý.“ Téměř ostýchavě mě políbil na tvář, jako by to ani nebyl on. Musela jsem se tomu zasmát.

„To já děkuju tobě. Nic mi nemůže udělat větší radost, než když se o tebe můžu starat.“ Jeho hlas byl jen tichým zastřeným šepotem.

Otočila jsem se k němu a políbila ho. Jeho zranitelnost v tuto chvíli byla téměř hmatatelná.

„Děláš mě tak šťastným, Bianco, a já jsem tě zase nedokázal ochránit. Navíc jsem na tebe křičel, když jsem byl naštvaný sám na sebe.“

„Ach, Jamesi. Co jen s tebou mám dělat? Pár hloupých fotek mi rozhodně nemůže ublížit.“

„Když jsem uslyšel, jak se otevírají dveře garáže, zastavilo se mi srdce. Jen pouhá myšlenka, že jsi sama před domem, zatímco tvůj otec je stále ještě na svobodě, mi nahání hrůzu.“

„Jenže zřejmě jsem tam sama nebyla. Copak jsi zapomněl na toho bodyguarda? Myslím, že to je jeden z tvých mužů, že ano?“

James ztuhl. „Nechápu, proč mu trvalo tak dlouho, než začal reagovat. To mi bude muset ještě vysvětlit.“

Políbila jsem místečko přímo uprostřed jeho hrudi, kde se setkávaly pevné svaly. Prostě jsem to místo milovala.

Do dlaní jsem si nalila šampón, zvedla ruce a začala mu omývat plavé vlasy. S úsměvem jsem se plnými ňadry otírala o jeho hruď. Sklonil se, abych na něho lépe dosáhla, a čelem se opřel o mé rameno. Omývala jsem ho stejně, jako on omýval mě. Bylo to poprvé, co mi dovolil, abych o něho pečovala tak, jak on často o mě. „Je ti nepříjemné, když se tě takhle dotýkám? To proto mi to obvykle nechceš dovolit?“ Se zavřenýma očima zakroutil hlavou. „Ne,“ řekl zastřeným hlasem. „Od tebe jsou mi všechny doteky příjemné. Když se o mě takhle staráš, mám pocit, že ti na mně záleží. Už tak mi toho dáváš až příliš.

Nemůžu od tebe přece chtít, aby ses o mě ještě starala.“

Po jeho slovech se mi sevřelo srdce. Chtěla jsem ho ujistit, že se o něho starám ráda, ale slova mi

uvízla v hrdle.

Jen mě něžně objal a k ničemu mě nenutil. Kdyby chtěl ženu, která by své pocity vyjadřovala snadně, asi by si nevybral právě mě.

„Přestěhuj se ke mně,“ zašeptal téměř neslyšně.

Povzdychla jsem si. Měl v sobě neuvěřitelnou sílu. Stačilo pár dnů v jeho blízkosti a bylo skoro nemožné mu říct ne. „A co by se změnilo? Vždyť už tak jsme spolu skoro pořád. Kdykoliv budeme ve stejném městě, budu já u tebe nebo ty u mě.“

Vášnivě mě políbil. „Děkuju ti,“ a dál mě hladově líbal. Jeho ruce i rty byly naprosto všude, pokrývaly celé mé tělo. Zády mě opřel o vykachlíčkovanou stěnu sprchy, a když zjistil, že jsem vlhká touhou, nadzvedl mě a prudce do mě vnikl.

„Kdyby tě to bolelo, řekni mi,“ řekl zastřeným hlasem a divoce do mě začal přirážet.

Byla jsem bolavá. Příjemně bolavá, ale to bych mu neřekla za nic na světě, protože by mohl přestat a zastavit tak bouřlivý orgasmus, který začal otřásat celým mým tělem. Dívala jsem se do jeho překrásné tváře a rukama se držela pevných ramen. Byl celý mokrý, na dokonalé pokožce se třpytily kapičky vody. Napadlo mě, že s mokrými vlasy, které mu spadají do tváře, vypadá jako anděl.

„Jsi překrásný,“ řekla jsem tiše, ale dostatečně hlasitě, aby mě přes šumění vody mohl slyšet.

Mlčky přijal můj obdiv a jeho tělo se začalo otřásat křečovitým uvolněním. Cítila jsem jeho záchvěvy v celém těle a to mě přeneslo přes samotný okraj.

Poté, co jsme oba současně vyvrcholili, vzala jsem jeho tvář do svých dlaní. Bylo to tak intimní, že mě to mělo vyděsit, ale nestalo se tak. Stále víc a víc jsem si tu intimnost užívala a začala po ní toužit.

Kapitola 20

Jakmile jsme se osprchovali a oblékli, vzala jsem mobil, abych napsala Stephanovi o našem dnešním plánu ve wellness.

James ke mně natáhl ruku. „Dej mi ho, chtěl bych s ním mluvit.“ Ohrnula jsem nos a on mě po něm klepl prstem.

„Proč s ním potřebuješ mluvit?“ zeptala jsem se podezřívavě.

„Proč ne?“ opáčil.

Vzdala jsem to. Napadlo mě, že to potom dostanu spíše ze Stephana než z Jamese.

„Jestli ti to nevadí, udělám na snídani míchaná vajíčka,“ řekla jsem a natáhla na sebe staré letní šaty. Usoudila jsem se, že bude lepší, když se převléknu až po snídani. Se spodním prádlem jsem se samozřejmě neobtěžovala.

Vášnivě mě políbil. Chutnal neuvěřitelně dobře. Tak jako vždycky. Přisála jsem se k jeho rtům a on hlasitě zasténal. Odtáhl se a s úsměvem mě plácl po zadku.

Raději jsem zmizela v kuchyni. S takovou bychom se umilovali k smrti.

Mobil jsem stále držela v ruce, když zazvonil. Podívala jsem se, kdo mi volá, a uviděla neznámé číslo, ze kterého jsem měla poslední měsíc spoustu zmeškaných hovorů.

Impulzivně jsem zvedla telefon. Nemám ráda tajemství a chtěla jsem vědět, kdo to je.

„Prosím,“ řekla jsem do telefonu.

Na druhé straně bylo ticho, jen na pozadí jsem slyšela tlumenou hudbu. O chvíli později někdo telefon zavěsil.

Zamračila jsem se, odložila telefon na stůl a začala připravovat snídani. Telefonát byl sice zvláštní, ale rozhodně jsem se jím nemínila trápit. Rozhodla jsem se, že ho pustím z hlavy a budu se věnovat důležitějším věcem.

Usmažila jsem obrovskou hromadu míchaných vajec a přidala k nim všechno, co jsem našla. Papriku, cibuli, šunku, uzeného krocana a pořádnou dávku strouhaného čedaru. Výsledek byl lepší, než jsem doufala, a tak jsem na sebe byla patřičně hrdá.

James se nacpával až k prasknutí. Nandala jsem mu vaječinu nejméně z pěti vajec, ale netrvalo dlouho a jeho talíř byl jako vymetený. Jedl, jako by nikdy neochutnal nic lepšího, i když realita byla samozřejmě jiná. Přesto jsem jeho nadšení musela ocenit.

Když jsem vešla do šatny, asi mě nemělo překvapit, že jsem tam našla spoustu nového oblečení, jak pro mě tak pro Jamese. Skříň, která byla dříve poloprázdná, teď doslova praskala ve švech. Když jsem si té změny všimla, podívala jsem se na Jamese s tázavě vyklenutým obočím. Dělal, jako by si toho ani nevšiml, a probíral se mými novými šaty. Vybral bílé kraťasy, sundal je z věšáku a podal mi je. Byly kratší než cokoliv jiného, co jsem kdy nosila. Pak následovalo zlaté tričko s bílými a černými geometrickým tvary. Všechno mi podal bez jediného slova.

Celkem mě jeho výběr udivil, ale nic jsme nenamítala. Alespoň si to vyzkouším. Zajímalo mě, jestli mi kraťasy a tričko padnou, a jak v tom budu vypadat.

Kraťasy byly opravdu velice krátké, ale padly mi jako ulité a byly pohodlnější, než vypadaly. Nejenže

jsem nikdy na sobě neměla nic tak krátkého, ale v mém šatníku nikdy ani bílé kraťasy nebyly. Důkladně jsem se zkontrolovala v zrcadle, protože jsem měla obavy, aby mi přes bílou látku neprosvítala růžová tanga, ale látka naštěstí nebyla průhledná. Pak jsem si přes hlavu natáhla tričko a zjistila, že je to přesně má velikost. Usoudila jsem, že se mi Jamesův výběr líbí a zálibně jsem se prohlížela v zrcadle. Můj outfit byl lichotivý, ale přitom vkusný. Tak vkusný, jak jen příliš krátké kraťasy mohou být.

Když James vyšel ze šatny, byla jsem skoro hotová jak se svým účesem, tak s nepatrným nalíčením. Jako vždy vypadal dokonale. Něco takového jsem na něm ještě nikdy předtím neviděla. Měl na sobě bílé plátěné kraťasy, které mu svůdně obepínaly boky. Pohledem jsem sklouzla k jistým partiím a chvíli tam setrvala. Místo obvyklého trička si oblékl tyrkysově modrou košili s vyhrnutými rukávy a s rozepnutými knoflíčky pod límcem. Ta barva se dokonale hodila jak k jeho očím, tak k bronzovému nádechu pokožky.

Byla jsem jeho výběrem překvapená. Myslím, že ho v jeho rezidenci nikdo neviděl v ničem jiném než v dokonale padnoucím obleku. Vypadal, jako by se chystal na výlet do Hamptons, a ne do práce.

„Sluší ti to,“ řekla jsem, když se ke mně přiblížil. „Myslela jsem, že se po hotelu vždy pohybuješ jen v obleku.“

Jen pokrčil rameny a upřeně si mě prohlížel. Prošel kolem mě a sáhl po stříbrné šperkovnici, kterou jsme s sebou přivezli z Wyomingu. Než jsem se šla sprchovat, sundala jsem si náhrdelník, který mi teď James beze slova připnul zpátky na krk. Pak ze šperkovnice vytáhl nádherné diamantové náušnice, které jsem ještě nikdy předtím neviděla, a nasadil mi je na uši.

„Jamesi, to je příliš,“ řekla jsem, ale nebránila se. Zdálo se, že to prostě musí dělat. Že mě musí zasypávat dárky. Věděla jsem, že bych s ním měla více bojovat, ale jeho pohled mě zarazil. Měl radost a já jsem mu ji nechtěla kazit.

Znovu sáhl do šperkovnice a vytáhl malou černou krabičku. Tázavě jsem našpulila rty.

Otevřel víčko a odhalil krásné, diamanty posázené, náramky. Nemohla jsem si nevšimnout, že vypadají jako pouta.

Prohlížel si má zápěstí a konečky něžně klouzal po blednoucích odřeninách. „Tyhle budou muset ještě pár dní počkat.“ Zaklapl víčko a vložil krabičku zpátky do šperkovnice.

Stoupl si za mě, dlaň položil na břicho a pevně mě k sobě přitiskl. Druhou rukou sáhl dolů mezi má stehna, prsty odsunul látku šortek i tang a prudce do mě vnikl. Bylo šokující, jak snadno se do mě může dostat.

Ohromeně jsem zalapala po dechu a slastně si vychutnávala jeho dlouhý prst, který ve mně dráždivě klouzal. V zrcadle jsem zachytila jeho žhavý pohled, který upřeně sledoval pohyb ruky.

„Musím ti objednat více takových šortek. Nejen že odhalují tvé nádherné nohy, ale můžu si tě vzít, kdykoliv se mi zachce. Ta představa se mi zatraceně líbí.“

Naneštěstí svůj prst zase vytáhl a políbil mě vzadu na šíji. Ztěžka si povzdychl a znovu odešel do šatny. Vrátil se s dvěma páry bot, které jsem tam určitě nedávala. Jedny bílé, které si sám obul, a druhé tyrkysově modré, pro mě. Nemohla jsem si nevšimnout, že barva bot je naprosto stejná jako barva jeho košile.

Usmála jsem se.

„Zdá se, že obsah mého šatníku znáte lépe než já, pane Cavendishi,“ řekla jsem škádlivě a sehnula se dolů, abych si obula boty. Musela jsem uznat, že na osmicentimetrové podpatky byly překvapivě pohodlné.

Neodpověděl, jen se usmál a čekal, až se obuju.

„Jak jsi sem dostal tolik věcí, aniž bych si to všimla?“ zeptala jsem se.

Našpulil rty, vzal mě za ruku a vedl ke dveřím. „Stephan sem pustil mé lidi. Kdy já dostanu své vlastní klíče?“

Ztuhla jsem. Vůbec se mi nelíbilo, jakým směrem vedl náš rozhovor. „Na co bys je potřeboval?“

Povzdychl si a ublíženě se na mě podíval. Mezitím jsme vyšli před dům. Vůbec mě nenapadlo, že bychom jeli něčím jiným než jeho autem. V mém mrňavém autíčku jsem si ho totiž nedovedla představit.

Na chodníku před mým domem stál další fotograf. Nefotil mě, protože měl dost práce s Clarkem, který se ho snažil zastrašit a nutno podotknout, že docela úspěšně. Clark stál před mužem a bránil mu ve výhledu, dokud jsme neseděli v autě. Fotograf neměl ani tu nejmenší šanci získat třeba jen rozmazaný záběr.

„Skvělá práce, Clarku,“ řekl James, když Clark vklouzl za volant.

Clark přikývl a nastartoval auto. „Propustil jsem Stimpsona, pane. Je mi líto, co se stalo dnes ráno.

Myslel jsem si, že je spolehlivější. Neměl tu práci vůbec dostat.“

„Děkuju vám,“ řekl znovu James a pevně mi sevřel ruku. „Vymazal mu alespoň všechny fotky?“

„Tvrdil, že ano, ale nevím, jestli mu můžeme věřit,“ řekl Clark rozzlobeně. „Nemám nic než jen jeho slovo.“

James mě sevřel tak pevně, až to skoro bolelo. „Měl jsem to udělat sám,“ procedil James skrze zuby.

Pak se uzavřel do svého soukromého světa a skoro celou cestu mlčel. Promluvil, až když jsme byli skoro u hotelu.

„Bylas tady už někdy?“

„Ne,“ odvětila jsem.

Pamatuju si na všechen ten rozruch, když se hotel před dvěma nebo třemi roky otevíral. Byla to jedna z největších událostí sezóny. Pětihvězdičková restaurace, kasino a noční klub se vším, co k němu přísluší. Také jsem od spousty lidí slyšela, že k hotelu patří snad to největší nákupní centrum. Jenže já jsem chodila ven jen velice zřídka, a když, tak na schůzku s přáteli, a ta se rozhodně nekonala v předraženém hotelovém komplexu.

Políbil mě na ruku. „Cestou do wellness ti všechno ukážu. Stephan říkal, že se tam sejdete. Zdá se, že si s sebou přivede pár známých. Překvapilo mě, jak rychle je dokázal obvolat.“

Když jsem si představila Stephanovu reakci, jakmile se dozvěděl o dni stráveném ve wellness, musela jsem se usmát. „Remcal, že mu dáváš málo času?“ zeptala jsem se.

James se ušklíbl. „To tedy jo. Ale řekl jsem mu, ať pohne zadkem, že je ti po něm smutno, a to stačilo.

On nikdy předtím ve wellness nebyl?“

S úsměvem jsem zakroutila hlavou. „Ani jeden z nás. Něco takového je pro nás šíleně drahé.“

Zatímco jsme mluvili, vedl mě hlavním vchodem přímo do hotelu. „No, pak ti tedy můžu zaručit, že dneska se můžeš těšit přímo na královské zacházení. A pokud se ti to zalíbí, můžeš sem chodit třeba každý den. Upozorním personál, že máš neomezený vstup.“

Ani jsem se nenamáhala protestovat. Věděla jsem, že by to bylo naprosto zbytečné. Připadalo mi však, že trávit celý den ve wellness je zbytečný rozmar.

Nejdříve mě provedl obchodní pasáží, která začínala hned u vchodu. Majetnicky mě držel okolo pasu a tiskl k sobě. Bylo příjemné cítit jeho teplou dlaň. Rovněž jsem ho objala a nechala se provést všemi

obchody. Představil mě několika manažerům, ale já jsem věděla, že si jejich jména stejně nezapamatuju.

Náhle přede mnou stála jediná žena, majitelka tetovacího studia. Měla černé vlasy s modrým melírem, ohnivě rudé rty a každičký kousek odhalené pokožky pokrytý tetováním. A odhalené pokožky měla opravdu hodně. Na sobě měla titěrné tílko a bokové riflové kraťasy, které byly tak krátké, že ty moje vedle jejích vypadaly naprosto střízlivě.

Vřele se na mě usmívala, ale já, když jsem ji uviděla, okamžitě jsem ztuhla. Vybavila jsem si ji s Jamesem na několika fotkách. Říkalo se, že spolu měli žhavý románek. Vzpomněla jsem si, že se v jejím obchodě točila reality show. Jmenovala se Frankie a já jsem k ní nechtěla být nezdvořilá, ale přetvařovat se byl velký problém.

James ženu nenuceně objal a já jsem viděla rudě. Představil mě jménem, aniž by nějak vysvětlil náš vztah. Pak jsme vyšli z obchodu a pokračovali dál.

Po tomto setkání jsem byla napjatá a podrážděná. Věděla jsem, že je hloupost žárlit na Jamesovu minulost, ale nemohla jsem to ovládnout. James mě provedl dalšími obchody a restauracemi, obrovským kasinem a nakonec mě zavedl do hotelu, v němž se nacházelo wellness.

Bylo příjemné vidět skupinku mých přátel, která na mě čekala ve vestibulu lázní.

Stačil jeden pohled a uvědomila jsem si, že jich je opravdu hodně. Ale kdo by zřejmě odmítl strávit zadarmo celý den ve wellness?

Stephan čekal v luxusní přijímací hale, obklopený rozesmátou skupinkou, která se skládala většinou z ženského pohlaví. Jediná výjimka seděla těsně vedle něho. Javier se právě smál něčemu, co řekl Stephan, a vypadal tak šťastně, jak jsem ho ještě neviděla.

Marnie, Judith, Brenda a Jessa obklopovaly rozkošný pár a o něčem se vzrušeně bavily.

Marnie a Judith uviděly, jak s Jamesem vcházíme do dveří, vyskočily z křesílek a nadšením zavýskly. Objaly mě a děkovaly Jamesovi, že tady můžou být, přičemž mluvily jedna přes druhou a celou dobu se smály.

Podívala jsem se na Jamese. Ten se shovívavě usmíval a kývl na Stephana, který rovněž kývl hlavou, jako by odpovídal na nevyslovenou otázku. Zdálo se, že dva nejdůležitější muži v mém životě si rozumí i beze slov. Zvrhle jsem to shledávala jak dojemným, tak znepokojujícím.

James oslovil skupinku. „Všechny vás zdravím a doufám, že se vám u nás bude líbit. Veškeré procedury jsou vám k dispozici. A samozřejmě vše je v mé režii.“

Když mu všech šest mých přátel najednou děkovalo, jen se usmál a přikývl hlavou.

Naklonil se ke mně a políbil mě na tvář. „Budeš mi scházet, lásko. Užij si to. Za chvilku budu zpátky.

Kdybys cokoliv potřebovala, zavolej mi,“ zašeptal mi do ucha a poté odešel.

Kapitola 21

Všichni začali mluvit o Jamesovi ještě předtím, než nám stačil zmizet z dohledu.

Každý byl ze setkání s ním nadšený. Holky zasněně vzdychaly, jak je sladký, skvělý a úžasný a to v každém ohledu. Přijímala jsem jejich komplimenty a dobře míněné rady s rozpaky.

Stephan vstal a s úsměvem mě políbil na tvář. „Doslova záříš. Všechno jde dobře?“ zeptal se tichým hlasem, ale přesto jsem ho slyšela, a to i přes štěbetání žen, které stále nepřestávaly opěvovat Jamesovy přednosti.

Jen jsem přikývla.

„Takže jsi nakonec ráda, že ses s ním setkala,“ neptal se, ale konstatoval a tón jeho hlasu byl skoro káravý.

Šlehla jsem po něm pohledem, ale věděla jsem, že má pravdu.

Najednou ke mně přistoupila hosteska lázní a omluvně se usmívala. „Omlouvám se, slečno Karlssonová, že jste musela čekat, ale nyní jsme vám zcela k dispozici. S kterou procedurou byste chtěla začít?“

Udiveně jsem zamrkala. Jak bych mohla vědět, s kterou procedurou bych chtěla začít, když ani nevím, jaké jsou, a navíc jsme nečekali víc než pár minut.

Bezradně jsem se podívala na ostatní. „S kterou?“ zeptala jsem se. Pohledem jsem se snažila vyhledat někoho, kdo má větší zkušenosti.

Judith nezaváhala. „Slyšela jsem, že nejlepší je balíček de luxe. Co takhle začít s masáží?“

Hosteska s úlevou přikývla. „Ano, prosím tudy.“ Zavedla nás do další místnosti, která byla ještě okázalejší než ta první. Stěny byly z leštěného mramoru a okna z matného skla. V rohu stál bar s kávovarem, ale než jsme se mohli obsloužit sami, hosteska nám každému představila jeho osobní asistentku. Moje byla křehká Asiatka jménem Mina.

Když se mě zeptala, co bych si dala k pití, zdála se nervózní a rozechvělá. „Můžu vám nabídnout naprosto cokoliv, slečno Karlssonová. Stačí jen říct.“

Na nic takového jsem nebyla zvyklá a najednou jsem nevěděla, co si mám pod slovem cokoliv představit. „Dala bych si čaj, prosím.“

Vyjmenovala mi celou řadu čajů, které ve wellness nabízí. „Tak tedy ten jahodový s citrónovou trávou.

Bez cukru, prosím,“ řekla jsem.

Zdálo se, že se jí ulevilo, jako by čekala mnohem složitější objednávku. Postavila přede mě tác s čajovým servisem a nápoj připravila přímo před mýma očima, jako by to byl nějaký rituál. Bylo to okouzlující. Také jsem jí to řekla.

S nadšeným úsměvem se na mě podívala. „Když jsem byla malá, učila jsem se v Japonsku. Měla byste vidět mou matku. Ta když podává čaj, je to hotový obřad. Ještě se mám co učit.“

Konečně mi nalila perfektně připravený šálek čaje, na chvíli se vzdálila a vrátila se s podnosem plným jídla. Byla tam zelenina, ovoce, malé obložené chlebíčky, sýry a krekry. Z každého jsem si uždibla.

Všem mým známým se dostalo stejného zacházení. Seděli jsme v pohodlných křesílkách v místnosti obložené mramorem. Je to skoro, jako bychom byli v luxusní jeskyni, napadlo mě.

Z druhého konce místnosti jsem uslyšela Judith, jak říká, že ty okurkové chlebíčky jsou božské. Jeden jsem ochutnala a musela jsem uznat, že má pravdu. A čaj chutnal tak, že by kvůli němu člověk dokázal zabít. Nasládlá vůně ovoce bez jediného náznaku hořkosti.

Mina přinesla tác se zákuskami a dortíky. Vzala jsem si jeden ovocný a poděkovala jí. Jedla jsem pomalu a každé sousto si náležitě vychutnávala. Dortík byl prostě skvělý. Přesto všechno jsem měla tak trochu stažený žaludek. Nevěděla jsem, co můžu ode dne stráveného ve wellness očekávat a z nepochopitelného důvodu mě to znervózňovalo. Nebyla jsem si jistá, zda se dokážu uvolnit a relaxovat. Ta představa mě znepokojovala.

Jakmile jsme se občerstvili, naše asistentky nás zavedly do další mramorem obložené místnosti, kde se prováděly masáže. Každý masážní stůl byl oddělen zástěnou, aby klient měl naprosté soukromí. Mohli jsme si spolu vykládat, ale vzájemně jsme na sebe neviděli. Konečně se mi ulevilo.

Mina mi vysvětila, jak se mám na masáž připravit, a pak odešla. Svlékla jsem se a oblečení uložila do skříňky, která stála kousek od masážního stolu. Pak jsem si sundala šperky a nevěděla, kam s nimi. Položit je jen tak do skříně se mi příliš nechtělo, ale nakonec mi nic jiného nezbylo. Rychle jsem vklouzla pod bílé prostěradlo tak, jak mě instruovala Mina.

Dírou ve stole, kam jsem položila obličej, jsem viděla pár bílých bot.

„Slečno Karlssonová, jsem Jen a dnes vás budu masírovat,“ řekl mi tichý a uklidňující hlas.

Jen mi nejdříve nabídla všechny druhy technik, které ovládala, a když jsem si vybrala, pustila se ihned do práce. Byla opravdu dobrá. Nikdy předtím jsem na masáži nebyla a nutno říct, že to bylo jedinečné. Připadala jsem si jako v sedmém nebi. Podobné dojmy měli zřejmě všichni ostatní, protože krátce poté, co začala procedura, se rozhostilo všeobecné ticho. Ztichly dokonce i Judith s Marnie, které byly známé tím, že nedokázaly chvíli udržet jazyk za zuby. Občas se ozvalo souhlasné zamručení, ale to bylo vše.

Když jsme následovali své lázeňské asistentky k další proceduře, všichni jsme na sobě měli stejné froté župany. Každého z nás uvedli do jednotlivých místností na masáž obličeje. Trvala skoro hodinu, a když byla u konce, má pokožka byla čistá a svěží.

Celá naše dámská společnost se sešla v moderní, kamenem obkládané místnosti s několika propojenými bazény, které se podobaly přírodním horkým zřídlům. Stephan a Javier museli jít do vedlejší místnosti, poněvadž bazény nebyly společné, a to i když jsme zde byli jedinými návštěvníky.

Ležela jsem ponořená v horké vodě a s přivřenýma očima a blaženým úsměvem na rtech jsem naslouchala brebentění ostatních holek.

„Nezdá se vám, že se k sobě Stephan a Javier skvěle hodí?“ zeptala se Judith.

V duchu jsem jí musela dát zapravdu. A nebylo to jen proto, že oba byli tak krásní. Způsob, jakým se na sebe dívali, i když třeba jen pokradmu, mě hřál u srdce. Tolik jsem chtěla, aby to mezi nimi fungovalo, že jsem se skoro bála zklamání.

„Schvaluješ to, Bianco? Je podle tebe Javier pro Stephana dost dobrý?“ zeptala se mě Marnie, čímž mě vytrhla z mého snění.

Nechápala jsem, proč si každý myslí, že jsem Stephanova opatrovnice. Ta představa se mi příčila. Nikdy jsem mu neříkala, s kým má či nemá randit. Vždy jsem se jen snažila, abych s jeho přítelem dobře vycházela, ale do jejich soukromých záležitostí jsem se nikdy nepletla. „Abych řekla pravdu každý, koho si Stephan vybere, je pro něho dost dobrý. Já chci jen to, aby byl šťastný.“

Z nějakého důvodu má odpověď vyvolala všeobecné dojetí a tiché vzdychání. Pak se téma stočilo k

tomu, jací jsme se Stephanem dobří přátelé.

„Vy dva jste snad nějak spříznění?“ chtěla vědět Brenda. Ze všech přítomných dívek mě a Stephana znala nejkratší dobu. „Stephan mi řekl, že jste rodina.“

Usmála jsem se. „Ne pokrevní, ale jistým způsobem ano. Je jako můj bratr a nejlepší přítel. Pokud tohle není rodina, pak nemám tušení, jak jinak by měla vypadat.“

Okolo se ozvalo souhlasné zamumlání a já jsem se musela usmát. Hovor se samozřejmě za chvíli stočil k Jamesovi.

„Je to mezi vámi vážné, Bianco? Zdá se, že jo.“ Tento postřeh přišel od Judith.

Nikdy jsem neměla ráda takové to holčičí tlachání, protože to obvykle sklouzlo k důvěrnostem a ke svěřování se jedna druhé, což mi vadilo. Rozhodla jsem se však, že se tentokrát alespoň pokusím odpovědět. „Já nevím. Občas to tak vypadá, ale známe se příliš krátkou dobu.“ Zhluboka jsem se nadechla a pokračovala: „James chce, abych se k němu nastěhovala.“ Sama jsem byla překvapená tím, jak jsem otevřená, ale chtěla jsem znát jejich názor.

Všechny do jedné zavzdychaly a teatrálně sepjaly ruce k srdci. Bylo to komické.

„Cos mu na to řekla?“ zeptala se Jessa, která se z nečekané zprávy vzpamatovala jako první.

Pokrčila jsem rameny. „Řekla jsem, že než budu o něčem takovém uvažovat, musíme nejdřív spolu strávit více času a lépe se vzájemně poznat. Jenže on se nedá jen tak snadno odbýt. Najal módní návrhářky a stylistky a v každém ze svých domů mi nechal pořídit kompletní garderobu, takže mě vlastně k sobě přestěhoval ještě dřív, než jsem souhlasila.“

Ozvalo se ještě komičtější zalapání po dechu a obdivné výkřiky.

„Je to šílené, co říkáte?“ zeptala jsem se a doufala v to, že se mnou budou souhlasit.

Jenže toho jsem se nedočkala. Dokonce ani od rozumné Brendy, která prohlásila, že James je romantická duše a že je do mě neskonale zamilovaný.

To, že mi vlastně nikdy lásku nevyznal, jsem jim neřekla. Bála jsme se, že kdybych to vyslovila nahlas, bolelo by to víc než doposud.

„Vy dva budete mít spolu nádherné děti,“ vzdychla Judith, zahleděná kamsi do světa fantazie.

Jessa mě pozorně sledovala a zdálo se, že po Judithině prohlášení zahlédla ve výrazu mé tváře něco, co ji zaujalo. „Ach, můj ty bože, copak jste už mluvili o dětech?“

Ušklíbla jsem se. „Krátce se o tom zmínil. Když však viděl, že chci začít křičet a utíkat, zase rychle toho nechal. Je to všechno tak nějak uspěchané, nemyslíte? Vztah se přece musí vyvíjet mnohem pomaleji, že mám pravdu?“ zeptala jsem se a znovu jsem doufala, že uslyším rozumné názory.

„Martin mi řekl, že hned při prvním setkání se mnou věděl, že se spolu vezmeme. Prý to prostě cítil. Něco mu cvaklo v hlavě a bylo to tak. Řekl, že jsem scházející kousek v puzzle jeho života. Přesvědčoval mě tak dlouho, dokud jsem nesouhlasila. To bylo před dvaceti lety a před dvěma dětmi,“ dodala Brenda s úsměvem, když její příběh vyvolal obdivné vzdychání.

Dobře, i já jsem musela přiznat, že Brendin příběh byl jako z pohádky.

„James mi připadá jako muž, který ví co chce,“ pokračovala Brenda. „Vidím to v jeho pohledu, když se na tebe dívá.“

No dobrá, od svých kamarádek zřejmě žádné rozumné rady čekat nemůžu, usoudila jsem.

Poté jsme přešly na manikúru a pedikúru, kde se k nám znovu přidali i kluci. Když jsem je pozorovala, usoudila jsem, že nejsou hezký pár, ale fakt překrásný. Stephan, svalnatý a blond. Javier, štíhlý a

elegantní.

„Já a Marnie jsme dočista ztratily hlavu,“ řekla náhle Judith.

„Tak jako tisíckrát předtím,“ namítla Marnie a šibalsky mrkla jedním okem.

„Copak se stalo tentokrát?“ zeptala se Jessa s úsměvem. Ty dvě byly jako komediální duo, které nahrává jedna druhé, aby pobavilo publikum.

„Chtěli jsme někomu poplést hlavu, a zatím popletl hlavu on nám oběma!“ vykřikla Judith zoufale. Potichu jsem se zasmála. Nečekaný obrat v konverzaci mě sice překvapil, ale potěšil.

„Kapitán Damien?“ zeptal se Stephan soucitně, ale přesto se nemohl ubránit pobavenému úsměvu. Marnie a Judith seděly v křeslech naproti sobě a současně přikývly, jako v synchronizovaném plavání.

„Neberte to osobně, holky, ale Damien je beznadějně zamilovaný do Biancy,“ řekl Javier, což byla dnes jeho první hlasitá slova.

Stephan se na něho podíval a Javier na mě mrkl jedním okem.

Cítila jsem, jak rudnu. Myslela jsem si, že si dělá legraci nebo se prostě zmýlil.

„To není spravedlivé!“ vyhrkla Judith. „Ty máš pana Dokonalého, tak nám nechej alespoň Damiena!“

Ohrnula jsem nos. „S Damienem jsme jen přátelé. Rozhodně do mě není zamilovaný.“ Můj hlas zněl skoro omluvně. Podívala jsem se na Stephana a pohledem ho žádala o pomoc. „Ty jsi s ním byl celou dobu, Stephane. Řekni jim, že to není pravda.“

Stephan se ušklíbl. „Říkal jsem mu nejméně stokrát, že o něho nemáš zájem a nikdy mít nebudeš, ale on si prostě nedá říct.“

„Co tím myslíš?“ zeptala jsem se nechápavě.

„Už tě miluje víc než dva roky. A asi tak před šesti měsíci přestal randit s jinými, a to jen proto, abys ho brala vážně. Doufá, že když přestane prohánět ostatní, bude mít u tebe šanci. Že v něm konečně začneš vidět něco víc, než jen přítele.“

Byla jsem v šoku. To všechno se dělo bez mého vědomí a Stephan se mi rozhodl svěřit ve společnosti dalších pěti dívek. Vyslala jsem k němu svůj nejvarovnější pohled.

Nastalo tíživé ticho. Všichni vnímali napětí, které se rozhostilo mezi mnou a Stephanem. Trvalo dobrých deset minut, než holky začaly zase klevetit, ale já jsem zůstala zticha a přemýšlela.

Nechápala jsem, proč to přede mnou Stephan celou dobu tajil, a proč o tom začal právě teď, když jsme byli ve společnosti ostatních.

Když na mě přišla řada na manikúru, Stephan si sedl vedle mě. V měkkém županu jeho svalnatá postava vypadla fakt dobře, ale neřekla jsem mu to. Byla jsem uražená.

Zkoumavě se na mě podíval. „Omlouvám se. Přišlo to v nepravou chvíli, ale když ses mě tak přímo zeptala, bylo mi proti srsti ti lhát. Jsi naštvaná?“

Podívala jsem se na něho a přikývla. „Jo, jsem, ale více jsem naštvaná sama na sebe. Nechápu, co jsem udělala, že Damien mohl nabýt tak mylného dojmu. Přece jsem mu nedávala žádné naděje, nebo snad ano? Celé mi to nedává smysl.“

Stephan nepatrně zrudl a já jsem ho napjatě pozorovala. „Pokud jsem si mohl všimnout, tak tvůj nezájem ho ještě více nabudil. Myslím, že se mu líbí tajemné a nedobytné ženy, a ty taková jsi. Problém je v tom, že ty o něho skutečně zájem nemáš, což on zřejmě nedokáže pochopit. Damien si myslí, že musí počkat, dokud se s Jamesem nerozejdeš, no a pak konečně dostane šanci.“

Povzdychla jsem si. „Jenže to jen zbytečně plýtvá časem. Byla bych ráda, kdyby mu to někdo dokázal

vysvětlit.“

„Věř mi, holubičko, že jsem to zkoušel.“

Pak nás naše asistentky zavedly zpátky do přijímací místnosti a Mina mi nabídla další občerstvení.

Nechala jsem si připravit čaj, tentokrát jasmínový.

Předtím, než nás uvedli k další zkrášlovací proceduře, převlékli jsme se do svých šatů a já jsem si bedlivě zkontrolovala všechny šperky.

Řada byla na kadeřnici. Věděla jsem, že potřebuju zastřihnout konečky vlasů, a tak jsem tomu byla ráda. Má kadeřnice byla velice příjemná a přátelská. Okamžitě mě začala přemlouvat, abych se nechala odbarvit.

Vtom ji však přerušila Mina: „Pan Cavendish zadal přísné instrukce, aby slečniny vlasy zůstaly v takové barvě, jaké jsou,“ řekla a pak odešla.

Kadeřnice se zdála zmatená. Nechápavě kroutila hlavou. Skoro jsem jí chtěla říct, aby mi vlasy klidně odbarvila. Co na tom záleží? Jsou to jen vlasy. Nechtěla jsem jí však způsobit potíže, a tak jsem raději mlčela. Koneckonců James byl její šéf.

Ukázala mi na čelo. „Co takhle zkrátit ofinu? Zvýraznilo by vám to oči, a přitom bychom nechaly původní střih tak, jak je. Jen bych trochu zastřihla konečky.“

Jen jsem pokrčila rameny. „Dělejte, co uznáte za vhodné. Jestli myslíte, že by ofina byla lepší, pak klidně stříhejte. Jen prosím nic komplikovaného. Moc často ke kadeřníkovi nechodím, takže mám ráda něco, co si nevyžaduje častou úpravu.“

Dívka přikývla a pustila se do práce. Zdálo se, že ví, co dělá, a tak jsem zavřela oči a nechala ji pracovat.

Když jsem je zase otevřela, byla jsem s jejím dílem spokojená. Střižená ofina skutečně vypadala dobře. Končila rovně těsně nad obočím a dodávala mi mladistvý výraz. Několik pramenů, které mi spadalo do tváře, zase zjemnilo ostré rysy.

Všichni okolo souhlasili a já jsem cítila, jak se červenám. Na tolik chvály a komplimentů jsem nebyla zvyklá.

Pak přišla na řadu kosmetika. Žena, která mě líčila, mi dala pár dobrých rad, a nakonec jsem od ní odcházela s taškou plnou krémů a make-upu. To, co se mnou provedla, se mi líbilo. Mírně mi zvýraznila lícní kosti a očím dodala snový nádech. Pomyslela jsem si, že k novému účesu se tento styl líčení skvěle hodí.

Nakonec jsme se znovu vrátili do místnosti, kde mi hosteska nabídla občerstvení a zeptala se, zda mám ještě nějaké přání.

Podívala jsem se na mobil, kolik je hodin, a s úžasem jsem si zjistila, že je čas jít domů a připravit se do práce.

„Ne, děkuju vám.“

„Doufám, že jste byla s našimi službami spokojená, slečno Karlssonová.“

„Velice. Skvěle jsme si to u vás užili. Děkuju.“ Když jsem mluvila, do místnosti vešel James, jako by všechno měl na minutu načasované.

Když mě uviděl, doširoka se usmál. Vypadal šťastně a… šibalsky. Okamžitě jsem poznala, že má něco za lubem.

„Copak máš v plánu?“ zeptala jsem se, když se ke mně přiblížil.

Jeho úsměv se ještě rozšířil a já jsem začala mít obavy.

Rozhlédl se po ostatních a s úsměvem se zeptal: „Tak jak se vám to líbilo?“

Byl zaplaven nadšenými odpověďmi, samozřejmě kladnými. Taky kdo by si stěžoval na den strávený v lázních? Zdálo se, že je James spokojený.

„Něco pro tebe mám,“ řekl a na tváři mu stále zářil nadšený úsměv.

Skousla jsem si ret, naklonila hlavu na stranu a podívala se na něho. Skoro jsem se bála zeptat. „Co je to?“ odhodlala jsem se nakonec, aniž bych se snažila skrýt své obavy.

Hlasitě se zasmál. „Nevím, jestli bych ti to dokázal vysvětlit. To musíš vidět. A tví přátelé také.“

Když si začal rozepínat košili, rozpačitě jsem přešlápla z nohy na nohu. James se však stále usmíval, pohled vpitý do mých očí.

„Co to zatraceně děláš?“ zeptala jsem se ho.

Někdo, myslím, že to byla Judith, nadšeně zavýskl. Je možné, že tady bude dělat striptýz? pomyslela jsem si, ale jaksi se mi tomu nechtělo věřit.

Když jsem na jeho svalnaté hrudi uviděla rudá písmena, zatajila jsem dech. Přímo na srdci, pomyslela jsem si. Kvůli mně si nechal zjizvit svou dokonalou pokožku. Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy.

Okolo mě nastalo hotové šílenství. Marnie a Judith začaly tleskat, hlasitě výskat a poskakovat jak zbavené rozumu.

Slyšela jsem udiveného Stephana: „Cos to sakra udělal?“

Zhluboka jsem se nadechla a nevěřícně hleděla na nápis Bianca, který měl přímo na srdci.

„Tohle není pravé, že jo?“ zeptala jsem se. „Je to jen vtip, že?“

Z tváře mi něžně setřel slzy zděšení a se stále stejným úsměvem se zeptal: „Proč ty slzy, drahá?“

„Tvoje dokonalá pokožka. Neměl sis ji hyzdit kvůli mně. Vždyť máš tu nejkrásnější kůži na světě.

Připadá mi to jako zločin,“ řekla jsem šeptem.

Překvapil mě jeho hlasitý smích. „Budeš si na to muset zvyknout. Jen doufám, že druhé tetování se ti bude líbit víc.“

„Prosím, řekni, že to druhé máš na svém péru!“

Šlehla jsem po Judith káravým pohledem. Ta se však jen začala rozpustile chichotat. James si špičkou jazyka olízl svůj krásný spodní ret a otočil se, aby mi ukázal záda.

Kapitola 22

Tetování bylo na jeho pravé lopatce. A stejně jako James sám, bylo dokonalé.

Přistoupila jsem blíž, abych si ho důkladně prohlídla. Po tvářích mi stékaly slzy dojetí. Sice jsem se za ně styděla, ale nedokázala jsem jim zabránit.

Byl to portrét mé tváře. Vlasy mi splývaly s květy, které tvořily rám obrazu. Použil jeden z mých autoportrétů a nechal si ho překreslit na kůži. Byla to ta nejsladší, nejbláznivější a nejromantičtější věc, jakou jsem kdy viděla a nevěděla jsem, jak se mám chovat. Tetování se mi líbilo, ale aby měl můj obraz zvěčněný na kůži, to mi připadalo tak trochu šílené. Dokonce i lilie, které lemovaly mou tvář, byly součástí mého obrazu. Byla jsem ráda, že jsem na obraze strávila tolik času a zachytila každý detail, když si ho James vybral jako předlohu.

James se přes rameno otočil a tázavě se na mě podíval. Měl ten nejšťastnější výraz, jaký jsem kdy u něho viděla. „No, co si o tom myslíš?“

„Ach, Jamesi, je to úchvatné.“ Slyšela jsem, jak se mi chvěje hlas. „Je to to nejkrásnější tetování, jaké jsem kdy viděla. Je to spíše jako obraz, než kérka. Jak je to vůbec možné? Ty živé barvy a každičký sebemenší detail.“

„Obvykle se na obrysy používá černý inkoust. Já jsem si vybrala světlejší barvy. A s Jamesovou tmavou pletí jsem si mohla dovolit použít víc bílého inkoustu, který tetování dodává zářivější nádech. Jeho pokožka je to nejlepší plátno, na kterém jsem kdy měla tu čest pracovat. Musím vám poděkovat. Zajisté jste to byla vy, která jste v Jamesovi vzbudila tak náhlý zájem o tetování.“ Vůbec jsem si nevšimla, že do místnosti vešla mladá žena. Stála teď vedle mě, ukazovala na detaily a prsty se jemně dotýkala Jamesova ramene. Ztuhla jsem.

Věděla jsem, že to je nelogické a zcela nesmyslné, ale představa, že se ho celou dobu tetování dotýkala jiná žena, mě přiváděla k šílenství. Najednou jsem viděla rudě.

„Můžu to teď zalepit, Jamesi? Už tvá show skončila?“ zeptala se Frankie a mile se na Jamese usmívala. Také se usmál, stále otočený zády ke mně, abych dobře viděla.

Nevěřícně jsem pozorovala portrét na jeho rameni. Chtěla bych se ho dotknout a přejet po něm prstem, ale i se svou chabou znalostí jsem věděla, že tetování je příliš čerstvé, a tudíž bolestivé. Místo toho jsem ho oběma rukama chytila za ramena, přistoupila ještě blíž a zkoumala portrét, přičemž jsem se snažila nevnímat ženu, která se k Jamesovi na můj vkus chovala až příliš familiárně.

Tajemně jsem se usmála. Dokonce vystihla barvu mých očí. Musela jsem uznat, že je velice talentovaná. Nikdy jsem ani netušila, že tetování může vypadat takhle. Většina mých přátel měla jednu nebo dvě kérky, ale ty měly obvykle černé obrysy nebo byly prostě černobílé. Tetování, které udělala Frankie, vypadalo mnohem lépe než všechny ostatní. I když mě bolelo, že si James nechal zjizvit svou dokonalou pokožku, nakonec jsem musela uznat, že se mi to líbí.

„Je to překrásné. Jste velmi talentovaná. Netušila jsem, že tetování může vypadat takhle,“ řekla jsem Frankie. Snažila jsem se být zdvořilá, ale přesto jsem nedokázala potlačit značnou dávku upjatosti.

Zdálo se, že si toho James všiml. Zadíval se mi upřeně do tváře a chvíli mě zkoumavě pozoroval. Pak jeho nadšený úsměv poněkud povadl a do očí se mu vrátila vážnost.

Cítila jsem se mizerně. Svou nesmyslnou žárlivostí jsem mu zkazila dobrou náladu. Snažila jsem se usmát, ale nedokázala jsem se k tomu přinutit.

„Už jsem si všechno prohlédla. Jestli chcete, můžete Jamese ošetřit,“ řekla jsem a ustoupila stranou.

Frankie si ihned stoupla na mé místo a na čerstvé tetování nanesla hojivý gel. Pozorovala jsem, jak se něžně dotýká Jamesovy pokožky, a měla jsem chuť ji od něho odstrčit.

Raději jsem se otočila zády, abych nevyvedla nějakou pitomost.

Frankie si však mého nepřátelství nevšimla. „Pokud tady někdo má talent, tak jste to vy,“ řekla přátelským tónem. „Já jsem jen zkopírovala váš obraz. Bylo pro mě opravdu velkým potěšením pracovat s takovým motivem a navíc na kůži, jakou má James. Můžeme hovořit o hotovém umění.“ Při poslední větě se jí do hlasu dostal nádech flirtu a já jsem věděla, že teď mluví o Jamesovi a o jeho těle.

Zavřela jsem oči a počítala do desíti. Nenáviděla jsem se za to, že jsem tak slabá a tak příšerně žárlivá. Slyšela jsem, jak Frankie dává Jamesovi několik rad ohledně péče o tetování.

„Ráda jsem vás poznala, Bianco,“ řekla Frankie na rozloučenou. „Doufám, že se ještě někdy uvidíme.“ Její hlas byl stále přátelský, ale teď poněkud nejistý.

Všimla jsem si, že většina mých přátel mě pozoruje s vytřeštěnýma očima, jako by nechápali, co mě vede k takovému chování. Nemohla jsem se jim divit. Připadala jsem si hloupě, ale stále jsem se na Jamese nemohla podívat. Bála jsem se, že kdyby Frankie stála těsně vedle něho, udělala bych něco naprosto šíleného, za co bych se pak styděla.

Zdálo se, že Stephan je jediný, kdo mě chápe. Upřeně pozoroval Jamese a mračil se. Když mě James zezadu políbil, ztuhla jsem ještě víc.

„Potřebujeme chvilku pro sebe, přátelé. Děkuju, že jste nás poctili svou návštěvou,“ řekl James s pohledem upřeným na ostatní. Jeho tón byl zdvořilý, ale rozhodný. Dominantně mě obejmul kolem ramen a vedl mě do vedlejší místnosti.

Ihned jsem poznala, k čemu slouží. Byla to místnost s horkými prameny. Jedna hosteska šla za námi.

„Můžu pro vás něco udělat, pane Cavendishi?“ zeptala se nervózně.

„Ano. Prosím dohlédněte, abychom nebyli rušeni.“

Zatímco mluvili, já jsem se rozhlížela po mělkých bazénech a do tváří se mi vhrnula nachová barva.

Samozřejmě že jsem věděla, co má James v plánu.

„Ano, pane. Prosím, kdybyste potřebovali mou pomoc, dejte mi vědět.“

Slyšela jsem, jak se za ní zavřely dveře. Ve velké místnosti to znělo jako ozvěna. James mlčky stál a stále mě majetnicky objímal okolo ramen.

„Připadáš mi nervózní,“ řekl jakoby mimochodem, když už ticho bylo nesnesitelné. Pustil mě a já jsem za sebou uslyšela šustivý zvuk látky. Zatajila jsem dech a snažila jsem se naslouchat, abych věděla, co dělá.

„Svlékni se, Bianco,“ přikázal mi stále stejným nevzrušeným tónem hlasu.

Poslechla jsem ho. Trochu se mi chvěly ruce. Nechápala jsem, proč jsem tak nervózní, vždyť to nebude poprvé, co s ním budu mít sex, ale nedokázala jsem si pomoct. Nikdy jsem vlastně přesně nevěděla, co má v plánu.

„Sedni si na okraj bazénu a nohy ponoř do vody,“ řekl mi stejným tónem. Udělala jsem co si přál, opřela se dozadu o ruce a pozorovala ho.

Když vstoupil do mělkého bazénu, byl zcela nahý. Voda mu dosahovala k pasu, jeho ztopořené mužství

zřetelně viditelné. Kousla jsem se do rtu a rozechvěle ho sledovala.

Ponořil se celý do vody a ihned se zase napřímil. Každé místečko na jeho pokožce bylo vlhké, poseté kapičkami vody. Cítila jsem, že mi vyschlo v ústech. Rukama si přejel po hrudi a upřeně mě pozoroval. Náplastí zakryté místo těsně u jeho srdce bylo jediné, kterého se nedotýkal.

Pomalu se ke mně přibližoval, dokud nestál mezi mými nohama. „Co to s tebou dělá, když vidíš, jak se mě někdo dotýká?“ zeptal se nenuceně. „I když jde o naprosto nevinný dotek, přivádí tě to k šílenství? Máš pocit, že bys byla schopná udělat něco bláznivého, třeba i krutého? Svírá se ti z toho žaludek? Je ti těžko u srdce? Máš rudo před očima? Ztrácíš schopnost zachovat si chladnou hlavu a logicky uvažovat?“ Zatímco mluvil, přitiskl se ke mně a šeptal mi ta slova přímo do ucha. Jeho tón hlasu byl chladný a nevyzpytatelný. Chvěla jsem se strachem a vzrušením. Měl se mnou své plány, tím jsem si byla jistá, jenže já jsem nevěděla jaké.

„Odpověz mi,“ řekl a kousl mě do ucha tak silně, až jsem sebou škubla, vyklenula se a přitiskla svá ňadra na jeho hruď.

„Ano.“

„Ano co? Co přesně se s tebou děje, když vidíš, jak se mě někdo dotýká?“

„Všechno, cos říkal. Nevěřím sama sobě, nedokážu to ovládnout. Nepoznávám osobu, v jakou se měním, když mě popadne žárlivost. Nikdy předtím jsem nic takového nezažila. Nesnáším to.“

Zatímco jsem mluvila, vzal mě okolo pasu, posunul na samotný okraj bazénu a pevně se ke mně přitiskl, což zapříčinilo, že můj hlas zněl ještě zoufaleji.

Špičku mužství nasměroval přímo do mé štěrbinky. „To je dobře,“ řekl stále chladným hlasem, ale teď se v něm navíc zračila zlost. Prudce do mě vnikl, s očima upřenýma do mých.

„Proč je to dobře?“ zasténala jsem, opilá jeho uhrančivým pohledem. Teď, když byl uvnitř mě, nedokázala jsem od něho odtrhnout zrak.

„Chtěl jsem, abys cítila to, co cítím já. Abys věděla, jak mi je, když na tebe žárlím. A teď to víš.“ Jedna jeho ruka, která až doteď ležela na mém boku, se posunula nahoru a sevřela mi hrdlo.

„Chytni mé zápěstí oběma rukama,“ rozkázal. Poslechla jsem.

„Pokud uhneš pohledem, pustím tě,“ řekl. „Chci, aby ses bránila, zatímco tě budu škrtit. Chci, aby ses mi snažila odtrhnout ruku. Chci, abys se mnou bojovala, ale pokud to nebude přes čáru, neodvracej zrak. Tohle bude tvé bezpečné slovo, protože nebudeš moct mluvit.“

Přikývla jsem a rozechvěle hleděla do jeho krásných očí.

Jednou rukou mi doširoka rozevřel nohy a druhou mě začal škrtit. Pomalu do mě přirážel, dovnitř a zase ven, rozhodně a nemilosrdně.

Když jsem cítila, jak tlak na mém hrdle sílí, oběma rukama jsem sevřela jeho zápěstí a snažila se ho odtáhnout. Nejdříve váhavě, ale když tlak stále sílil, zabořila jsem nehty do hebké pokožky a zoufale se snažila uvolnit si hrdlo, abych se mohla nadechnout. Zaklonila jsem hlavu a vnímala jen jeho tlak, který povoloval a zase sílil ve stejném rytmu, v jakém do mě vnikal.

Začala jsem vidět trochu rozmazaně a tělem se mi rozlévaly vlny touhy a vzrušení. Nevěděla jsem, že můj krk může být zdrojem takové rozkoše. V celém těle jsem cítila tep vlastního srdce. Dělala jsem přesně to, co mi řekl. Ze všech sil jsem s ním bojovala a snažila se odtáhnout jeho ruku, která nemilosrdně svírala mé hrdlo, ale přitom jsem nechtěla, aby přestal. Boj o život byl opojně vábivý.

Udiveně jsem si uvědomila, že se mi líbí s ním bojovat. Líbí se mi, že prohrávám a že James má nade mnou neskonalou moc. Jeho síla mě ovládala. Cítila jsem to.

Když do mě začal divoce přirážet, sevření prstů ještě zesílilo.

Zatmělo se mi před očima a zmocnil se mě tak prudký orgasmus, že jsem měla pocit, že jsem na malou chvíli ztratila vědomí.

Když jsem se vzpamatovala a znovu začala vnímat, co se se mnou děje, James mě držel zezadu za hlavu a s hlasitými výkřiky do mě vstřikoval své horké semeno. Jeho oči, ztěžklé právě prožitou rozkoší, se zahleděly do mých.

„Nebylo to příliš, lásko?“ zeptal se ochraptělým hlasem. „Jednu chvíli jsem se bál, že jsi ztratila vědomí.“ Když mluvil, něžně mě k sobě přivinul a začal mě hladit po vlasech.

„Bylo to… skvělé. Ještě nikdy jsem necítila nic tak intenzivního, Jamesi.“

Ztěžka polkl, kousek se ode mě odtáhl a upřeně mě pozoroval. „Bylo to skvělé, ale taky hodně nebezpečné. Ty jsi tak křehká a já si nejsem jistý, jestli se dokážu zcela ovládat. Když pod prsty cítím tvé hrdlo, je to jako droga.“

Stáhl mě k sobě do bazénu a společně se mnou se ponořil až po krk.

„Budeme muset jít. Vlastně si musíme pohnout.“ Vzal mě za ruku a vedl mě vodou ke schůdkům z bazénu.

Rychle nás oba utřel suchým ručníkem, který pak nechal ležet zmuchlaný na zemi.

„Rychle se obleč,“ řekl mi.

Kapitola 23

Ve spěchu jsme se oblékli a opustili wellness. James měl ruku položenou vzadu na mé šíji a prováděl mě celým komplexem. Když jsme vyšli ven, byla jsem naprosto ztracená. Bylo to kolosální místo.

U chodníku na nás čekalo Jamesovo auto. Clark stál vedle, a když nás uviděl, otevřel nám dveře. S milým úsměvem zdvořile kývl hlavou na pozdrav. Měla jsem pocit, že ten odměřený muž mě začíná mít rád. „Pane. Slečno Karlssonová.“

James se mlčky posadil a čekal, dokud Clark neusedne za volant a nerozjede se směrem k mému domu. Pak se naklonil těsně k mému uchu. Seděli jsme vedle sebe, ale James se mě nedotýkal, což u něho nebylo zvykem.

„Takže, kdy mi dovolíš udělat ti piercing?“ zeptal se klidným hlasem, zvedl ruku a štípl mě do jedné bradavky a pak hned do druhé.

Myšlenkami jsem se vrátila zpátky. Vzpomněla jsem si, co jsem cítila v první chvíli, když jsem uviděla tetování. Jak mě bolelo, že si kvůli mně nechal zjizvit svou krásnou kůži. Jestli o to tolik stojí, proč ne? Nemohla jsem říct, že by se mi piercing někdy líbil, ale ani jsem nebyla jeho odpůrcem.

„Myslela jsem si, že to byla jen legrace,“ řekla jsem, i když jsem věděla, že to není pravda.

„Jak ses mohla přesvědčit na vlastní oči, já jsem nežertoval. Ale pokud nechceš, nebudu na tebe tlačit.

A rozhodně jsem ochotný počkat, dokud nebudeš připravená. Není kam spěchat.“

Podívala jsem se mu do očí. „Udělám to. Nejdříve jsem se snažila namluvit si, že si děláš legraci, ale už tě znám dost dobře na to, abych věděla, že vždy všechno myslíš vážně.“

Lehce mě zatáhl za vlasy, zaklonil mi hlavu a začal mě vášnivě líbat. Dal si načas, než mě zase pustil.

„Jsem rád, že jsi upřímná. Přesto to však nemusíš dělat. Nebudu tě k ničemu nutit, i když ta představa mě neskutečně vzrušuje.“

„Jak už jsem řekla, udělám to. A i když musím přiznat, že jsem o něčem takovém nikdy nepřemýšlela, líbí se mi už jen ta představa, že ty to tolik chceš. Prostě si nemůžu pomoct. Chci tě potěšit. Miluju, když tě můžu potěšit.“

Zareagoval trochu nečekaně. Zhluboka se nadechl, zaklonil hlavu, opřel si ji vzadu o sedadlo a zavřel oči. Ve tváři měl podivně klidný výraz.

Našel mou ruku a něžně ji stiskl. „Děkuju ti, Bianco.“

Najednou jsem se začala hlasitě smát. Otevřel oči a udiveně se na mě podíval.

„Promiň,“ řekla jsem se smíchem. „Najednou jsi vypadal tak spokojeně, a představa, že to způsobily mé propíchnuté bradavky, mi přišla k smíchu.“

Usmál se na mě, ale v očích mu zůstal vážný výraz. Byl to smutný úsměv a ten můj se náhle rozplynul.

„Necítím úlevu z toho, že si necháš propíchnout bradavky. Nechápej mě špatně, mám z toho velkou radost. Ale to, co mě učinilo šťastným, byla tvá slova. Myšlenka, že mě chceš potěšit, mi dává naději. Jestli to tak skutečně je, pak mě neopustíš. Zůstaneš u mě a budeš se mnou žít. Pokud ne hned, tak časem určitě. Rozhodně teď mám naději, že tě k tomu přemluvím.“

Zarazila jsem se. Představa, že bych se k Jamesovi měla přestěhovat, mi ještě stále připadala bláznivá, ale musela jsem uznat, že už ne tolik, jako když s tím přišel poprvé. A také jsem věděla proč. Milovala

jsem, když jsem ho mohla potěšit, ale ještě více jsem milovala jeho. Přemýšlela jsem, jestli někdy v sobě najdu dost odvahy, abych mu to řekla. Pokud ano, tak to rozhodně nebude brzy. Ještě stále to pro mě byl šok si to vůbec přiznat, tím spíš o tom mluvit. Jak se to jen mohlo stát? Ale čemu se vlastně divím? Proč bych se nemohla zamilovat do někoho, kdo je tak okouzlující, pozorný, ohleduplný, krásný? Do někoho, kdo chápe mou temnou stránku osobnosti?

„Líbila se ti Frankie?“

Náhlá změna tématu mě překvapila. Proč o ní vůbec začal? A proč se tváří tak spokojeně?

Pevně jsem sevřela rty. „Spal jsi s ní? Ptám se, protože se mi zdá, že tobě se líbí,“ řekla jsem a snažila se od něho odtáhnout ruku.

Avšak marně. Pevně mě sevřel. „Ne, nespal. Je to má dobrá kamarádka a byl bych rád, kdyby byla i tvoje.“

Zrudla jsem a otočila se od něho. „Tak to asi těžko. Je na ní vidět, jak se tě ráda dotýká a jak ráda mluví o tvém těle.“

„Pomohlo by ti, kdybych ti řekl, že je hvězdou mezi lesbičkami a dominou? Vztah mezi ní a mnou je tak platonický jak jen může mezi ženou a mužem být.“

Zrudla jsem ještě víc. Najednou jsem si připadala hloupě, protože jsem se opravdu cítila lépe. Mnohem lépe. Bylo to trapné.

„Frankie nikdy nebyla s mužem a nikdy o tom ani nepřemýšlela. Řekl bych, že se jí líbíš. Zřejmě bych měl žárlit, ale nežárlím. Na to je příliš dobrá přítelkyně. Možná nám závidí náš vztah, ale nikdy nepřekročí jisté hranice. Moc dobře ví, co pro mě znamenáš.“

„Ani bych jí to neradila,“ vyhrkla jsem zmateně. Směr, kterým se náš rozhovor stáčel, mě přiváděl do rozpaků.

Copak si myslí, že bych mohla být submisivní komukoliv dominantnímu? Nerozuměla jsem tomu a příliš jsem se styděla, než abych se na to zeptala. Já přece nemám zájem o Jamese jen proto, že je ke mně dominantní. Najednou mě napadlo, že on si zřejmě myslí, že ho využívám jen z tohoto důvodu. Tak ráda bych se ho na to zeptala, ale slova mi vázla v hrdle. Nikdy jsem ho nevyužívala a nechápala jsem, jak tak dokonalý a sebevědomý muž si může myslet, že by ho vůbec někdo mohl využívat. Navíc někdo, jako jsem já.

Něžně mě políbil na ruku. Právě jsme zastavili před mým domem. „Já vím, že ty taková nejsi. A rozhodně se nebojím, že by sis něco začala s mou kamarádkou. Vlastně bych byl opravdu rád, kdybyste byly přítelkyně. Zašla bys s ní někdy na oběd? Samozřejmě i se mnou.“

Připadala jsem si trochu zahanbeně. Málem jsem k té ženě byla otevřeně hrubá. „Pokud ještě stále bude chtít, proč ne? Chovala jsem se jako blázen, ale strašně jsem žárlila. Byla jsem přesvědčená, že vy dva jste spolu spali.“

Usmál se a pomohl mi vystoupit z auta.

„Tak tím se opravdu nemusíš trápit. Frankie je naprosto neškodná. Tedy pro mě,“ dodal a významně na mě mrkl.

Když jsme vešli do domu, měla jsem jen třicet minut na to, abych si sbalila věci a převlékla se.

Právě jsem si oblékala jednu ze svých oblíbených podprsenek, když se v místnosti objevil James a zezadu se ke mně přitiskl. Sám se už převlékl a měl na sobě tmavé plátěné kalhoty a bledě modré tričko s límečkem. Jako vždy mu to nesmírně slušelo. A přitom na to potřeboval tak málo času. Byl hotový dřív,

než já jsem se stačila sbalit. Do dlaní uchopil má oblá ňadra a začal je mnout. Pak vzal mezi prsty bradavky a nemilosrdně je svíral.

Zalapala jsem po dechu a vyklenula se. Najednou mě prudce pustil a já jsem cítila, jak si sáhl do kapsy. Podívala jsem se dolů na svá rozechvělá ňadra, zatímco James na ztuhlé bradavky připevňoval stříbrné klipsy.

Kousek poodstoupil a silně mě plácl po zadku. „Dobře, teď se obleč. A ať tě ani nenapadne si je sundat.

Pojedu s tebou a se Stephanem na letiště. Mimochodem ten je už připravený a čeká jen na nás.“

„Jen abys nezmeškal svůj let,“ zavtipkovala jsem.

James se jen usmál. „Jestli se rychle neoblékneš, tak se neovládnu a budu tě muset ošukat. Pak přijdeme pozdě všichni.“

Rychle jsem se oblékla a ještě jednou zkontrolovala své cestovní zavazadlo, zda jsem na nic nezapomněla.

„Nezapomeň, že do New Yorku se už balit nemusíš. Budeš tam mít všechno, co budeš potřebovat, a když přeci jen najdeš něco, co se ti bude líbit, můžeš si to koupit. Musím říct, že ten nový střih ti opravdu sluší. Dodává ti šmrnc a takový rošťácký výraz.“

Střelila jsem po něm pohledem. Copak on si myslí, že mám rošťácký výraz?

„Děkuju ti. Děkuju za den v lázních. Skvěle jsme si to všichni užili.“

„Kdykoliv si to můžeš zopakovat. Personál ví, že jsi pro mě velmi důležitá a vždy tě rádi uvidí. Nemusíš se ani objednávat, i když by možná nebylo špatné dát jim vědět dopředu, aby se mohli připravit. Pro tebe si vždy najdou čas. Všechno, co je mé, je i tvé, lásko. A myslím to v pravém slova smyslu. Klidně si to vyzkoušej.“

Zatímco mluvil, oblékala jsem si punčocháče a cítila, jak stříbrné klipsy pevně svírají citlivé bradavky. Došla jsem k nočnímu stolku, kde ležely náramkové hodinky, a připnula si je okolo zápěstí. Zakryla jsem tak stále viditelné otisky po poutech. Chvíli jsem zůstala bezradně stát, hleděla na druhé zápěstí a přemýšlela, čím ho zamaskuju. Ne že by odřeniny bolely, to ne, ale mohly by zbytečně přitáhnout pozornost a možná vyvolat i otázky. Náhle ke mně přistoupil James, zápěstí ovinul svými dlouhými prsty a druhou rukou sáhl do šperkovnice. Vytáhl menší krabičku, které jsem si předtím ani nevšimla. Otevřel ji a

já jsem uviděla platinový náramek, který ladil s hodinkami.

„Teď jsi spoutaná v okovech, má lásko,“ prohlásil James, když mi náramek připnul okolo zápěstí. Pak vzal mou brašnu a vedl mě ven z domu. Prohlížela jsem si zápěstí a v duchu si pomyslela, že náramek skutečně vypadá tak trochu jako okovy.

„Bolí to?“ zeptal se James, když se otočil přes rameno.

„Ne, vůbec ne,“ ujistila jsem ho.

„To je dobře. Mám s tebou jisté plány. Říkal jsem si, že zítra, než se vydáme na večírek, si můžeme zašpásovat v naší herně.“

Naprosto jsem na ten večírek zapomněla. Od první chvíle, co jsme se k sobě vrátili, mi zamotal hlavu natolik, že jsem nemyslela na nic jiného než na svého pana Překrásného.

Sotva jsme všichni nastoupili do auta, Stephan se otočil k Jamesovi a spustil: „Bianca si myslela, že to s tím piercingem a tetováním byla všechno jen sranda. K tomu ji přece nemůžeš nutit, Jamesi.“ Stephan se odmlčel a čekal na Jamesovu reakci, která ho překvapila.

„To samozřejmě nemůžu,“ ujistil ho James s vlídným úsměvem. „Něco takového by mě ani ve snu

nenapadlo. Bianco, copak jsem tě už někdy nutil k něčemu, cos sama nechtěla?“

Zakroutila jsem hlavou a po Stephanovi jsem střelila rozzlobeným pohledem. Cítila jsem, jak celá rudnu. Nikdy bych se Stephanem o ničem takovém nemluvila, a už vůbec ne před Jamesem. „Stephane, on přece ví, že jsem s tím souhlasila jen z legrace. Rozhodně se tím nemusíš trápit. James je prostě šílený, to je celé.“

Stephan si s úlevou oddychl. Zřejmě se toho rozhovoru bál, ale cítil jako svou povinnost mě chránit.

„Dobře, dobře, omlouvám se. Jen když jsem viděl to tetování, vzpomněl jsem si na to, o čem jste se bavili v baru. Netušil jsem, že máš zálibu v takových věcech, Jamesi.“

James se usmál, přitiskl mě k sobě a políbil. „To ani já ne, dokud jsem nepotkal tady Biancu.“

Kapitola 24

Let byl hotovým utrpením. Pokaždé, když se mé zmučené bradavky ve stříbrných klipsách otřely o látku podprsenky, což bylo neustále, jsem pomyslela na Jamese a na to, jakou rozkoš mi dokáže přinést. Byla jsem žhavá touhou, ale přesto stále schopna pracovat.

Letadlo bylo plné, až na jedno místo vedle Jamese, jak bylo jeho zvykem.

Rozvážela jsem nápoje, roznášela jídlo, a pokaždé, když jsem ho míjela, mé zmučené bradavky vyslaly signál přímo mezi má stehna.

James pracoval na svém laptopu a jen stěží se na mě podíval. Nezvedl hlavu dokonce ani tehdy, když jsem se ho přímo zeptala. Jen přikývl nebo krátce odpověděl, zcela zaujatý svou prací. Svým nezájmem mě přiváděl k šílenství. Chtělo se mi křičet. Byla jsem vzrušená, vlhká touhou a on si mě skoro ani nevšiml. Nejraději bych ho nakopla. Fakt, že se na mě ani nepodívá, mě připravoval o rozum.

Uběhly asi dvě hodiny a cestující začali pomalu usínat. Většina pasažérů první třídy už byla značně opilá. Celou tu dobu jsem byla na nohou a lítala sem a tam s jejich objednávkami.

Jakmile bylo to nejhorší za námi, Stephan jako vždy odešel na záď letadla, aby pomohl ostatním kolegům, nicméně dnes k tomu měl i jiný důvod. Mezi cestujícími byl Javier. Nemohl si dovolit první třídu, a tak seděl na hlavní palubě. Kdyby bylo volno, samozřejmě bychom ho posadili na pohodlnější místo, ale s plným letem byl Stephan rád, že pro něj vůbec ještě nějaké místo našel.

Věděla jsem, že Stephana jen tak zase neuvidím, ale bylo mi to jedno. Mí cestující měli vše, co potřebovali, a pomalu začali usínat.

Sedla jsem si na volné místo vedle Jamese. Věděla jsem, že bych to neměla dělat, ale právě teď mi to bylo jedno. Opřela jsem se o rukojeť, která oddělovala sedadla, vzala ho za ruku a odtáhla od laptopu. Konečně se na mě podíval.

V jeho očích se zračil smích a mně se chtělo křičet. „Žádné dotýkání, Bianco. To je rozkaz.“

Pustila jsem jeho zápěstí, jako bych se o ně popálila, a zhluboka se nadechla. V jeho očích jsem četla pobavení. Snažila jsem se ovládnout a nedat na sobě znát své vzrušení, ale věděla jsem, že se mi to nedaří. „Prosím, pane Cavendishi, jsem zoufalá. Proč mě ignorujete? Připnul jste mi… tu věc, a já teď nemůžu myslet na nic jiného než na vás. Pojďte se mnou do kuchyňky. Potřebuju, abyste se mě dotýkal.“

Pobaveně zakroutil hlavou. „Dneska ne, Bianco.“

Sepjala jsem ruce a pevně je sevřela. „Trestáte mě za něco?“

Špičkou jazyka přejel po svých dokonalých zubech. Sevřel se mi žaludek a já jsem cítila, jak mi po stehnech stéká lepkavá vláha. „Ne, jen ti dávám lekci. Občas musíme na to, co chceme, počkat. Tuto kapitolu jsem jaksi zanedbával, ale je třeba to napravit.“

„Jsem tak vlhká, Jamesi. Myslím, že mě může udělat už i to, když budu poslouchat tvůj hlas. Prosím.“

Jeho pohled poněkud ztvrdl. „Nesmíš mě přemlouvat a snažit se změnit mé rozhodnutí. Jestli to uděláš ještě jednou, budu tě muset potrestat.“

Chtěla jsem být potrestána, tolik jsem to chtěla, ale mnohem víc jsem mu chtěla udělat radost.

„Nevydržím to. Co mám udělat, pane Cavendishi? Prostě půjdu na záchod a udělám si to sama. Není to zrovna to, co bych chtěla, ale nic jiného mi nezbývá.“

Upřeně se na mě podíval. „To nesmíš, Bianco. Už nikdy se nesmíš dotýkat sama sebe,“ řekl. „Ale teď bys měla jít. Tohle sedadlo je obsazené.“

Nechápavě jsem se na něho podívala, dokud jsem si však nevšimla, že se k nám blíží Javier. Rychle jsem vstala a uvolnila místo Stephanovu příteli, který děkovně kývl hlavou. Ustoupila jsem stranou a pozorovala, jak Stephan děkuje Jamesovi, že Javierovi uvolnil své místo.

To bylo od něho hezké, pomyslela jsem si. James se začal bezstarostně bavit s Javierem a už se na mě ani nepodíval.

Odešla jsem do kuchyňky a nevěděla, co se sebou dělat. Sundala jsem si vestu a nechala si jen bílou košili a vázanku. Přes tenkou látku košile drze čněly mé touhou zmučené bradavky. Rozhodla jsem se, že to prostě budu ignorovat. Jen ať James vidí, co způsobil. Vzrušil mě skoro až k zbláznění a sám zůstal chladný. Uvidíme, zda se mu to bude líbit. Chtěla jsem ho za jeho chování potrestat.

Vrátila jsem se k Javierovi a zeptala se ho, zda něco nepotřebuje. Všimla jsem si, že jsem konečně upoutala Jamesovu pozornost.

„Jen sklenici vody, Bianco. Děkuju ti,“ řekl Javier s úsměvem. Rovněž jsem se usmála, otočila se a vracela se zpátky do kuchyňky.

„Bianco,“ uslyšela jsem Jamesův hlas.

Obrátila jsem se přes rameno a tázavě se na něho podívala.

„Obleč si vestu, lásko. Hned.“ James se na mě nevinně usmál, jako by mi právě nedal rozkaz před Javierem.

Vešla jsem do kuchyňky a doslova funěla vzteky. Právě jsem zvažovala, zda si vestu obléct či ne, když z kokpitu vyšel Damien. Vstoupil do kuchyňky a mile se na mě usmál. Viděli jsme se už při nástupu do letadla, ale bylo tam tolik lidí, že jsme se stěží pozdravili. Když si všiml, že jsem rozzlobená, jeho úsměv se rozplynul.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se.

Jen jsem přikývla, podívala se mu do očí a zhluboka se nadechla. Měla jsem vědět, že tím jen upozorním na své ztuhlé bradavky, ale právě teď mi to bylo jedno. Nicméně jen do té doby, než se jeho oči rozšířily údivem. Nevěděla jsem, zda přes látku košile může vidět, že mám na bradavkách klipsy, ale doufala jsem, že ne. Ať však viděl cokoliv, dokonale ho to ohromilo. Zůstal nehnutě stát a tupě zíral na má prsa.

Ruce si položil na má ramena a olízl si vrchní ret. „Můžu ti s něčím pomoct? S čímkoliv,“ zeptal se zastřeným hlasem.

Jen jsem zakroutila hlavou, pohled stále upřený na jeho tvář. Neodstrčila jsem jeho ruce, protože jsem nedokázala přemýšlet. V hlavě jsem měla úplně prázdno. Věděla jsem, že James na mě odmítl sahat, ale já jsem myslela jen na jeho ruce na svém těle. Vzdáleně jsem si uvědomovala, že ty ruce, které se mě teď dotýkají, jsou Damiena, ale bylo to skoro stejné, jako kdyby byly Jamesovy. A kromě toho to byla jen ramena.

„Buď tak laskav a dej pryč ty ruce, Damiene. Nechtěl bys snad vypadnout z letadla, nebo tak něco, že?“ zeptal se James, když vstoupil do kuchyňky. Jeho hlas byl jako led. Ani jsem se mu nemusela podívat do očí, abych věděla, že jsou stejně chladné, jako jeho hlas.

Damien stáhl ruce a rychle ode mě odskočil. Tvářil se tak provinile, jako by dělal něco mnohem horšího, než že měl ruce položené na mých ramenou. Zamumlal něco jako omluvu a zády zacouval na

toaletu.

James mě obešel, vzal moji vestu, kterou jsem pověsila na věšák a podržel mi ji, abych si ji oblékla.

Udělala jsem tak bez jediného slova. Ani jsem se na něho nepodívala.

„Co to mělo znamenat, Bianco? Chceš ho? Vysvětli mi to.“ Jeho hlas byl stále jako led. Trochu jsem se bála a taky se… styděla.

„Já ho nechci. Myslím, že byl jen trochu vyvedený z rovnováhy. A já jsem byla příliš rozrušená tím, jak jsem celou dobu myslela jen na tebe. Vím, že stál přímo přede mnou, ale já jsem ho vlastně ani neviděla.“ James mě chytil za vlasy těsně u šíje. Bylo to jediné místo, kterého se dotýkal. Zaklonil mi hlavu dozadu, abych se mu podívala do očí. Byly ledovější, než jsem si myslela. Ať už si myslel cokoliv, z

tváře se mu nedalo nic vyčíst.

„Říkal jsem ti, že to není žádný trest, Bianco, ale teď už ano.“ Zatahal mě tak silně, až jsem tiše vykřikla. Jeho hlas byl odtažitý a cizí. „Jak přísný trest si zasloužíš, bude záležet na tvé odpovědi. Chtěla jsi, abych na tebe žárlil, nebo po něm šílíš?“

Na chvíli jsem se zamyslela, protože jsem mu chtěla dát tu nejupřímnější odpověď. Bála jsem se trestu a nechtěla jsem lhát. „Nejspíš ani jedno. Když se tady objevil, zřejmě jsem ho ani příliš nevnímala. Rozhodně jsem nedokázala myslet jasně. Stál tady a dotýkal se mých ramen. Kdyby se opovážil k něčemu víc, odstrčila bych ho, ale on to neudělal.“

Cítila jsem Jamesovu blízkost a byla jsem šťastná. „Nemyslím si, že je pro mě hrozbou. Nikdy jsem ho tak nevnímala a nikdy jsem nemyslela na to, že bych se s ním mohla vyspat. Nemůžu ti říct proč, protože to sama nevím. Vím, že vypadá dobře a já si ho cením jako skvělého přítele. Je zábavný, pozorný a milý, ale vztah mezi námi je jen platonický. Alespoň z mé strany tedy určitě. Tak platonický, jako je tvůj s Frankie. Podle všeho je stejně submisivní jako já. Možná právě proto jsme skvělí přátelé.“

Jen tam mlčky stál a dlouze si mě prohlížel. Jeho oči se stále třpytily chladem, ale viděla jsem v nich i úzkost a ublížení.

„Tvá odpověď se mi líbí,“ řekl nakonec. „Nevím, jestli tomu věřím jen proto, že zoufale chci, aby to byla pravda, ale jsem rád, žes to řekla. To, že budeš potrestána, stále platí, ale ne tak, jak jsem si myslel, když jsem na tobě viděl jeho ruce. Dej si pozor, aby se to víckrát neopakovalo.“ S těmi slovy odešel zpátky na své místo.

Zbytek letu se táhl a James mi jen zřídka uštědřil odměřený pohled. Když mě chtěl potrestat, tak se vším všudy. Netušila jsem, jak dlouho to vydržím. Choval se chladně a odměřeně a mě z toho bolelo u srdce. Cítila jsem se prázdná a osamělá. A navíc jsem po něm toužila víc než předtím.

Dříve jsem si to neuvědomovala, ale čím víc mě od sebe odstrkoval, tím víc jsem ho chtěla. To možná proto mi uštědřil tuto lekci? Věděl snad, jaký to na mě bude mít efekt? Chtěl mi tím ukázat, jak moc mi na něm záleží a jak o něho stojím?

Nejdříve mě trápila jeho fyzická nepřítomnost, ale teď jsem věděla, že psychická odtažitost je mnohem bolestivější.

Byl to velice štědrý muž. To jsem věděla. Až doteď jsem si však neuvědomovala, že jsem mu vděčná i za jeho citovou štědrost. Za jeho zájem a vstřícnost. Tohle všechno byly věci, o kterých jsem neměla ani potuchy, že je potřebuju. Neuvědomovala jsem si to až do té doby, dokud mě tím vším nezahrnul a pak mě o všechno zase připravil. Jak dlouho budu cítit tu ztrátu? Jak dlouho mě bude trestat? Bylo to jen pár hodin, co mě nechal roztouženou a samotnou, a já jsem nevěděla, jestli to ještě vydržím.

Znovu jsem se chtěla vyhřívat na výsluní jeho zájmu.

Kapitola 25

„Jedeme rovnou ke mně domů,“ řekl mi James, když jsme spolu s ostatními členy posádky vycházeli z letiště.

Nedotkl se mě, ale nesl mou brašnu. Stěží se na mě podíval, i když se zdálo, že je už mnohem klidnější.

Touhou zmučené bradavky mi nedovolily myslet na nic jiného, než kdy a jak mě James udělá. Tolik jsem chtěla, aby si mě všímal. Tolik jsem ho potřebovala. Zlobilo mě, že se nemusel ani moc snažit a já po něm šílela touhou. Nicméně ani zlost nemohla změnit to, co jsem cítila.

Chvíli mi trvalo, než jsem vstřebala jeho slova. Šli jsme za posádkou. Melissa po mně každou chvíli šlehala nenávistnými pohledy, jak by mě chtěla uhranout. Prostě jsem ji ignorovala. Usoudila jsem, že to je nejlepší způsob, jak se s ní vyrovnat.

„Z toho bych mohla mít problémy,“ řekla jsem tichým hlasem. „Měla bych jet s posádkou do hotelu a ubytovat se tam.“

„Mluvil jsem o tom se Stephanem. Vše ověřil a podle smlouvy záleží na domluvě s tvým vedoucím.

Tvůj vedoucí je Stephan, takže s tím není žádný problém. Jdeš se mnou.“

„Nic proti tomu nenamítám. Chci jít k tobě domů. Nevím sice, co máš v plánu, ale jsem si jistá, že čím dříve se dostaneme k tobě domů, tím dříve skončí mé utrpení.“

V rychlosti jsem se se všemi rozloučila a krátce políbila Stephana na tvář.

„Kdybys něco potřebovala, zavolej mi,“ řekl mi Stephan do ucha.

Jen jsem kývla hlavou a uháněla za Jamesem, který už mířil ke svému autu.

Když jsme nasedli dovnitř, naklonila jsem se k němu, a zašeptala: „Nevím, jak dlouho to ještě vydržím.

Rozhodl ses, že mi vezmeš úplně všechno? Nejen své doteky, ale ani se na mě nepodíváš.“

„Ne v autě,“ sykl James a hleděl z okna, jako bych tam ani nebyla. Jako by mě bodl nožem.

„Jaký mě čeká trest za to, když se tě dotknu?“ zeptala jsem se po několika minutách naprostého ticha. Tolik jsem ho chtěla, že jsem se nedokázala ovládnout. Pokud mě čeká trest, jsem ochotná ho přijmout. Dostal mě do takového stavu, kdy mi bylo všechno jedno.

„Je to prosté. Když se mě dotkneš, pak se nebudu dotýkat já tebe,“ řekl klidným hlasem.

Jako by mě praštil do obličeje. Odvrátila jsem se od něho, v očích slzy. Na něco takového jsem nebyla připravená. Bylo to od něho kruté.

Byla to dlouhá cesta. Měla jsem pocit, že do Manhattanu nikdy nedojedeme. Vnímala jsem bolestivé sevření bradavek. Rozhodla jsem se, že bude lepší, když zůstanu naprosto v klidu, protože každičký pohyb mi způsobil jen další slastné utrpení.

Chtěla jsem mu říct tolik věcí. Chtěla jsem mu říct něco, co by mu ublížilo, co by ho bolelo. Něco, čím bych ho potrestala za to, že se mne nechce dotknout. Nakonec jsem to však vzdala. Věděla jsem, že čím míň na něho budu útočit, tím dřív budu mít zase svého Jamese zpátky.

Konečně auto zajelo do podzemní garáže, ve které jsem už byla tenkrát, při první návštěvě Jamesova penthausu v Manhattanu.

Řidič vytáhl z kufru moje zavazadla a zdvořile pokýval hlavou. „Pane, slečno Karlssonová. Budu tady v

devět hodin večer, abych vás vyzvedl na charitativní večírek.“

James kývnutím hlavy muže propustil. Odnesl má zavazadla do výtahu a stále se choval, jako bych tam ani nebyla.

Sklopila jsem hlavu a zatvrzele stála na místě. James odložil zavazadla a vrátil se ke mně. Náhle jsem si všimla jeho bot. Stejně jako všechno ostatní, co měl James na sobě, byly neuvěřitelně sexy. Zvedl ruku, jeden prst zahákl za můj náhrdelník a vedl mě k výtahu. Dával si však bedlivý pozor, aby se mě ani nedotkl. Zmáčkl tlačítko a začali jsme stoupat.

„Má perfektní submisivní krásko,“ pronesl a to bylo vše, co řekl. Přesto jsem se tetelila štěstím z toho, že si mě konečně všiml.

S prstem stále zaháknutým za můj náhrdelník mě zavedl do kuchyně. I když jsem tam už byla, byt byl tak velký, že bych se v něm zcela jistě ztratila.

V kuchyni stála neznámá žena a právě dávala pánev do obrovské trouby. Byla střední postavy, měla světle plavé vlasy a laskavé hnědé oči, kterých jsem si všimla, když se k nám obrátila, aby nás přivítala.

Usmála se. Byl to vřelý úsměv. „Pane Cavendishi, slečno Karlssonová, dobrý den. Jaký byl let?“

„Dobrý, děkujeme. Bianco, tohle je Marion. Naše nová hospodyně a kuchařka.“

Když před námi vysekla pukrle, udiveně jsem zamrkala, jestli opravdu vidím dobře. „Jsem ráda, že pro vás můžu pracovat, slečno Karlssonová. Kdybyste cokoliv potřebovala, prosím, dejte mi vědět.“

Trochu mě překvapilo, jak oba mluvili, jako by pro mě Marion měla pracovat. Zdálo se, že to berou jako naprostou samozřejmost. Raději jsem to nijak nekomentovala.

„Připravila jsem vegetariánskou omeletu se sýrem feta, jak jste chtěl, pane Cavendishi. Máte ještě nějaké jiné přání?“

„Budeme v jídelně, Marion. Jakmile bude jídlo hotové, můžete servírovat. To bude vše.“ James přede mnou otevřel dveře a já jsem vešla do jeho grandiózní jídelny. Odsunul mi židli a já jsem se posadila. Sám se posadil vedle mě do čela stolu. Jeho dlouhé elegantní prsty začaly bubnovat o leštěnou desku stolu.

„Co se stalo s tou původní hospodyní?“ zeptala jsem se zrakem upřeným na jeho ruku.

„Propustil jsem ji. Ukázala se jako… neprofesionální. Zřejmě si myslela, že když pro mě pracovala osm let, může mi mluvit do mých soukromých záležitostí. Některé její názory mi přišly nepřijatelné.“

Na chvíli jsem se odmlčela, zrak stále upřený na jeho ruku.

„Ke mně moc příjemná nebyla, i když s Jules si byly očividně blízké,“ řekla jsem nepřítomně. „K ní byla velice milá.“

Viděla jsem, jak pevně sevřel prsty. „Ano, a právě v tom byl ten problém. Pustila Jules do mého bytu, aniž bych o tom věděl, a pak tě ještě urazila. Tím se dopustila osudové chyby. Té noci jsem ji vyhodil.“

Zhluboka jsem se nadechla, potěšena jeho zájmem.

Marion nám v tichosti naservírovala omeletu a s úsměvem odešla. Seděli jsme vedle sebe a beze slova jedli. James dojedl přede mnou. Cítila jsem, jak mě pozoruje. Odložila jsem příbor a napila se vody. Jakmile jsem spolkla poslední doušek, stál vedle mé židle. Opět mě vzal za náhrdelník a provedl mě svým několikaposchoďovým bytem.

Bez sebemenších námitek jsem ho následovala. Od té doby, co mi na bradavky připnul stříbrné klipsy, jsem žila jen pro tento okamžik.

Zavedl mě do své obrovské koupelny hned vedle ložnice.

„Svlékni se,“ nařídil mi, zatímco si sám rozepínal košili. Stál zády ke mně. Beze slova jsem ho uposlechla a sundala si vše, až na mé šperky. Sundal mi hodinky a náramek a položil je na menší stolek. Opět jsem upřeně pozorovala jeho nohy. Byl naboso jen v kalhotách a vypadal neuvěřitelné, ale opět sexy.

Pak uchopil stříbrný řetízek, provlékl ho okem v mém náhrdelníku, a každý konec připevnil ke klipsám svírajícím zduřelé bradavky.

Škubla jsem sebou a mimovolně sevřela stehna.

Okolo pasu mi uvázal černý šátek stejně jako při minulé návštěvě. Sice nic neskrýval, ale černá látka na mém těle vypadala neskutečně hříšně. Kousla jsem se do spodního rtu a čekala, co bude.

Nepatrně jsem zvedla zrak a zůstala ohromeně zírat na ztopořené mužství, které napínalo látku modrých kalhot. Tiše jsem zasténala.

„Nepokoušej mě, Bianco. Ještě jednou, tak tě potrestám. Chtělas mě svést, že ano?“ Jen jsem zakroutila hlavou. Všechno bylo jako ve snu.

Znovu mě vzal za náhrdelník a vydal se k výtahu, který vedl z jeho ložnice přímo do herny. Chvěla jsem se touhou. Klipsy teď svíraly mé bradavky tak silně, že se to skoro nedalo snést. Plácl mě po zadku a zmáčkl tlačítko čtvrtého poschodí.

Z kapsy vytáhl pruh černé látky a stoupl si za mě. Pak mi látku zavázal přes oči a pevně přitáhl. Materiál byl hebký jako luxusní hedvábí.

Výtah zastavil, James mě chytil za náhrdelník a vytáhl mě ven. Na chodbě se dunivě ozývaly naše kroky, ale když jsme vešli do místnosti, která sloužila jako herna, zvuk ztlumil vysoký koberec. Ještě chvíli mě vedl a pak zůstal stát.

„Klekni si,“ rozkázal mi.

Bez zaváhání jsem uposlechla a zvedla bradu. Slyšela jsem, jak kousek poodstoupil.

Pak jsem uslyšela, jak na druhé straně místnosti otevřel skříň, a krátce nato se ozval cinkot řetězů a železa. Neměla jsem ani tušení, co může vydávat takové zvuky.

Dosedla jsem na paty a ruce položila na stehna. Netrpělivě a v obavách jsem čekala a dlaně jsem si začala otírat o přední stranu stehen. Pak jsem zvedla ruce, uchopila do nich těžká prsa, sevřela je k sobě a začala otírat jedno o druhé. I když to byl jen dotek mé vlastní pokožky, rozhodně lepší než nic.

„Okamžitě přestaň,“ vyštěkl. „Jestli se budeš ukájet, pak je to to jediné, čeho se ti dostane. Můžeš si vybrat. Robertek nebo můj nažhavený pták.“

Ohromeně jsem zalapala po dechu a ruce položila zpátky na stehna. „Tvého ptáka. Ach, můj ty bože, Jamesi, už to nevydržím.“

„Tady jsem pro tebe pan Cavendish nebo tvůj pán, Bianco.“

„Ano, pane Cavendishi.“

Znovu jsem uslyšela cinkot řetězů. Přistoupil ke mně, chytil mě za náhrdelník a vytáhl na nohy. Palčivá bolest v bradavkách byla téměř nesnesitelná. Tiše jsem vykřikla. Zdálo se, že jsou stále citlivější.

Vedl mě přes místnost a pak se prudce zastavil. Konečně se mě dotkl. Vzal mě za zápěstí a sepjal je k sobě. Vnitřní strana paží se otřela o má prsa a já jsem cítila, jak mi tělem projela prudká vlna rozkoše. Kolem zápěstí mi omotal nějakou měkkou látku a pak na ně připevnil kovová pouta.

Znovu vzal řetěz a stoupl si těsně ke mně. Cítila jsem jeho vůni, jeho žár. Náhle jsem na tváři ucítila chladný kov. James mi ovinul řetěz okolo krku, spustil ho dolů přes citlivá ňadra a nakonec ho připevnil k

okovům. Kousek ode mě poodstoupil. Uslyšela jsem chrastění řetězu a ucítila, jak mi zvedá ruce vysoko nad hlavu. Řetěz byl zřejmě připevněný k nějaké kladce, kterou jsem měla nad sebou. Byla jsem napnutá jako luk.

„Chytni ten řetěz,“ rozkázal mi James.

Bez váhání jsem ho uposlechla, ale asi špatně, protože ke mně přistoupil a upravil řetěz tak, abych ho měla dvakrát ovinutý okolo zápěstí a pevně ho držela. Náhle prudce zatáhl za řetízek, který byl připevněný ke stříbrným klipsám na bradavkách. Hlasitě jsem zaúpěla.

„Chci, abys byla zticha,“ řekl James zastřeným hlasem. „Nevydávej žádné zvuky. O nic mě nepros. Buď zticha, dokud to jen půjde. Pak použij své záchranné slovo.“

Kapitola 26

Protože jsem nesměla mluvit, nepatrně jsem přikývla. Cítila jsem, že ode mě odešel. Byl pryč několik dlouhých minut a já jsem začala propadat panice. Nemohla jsem se pohnout a nesměla jsem mluvit, protože mi to zakázal, takže pracovala jen má mysl. Nejtrýznivější bylo, když jsem si představovala, co všechno by se mnou mohl dělat, co pro mě plánoval. A já jsem mohla jen mlčky čekat.

Náhle se ozvala tichá hudba. Temná a pochmurná melodie se nesla celou místností.

Ani jsem ho neslyšela přijít, ale najednou jsem na zádech ucítila něco hebkého. Peří, uvědomila jsem si, když mi dráždivě přejížděl po zádech. Náhle peří vystřídalo něco mnohem pevnějšího. Zřejmě to byl bičík s tenkými řemínky, které mi štiplavě dopadaly na kůži. Pak jsem znovu ucítila peří, které mě hladilo po zadku a po zadní straně stehen.

Zachvěla jsem se rozkoší. James přejížděl peřím po mých bocích, stehnech, v podkolení jamce a klouzal až dolů ke kotníkům a k patám. Bylo to tak příjemné, tak vzrušující. Když se dotkl každičké části mé pokožky, peří opět vystřídaly důtky a pečlivě následovaly trasu, kterou jim James předem vytýčil. Musela jsem se sebou bojovat, abych nevykřikla.

Kousla jsem se do rtů tak silně, až jsem ucítila sladkou chuť krve.

James byl však nemilosrdný. Na mou rozjitřenou pokožku znovu a znovu dopadaly palčivé prsty řemínků. Srdce mi bilo tak prudce, až jsem měla pocit, že mi vyskočí z hrudi, a po tvářích mi tekly proudy slz.

Uvolnil černý šátek, který jsem měla uvázaný okolo boků, a spustil ho na zem. Na zadku jsem ucítila hebký dotek peří. Náhle jsem pochopila, co má James v plánu, a málem jsem vykřikla. Peří je jen předzvěst palčivých řemínků. Zachvěla jsem. Najednou mi už peří nepřipadalo tak hebké a nevinné jako předtím.

Na holý zadek mi prudce dopadly kožené důtky a já jsem si uvědomila, že jsem měla pravdu. Tenké řemínky se zas a znovu bolestivě zakusovaly do mé citlivé pokožky. Bolest mi zcela zastřela mysl a já jsem začala pravidelně pohybovat boky a vycházet vstříc krutým ranám, které mi snad přinesou uvolnění. Bolest byla stále nesnesitelnější a já jsem věděla, že jestli se jen letmo dotkne touhou zvlhlého místa mezi mými stehny, prostě se udělám. Napadlo mě, jestli by mě za to potrestal.

A vtom se to stalo. Jeden tenký kožený řemínek sklouzl z pokožky mého zadku a štiplavě švihl přes citlivé ženství. Celým tělem mi projela prudká vlna spalující rozkoše a já jsem vyvrcholila. Pevně jsem se chytila řetězu a kousla do krvácejících rtů, ale nějakým zvláštním způsobem se mi podařilo zůstat zticha. James si toho však samozřejmě všiml.

„Kurva,“ to bylo jediné, co řekl. Odstoupil ode mě a já jsem cítila, jak mě upřeně pozoruje. V žilách mi pulzovala horoucí krev a já jsem myslela jen na to, jaké by to bylo cítit ho hluboko uvnitř svého těla. Tolik jsem ho chtěla, tolik jsem po něm toužila. Zatímco mě pozoroval, začala jsem pomalu kroutit boky.

Prudce ke mně přistoupil a konečně uvolnil mé ztrápené bradavky. Musela sem počítat do desíti, abych nevykřikla. Pak znovu poodstoupil kousek dál, a když se vrátil, mezi zuby mi vsunul něco pevného.

„Pevně se do toho zakousni,“ rozkázal mi. „Nechci, aby sis ničila své krásné rty.“ S povděkem jsem uposlechla. Byla to úleva cítit nějakou pevnou oporu.

James se mě pak znovu začal dotýkat hebkým peřím, které mi nahánělo husí kůži, tentokrát však na přední části těla. Věděla jsem, že když se mě někde dotkl, za chvíli hebké peří nahradí sadistické důtky. Chvěla jsem se strachy a vzrušením.

Jeho trýznivé mučení trvalo nekonečně dlouho a já jsem měla pocit, že zešílím touhou. Zas a znovu se mě dotýkal hebkým peřím, po němž následovaly palčivé rány důtek které se bolestivě zakusovaly do každičké části mého těla.

Když jsem jemný dotek ucítila na svých zmučených ňadrech, zaklonila jsem hlavu a jako v agonii se oddala bolesti, která následovala.

Náhle rány ustaly. James ode mě poodstoupil a upřeně na mě zíral.

Pak jsem uslyšela zvuk zipsu na kalhotách a málem jsem úlevou vykřikla.

Přistoupil ke mně zezadu. „To by pro dnešek stačilo. Doufám, že to byla dostatečná lekce,“ řekl zastřeným hlasem. Naprosto jsem s ním souhlasila.

Na zádech jsem ucítila horkost jeho hebké kůže. Přitiskl se ke mně a přinutil mě, abych se předklonila.

„Pevně se chytni řetězu,“ přikázal.

Jako vždy jsem ochotně uposlechla.

„Předkloň se. Víc.“

Cítila jsem špičku jeho penisu. Přitiskl ji k mému ženství a dlouho jen tak stál a ani se nepohnul. Pak do mě vnikl, ale ne tak, jak jsem chtěla, ne tvrdě a pevně. Ne nemilosrdně. Mučivě pomalu do mě sunul svůj dlouhý penis, centimetr po centimetru a dával mi čas, abych se přizpůsobila jeho velikosti. Jenže to jsem nechtěla. Měla jsem pocit, že zešílím. Chtěla jsem křičet. Chtěla jsem ho prosit.

Náhle se předklonil a já jsem na ušním lalůčku ucítila jeho rty. „Teď můžeš začít prosit,“ zašeptal, jako by mi četl myšlenky.

Jedinou větou jakoby uvolnil stavidla. Jako bych se zbavila roubíku, začala jsem prosit a škemrat s takovou upřímností, že by to obměkčilo snad i balvan. Než jsem skončila, byl až po okraj ponořený v mém chvějícím se těle. A pak se to konečně stalo. Přišlo to, na co jsem čekala od první chvíle, kdy mi na bradavky připevnil stříbrné klipsy. Začal do mě prudce bušit. Zas a znovu tvrdě přirážel, drsně, bez slitování.

Pokaždé, když přirazil, mu z hrdla unikl tichý zvuk, jako by nemohl uvěřit tomu, co se s ním děje, kdykoliv do mě vnikne. Když jsem ten zvuk uslyšela potřetí, překročila jsem své hranice a s hlasitým výkřikem jsem vyvrcholila.

James však nepřestal. Dál do mě tvrdě bušil, vrážel do mě svůj dlouhý a pevný úd, zatímco mezi prsty nemilosrdně svíral bolavé bradavky. Byla to směsice bolesti a rozkoše, co způsobila, že jsem se udělala podruhé.

V Jamesových rukách jsem byla jako dobře naladěný nástroj, který však ovládá jen on svými zkušenými pohyby.

Jeho tvrdé vpády na malou chvíli ustaly, ale to jen proto, aby natáhl ruku, vnikl mi zepředu mezi stehna a bříškem palce začal kroužit po mém vlhkém klitorisu.

Několikrát do mě tvrdě přirazil a pak rozkázal: „Pojď.“

Jeho slova působila jako spouštědlo. Když mi tělem potřetí projela slastná vlna uvolnění, celá jsem se křečovitě zachvěla. Tentokrát si dopřál úlevu i James a já jsem cítila, jak mě zaplavuje svým horkým semenem. Z hrdla mu unikl zvuk, který jsem tolik milovala.

Pažemi mě ovinul okolo pasu a tvář položil na temeno mé hlavy.

Že by se znovu vrátil můj něžný a pozorný milenec? Tolik jsem ho chtěla zpátky a toužebně jsem si přála, aby už nikdy neodešel. Jeho chlad a nezájem byl víc, než jsem mohla snést.

James pomalu začal uvolňovat řetěz a zbavovat mě pout. Když byl hotový, vzal mě do náruče a položil na měkké lehátko. Měla jsem pocit, jako bych ležela u doktora na vyšetřovacím stole. Stále jsem měla zavázané oči, takže jsem nic neviděla, a žádného lehátka jsem si nevšimla, ani když jsem tady byla poprvé, ale tehdy jsem byla příliš vyplašená, než abych se rozhlížela kolem sebe.

Ruce v kovových poutech mi zvedl nad hlavu a připevnil je tam. Zkusila jsem jejich pevnost. Ani jsem s nimi nehnula. Stejně tak upoutal i mé nohy a nechal je mírně roztažené. Každý kotník mi ovázal pruhem nějaké měkké, ale pevné látky. Stále jsem nic neviděla, a tak jsem jen mlhavě tušila, co to je. Vyzkoušela jsem pohnout nohama, ale stejně jako s pouty na rukou, nehnuly se ani o jediný centimetr.

V této pozici mě zcela jistě nemůže ošukat. Na to jsem měla příliš málo roztažené nohy.

Plácl mě po stehně. „Nehýbej se,“ rozkázal. V jeho hlase nebylo ani stopy po něze nebo soucitu.

Můj něžný milenec byl stále pryč a já jsem nevěděla, co všechno budu muset snést, abych ho přivolala zpátky.

Kapitola 27

Když jsem na jedné bradavce ucítila kovový chlad pevné klipsy, ze rtů mi unikl překvapený výkřik.

James rozvázal šátek, který jsem měla na očích, a já jsem mohla zase vidět. Na bradavce jsem měla připevněno něco, co vypadalo jako malé kleště. James sáhl do přihrádky pod stolem a vytáhl značkovač. Naklonil se k mým ňadrům a pečlivě označil obě strany naběhlé bradavky.

Na rukou měl latexové rukavice, které jsem předtím necítila. Asi si je musel nasadit někdy během toho, co mě poutal ke stolu. Jeho oči soustředěně pozorovaly označené místo. Když byl spokojený, odložil značkovač a místo něho uchopil velkou jehlu s ostrým hrotem. Překvapilo mě, jak je obrovská, a vyděšeně jsem čekala, co se bude dít.

Když si všiml, jak hrůzou rozšířenýma očima pozoruju jehlu, mírně se usmál. „Jsi připravená?“ zeptal se.

Podívala jsem se na něho. Stále měl na sobě kalhoty, i když s rozepnutým zipem, byl bez košile a já jsem tak mohla vidět své jméno vytetované na jeho hrudi. Nevím, jak je to možné, ale skoro jsem na tetování zapomněla. Karmínová písmena jasně kontrastovala s jeho zlatavou pokožkou.

Vlasy měl stažené černou stužkou. Bylo to poprvé, co jsem ho takhle viděla. Zřejmě zvolil tento typ účesu proto, aby mu vlasy nepadaly do očí a on se mohl soustředit výhradně na propichování mých bradavek. Někteří lidé s takovým účesem vypadali příšerně, ale to se rozhodně netýkalo Jamese. Slušelo mu to i bez jeho karamelových vlasů, které mu dokonale lemovaly obličej. Jeho tvář byla příliš dokonalá na to, aby jí takový malý detail mohl ublížit.

„Jsi tak nádherný,“ vydechla jsem. Prostě jsem se nedokázala ovládnout.

Podíval se na mě a já jsem v jeho očích viděla žár. Můj obdiv mu lichotil, a to dokonce i v jeho chladné náladě. „Myslíš si, že mě tvé lichotky rozptýlí?“

Usmála jsem se. To nebyla lichotka, ale holý fakt. „Jsi dokonalý.“

James nereagoval. Uchopil kleště, napnul mou bradavku a přiložil hrot jehly na označené místo. Zatajila jsem dech a čekala, kdy probodne pokožku. Nedokázala jsem od něj odvrátit zrak.

Když James uvolnil kleště, napřímil se a i s jehlou je položil zpátky do přihrádky pod stolem, překvapil mě tím. Podle výrazu v jeho tváři jsem však nebyla jediná.

Stáhl si latexové rukavice a odhodil je stranou. S pohledem upřeným na má ňadra se sklonil k opuštěné bradavce, vzal ji mezi rty a začal ji sát. Dělal to tak intenzivně, jako by na tom závisel jeho život.

Začala jsem se kroutit, i když každý můj pohyb omezovala pouta na zápěstí i okolo kotníků. Hlavu jsem měla nakloněnou dopředu, jak to jen šlo, a upřeně jsem ho pozorovala. Viděla jsem, že má zavřené oči. Oběma rukama svíral má ňadra a tiskl je k sobě. Přemístil se k druhé bradavce, otevřel oči, podíval se na mě, labužnicky ji olízl špičkou jazyka, a pak se přisál s takovou intenzitou, až jsem s údivem vykřikla. Bolest v kombinaci s prudkou slastí vyslala signál do středu mého ženství.

Když promluvil, ani nezvedl hlavu a nepodíval se na mě. „Přesně tak budu z tvých prsou sát mléko, až porodíš naše dítě.“ Po těch slovech se znovu přisál, jako by má ňadra byla skutečně plná mléka. Zachvěla jsem se.

Říkala jsem si, že bych ho měla napomenout, aby neříkal takové nesmysly. Představa, že bychom spolu

měli mít dítě byla šílená a to, že bych ho snad měla kojit jako nemluvně mi připadalo tak trochu zvrhlé. Jenže mému tělu to bylo naprosto jedno. Kdykoliv se hladově přisál k citlivé bradavce, zachvěla jsem se vzrušením.

Napřímil se. Mé bradavky byly zduřelé touhou a trčely jako dva obří pupeny. Upřeně je pozoroval, oči ztěžklé vášní.

„Nemůžu ti udělat piercing. Nemohl bych je sát a mazlit se s nimi. Trvalo by celé měsíce, než by se rány zhojily tak, abych s nimi mohl dělat, co bych si představoval. Prostě to nedokážu. Možná za týden nebo za dva, ale teď ne.“ Zatímco mluvil, uvolnil nejdříve mé kotníky a pak i pouta na rukou. Vždy mě překvapilo, s jakou rychlostí to dokázal, jako by to dělal celý svůj život. Podle toho, co jsem věděla, tak celý život ne, ale jeho podstatnou část.

Vzal mě do náruče. „Chytni mě okolo krku, lásko,“ řekl a dlouhým krokem mě nesl ven z místnosti.

Dokonce i jeho hlas se změnil. Během jediné vteřiny zněžněl. Můj milenec byl zpátky. Můj James se mi konečně vrátil.

„Scházels mi,“ zašeptala jsem se rty přitisknutými k jeho zlatavé pokožce.

Podíval se na mě a já jsem v jeho očích spatřila skutečný údiv. Vešel do výtahu. „Nemůžu se vyhýbat svým povinnostem, Bianco. Vím, co potřebuješ. A já zase potřebuju, abys věděla, že ti to nikdo jiný nedá. Rozhodně ne tak, jako já.“ Zmáčkl knoflík a výtah se rozjel.

Chtěla jsem na to něco říct, ale chytil mě za vlasy, zaklonil mi hlavu a začal mě líbat. Byl to zoufalý polibek, který se ani vzdáleně nepodobal jeho chladné a profesionální verzi. Pil z mých úst tak žíznivě, jako muž umírající žízní. Jako by vzdálenost, kterou mezi nás vnesl, neovlivnila jen mě. Něžně olizoval má ústa, sál poraněný spodní ret.

Bolelo to, ale já jsem žádnou bolest nevnímala. Opětovala jsem jeho polibky se stejnou vášní a intenzitou, abych ukojila bolestnou touhu, kterou do mě vnesla dlouhá chladná noc. Bylo toho tolik, co jsem mu chtěla říct o tom, co k němu cítím, a tak jsem se to snažila vložit do svých polibků. Tento druh komunikace mi šel docela dobře.

Výtah se zastavil a James vyšel ven, aniž by mě přestal líbat. Namířil si to k jeho obrovské posteli. Položil mě na měkkou matraci a netrpělivě se zbavil kalhot i spodního prádla. V jediném okamžiku byl zpátky u mě.

Posunul mě do středu postele, roztáhl nohy a lehl si mezi má stehna. Opřel se o předloktí tak, aby mě nerozmačkal, ale hrudí se dotýkal mých ňader. Vzal můj obličej do dlaní a upřeně mě pozoroval.

V jeho očích byla taková něha a láska, že jsem cítila, jak se mi po tvářích rozkutálely slzy. Přitiskl svůj pevný penis mezi má stehna a pomalu do mě vnikl. Byla jsem vlhká touhou a jeho semenem po našem posledním milování.

„Scházels mi,“ řekla jsem znovu a on tiše zasténal a dlouze přirazil.

„To jsem rád,“ řekl s něžným úsměvem. „Bál jsem se, že jinou stránku mé osobnosti ani nebudeš chtít poznat.“

Tolik jsem mu chtěla říct, že ho miluju, ale slova se zadrhla někde v hrdle a nešla ven. Místo toho jsem prsty zajela do jeho hedvábných vlasů, přitáhla si ho k sobě a vášnivě políbila.

Zdálo se, že jsem ho tím potěšila, protože slastně zasténal a mé polibky ochotně opětoval. Začal do mě přirážet v pravidelném rytmu a já jsem cítila, jak pod ním taju a rozpouštím se, dokud se mé tělo nezačalo otřásat křečovitými vlnami bouřlivého vyvrcholení. Vykřikla jsem přímo do jeho pootevřených úst a on

mě následoval, jeho výkřik byl stejně tak hlasitý a zoufalý jako ten můj.

„Jsi moje,“ řekl mi, ale tentokrát byla jeho slova plná něhy.

Přitiskl mě pod sebou, jako by neměl dost síly, aby se převalil na stranu.

Nic jsem proti tomu nenamítala, i když jsem bojovala o každičký lok kyslíku. Přesto se mi líbilo, když na mně ležel. Zbožňovala jsem to. Když se konečně skulil na stranu, pevně mě objal a přitiskl mě do náruče.

Dlouho jsme jen tak mlčky leželi a já jsem cítila, že se mi pomalu začínají klížit víčka. Bylo tady však něco, co mě trápilo a co jsem potřebovala, abychom si vyjasnili.

„Máš pocit, že tě využívám?“ zeptala jsem se.

Zvedl se na lokti, aby mi viděl do tváře. Upřeně mě pozoroval a v očích měl smutek. Když jsem ho tak viděla, také jsem začala být smutná.

„Ne, nemyslím si to,“ řekl konečně. „Jen se obávám, že ti na mně nezáleží tolik jako mně na tobě. Obávám se, že mé city nedokážeš opětovat. A poprvé v životě si uvědomuju, že kdybys chtěla, klidně bych ti dovolil, abys mě využívala, jen abys zůstala se mnou. Udělal bych pro tebe úplně všechno. Rozumíš? Všechno.“

Pohladila jsem ho po tváři. Věděla jsem, že ho musím ukonejšit. „Jenže mně na tobě záleží. Záleží mi na tobě tolik, že se toho až bojím.“ Můj hlas byl tichý, klidný. To bylo jediné, co jsem dokázala.

Zavřel oči a tváří se přitiskl k mé dlani. Zdálo se, že jsem ho částečně uklidnila, ale přesto byl stále zoufalý. Bylo těžké pozorovat jeho tvář, ve které se zračily všechny jeho emoce.

„Tak se ke mně nastěhuj,“ řekl tiše. „Žij se mnou. Přísahej, že mě nikdy neopustíš.“

Ztěžka jsem se nadechla. Byl tak přesvědčivý, tak vytrvalý. Znala jsem ho však natolik dobře, abych věděla, že to jinak ani neumí. Měla jsem sto chutí souhlasit, ale něco mi říkalo, že pokud se vzdám, bude chtít stále víc a víc až nakonec nebudu mít dost prostoru, abych mohla dýchat. A to mě děsilo.

„Musíme se chovat jako rozumní dospělí lidé, Jamesi. Nemůžeš po mně chtít, abych všechno hodila za hlavu. Začneme tím, že prostě budeme spolu, kdy to jen bude možné. Myslím, že to je dobrý začátek. A časem uvidíme.“

Přehodil přes nás přikrývku, znovu mě k sobě přitiskl a políbil mě zezadu do vlasů. „Přestěhuj se ke mně. Budeme cestovat tak často, že si ani nevšimneš nějakého rozdílu. Slib mi to a já přísahám, že tě k ničemu jinému nebudu nutit. Prozatím.“

Nechápala jsem, jak je to možné, ale jeho tvrdohlavost mě rozesmála. Možná to bylo tím, že jsem byla tak slastně ukojená nebo příliš unavená, ale má vlastní rozhodnost tála. I když jsem věděla, jak to pro mě bude nebezpečné, začala jsem uvažovat o tom, že bych se k němu přece jen nastěhovala. Co to vlastně znamená žít spolu? Přece to není žádný krok, ze kterého by se nedalo vycouvat. Pokud začnu panikařit, vždycky budu moct utéct.

„Nechám si svůj dům,“ řekla jsem. „Dřela jsem jako kůň, abych si ho mohla dovolit.“ Když jsem ta slova uslyšela nahlas, doslova mě šokovala, protože jsem věděla, jak to James bude chápat. A nejhorší na tom bylo to, že jsem je přesně tak i myslela.

Sevřel mě tak silně, až to bolelo. „Samozřejmě. Budeme v něm vždy, když budeme v Las Vegas. Cokoliv si budeš přát. Jestli chceš, svůj dům ve Vegas můžu prodat, i když raději bych si ho nechal jen kvůli těm stájím. Co kdyby ses chtěla projet?“

V jeho hlase jsem slyšela takovou úlevu, až se mi dojetím chtělo plakat. Najednou jsem si uvědomila, že

chci žít s Jamesem stejně, jako to chce on. Jen jsem si to prostě nechtěla přiznat.

„Ráda se občas projedu,“ bylo jediné, co jsem řekla.

„Děkuju ti, Bianco. Učinila jsi mě šťastným. Nikdy jsem ani nedoufal, že budu žít takový život,“ šeptal mi do vlasů. Jeho hlas byl zastřený jakoby od slz a já jsem neměla dost sil, abych se otočila a podívala se na něho.

„Tak teď mě hlavně nežádej o ruku nebo neudělej jinou hloupost, protožes mi slíbil, že nic jiného po mně nebudeš chtít.“

Po těch slovech nepatrně ztuhl a já vlastně taky. I když jsem žádost o ruku samozřejmě myslela jako žert, ta slova zůstala viset ve vzduchu a nechtěla se rozplynout. Cítila jsem, jak jsem napjatá.

„Jak dlouho budu muset čekat?“ zeptal se po chvíli. „Ať řekneš cokoliv, budu to respektovat.“

Nejraději ze všeho jsem chtěla vykřiknout hodně dlouho, ale věděla jsem, že to by bylo příliš kruté. Raději jsem napočítala do desíti, a teprve pak jsem promluvila: „Nemůžu říct, jak dlouho, Jamesi. I když o tom jen mluvíme, mám co dělat, aby se mě nezmocnila panika. Netlač na mě. Co kdybychom si prostě jen užívali to, že budeme žít společně, co říkáš?“

Tváří se zavrtal do mých vlasů a políbil mě zezadu na krk. „Promluvíme si o tom později. Nejdříve ti dám čas, aby sis na tu představu zvykla.“

Má vyčerpaná mysl se začala propadat do hlubokého spánku. Rozhodně jsem neměla dost sil, abych se s tím tvrdohlavým chlapem dohadovala.

Nesnesitelně dominantní mužský.

Kapitola 28

Rozespale jsem se rozhlédla kolem sebe. James byl stále přitisknutý na má záda a zřejmě i to mě probudilo, protože mi něco šeptal do ucha. Tichým hlasem mi říkal sladké něžnosti a omluvy. „Omlouvám se, lásko, vím, že bych tě měl nechat spát déle, ale už to nemůžu vydržet. Prosím, probuď se.“

„Jsem vzhůru,“ řekla jsem ospalým hlasem.

Políbil mě do vlasů. „Dobře.“ Posadil se a vyklouzl z postele.

Tiše jsem zaprotestovala. Najednou jsem byla v posteli sama a to se mi nelíbilo. Šťastně se zasmál.

Cítila jsem, jak se mi dojetím sevřelo srdce. Celé mé tělo se tetelilo štěstím. A jak by taky ne? Vždyť můj James byl šťastný, a to bylo to nejdůležitější, na čem mi teď záleželo.

Malátně jsem se posadila a pozorovala ho, jak nahý míří ke dveřím do ložnice. Také jsem byla nahá a vůbec mě nenapadlo, že bych se mohla přikrýt. Jen jsem seděla na posteli s překříženýma nohama a sledovala, co se bude dít.

James otevřel dveře, sklonil se a ze země zvedl velký přikrytý tác. Nohou za sebou dveře zase zavřel a tác přinesl na stůl. Nadzvedl víko, vzal dva talíře a vrátil se zpátky do postele. Jeden mi podal, posadil se vedle mě a pustil se do jídla.

Byla to malá porce lehce grilovaného lososa s okurkovým salátem dochuceným zázvorem. Jamesovi stačilo pár soust a talíř byl prázdný. Mně to trvalo trochu déle.

„Je to dekadentní jíst ve tvé posteli,“ řekla jsem mu mezi jednotlivými sousty.

S úsměvem ode mě převzal talíř a začal mě krmit. „V naší posteli, lásko. Všechno tady je naše společné, nezapomínej na to.“

Podívala jsem se na něho s povytaženým obočím. To byla jedna z věcí, s níž jsem nemohla tak docela souhlasit. Tohle byl jeho byt a všechno tady bylo jen jeho. Rozhodně jsem neměla pocit, že by mi tady něco patřilo, a pochybovala jsem, že se na tom někdy něco změní. Věděla jsem však, že dohadovat se s ním nemá cenu a na marné diskuze jsem teď neměla chuť ani energii. A tak jsem zůstala zticha.

James odnesl prázdné talíře zpátky na tác a ten položil za dveře.

Pak mě odnesl do koupelny a postavil mě do velké sprchy. Namydlil sebe a stejně i mě, jako bych byla částí jeho těla. Pak nám oběma umyl vlasy. Nebyla jsem zvyklá na to, aby o mě někdo takhle pečoval, ale věděla jsem, že James to dělá rád. Pomalu jsem si na to začala zvykat, nebo spíše se mi to začalo líbit tak, jako se mi líbily ostatní věci, které se mnou dělal.

Pak mi namydlil nohy a zkušenými pohyby je oholil. Použil žiletky, kterým jsem dávala přednost. Ten mužský mě prostě nikdy nepřestane udivovat.

Byla to pečlivá, ale krátká sprcha. Pak nás oba důkladně vysušil, a jako vždy se něžně dotýkal všech podlitin, které mi způsobil.

V očích měl tajemný výraz. Jestli jsem ho chápala, pak všechny ty rány miloval a zároveň nenáviděl.

Zanesl mě zpátky do postele a začal mě natírat voňavým krémem.

„Tohle bys asi neměl dělat, jestli chceš, abychom dnes večer odešli z tvého domu,“ namítla jsem rozechvěle.

Šibalsky se usmál. „Právě tohle dělat musím. A z našeho domu.“ Nemožný chlap.

Dokonce mě oblékl, i když velmi sporadicky. Navlékl na mě černá tanga, krajkovou podprsenku bez ramínek a tenkou černou spodničku. Pak mi nasadil překrásné diamantové náušnice, které se hodily k mému náhrdelníku.

„Všimla sis té změny, která se v našem pokoji stala od té doby, cos tu byla naposledy?“ zeptal se James a sám si oblékl krátké černé boxerky. Hruď měl stále nahou.

Rozhlédla jsem se kolem sebe. Vlastně jsem si jeho byt důkladně neprohlížela, na to jsem byla příliš vzrušená.

Jakmile jsem se však začala rozhlížet, okamžitě jsem si všimla svých obrazů. Na stěně naproti posteli visely dva mé autoportréty. Nechápala jsem, jak je možné, že jsem si jich předtím nevšimla, protože se prostě nedaly přehlédnout.

„Když jsi tu nebyla, dělaly mi společnost. Největší autoportrét visí v hlavní jídelně nad krbem. Ostatní jsou v ložnicích našich dalších domů. A tvůj akt visí v naší herně.“

„Nevšimla jsem si ho,“ řekla jsem, ale pak jsem si uvědomila, že se tomu není co divit, protože většinou jsem měla zavázané oči.

„Příště ho uvidíš. Nechal jsem vyměnit matrace a všechny lůžkoviny. Říkalas, že nechceš, abych vyměnil postele, tak jsem je nechal. A jestli sis nevšimla, tak všechny hračky v naší herně jsou úplně nové.“

Zhluboka jsem se nadechla. Uvědomila jsem si, co všechno pro mě udělal, a dojetím se mi sevřelo hrdlo. Věděla jsem, že bych měla být ráda, ale ať jsem se tomu snažila zabránit sebevíc, začala se mě zmocňovat panika.

V duchu jsem počítala do desíti a snažila se uklidnit. Musím se chovat rozumně. „To bylo od tebe velmi ohleduplné, Jamesi, ale nemusels to dělat.“

„Jenže já jsem chtěl. Teď si ale musíme pohnout. Nejdříve máme schůzku s módní návrhářkou, která má pro tebe vhodné šaty. Pak je na řadě kadeřnice a kosmetička,“ řekl, vzal mě za ruku a vyvedl z ložnice.

Prudce jsem se zastavila. „Nemáš na sobě košili, a podle všeho tady jsou cizí lidé. Mohl bys někomu přivodit srdeční kolaps.“

Naprosto mě ignoroval a já jsem vyděšeně sledovala kérku na jeho zádech. Ještě pořád to pro mě bylo příliš nové a šokující. „Copak chceš, aby všichni viděli tvé tetování?“

Vyslal ke mně zářící úsměv. Nic víc říkat nemusel. Na první pohled bylo zřejmé, že je šťastný a že si žádnou košili neoblékne.

Došli jsme do třetího poschodí, kde jsme prošli dlouhou chodbou. Vtáhl mě do místnosti hned vedle zadního schodiště. Byl to velmi střídmě zařízený pokoj se spoustou věšáků a krejčovských panen.

„Jamesi, jsi to ty?“ ozvalo se z přilehlé šatny.

„Ano, Jackie,“ zavolal James nazpátek.

Ze šatny vyšla malá černovlasá žena, v každé ruce držela hromadu pestrobarevných šatů na věšácích a vřele se na nás usmívala.

Byla překrásná. Dlouhé černé vlasy jí rámovaly půvabný obličej s hnědýma očima ve tvaru mandlí, které zdůrazňovaly syté fialové oční stíny. Její rty měly karmínovou barvu a dokonale ladily s olivovou barvou pleti. Patřila k těm šťastlivcům, kteří prostě za každých okolností vypadají dokonale.

Na nose měla posazené malé elegantní brýle a člověka muselo napadnout, zda je skutečně potřebuje nebo zda nejsou jen vkusně vybraným módním doplňkem. Na sobě měla perfektně padnoucí smaragdově zelené mini šaty přepásané blankytně modrým opaskem a nesla se v růžových lodičkách s dvanácticentimetrovými podpatky. Na krku jí zářil náhrdelník s tmavým kamenem a v uších velké zlaté kruhy. Každé zápěstí zdobilo nespočet různých náramků, které o sebe při sebemenším pohybu něžně cinkaly.

Vypadala bezchybně, a ačkoliv její outfit byl dokonale vyladěný, na první pohled jsem si byla jistá, že tato žena by se nesla jako královna třeba i ve starém pytli. Vsadila bych se, že by ostatní dokázala přesvědčit, že právě tohle je teď největší módní hit. Udělala na mě skvělý dojem. Přála jsem si, abych alespoň z poloviny vypadala tak dobře a sebejistě.

Zatímco nás James představoval, žena si mě bezostyšně prohlížela od hlavy až k patám. „Jackie, tohle je Bianca. Bianco, Jackie. Právě tato žena je zodpovědná za všechny šaty ve tvém šatníku.“

V očekávání se na mě usmála. „Co si o nich myslíš? Celkem pochopím, když se ti nic z toho nebude líbit. Vůbec tě neznám, takže nemám ani potuchy, jaký máš vkus. Musím říct, že mým nejlepším klientem je James. Nechá mě, abych ho oblékla, jak se mi líbí. Dovedeš si to vůbec představit? Je prostě snem každého stylisty. Supermodel, který si vždy oblékne to, co se mu navrhne.“ Kriticky si mě prohlížela, jako by chtěla odhadnout mé míry. Dokonce kolem mě začala kroužit.

„No, ještě jsem neměla příležitost si všechny šaty prohlédnout.“

Přikývla a našpulila rty. „No, až budeš mít čas, tak na ně koukni. Potřebovala bych vědět, co se ti líbí a co ne. Ukáže mi to směr, kterým se dát.“

„Bianca má ráda, když muži vypadají nedbale elegantně,“ řekl James. „Měj to na paměti, až budeš kupovat něco pro mě, Jackie.“

Žena si odfrkla. „A už to začíná,“ řekla s hranou jízlivostí. „Samozřejmě že budu.“ Udiveně jsem se podívala na Jamese. Kde sakra přišel k takovým informacím?

Pokrčil rameny a usmál se na mě. „Zapomínáš, že často mluvím se Stephanem.“

Jackie kolem mě stále kroužila a hodnotila mě kritickým pohledem. „Měls pravdu, Jamesi. V pase a přes boky má opravdu velikost 5/6 a přes prsa 7/8. Máš tělo, o kterém sní každý muž, ale ne módní vizážista. Ale tvé nohy, ty vyrovnají každý nedostatek. Jsou dokonalé. Není nic lepšího než oblékat tak štíhlé dlouhé nohy. Kdybys shodila pár kil, měla bys postavu modelky. Zkus o tom přemýšlet.“

Věděla jsem, že má pravdu, že bych skutečně mohla nějaké to kilo shodit, ale přesto mě její poznámka urazila. Koneckonců jí do toho vůbec nic není.

„Jackie,“ řekl James varovným tónem, „Bianca nepotřebuje shazovat. Jestli ji přemluvíš na nějakou dietu, vyhodím tě.“

Jen se ušklíbla. Bylo znát, že ji nemůže rozhodit představa vyhazovu a ani to, že se mě dotkla. „Dobrá, byl to jen takový návrh.“

Konečně odložila barevné šaty na pohovku. „Podle toho, jak mi tě James popsal, jsem vybrala několik šatů, které by se mohly hodit k tvé postavě i k barvě pleti. Jestli se ti líbí, vyzkoušej si je. Nebo se rozhlédni kolem sebe a podívej se, co by ti vyhovovalo.“

Zdálo se, že poté mě zcela vypustila z mysli. S údivem rozšířenýma očima se podívala na Jamese a ukazovala na karmínová písmena na jeho hrudi. „Kdy se ti to stalo? A odkdy máš v oblibě tetování?“

Jen se ušklíbl a otočil se k ní zády, aby viděla i druhé tetování. Dokonale ji zbavil slov.

Obrátila jsem se k nim zády, popadla náruč šatů a vydala se do šatny, abych si je vyzkoušela.

Šatna byla skoro tak velká jako samotná místnost. Klidně by v ní mohla být druhá ložnice. Stěny byly obložené zrcadly a všude visela spousta šatů. Napadlo mě, že tady se James schází s Jackie, a probírají otázky ohledně módy.

Šaty, které mi vybrala Jackie, jsem pověsila na věšák, a nedůvěřivě si je prohlížela. Spíše jsem dávala přednost sukni a nějakému vhodnému topu, než šatům. Pokud bych si měla zvolit šaty, musely by být elegantní a střízlivé. Tyhle střízlivé rozhodně nebyly. Nechtělo se mi je ani zkoušet.

Zhluboka jsem se nadechla. Ať už se mi odvážný styl líbí či ne, rozhodně na sobě před někým jako je Jackie nedám znát, že by mě její výběr vyděsil.

Nejdříve jsem sáhla po šatech v barvě námořnické modři. Podle střihu jsem viděla, že pod nimi nemůžu mít spodničku, a tak jsem si ji sundala dřív, než jsem vklouzla do hedvábného materiálu. Byly to šaty bez ramínek s vysokým rozparkem, který sahal skoro až k pasu. Na zádech měly zips, který jsem si sama nedokázala zapnout. Málem jsem si vykroutila ruce, ale nakonec jsem přece jen musela vystoupit z šatny a požádat o pomoc.

Když jsem se objevila v místnosti, Jackie ještě stále studovala Jamesovo tetování. James po mně střelil obdivným pohledem. „Vypadáš nádherně.“

Chabě jsem se usmála. Čím víc se blížila chvíle, kdy nás měl řidič vyzvednout, aby nás odvezl na charitativní večírek, tím méně jsem si byla jistá. Tohle není můj svět a já nechci, aby byl, a to dokonce ani kvůli Jamesovi.

„Mohl bys mi je zapnout?“ zeptala jsem se upjatě.

James se postavil za mě, dal oba díly zad dohromady a šaty zapnul. Šlo to snadněji, než jsem doufala.

Hedvábný model mi padl opravdu dokonale.

Otočila jsem se k velkému zrcadlu a kriticky si prohlížela svůj odraz. James stál těsně vedle mě a upřeně sledoval mou tvář. Zřejmě poznal, že jsem nervózní.

Šaty byly opravdu pěkné. „Padnou mi,“ řekla jsem prostě. „A jsou dost dlouhé. Myslím, že vypadají dobře.“

Jackie něco zamumlala. „Jsou tak dlouhé, protože se k nim nosí vysoké podpatky. A máš pravdu, padnout ti opravdu dokonale. Jsou trochu nudné, ale padnou.“

Vrátila jsem se zpátky do šatny a snažila se překousnout fakt, že to bude ona, kdo vybere, co si dnes večer vezmu na sebe.

Jako další jsem si vybrala krásné levandulové šaty. Top se zavazoval nahoře okolo krku a já jsem pochopila, že v tomto modelu se chodí bez podprsenky.

Obvykle by mě na veřejnosti bez podprsenky nikdo neviděl, ale rozhodla jsem se, že si je alespoň vyzkouším. Šaty byly ušité tak, že mi prsa dokonale držela i bez podpory.

Od krku až k pasu obepínaly mé tělo jako druhá kůže, ale pak se rozšiřovaly a v bohaté záplavě šifonu volně spadaly dolů. Byly sexy, ale přitom dostatečně ženské. Model se mi opravdu líbil.

Když jsem vyšla ze šatny, James jen ohromeně zamrkal a údivem mu klesla brada. Byla jsem spokojená.

Rozhodla jsem se, že si vyberu právě tyhle. A co si o nich myslí Jackie, to mi bylo úplně jedno.

Jackie však významně hvízdla. „Tyhle jsou dokonalé. Skoro mám chuť nechat je pro nějakou významnější příležitost.“

„Ne. Dnes večer si vezmu tyhle,“ řekla jsem rozhodně. Abych večírek zvládla, potřebovala jsem

sesbírat veškerou odvahu, které jsem v danou chvíli byla schopná, a způsob, jakým se na mě James díval, mi ji dodával.

Ztěžka polkl. „Vypadáš nádherně, ale neodhalují toho až moc?“ Podíval se na Jackie. „Nebudou ve světle reflektorů a blesků všech těch foťáků průhledné?“

Jackie ho zpražila otráveným pohledem, jako by chtěla říct, že není žádný začátečník. „Pokud ano, tak jen velice střízlivě.“ Po těch slovech se obrátila ke mně. „A teď vybereme vhodné doplňky. Ty se můžeš jít obléct, Jamesi. Tohle už zvládneme i bez tebe.“

Kapitola 29

Jackie ukázala na lesklé střevíčky s otevřenou špičkou a deseticentimetrovými podpatky v barvě námořnické modři. Kupodivu byly mnohem pohodlnější, než vypadaly.

„Hodí se tahle modrá k levandulové?“ zeptala jsem se s obavami.

Otráveně se na mě podívala. „Copak bych je jinak vybrala? A James si dnes večer bere tmavě modrý smoking. Je velice módní a výstřední. Jen supermodel, jako je James, si na sebe může vzít něco tak odvážného. Zmínil se, že chce, abyste k sobě ladili, takže ty boty určitě schválí.“

Když jsem se uviděla v zrcadle, musela jsem uznat, že modré střevíce se k levandulovým šatům opravdu hodí, i když já osobně bych je k sobě asi nespárovala, jenže já nejsem módní stylistka.

S pohledem upřeným na mé šperky si povzdychla. „James zřejmě trvá na tom, abys měla ten náhrdelník i náušnice. I když jsou překrásné, k těmhle šatům bych si představovala něco jiného. No co, občas musím udělat kompromis.“

Náhle se v místnosti objevil James, v ruce šperkovnici. Ještě stále na sobě neměl košili. S úsměvem krabičku položil na stůl a zase zmizel.

Jackie si znovu povzdychla, otevřela víko a překvapením se jí rozšířily oči. Pak se na mě zadumaně podívala. Vzala dva masivní diamantové náramky a došla ke mně. Připevnila mi je okolo zápěstí, aniž by třeba jen jediným slovem komentovala odřeniny, které jimi ukryla. Našpulila rty a pomalu mě obcházela.

„Ani je nemusíme upravovat. Jsi tak vysoká, že ti jsou akorát. To nám ušetří spoustu času.“ Z věšáku sundala bílý hedvábný župan a podávala mi ho. „Tohle si hoď přes sebe, aby ses při česání a make-upu neušpinila. Teď si můžeme chvilku pokecat.“

Pomyslela jsem si, že to zní zlověstně, ale přesto jsem se jí podívala přímo do očí.

„S Jamesem se známe už celé věky. Chodili jsme spolu do školy. Dělám stylistku, ale ne proto, že bych potřebovala peníze. Pocházím z bohaté rodiny a peněz mám víc, než kdy budu potřebovat. Užila jsem si své s chlápky, kteří mě chtěli jen pro peníze, ale nebylo to nic proti tomu, co zažil James.“

Zkoumavě si mě prohlížela od hlavy až k patě a já jsem cítila, jak celá tuhnu. „Jsi opravdu hezká, to ano, ale musím říct, že nevím, v čem jsi jiná než ostatní. Máš ji snad ze zlata? James je obletován supermodelkami, zpěvačkami a herečkami. S většinou z nich se vyspal, ale o žádné nemluvil jako o své dívce. Až doteď. Najednou ses objevila ty a on se chová, jako bys byla jediná na světě. Abych řekla pravdu, tak jeho náhlou změnu schvaluju, ale nechápu ji. Jak sis ho dokázala omotat okolo svého malého prstíku, Bianco? A co k němu cítíš? Jako jedna z jeho mála přátel bych chtěla vědět, jaké máš úmysly.“

Opětovala jsem její pohled a chladně se jí podívala do očí. Pokud jsem měla až doteď pochyby, teď jsem si byla jistá – já a Jackie nikdy nebudeme kamarádky.

„Pokud ty a James jste tak blízcí přátelé, jak tvrdíš, zřejmě bys tuto konverzaci měla vést s ním, ne se mnou. Jsi pro mě úplně cizí ženská a já nevidím jediný důvod, proč bych právě s tebou měla mluvit o svých citech.“

Jen si povzdechla, jako bych ji zklamala. „Asi jsem na to šla příliš zhurta, že jo? Teď mi už nebudeš důvěřovat. Někdy se neumím chovat, Bianco, ale věř mi, my dvě nemusíme být nepřátelé.“

Jen jsem pokrčila rameny. Chtěla jsem tento nepříjemný a až příliš osobní rozhovor skončit, jak jen to

bude možné. „Vlasy a make-up?“ zeptala jsem se chladně.

Znovu si povzdychla. „Pojď za mnou. Už na tebe určitě čekají.“

Zavedla mě o poschodí níže do velkého pokoje, který měl prosklené zdi a nejspíš kdysi sloužil jako zábavní místnost. Na stěně byla velká plazmová televize a v rozích měkká polstrovaná křesílka.

Když jsme vešli dovnitř, už tam na nás čekaly dvě ženy. Tiše si povídaly a zdály se být nervózní. Nejdříve se ke mně přiblížila mladší z obou žen a s milým úsměvem mě přivítala. „Já jsem Amy,“ řekla.

„Budu vám dělat make-up. Velmi ráda vás poznávám, slečno Karlssonová.“

Potřásla jsem jí rukou a pomyslela si, že její vřelý přístup je zcela opačný od toho, jak mě přijala Jackie. „Také vás ráda poznávám, Amy. Prosím, říkejte mi Bianco.“

Pak ke mně přistoupila druhá žena, na tváři stejně vlídný úsměv jako Amy. „Já jsem Ariel. A budu vaše kadeřnice. Ráda vás poznávám, slečno Karlssonová.“

S úsměvem jsem jí potřásla rukou. „Prosím, Bianca. Také vás ráda poznávám.“ Vřelost, s jakou mě obě ženy přijaly, mi pomáhala setřást nepříjemný pocit, který ve mně vzbudila Jackie.

Posadily mě do křesla, stouply si každá na jednu stranu a začaly probírat vhodný účes a make-up, přičemž se občas zasmály. Bylo zřejmé, že ty dvě jsou kamarádky.

Bylo mi s nimi dobře. „Všechno nechám na vás, děvčata. Vy jste odbornice a věřím, že víte lépe než já, co se hodí.“ Nikdy jsem o svém zevnějšku příliš nepřemýšlela a nemínila jsem s tím začínat ani teď.

Zdálo se, že je má důvěra potěšila, a pustily se do práce. Přivřela jsem oči a nechala je, ať dělají, co umí. Uběhlo asi deset minut, když jsem uslyšela, že do místnosti vešel James. Obě ženy se zarazily a na malou chvíli přestaly pracovat. Pak jim James asi pokynul, aby pokračovaly, protože se mi zase začaly věnovat. Ariel mi začala tupírovat vlasy a česat je do vysokého drdolu.

„Vlasy jí nechejte volně rozpuštěné,“ uslyšela jsem Jamese kdesi za mými zády. Ariel ho bez jediného slova poslechla a vlasy rychle rozčesala.

Neuběhla ani minuta, když se James znovu ozval: „Rozhodla ses mě ignorovat, lásko?“ Netrpělivý mužský. „Pokud sis nevšiml, Amy mi nanáší make-up. Snažím se nehýbat.“ Z hrdla mu vyšel podrážděný zvuk.

„Můžete otevřít oči, Bianco,“ řekla mi Amy. Věděla jsem, že se snaží vyhovět Jamesovi, ale mě zase bavilo si z něho utahovat.

„To neudělám. Počkám, až budete hotová,“ řekla jsem jí.

Uběhlo asi třicet sekund, než se James ozval potřetí: „Líbí se ti ty náramky?“ zeptal se.

„Jsou krásné. Děkuju.“

Amy a Ariel se začaly rozplývat nad mými diamantovými náramky. „Ty musely stát celé jmění,“ vzdychla Ariel. „Když je budete mít na sobě, budete potřebovat nějakého bodyguarda.“

Cítila jsem, jak rudnu. Záměrně jsem se snažila nemyslet na to, kolik za ně James asi zaplatil, ale Arielina poznámka mi to příliš neulehčovala.

„Nechal jsem je navrhnout přímo pro Biancu,“ řekl jim James. „Je to její soukromá kolekce.“ Další nadšené povzdechy. „Takhle štědrý přítel,“ řekla Amy zasněně.

„To nic není. Ještě jsem ji nezačal obdarovávat šperky své matky. V těch je hotové jmění,“ prohodil James jakoby nic.

Měla jsem pocit, že obě ženy omdlí závistí. Jedna přes druhou drmolily, jak je James skvělý a úžasný. Byl úžasný, to ano, ale mě představa ještě dražších dárků příliš nenadchla. Byla jsem z toho všeho tak

trochu nesvá. A pokud to, že mi chce věnovat šperky své matky, nemyslel jen jako legraci, pak to všechno bylo ještě horší. Připadalo mi to jako velký krok. Rozhodně by nikdo nedal šperky s tak sentimentální hodnotou ženě, která není jeho manželkou, nebo si aspoň nebyl jistý, že jí jednou bude. Zachvěla jsem se. Copak na mě chce začít tlačit s dalším požadavkem tak krátce poté, co jsem souhlasila s prvním? Stále jsem nemohla uvěřit tomu, že pokračujeme tak rychle, a on chtěl ještě víc. Snažila jsem se nepropadat panice.

„Matka mi nechala pětikarátový diamantový prsten, který dostala od mého otce jako zásnubní dar.

Nemyslíte si, dámy, že by na Biančině levém prsteníčku vypadal skvěle?“

Trochu se mi točila hlava, ale obě ženy byly nadšené. Jedna přes druhou se rozplývaly nad tím, jak je James romantický. Snažila jsem se uklidnit a přesvědčit sama sebe, že James jen vtipkuje a dobře se baví na náš účet, ale na to jsem ho znala už dost dobře, abych věděla, že to myslí vážně.

„Jen zhluboka dýchej, lásko,“ řekl mi James. „Uvidíš, že jak si na tu myšlenku zvykneš, nakonec se ti to bude líbit.“

Dámy se chichotaly, jako by si James dělal legraci. Kéž by.

„Jamesi,“ začala jsem.

„Dýchej,“ řekl mi znovu a v hlase se mu odrážel potlačovaný smích. Jenže ať jsem dýchala sebevíc, moc to nepomáhalo.

Amy a Ariel dokončily účes i make-up na minutu stejně jako skvěle sladěný tým. Zřejmě byly zvyklé pracovat společně, takže mě to ani nepřekvapilo.

„Děkuju, dámy,“ řekl James zastřeným hlasem.

Znala jsem ten tón a věděla jsem, že se nehodí do společnosti jiných lidí.

„Můžete se podívat, Bianco. Řekněte, co si o tom myslíte. Jestli se vám cokoliv nelíbí, můžeme to změnit,“ navrhla Amy upřímně.

Otevřela jsem oči a byla jsem… ohromená. Vypadala jsem nádherně. Vůbec jsem netušila, že make-up dokáže takové zázraky. Oči jsem měla podtržené hnědou tužkou a řasy zvýrazněné černou maskarou. Na víčkách jsem měla světle levandulové stíny, které směrem k řasám dostávaly mnohem sytější tón. Barva dodávala mým očím energii a hnědá tužka zase zasněný výraz cizokrajné krasavice. Tváře jsem měla podtržené bronzovým tónem a růžové rty vypadaly plnější a roztomilejší. Dohladka učesané hebké vlasy skvěle ladily s typem make-upu.

„No tedy,“ vydechla jsem.

„Perfektní,“ hlesl James.

V zrcadle jsem se na něho podívala. Seděl v polstrovaném křesílku, které si otočil tak, aby na mě dobře viděl, ve tváři ležérní výraz, jednu nohu překříženou přes druhou. Všimla jsem si, že jeho modré boty jsou pánskou verzí těch mých. Samozřejmě, že jako vždy vypadal dokonale. Co se týkalo jeho smokingu, měla Jackie pravdu. Byl velice moderní. Modrý a mnohem více vypasovaný než běžné smokingy, čímž odhaloval jeho dokonale vypracovanou postavu. Dokonce i košile a motýlek měly modrou barvu, jen v jiném odstínu. Něco takového člověk málokdy vidí, protože tohle si může dovolit jen skutečný supermodel. Přesně jak řekla Jackie. Tmavě modrá barva ještě zvýrazňovala bronzový tón jeho pokožky a dávala vyniknout tyrkysovým očím. Vlasy měl hladce učesané a stažené dozadu.

V zrcadle jsem na něho ukázala prstem. „To ti vážně trvalo jen deset minut, abys vypadal takhle? To je nespravedlivé.“

Podíval se na hodinky. Tyhle jsem u něho ještě neviděla. Už předtím jsem si všimla, že má na zápěstí vždy jiné, takové, co mu ladí k barvě oblečení. Samozřejmě každé jsou exkluzivní. „Lásko, tobě to trvalo sotva pětačtyřicet minut, takže si nemáš na co stěžovat. Připravit se na červený koberec za tak krátkou dobu je přímo zázrak.“

Hlavou jsem kývla k děvčatům. „Za to vše vděčím dokonalému týmu, pane Překrásný.“ Když Amy a Ariel uslyšely jméno, jakým jsem ho oslovila, uličnicky se zasmály.

James se jen ušklíbl. „Každá žena, která bude na dnešním večírku, má podobný tým, a věř mi, lásko, žádná z nich nebude ani zdaleka tak krásná jako ty.“

Ještě jednou jsem poděkovala děvčatům a James je propustil.

Když jsme byli konečně sami, vzal mě za ruku, postavil na nohy a sundal župan, který mi chránil šaty před ušpiněním. Zkoumavě mě pozoroval od hlavy až k patám a v očích měl žár. Když uviděl moje modré boty, usmál se.

„Zdá se, že se ti líbím, když vypadám jak vymodelovaná panenka. Budeš ty dvě ke mně pouštět častěji?“ zeptala jsem se se smíchem. „Předem říkám, že nebudu protestovat.“

James si špičkou jazyka přejel po zubech. Tohle gesto mě vždy přivádělo k šílenství. „Abych řekl pravdu, mnohem víc se mi líbíš bez make-upu a všeho ostatního. Ještě nikdy jsem nepoznal ženu, která by nenalíčená a nahá vypadala tak krásně jako ty. Přiznávám však, že se mi líbí představa, že tě takhle dokonalou ukážu těm žralokům od tisku. Především potom, co tě tolikrát vyfotili v nelichotivých situacích. Po všech těch nesmyslech, co o tobě napsali, teď budou vypadat jako totální pitomci.“

Mírně jsem přikývla. Najednou jsem si vzpomněla na všechny ty pomluvy a na všechny fotky, kde jsem vypadala jako strašidlo, a bylo mi z toho smutno. Copak si James skutečně myslí, že jeden večer dokáže všechno změnit? Copak je možné, aby mě najednou začali mít rádi? Sice jsem tomu nevěřila, ale rozhodla jsem se nechat si to pro sebe.

Kapitola 30

Když už jsme byli u výtahu, najednou se objevila Jackie a podávala mi tmavě modrou kabelku z leštěné kůže. Byla překrásná, ale nelíbila se mi představa, že celý večer budu muset něco držet v ruce, a tak jsem ji odmítla. Jackie zděšeně couvla a já jsem měla pocit, že omdlí. Asi nebyla zvyklá, že by ji někdy někdo poslal k šípku.

Podívala jsem se na Jamese. „Musím souhlasit se vším, co mi Jackie doporučí?“

Zakroutil hlavou. „Jen s tím, co se ti bude líbit. Pokud tu kabelku nechceš, tak si ji samozřejmě nemusíš brát.“

„Jenže ta podtrhuje celkový dojem!“ vykřikla Jackie zoufale.

Jen jsem se na ni podívala. Pokud si mě dobře prohlédla, pak si jistě musela všimnout, že mně na podtrženém celkovém dojmu zas až tolik nezáleží. Jackie konečně pochopila, že jí nezbývá nic jiného, než se vzdát, a ustoupila nám z cesty. Šlehla však po mně takovým pohledem, který rozhodně nebyl přátelský.

„Budeš tam dneska?“ zeptal se James, zatímco mě vedl k výtahu.

Pokrčila rameny. „Možná přijdu zhodnotit, jak se ostatní tváří na mé modely. Na dnešní večer jsem oblékala docela dost lidí.“

James přikývl a zmáčkl tlačítko.

Jackie rychle naskočila do výtahu. Najednou se zdálo, že má naspěch. Zmáčkla knoflík do patnáctého poschodí. Zřejmě si všimla mého pohledu.

„Bydlím v tomhle domě,“ vysvětlila mi.

No, alespoň je vždy po ruce, pomyslela jsem si.

Když výtah zastavil v jejím patře, jen mávla rukou a vyšla na chodbu.

„Co si myslíš o Jackie?“ zeptal se James, jakmile se výtah zase rozjel.

Pokrčila jsem rameny způsobem, který ho přiváděl k šílenství. Snažila jsem se být nonšalantní, ale má otázka tomu asi zřejmě moc nepomohla. „Spal jsi s ní?“

James se neurazil, jak by zřejmě učinila většina mužů. Zdálo se, že mu mé otázky ohledně minulosti nevadí. Ne že by je měl rád, ale vždy na ně odpověděl. Oceňovala jsem jeho upřímnost, i když se mi jeho odpovědi pokaždé nelíbily.

„Ne, nikdy. Vždy jsme byli jen dobří přátelé,“ řekl nevzrušeně. „Takže co si o ní myslíš?“

Ušklíbla jsem se, ale jen tak, aby si toho James nevšiml. „Sama bych o tom nezačínala, ale když to musíš slyšet, tak se mi příliš nezamlouvá. Tvrdí, že jste staří přátelé, ale mně dala ihned na srozuměnou, že mě ráda rozhodně nemá. Obávám se, že naše pocity jsou vzájemné.“

Pevně mi sevřel zápěstí. „Proč? Co ti řekla?“

Šlehla jsem po něm pohledem. „Zřejmě si myslí, že jdu po tvých penězích. A přesně to si budou myslet a šuškat všichni ostatní. Pokud zůstanu s tebou, na něco takového si asi budu muset zvyknout.“

Objal mě okolo pasu a pevně mě k sobě přitiskl. Sklonil hlavu a zašeptal mi do ucha, jako bychom ve výtahu nebyli sami: „Na nic takového si zvykat nemusíš. Propustíme ji. Můžeš vyhodit každého, kdo se ti nebude líbit. A to z jakéhokoliv důvodu.“

Položila jsem mu dlaně na hruď, přesně na místo, kde měl vytetované mé jméno, a podívala se mu do

očí. „To není nutné. Je mi jasné, že vy dva máte mezi sebou dobrý vztah. Jen ji prosím nenechej, aby mi ještě někdy něco kupovala. Stejně nic víc nechci, Jamesi. Už tak je toho příliš.“

„Dobře, promluvím si s ní, Bianco. Ale jestli tě ještě jednou urazí, bez milosti ji vyrazím. Dostane varování, ale jen jednou.“

Pohladila jsem to milé místo na jeho hrudi. „Lidé si takové věci budou myslet, Jamesi. Musíme být na to připraveni. Podobné dohady určitě ještě uslyšíme. A to nejednou. Neexistuje způsob, jak bych celému světu dokázala, že od tebe nechci ani jeden zatracený cent.“

Výtah zastavil v přízemí, James mě objal okolo pasu a vedl mě k připravenému autu. Otevřel přede mnou dveře, počkal, až nasednu, a pak si přisedl. Přitiskl se ke mně a zavřel dveře.

Políbil mě na pokožku těsně nad uchem. „A přesto to je všechno tvoje, lásko. Každý zatracený cent.

Chtěl bych ti k nohám položit celý svět. Není nic, co bych pro tebe neudělal. Víš to, že ano?“

Chlácholivě jsem ho pohladila po ruce. V jeho hlase jsem slyšela zranitelnost a zoufalství. „Jenže já nic z toho nechci, Jamesi. Jediné, co potřebuju, jsi ty. Miluju tvou upřímnost, tvou něhu a tvou dominantnost.“ Ohromeně jsem vydechla. Sama jsem nemohla uvěřit slovům, která mi vyšla z úst, a začala se mě zmocňovat panika. Ještě nikdy jsem mu nic tak osobního neřekla. „Nic jiného nepotřebuju,“ dodala jsem

rozhodně.

„Nesmysl, budeš mít všechno, na co si jen vzpomeneš,“ prohlásil a začal mě líbat na krk a něžně mi okusovat ušní lalůček. Pak se však ode mě prudce odtáhl. „Musím s tím přestat. Nechci, abys šla poprvé po červeném koberci a byla jsi ucuchtaná.“

„Alespoň nejsem tolik nervózní,“ namítla jsem. „Když mě líbáš, nemyslím na to, jak budu nemožná.

Jediné, co teď potřebuju, je, aby ses mě dotýkal.“

Zaklonil hlavu a hlasitě se zasmál. Byl to šťastný smích a já jsem cítila, jak se celé mé tělo uvolňuje, jak pomalu taju a utápím se v pohledu jeho překrásných očí. Netušila jsem, že ho dokážu učinit tak šťastným.

Když auto zastavilo, ještě stále se na mě usmíval. Galavečer se konal velice blízko jeho domova.

James mi pomohl z auta, jednou rukou mě objal okolo pasu a zkušeně mě provedl davem novinářů. Bylo to, jako by se mnou tančil. Blesky fotoaparátů mě úplně oslepily, takže nebýt jeho, nevěděla bych, kterým směrem se vydat. Nasadila jsem na tvář úsměv číslo jedna, který jsem si vyhradila pro tisk. Byl to okouzlující, ale chladný úsměv, který jsem si osvojila už v mládí. Vyrůstala jsem příliš rychle a bolestivě, takže mi nic jiného nezbývalo.

Několik novinářů vykřiklo pár hrubých poznámek, ale oba jsme je ignorovali. Chtěli mě vyprovokovat k odvetě, a to bylo to poslední, co jsem jim mínila poskytnout. Můj úsměv ani jednou nezakolísal.

Když jsme se konečně dostali do obrovské vstupní haly, James mě políbil na čelo. „Jsi tak přirozená.

Všichni ti vlčáci si mohou nechat zajít chuť.“

Najednou jsem si všimla otevřených dveří do tanečního sálu. Celou dobu jsem se soustředila jen na ten červený koberec a ostatní, mnohem důležitější věci, mi unikly. „Ach, Jamesi, já neumím tančit.“

Znovu mě políbil na čelo a já jsem si všimla, že se usmívá. „Budeš tančit jen se mnou, lásko. A my oba dobře víme, že když tě povedu, dokážeš mě vždy a za každých okolností skvěle následovat.“

Snažila jsem se ujistit sama sebe, že má pravdu. Třeba to skutečně bude tak snadné. Přesto jsem se nemohla zbavit nepříjemného pocitu v žaludku.

Téměř okamžitě začal snad nikdy nekončící kolotoč představování a společenských zdvořilostí. Někdy

během toho všeho jsem se dozvěděla, že tento galavečer jako první zorganizovala Jamesova zesnulá matka. Pro charitu byla velmi zapálená a věnovala jí jak peníze, tak svůj volný čas. James se už předtím zmínil, že výtěžek je určen pro jednu prominentní nemocnici, ve které se věnují výzkumu boje s rakovinou. Chtěla jsem říct něco vhodného, ale ať jsem se snažila sebevíc, na nic jsem nemohla přijít. Ještě nikdy jsem se podobného večírku nezúčastnila a byla jsem zahlcena pozorností, kterou jsem náhle poutala. Bylo to skličující.

Na druhou stranu James byl dokonalý. Lehce mě prováděl konverzací, o které jsem neměla ani páru, neustále mě držel okolo pasu a mile se na mě usmíval. Zdálo se, že je se mnou spokojený, i když jsem nemohla pochopit proč. Stále jsem se nemohla zbavit pocitu, že tady nepatřím. Netrvalo dlouho a z představování jsem měla dokonalý zmatek. Žádný z těch lidí mě nezaujal natolik, abych si zapamatovala jeho jméno. Jakmile nás James představil, okamžitě jsem je vypustila z mysli. Ovšem až na pár výjimek.

Asi tak po hodině zmatečného představování jsme se přiblížili k té nejpřísněji vyhlížející ženě, jakou jsem kdy viděla. Mohlo jí být asi tak sedmdesát, stříbrné vlasy měla stažené do hladkého drdolu a šaty s rovnými liniemi, do kterých byla zahalená od hlavy až k patě, podtrhovaly hubenou a kostnatou postavu.

Postavila se přímo před nás. „Jamesi, jakpak se ti daří?“ zeptala se ledovým tónem s ostrým britským přízvukem.

James si ženu prohlížel chladným pohledem, ale když promluvil, uslyšela jsem v jeho hlase něco, co ještě nikdy předtím. Něco jako kdyby jízlivě napodoboval její britský akcent. „Teto Mildred, daří se mi skvěle. A jakpak se ti líbí dnešní večer?“

Mlčky povytáhla obočí. Už jsem si myslela, že to je její způsob odpovědi, pak však řekla: „Všechno je perfektní, až na to, že jsem o tobě slyšela nehezké věci. Znepokojující věci. Možná ještě více znepokojující, než je tvé obvyklé sukničkářství. Prosím, řekni mi, že jsi nenabídl jakési bezvýznamné letušce, která v kapse nemá ani vindru, aby s tebou bydlela v jednom z tvých domů.“ Celou dobu, co mluvila, o mě ani nezavadila pohledem.

Celá jsem ztuhla a podívala se na Jamese. Jak mě jenom mohl předhodit takové dračici? A jak je možné, že ta ženská to ví ještě dříve, než se to stalo? Koneckonců, je těžké se domnívat, že by nadšeně souhlasila s Jamesovým rozhodnutím.

Z očí mu doslova létaly blesky a bylo na něm vidět, že musí v duchu počítat nejméně do sta, aby svou tetu neurazil. „Teto Mildred, dovol, abych ti představil svou přítelkyni Biancu. Bianco, má okouzlující teta Mildred.“

Ta příšerná ženská mě jen zpražila pohrdavým pohledem.

„Teď, má drahá teto,“ pokračoval až příliš sladce, „mi dovol, abych vše uvedl na pravou míru. Já jsem nenabídl Biance, aby bydlela v jednom z mých domů, rozhodně ne, já jsem jí navrhl, aby se mnou sdílela všechny mé domy. A ještě jedna maličkost, jen pro tvůj klid duše, kdyby se mi náhodou něco stalo, nemusíš se bát, protože jsem si jistý, že tento anděl tě nenechá na holičkách. Jistě bude i nadále hradit veškeré tvé výdaje, poněvadž je mou jedinou a výhradní dědičkou.“

Rozzlobeně jsem se na něho podívala. Nelíbilo se mi, že mě zneužívá v boji se svou tetou. Zcela očividně to byla rodinná záležitost, do které mně nic není. James se však jen usmál a prstem mě pohladil po tváři.

Mildred zalapala po dechu. „Moc dobře vím, že si rád děláš legraci na můj účet, ty nezbedný hochu, ale tentokrát jsi zašel příliš daleko. Není od tebe hezké, že dáváš té nebohé husičce takové naděje.“

James se přestal usmívat a se smrtelně vážným výrazem se podíval na svou tetu. „Jenže já nežertuju, tetičko. Seznam se s mou budoucí ženou. Jmenuje se Bianca. A doporučuju ti, aby sis ji získala na svou stranu.“ A po těch slovech mě odvedl pryč.

Kapitola 31

„Prosím, Jamesi, nezatahuj mě do vašich rodinných sporů. Je mi to opravdu nepříjemné,“ řekla jsem Jamesovi, když jsme stáli o kus dál.

Pevně sevřel rty. „Jenže to je jediný způsob, jak se jim postavit, má lásko. Věř mi. Nesmíš jim ukázat, že z nich máš strach. Jsi teď součástí mé rodiny a musíš se naučit s nimi jednat. Musíš se jim postavit čelem.“

„Jenže postavit se někomu čelem je něco jiného než lhát té příšerné ženské. Pročs jí vykládal všechny ty nesmysly o dědičce?“

Upřeně se na mě podíval. „Možná proto, že to žádné nesmysly nejsou, Bianco. Pokud se mi něco stane, zdědíš všechno, co mám.“

Zapotácela jsem se. Najednou se se mnou zatočil svět a podlomila se mi kolena. „Prosím ne, Jamesi. Neříkej takové věci, a pokud jsi opravdu tak šílený, že to myslíš vážně, okamžitě to zastav. To je ta poslední věc, kterou chci. Tvá rodina mě bude nenávidět.“

„Je mi líto, že ti to musím říct, Bianco, ale oni tě budou nenávidět tak či onak. Je to nenávistné hnízdo upírů, kteří umí jen sát krev. Pokud se nám oběma něco stane, veškeré peníze připadnou matčině nadaci. Vím, že budeš namítat, že jednám příliš zbrkle, ale já už jsem takový, Bianco. Když jsem o něčem přesvědčený, pak si za tím stojím.“ Zatímco mluvil, hleděl mi upřeně do očí a já jsem se snažila vstřebat vše, co mi řekl.

„A nesnaž se mě přesvědčit o opaku,“ pokračoval, „vím, že jsem udělal správně. A pokud to je pro tebe tak těžké, pojďme předstírat, že se nic nestalo a že o ničem nevíš.“

Dlouze jsem se na něho podívala. „Jsi prostě nemožný.“ Nervózně se pousmál.

Náhle se však podíval někam za mě a na tváři se mu okamžitě objevila neproniknutelná maska. Trochu mě to vyděsilo. Skoro jsem se bála otočit, abych se přesvědčila co, nebo spíše kdo, způsobil takovou proměnu.

Nakonec jsem si dodala odvahu, obrátila se a ucítila, jak se mi sevřel žaludek. Plavným krokem se k nám blížila Jules.

James přistoupil těsně ke mně a sklonil hlavu, aby mi mohl zašeptat do ucha: „Promiň, netušil jsem, že tady dneska bude.“

„Nemůžu se jí vyhýbat věčně,“ řekla jsem s pohledem stále upřeným na krásnou ženu.

V krémových hedvábných šatech byla překrásná. Její drobná odhalená ramena dokonale kontrastovala s barvou dlouhých klasických šatů. Má ramena byla proti jejím široká a kostnatá. Její výstřih byl jen tak hluboký, aby odhaloval vše, co mělo být odhaleno, ale přitom zůstal vkusný. Můj výstřih byl v porovnání s jejím vulgární. Tohle prostě není fér. Tu ženskou jsem nenáviděla.

„Zřejmě to tak bude lepší,“ zašeptal mi James do ucha. „Alespoň to budeme mít za sebou. Jen tě chci upozornit, že Jules bude dělat potíže. Prosím, lásko, nenechej se vyprovokovat.“

Zhluboka jsem se nadechla a připravila na nejhorší. Když jsem tu ženu viděla naposledy, bohužel jsem ji nechala vyhrát. Uvěřila jsem tenkrát všemu, co se mi snažila naznačit o svém vztahu s Jamesem, a

raději jsem utekla. Pokud však mám Jamesovi věřit, a pomalu začínám, tak musím její jedovatá slova pustit jedním uchem dovnitř a druhým zase ven. Ať si spřádá své bájné fantazie a klidně se o ně dělí s tiskem, mně to bude jedno. Rozhodla jsem se, že ji nenechám, aby mi pocuchala peří. Prostě mi za to nestojí, i když to je ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy spatřila. Nenáviděla jsem ji za to. Nenáviděla jsem ji, že je tak blízkým protějškem Jamese.

Jules se k nám pomalu blížila a obšťastnila nás svým nejzářivějším úsměvem, který byl zcela jistě

upřímný. „Jamesi! Bianco! Tak ráda vás oba vidím!“ Ve vzduchu naznačila polibek na obě tváře.

Usmívali jsme se a reagovali stejně jako Jules. Napjatě a neustále ve střehu. James mě pevně objal okolo pasu a přitiskl ke svému boku.

Když se Jules usmála svými krvavě rudými rty a naklonila se k nám blíže, pomyslela jsem si, že nejenže božsky vypadá, ale i tak voní.

„Dej si pohov, Jules. Vím o všech těch příbězích, co sis vymyslela. Čeho jsi tím chtěla dosáhnout? A proč tady taháš ji? Proč to všechno děláš? Snad si nemůžeš myslet, že po tom všem bychom se my dva mohli dát dohromady? Nebo ti jde jen o to, abys byla na titulních stránkách?“ James mluvil chladným hlasem a jako zázrakem se mu podařilo, že zněl téměř znuděně. Jules se dál zářivě usmívala, ale podle stínu, který se objevil v šedých očích, jsem si uvědomila, že ji Jamesova slova ranila.

Ona ho miluje, pomyslela jsem si. Jenže něco takového by mě nemělo překvapovat. Kdo by ho nemiloval?

Druhé ženy jsem si nevšimla až do té doby, dokud se o ní nezmínil James, i když bylo nepochopitelné, že jsem někoho takového mohla přehlédnout. Možná to bylo její výškou. Byla totiž neuvěřitelně malá a drobná s černými vlnitými vlasy, které jí sahaly až k pasu.

Měla neuvěřitelně krásnou tvář. Snad ještě krásnější než Jules. Dívala se na svět velkýma modrýma očima a podobala se andělovi. Měla dobronzova opálenou pleť stejně jako Jules a snad možná proto mě napadlo, že ty dvě jsou sestry. Nebo používají stejný tónovací krém.

Měla na sobě karmínově červené večerní šaty, které skvěle ladily s barvou rtěnky. Její šaty byly stejného klasického střihu jako ty Julesiny, dokonce i materiál byl stejný. Jedna rudé, druhá krémové, jako by tento tah dopředu plánovaly. Anděl a Ďábel. Ty dvě držely při sobě a já jsem věděla, že pro mě budou znamenat problém. Prostě jsem to věděla.

Možná to bylo díky způsobu, jakým se obě dívaly na Jamese, jako by se vsadily, která dříve uhne pohledem.

„Bianco, drahá, tohle je Jolena. Joleno, Bianca. Vím, žes umírala touhou se s ní seznámit. Co si o ní myslíš?“ zeptala se Jules Joleny.

Jolena pokrčila půvabnými rameny, zrak stále upřený na Jamese.

„Dobrý večer, pane Cavendishi,“ řekla hebce. Její hlas byl lehký jako peříčko, nicméně rozezníval se smyslným podtónem.

Podívala jsem se na Jamese. Byla jsem zvědavá, jak na půvabnou ženu reaguje. Jemně pokývl hlavou, v očích chlad a obezřetnost. „Joleno.“

Jules ignorovala nepřátelské ovzduší a usmála se na mě tak, jako bychom byly nejlepší kamarádky. „S Jolenou toho máte mnoho společného, Bianco. Vsadím se, že uhodneš co…“

Ruka okolo mého pasu mě bolestivě sevřela. „No, řekl bych, že to pro dnešek stačilo. Už mám těch tvých zákeřných her tak akorát dost. Prosím, omluvte nás, dámy. Myslím, že jsem zahlédl tvého bratra,

Jules.“ Když mě James vedl pryč, dostalo se mi skvělého zadostiučinění při pohledu na Julesinu tvář, která zděšeným pohledem prohledávala dav. Nezdálo se, že by z přítomnosti svého bratra měla bůhvíjakou radost.

Neměla jsem příležitost se Jamese na cokoliv zeptat, protože vzápětí jsem byla představena muži, který nemohl být nikdo jiný než Julesin bratr. Stejně tak mohli být dvojčata, i když on byl vyšší a mohutnější.

„Bianco, tohle je můj dobrý přítel Parker. Parkere, Bianca.“

Muž se usmíval stejně vřele jako jeho sestra, i když tentokrát se zdálo, že úsměv byl opravdu upřímný.

„Jsem rád, že se poznáváme, Bianco. James tě přede mnou dlouho schovával, ale dobře věděl, že nakonec tomu neunikne. Já a má žena bychom vás rádi oba pozvali na večeři, která se bude konat na vaši počest. Musíš vidět Jamese s naším dvouletým synem, Bianco. Zaručuju ti, že okamžitě začneš toužit po svém vlastním.“

Ještě pořád jsem byla rozladěná z nepříjemného setkání s Jules a s Jolenou, a tyhle připomínky ohledně dětí mi moc nepomáhaly. Vůbec jsem nevěděla, jak mám reagovat.

James si povzdychl. „S takovou ji jen vyplašíš, Parkere. Navíc jsme právě před chvílí narazili na tvou milou sestru. Musím říct, že dneska je v ráži. Přivedla si s sebou Jolenu.“

Parker začal pohledem prohledávat sál. „Ten malý spratek. Co to zase vyvádí? Vůbec nechápu, čeho chce dosáhnout? Zřejmě toho, abys s ní už do smrti nepromluvil. Pokusím se jí domluvit. Ale kde je?“

James ukázal na místo, kde jsme se setkali, a Parker se vydal tím směrem. James se na mě usmál. „Dnes večer nám už dá svatý pokoj. Parker se o to postará.“

Chtěla jsem něco říct, ale vtom k nám přistoupila další žena. Mohlo jí být asi třicet, na tváři měla vlídný úsměv a plavé vlasy sepnuté do drdolu. Byla to klasická kráska s jemnou pletí a růžovými rty. Na sobě měla růžové šaty s odhalenými rameny, které volně splývaly dolů až na zem. Pomyslela jsem si, že není mnoho žen, které by si podobný styl mohly dovolit, nicméně její štíhlá postava v nich vypadala dokonale. Napadlo mě, že Jackie by byla štěstím celá bez sebe, kdyby ji mohla oblékat.

Přistoupila přímo k Jamesovi a dlouze ho objala. Sledovala jsem jejich přivítání s neproniknutelnou maskou, kterou jsem si na dnešní večer vypůjčila. Napadlo mě, že by bylo zvláštní, kdyby James s touhle půvabnou ženou nespal. Zoufale jsem však doufala, že se mýlím.

Konečně se od sebe odpoutali a žena se podívala na mě, na rtech stejně vřelý úsměv. „Ty musíš být Bianca. Jsem tak ráda, že tě poznávám. Já jsem Parkerova žena Sophie.“

Rovněž jsem se usmála, i když jsem věděla, že můj výraz působí prkenně. „Také tě ráda poznávám, Sophie.“

„Je tady Jules. Parker si s ní šel promluvit. Přišla i s Jolenou.“

Sophia se ušklíbla. „Ta malá hlupačka.“ Podívala se na mě, natáhla ruku a dotkla se mého ramene.

„Jules kolem sebe ráda tropí rozruch, v tom je opravdu dobrá. Ale je to jen rozmazlená princezna, která se nemůže smířit s tím, že nedostane všechno, čeho se jí zamane. Když ji James odmítl, zřejmě ji z toho tak trošku přeskočilo. Její rodiče ji neuvěřitelně rozmazlují. Ještě nikdy nemusela pracovat a má tolik času, že neví, co s ním. Tak se prostě baví tím, že dělá potíže.“

Pak se podívala na Jamese. „Parker je vážně rozhodnutý, že řekne rodičům o tom, co ta holka vyvádí, a taky o tom, jaké to mezi vámi ve skutečnosti je. Vypadá to totiž, že je celou dobu vodila za nos. Krmila je podobnými historkami, jaké poskytovala tisku. To víš, je zvyklá, že celý život dostane vše, co chce, a je jedno, jestli se to týká věcí nebo lidí. No a tak teď má pocit, žes ji zradil a že se ti musí pomstít. Tos měl

vidět, jak se chovala ke mně, když jsme se s Parkerem zasnoubili. Jules se totiž nechce dělit o nic, ani o svého bratříčka. Je přesvědčená, že tě miluje, ale ta holka ve skutečnosti vůbec neví, co to pravá láska je. I když si s ní vždy jednal narovinu, nedokáže to přijmout.“

Sophia se na chvíli odmlčela, aby nabrala dech. Udiveně jsem na ni zírala. Jen málokdo je při prvním setkání tak otevřený.

„Jen tě chci upozornit,“ pokračovala, „abys nebyl překvapený, až potkáš Jules s jejími rodiči. Ti dva chudáci vůbec netuší, co se tady děje. Věří tomu, co jim napovídala jejich povedená dcerunka.“

James si ztěžka povzdechl. „Abych byl upřímný, tak se na to setkání vůbec netěším. Možná bych si s nimi měl promluvit o samotě. Všechny ty pomluvy a nesmysly, co o nás dvou napovídala Jules, začínají být neúnosné.“

„Asi máš pravdu,“ přiznala Sophia, „i když si myslím, že jako první by s nimi měl promluvit Parker, který se na to každým dnem chystá. Jemu přece jenom uvěří spíš než tobě.“

James přikývl, ale nezdálo se, že by ho to uklidnilo.

Vtom Sophia v davu zahlédla někoho známého. Rozloučila se a políbila mě na tvář. „Prosím, budu ráda, když k nám oba přijdete na večeři. Slibuju, že budeme hovořit o mnohem příjemnějších věcech.“ Než odešla, poněkud toporně jsem přikývla.

James se za ní díval a rukou kývl na někoho, za kým měla namířeno. Zřejmě to byl Parker, ale nebyla jsem si jistá, protože jsem se ani neohlédla.

James mě zkoumavě pozoroval. „Jsi v pořádku, lásko?“

Dívala jsem se na něho a hruď se mí svírala bolestí. „Jolena byla tvou submisivní milenkou,“ řekla jsem velice tiše.

Kapitola 32

Rty se mu zúžily do tenké linky a zaškubaly mu svaly v čelisti, ale nezdálo se, že by byl odhadem překvapený. „Ano, byla. To už je dávno. Prosím, pojďme teď mluvit o něčem jiném. Řeknu ti všechno, co budeš chtít vědět, ale později.“

Hleděla jsem na něho a představovala si všechny ty věci, co dělal se mnou, jak je dělá s tím dokonalým stvořením, a sevřel se mi žaludek. Jak se můžu srovnávat s někým tak překrásným? A jak dlouho si mě nechá, když po něm zcela očividně stále touží tak krásná žena? Myšlenky se mi honily hlavou a nemohla jsem je zastavit.

Pevně mě chytil zezadu za šíji. Měla jsem zrak zastřený pochybnostmi, ale přesto jsem se na něho podívala. Tvář měl sice vyrovnanou, ale v jeho výrazu jsem četla obavy.

„Prosím, takhle nepřemýšlej,“ řekl tiše, ale rozhodně.

Povytáhla jsem obočí. „Copak mi čteš myšlenky?“ zeptala jsem se, jakoby z legrace, ale přitom jsem věděla, že ten muž ve mně dokáže číst jako v knize.

Povzdychl si. „Nemusím ti číst myšlenky, abych podle tvého výrazu poznal, na co myslíš. Pochybuješ o nás. Pochybuješ o mně. Svou minulost změnit nemůžu, Bianco. Jediné, co můžu, je být k tobě upřímný, a to rozhodně jsem.“

Snažila jsem se ho pochopit. „Chápu to. Jenže rozum a cit jsou dvě úplně rozdílné věci. Tvá minulost, všechny ty ženy… mě prostě děsí. Neexistuje způsob, jak bych nad nimi mohla vyhrát.“

V očích se mu objevil chlad. „O nic takového jsem tě nikdy nežádal, Bianco. O mě přece nemusíš soutěžit.“ Něco podobného jistě říkal i svým bývalým milenkám, napadlo mě, ale hned jsem se za tu myšlenku zastyděla.

Zkoumavě mě pozoroval a zřejmě se snažil uklidnit. „Pojďme tančit,“ řekl, vzal mě za ruku a vedl mě k tanečnímu sálu.

„Jenže já to fakt neumím,“ bránila jsem se tak tiše, aby mě kromě Jamese nikdo jiný neslyšel.

„To je jedno. Chci ti něco ukázat. Pojď.“

Bez dalších slov mě zavedl přímo na leštěný parket. Vtáhl mě do tance, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě. A ukázalo se, že to tak skutečně je. On vedl, já ho následovala. Přitiskl mě těsně k sobě, náš dech se mísil v jeden a ladně jsme klouzali po parketu, jako bychom to dělali snad už tisíckrát.

„Možná se ti má zkušenost nelíbí,“ zašeptal mi do ucha, „ale má to i své výhody. Na první pohled vidím, že my dva se zcela lišíme od jiných. Už jen to co spolu děláme je jiné. Například tenhle tanec. Já tě vedu, a ty mě zcela přirozeně následuješ, a to všechno proto, že jsme dokonalý pár. Vím to, a já se nikdy nemýlím. A takhle to je se vším, Bianco. Ty jsi nezkušená, a možná proto nevidíš, jak jsme dokonalí. Proto se mi musíš naučit důvěřovat. Věřím v nás. Věřím v naši budoucnost. Klidně tě o tom budu přesvědčovat celý svůj život, má lásko.“

Nechala jsem ho, aby mě provedl celým tancem, a připadala jsem si jako ve snu. Měl nad vším kontrolu a bylo to kouzelné. Najednou se ozvaly tesklivé tóny houslí, které melodii dodaly na melancholii, ale vdechly jí i duši. Celou dobu jsem se dívala na Jamese, ale stejně tak jsem mohla zavřít oči, tak to bylo

přirozené. Bylo příjemné předat mu kontrolu a o nic se nestarat. Myslela jsem si, že to funguje jen v posteli, ale jeho dominance očividně ovládla i taneční parket.

„Ach, Jamesi,“ vydechla jsem, ohromená jeho silou. Byl jako přírodní živel, který mě zcela uchvátil.

„Všechno to je tak rychlé. Ty mě zkrátka chceš doslova převálcovat.“

Nechtěla jsem zničit kouzelnou chvíli, ale cítila jsem, jak po mých slovech ztuhl.

„To zní zlověstně,“ zašeptal a smutně se na mě podíval. Napadlo mě, jestli za tu zranitelnost v jeho očích můžu já. Jsem snad důvod náhlé změny jeho chování? Pak jsem se v duchu okřikla. Zřejmě si až příliš fandím, když si myslím, že bych na něho měla takový vliv. Perverzně mě ta představa potěšila, ale i rozesmutnila.

Jakmile hudba umlkla, James mě zavedl mimo parket. Věděla jsem, že jsem mu zkazila náladu a bylo mi to líto.

„Musím na toaletu, Jamesi,“ řekla jsem, protože jsem potřebovala chvíli sama pro sebe. Vždy mě mrzelo, když jsem ho nedokázala potěšit, a věděla jsem, že tentokrát jsem za jeho špatnou náladu zodpovědná právě já. Potřebovala jsem být chvíli sama, abych se z toho všeho vzpamatovala. Zalila mě vlna smutku. Navíc jsem věděla, že jsem v tom zcela nevinně. James požadoval, abych mu bezmezně věřila, ale jak to jen mám udělat, když nedokážu věřit ani sama sobě. Každičký cit, který se mě zmocní, se vzápětí utká s mou váhavostí a odtažitostí. S mým skepticismem a s mými pochybnostmi. Občas si připadám, že je mě jen půl, jako by se ta druhá polovina, kde má člověk duši, někde ztratila.

„Samozřejmě. Tudy,“ řekl James tichým hlasem, vzal mě za loket a vedl mě na chodbu.

Měla jsem nutkavou potřebu ho utěšit, omluvit se mu, ale nevěděla jsem za co. Tak jsem raději byla zticha.

Na chodbě mi ukázal směr, kde jsou toalety, a řekl: „Počkám tě před jídelnou.“ A po těch slovech odešel.

Dokonce i toalety byly úchvatné, obkládané světlým mramorem a zdobené vysokými sloupy, které místnosti dodávaly dojem, že jste někde úplně jinde než na záchodcích.

Vešla jsem do kabinky a zavřela za sebou dveře. Jen jsem tak stála a zhluboka a bolestivě se nadechovala. Snažila jsem se identifikovat, co mě tak rozrušilo. Věděla jsem to, zase jsem selhala. Nedokázala jsem vyplnit Jamesovo očekávání, jenže věřit mu bylo tak obtížné.

Ale kdo za to může? Je to v něm? Nebo ve mně? Jsem snad tak podezřívavá, protože James je až příliš krásný? Protože nemůžu uvěřit, že by se do mě zamiloval tak, jak tvrdí?

Má andělskou tvář, ale v jeho očích se zračí bolest, a když se do nich podívám, jako bych se dívala do zrcadla, kde je můj vlastní odraz. Nikdy jsem nebyla povrchní, a proto jsem věděla, že jeho vzezření není to, co mě na něm přitahuje. Byla to duše, která se skrývala pod tou krásnou slupkou. Upřímná lidská duše, která toho vytrpěla až příliš, stejně jako ta moje. Tak proč mu potom nedokážu věřit? Proč ta svůdná kráska, která je mu mnohem více podobná než já, tolik otřásla mou vírou? Jsem si nejistá sama sebou nebo jsem jen realistická? Neustále dokola jsem si říkala, že jsem blázen. Kdyby chtěl být s Jolenou, pak by nebyl se mnou…

Když jsem se vzpamatovala natolik, abych byla schopná vrátit se do společnosti, vyšla jsem z kabinky a šla si opláchnout ruce.

Stála jsem před zrcadlem a upravovala si make-up, když se ve dveřích objevily dvě postavy. Celá jsem ztuhla.

Když mě Jules uviděla, doslova se rozzářila. Jolenin výraz byl mnohem víc matoucí. V jejích očích byla podivná divokost. Podobala se lovci, který v úkrytu čeká na svou kořist.

Obě se bez zaváhání vydaly přímo ke mně. I když jsem je svou výškou převyšovala, stejně jsem si vedle nich připadala malá, téměř nicotná.

„Bianco,“ zamumlala Jules a rukou se dotkla mých vlasů.

Hrůzou se mi sevřel žaludek. Věděla jsem, že mě nečeká nic příjemného.

„Jak se ti daří, drahá? Věřím, že teď si připadáš jako královna. Obalamutit nevinnou dívku, v tom je náš James opravdu dobrý. Neznám nikoho štědřejšího a pozornějšího, když si tedy jde za svým. Co říkáš, Joleno?“

Jolena mě upřeně pozorovala v odrazu zrcadla. „Přesně tak, když chce získat novou ženu, je neodolatelný. Ze začátku mě spaloval takovou vášní, že ještě teď se mi o tom občas zdává. Nikdy jsem si nepřipadala tak krásná a žádoucí, jako když jsem byla s Jamesem. Byl to ten nejúchvatnější rok mého života.“

Když jsem uslyšela poslední větu, najednou se mi zatočila hlava a v uších mi začalo hučet. Rok?

„Řekni jí všechno, Joleno,“ pobízela ji Jules, byl to však spíše rozkaz.

„Podepsala jsem s panem Cavendishem smlouvu, která trvala přesně rok a dva měsíce. Celou tu dobu jsem mu bezvýhradně patřila. Byla jsem mu zcela k dispozici, pokud neřekl jinak. Dělala jsem všechno, co chtěl. Bylo to období mého soukromého ráje.“

Podepsala smlouvu? O žádné smlouvě jsem nic nevěděla. Mě o podpis nikdy nežádal. Možná mě nechtěl vyděsit. Ale rok a dva měsíce? Tvrdil mi, že nikdy předtím neměl vážnější známost, ale tohle mi připadá dost vážné.

„Kdy jste se rozešli?“ zeptala jsem se. Jolena si špičkou jazyka olízla zuby. Bylo to tak důvěrně známé gesto, až mě bodlo u srdce. Zcela jistě se ho naučila od Jamese. Musí ho znát mnohem více než já.

„Před třemi roky.“

Trochu mě to uklidnilo. Podívala jsem se jí přímo do očí. „Poněkud dlouhá doba na to, abys po něm stále vzdychala, nemyslíš?“ Bylo mi jedno, jestli se chovám jako mrcha, protože na tyhle dvě zřejmě nic jiného neplatilo. Když jsem se naposledy setkala s Jules, její slova mě doslova rozdrtila a já jsem se nechala zahnat do kouta jako raněné zvíře. Tentokrát jsem jí chtěla ukázat, že nejsem tak snadná kořist.

Jolena mě sledovala chladnýma očima. „Před třemi roky vypršela naše smlouva, ale to neznamená, že pak jsme se už nestýkali. Velice často mi volal a zval mě k sobě. Naposledy to bylo před šesti týdny. Strávili jsme noc v jeho soukromém tryskáči.“

Kapitola 33

Tentokrát ťala do živého. Cítila jsem, jak se mi podlamují kolena. James přece říkal, že byl s jinou ženu jen den předtím, než se potkal se mnou. Časově to odpovídalo. Alespoň že jí nezavolal, když jsem byla v nemocnici…

Podívala jsem se na Jules. Ze všech sil jsem se snažila myslet na to, že tahle žena přišla, aby dělala potíže. No, a dařilo se jí to. „A co ty, Jules? Také mi chceš vylíčit svůj milostný příběh s Jamesem?“

Uštědřila mi ten nejsladší a zároveň nejjedovatější úsměv, jaký jsem kdy viděla. „Já nejsem submisivní, jestli je to to, nač se ptáš. James ve mně vždy viděl spíše sobě rovného, než aby se mnou zacházel jako s někým méněcenným.“

Takže Jules jeho skutečná milenka nikdy nebyla, pomyslela jsem si a trochu se mi ulevilo. Submisivní není synonymum s méněcenným. James mi mimo postel nechává dost prostoru, abych si připadala tak silná jako nikdy předtím. Po všech těch potížích, které nám tahle ženská způsobila, jsem zjistila, že není jeho typ a že mu vůbec nerozumí.

„Jsme si rovni i na společenské úrovni,“ pokračovala, „a tak jsme dokonalý pár. Navíc jsem natolik benevolentní, že mu nějakou tu aférku klidně toleruju.“

Čím více mluvila, tím víc jsem chápala, jak je patetická. „Uvědomuješ si, že James má na váš vztah zcela odlišný pohled? Tvrdí, že jste spolu nespali už víc než rok. Tvrdí, že nejste nic víc než přátelé.“

Ve tváři se jí nepohnul ani jediný sval, ale v jejích očích jsem spatřila zoufalství. Najednou vypadala jako vyprahlá stařena. „Prostě musí rozsít svůj oves. Jsem velice chápavá žena. Jenže kromě sexu potřebuje i partnerku, která je na stejné úrovni jako on. To můžou pochopit jen ti, kteří jsou z našich společenských vrstev.“

Málem jsem zapomněla, že na toaletách je s námi i Jolena, až dokud se mi svými velkými prsy nepřitiskla k ruce. V zrcadle jsem se jí podívala do očí. Žhnuly podivným plamenem.

„Nemusíme být nepřátelé, Bianco,“ řekla téměř šeptem. „Pokud vydržíš s naším Jamesem dostatečně dlouho, poznáš, že má zvláštní zálibu v ženách, které mají rády i jiné ženy.“

Udiveně jsem zamrkala a snažila se v jejích slovech najít jiný význam, než jaký jsem v nich viděla.

„Prosím?“

Nepříjemně se o mě otřela. „Není nic, co by miloval víc, než být dominantní ke dvěma ženám zároveň. Ještě se ti o tom nezmínil? Bylo skvělé, když přivedl jinou ženu, abychom si společně užívali v jeho herně. A samozřejmě když měl novou známost, vždy mě pozval, abych ji otestovala.“

Najednou se mi udělalo nevolno. Nechtěla jsem, aby ty dvě viděly, jak mě ty jejich kecy zasáhly, ale nebylo lehké s tím bojovat. Navíc jsem věděla, že ještě neskončily.

Jolena si stáhla vršek šatů a odhalila štědré obliny plných ňader. Okamžitě jsem si všimla velkých stříbrných kruhů, které jí visely v propíchnutých bradavkách.

Její smyslné rty se zkřivily do sebevědomého úsměvu. „Tohle dělá jen svým oblíbeným. Vědělas to?“

Jules ke mně zezadu přiskočila, popadla mě za zápěstí a sevřela mi je za zády. Na něco takového jsem nebyla připravená. Poslední, co bych od téhle ženy čekala, bylo to, že mě fyzicky napadne.

Jako by byly předem domluvené, Jolena mě okamžitě objala okolo krku a přitiskla se na mě. Její drobné

tělo bylo mnohem silnější, než bych čekala. Stáhla mi hlavu dolů na svou úroveň.

„To je jen ochutnávka, Bianco,“ zašeptala, než se mi hladově přisála ke rtům. Cítit hebké rty, které se vláčně pohybovaly na mých, pro mě byla zcela nová skutečnost. Byla jsem tak šokovaná, že jsem se ani nemohla bránit. Ovšem jen do té doby, dokud se mi Jolena nesnažila mezi rty vsunout svůj jazyk. V tu chvíli jako by do mě střelil. Začala jsem s oběma ženami bojovat a Jolenu jsem silně kousla do jazyka.

Ta s klením odskočila a ohromeně na mě hleděla, jako by nemohla uvěřit tomu, co jsem udělala. Údiv v očích se však vzápětí změnil a já v nich viděla nenávist.

Ukázala na mě prstem. „Toho budeš litovat, ty mrcho. Pokud nejsi otevřená novým věcem, nemůžeš doufat, že si dlouho udržíš jeho zájem. James je neuvěřitelně nenasytný. Neustále potřebuje změnu, a jestli mu ji neumožníš, bude s tebou do týdne hotový.“ Zatímco mluvila, Jules jí upravovala vršek šatů. Její doteky byly až příliš důvěrné.

Upřeně jsem je pozorovala. „Jenže prozatím se to nestalo, že? Kdyby James chtěl jinou ženu, klidně by ji mohl mít. Je volný. Mezi námi není žádná písemná dohoda nebo něco takového. A vy dvě, když se tolik zajímáte jedna o druhou, proč prostě nezůstanete spolu a Jamesovi nedáte pokoj? Není pro vás poněkud nudný?“

Jolena ani nehnula brvou. „Nemysli si, nechat ho jít není tak snadné. Nedá se na něho zapomenout. Pamatuj si má slova, pokud chceš Jamese, musíš chtít i mě. Budu čekat.“ Když domluvila, obě ženy se na sebe usmály a zahákly se do sebe malíčky. Bylo to jasné gesto jejich solidarity.

Jules se na mě ještě jednou vražedně mile usmála a obrátila se k odchodu. Obě ženy pomalu vyšly z toalet, jako by se nic nestalo. Jako by mě před malou chvílí nenapadly.

Jen jsem tam stála a tupě zírala na zavřené dveře, zcela otřesená tím, co se právě stalo. I když jsem si v duchu přísahala, že Jules neposkytnu to zadostiučinění a že tentokrát ji nenechám nade mnou vyhrát, bylo to těžší, než jsem si myslela. Všechno to, co mi řekla, opět otřáslo mou důvěrou v Jamese a v naši společnou budoucnost.

Konečně jsem se odvrátila ode dveří a podívala se do zrcadla. To, co jsem uviděla, mě jen ještě více rozběsnilo. Rty jsem měla umazané od Joleniny rudé rtěnky a oči rozšířené hrůzou. Hřbetem ruky jsem si prudce začala otírat rty, abych se zbavila té příšerné barvy.

Skoro jsem zapomněla, že na toaletách je obsluha. Uvědomila jsem si to až tehdy, když mi plaše nabídla ručník. Poděkovala jsem a zuřivě pokračovala v odstraňování rtěnky, která tvrdošíjně nechtěla dolů.

Náhle se prudce otevřely dveře a v nich se objevil udýchaný James, jako by právě doběhl maraton.

Zkoumavě se na mě zadíval a vešel dovnitř.

Těsně za ním se objevila překrásná žena, která stěží lapala po dechu. Měla nádherné blond vlasy, které jí v bohatých kaskádách spadaly dolů na ramena. Štíhlou postavu halily šaty z šedého hedvábí, které byly jak sexy, tak velice elegantní.

Neměla jsem však moc příležitostí si ji prohlédnout, protože James přistoupil přímo ke mně, jednou rukou mě popadl vzadu za hlavu a do druhé sevřel mou bradu a natočil mě tak, aby mi viděl přímo do očí.

„Co se tady stalo?“ zeptal se.

Popadla jsem ho za zápěstí a jeho pohled sklouzl ke hřbetu mé ruky, na němž byly čmouhy od rudé rtěnky.

Očima se vrátil zpátky k mým rtům a pak znovu k ruce. „Co se tady stalo?“ opakoval drsným hlasem.

„Zkus hádat. Objevily se tady tvé dvě ex a vzaly si mě do parády. Nikdy bych nevěřila, že je něco

takového možné,“ řekla jsem. Můj hlas zněl mrazivěji, než jsem zamýšlela.

Stisk jeho ruky zesílil. Tón jeho hlasu byl chladný, ale já jsem v něm slyšela paniku. „Napadly tě?“

„Jules mě popadla za ruce, abych se nemohla bránit, a Jolena si sundala vršek šatů a začala mě líbat. Ano, dá se říct, že mě napadly. Měla jsem pocit, že to neudělaly poprvé. Byly dokonale sehrané, jako by něco podobného předváděly už víckrát. Možná že tak od tebe odhánějí ostatní ženské.“ Snažila jsem se zůstat tak klidná, jak to jen bylo možné. Byla jsem zvědavá, jak bude James reagovat.

Objal mě a přitiskl k sobě. „Je mi to tak líto. Měl jsem tě lépe hlídat. Přísahám, že podniknu potřebné kroky, aby se něco podobného už nikdy neopakovalo. Vůbec mě nenapadlo, že by za tebou šly na toalety. A už vůbec by mě nenapadlo, že si dovolí na tebe vztáhnout ruku.“

Dovedla jsem si představit, že se za to, co se stalo, cítí zodpovědný. Na jednu stranu jsem se tolik zlobila, že jsem mu to i přála, ale na druhou stranu jsem ho chtěla uchlácholit.

„Bianco, tohle je Lana. Je to má dobrá přítelkyně.“ James nás představoval, i když mi stále držel hlavu zabořenou do svého ramene. „Viděla, že ty dvě jdou za tebou na toalety, a byla tak laskavá, že mě přišla varovat.“

Otočila jsem se k ženě, která stála těsně za mnou. Nemohla jsem si nevšimnout dojemného tónu v Jamesově hlase, když vyslovil její jméno.

Ta žena byla krásnější, než jsem si původně všimla. Mile, i když velice opatrně, se na mě usmála. Měla tvář pohádkové princezny s očima tak jasnýma a modrýma, že byly skoro až fialové. Napadlo mě, zda to je skutečně její pravá barva očí. Nikdy by mě nenapadlo, že někdo může mít fialové oči.

Všimla jsem si, že je skoro stejně tak vysoká jako já. Zkoumavě jsem ji pozorovala a najednou jsem si uvědomila, že mi je na ní něco povědomé, ale za boha jsem si nemohla vzpomenout co. Nebyla tím typem ženy, na kterou člověk jen tak zapomene.

Všimla si, jak ji zamyšleně pozoruju. Zdálo se, že mi čte myšlenky, protože se ušklíbla a řekla: „Poznala mě.“ Její hlas byl hebký a tichý. Významně se podívala na Jamese. „Nevím, jestli sis toho všiml, ale jsi na dámských toaletách. Asi bys měl co nejrychleji zmizet, než tady zbytečně vzbudíš pozornost. Pomůžu Biance, aby se vzpamatovala, a pak ji přivedu za tebou.“

James mě políbil na čelo a měl se k odchodu. Ode dveří se však ještě obrátil na Lanu. „Nebuďte tady dlouho,“ varoval ji.

Přisunula ke mně židli, abych se posadila. „Jen si sedni,“ řekla a já jsem ji automaticky poslechla. Reagovala jsem na vřelost v jejím hlase. Nemohlo jí být více než šestadvacet, ale přesto kolem sebe šířila mateřský pocit klidu a jistoty.

Pozorovala jsem ji v zrcadle, ale stále ji nemohla nikam zařadit. „Známe se odněkud?“ zeptala jsem se konečně.

Suše se na mě usmála. „Před pár lety jsem chvíli pracovala v modelingu. Nehodila jsem se na to, ale oni tvrdili, že ano. Má matka byla slavná topmodelka, a tak jsem poslušně kráčela v jejích stopách.“

Zatímco mluvila, najednou jsem si vzpomněla na její fotku ve žlutých bikinách, která se objevila na titulních stránkách snad všech sportovních časopisů. „Ty sama jsi byla topmodelka. Proč jsi toho nechala?“

Jen pokrčila rameny. „Pravda je taková, že mě mnohem více baví pracovat v rodinném podniku, než se tupě usmívat do objektivů.“

Pozorovala jsem tu úžasnou ženu a byla jsem ráda, že mám noční drama za sebou. „A jaký to je

podnik?“

Obdařila mě zářícím úsměvem. „Budeš se divit, ale má rodina má docela velký řetězec hotelů. Společnost Cavendish je našim největším konkurentem. Představ si, jak byli všichni zděšení, když jsme se před osmi lety setkali s Jamesem a stali se z nás kamarádi.“

Napadlo mě, jestli je přátelství mezi mužem a ženou vůbec možné. Zvláště když se jedná o Jamese… Zdálo se, že mi opět čte myšlenky. Vyděšeně se na mě v zrcadle podívala a začala vehementně kroutit

hlavou. „Jsme opravdu jen přátelé, i když velice dobří. Když jsme se poznali, několikrát mě vzal na večeři. Myslela jsem, že si se mnou hraje a že mě chce svést, jenže to nebyla pravda. James se o nic takového nikdy ani nepokusil. Dobře se vyzná v ženách a poznal, že u mě by to měl marné. Musím však říct, že jsem si oddychla, když jsem viděla, jak se změnil od té doby, co potkal tebe. Dlouho jsem si myslela, že James je stejně citově vyprahlý jako já, jenže z jiného důvodu.“

„Citově vyprahlý?“ zeptala jsem se zmateně.

Ušklíbla se, ale netrvalo dlouho a její pohádkově fialové oči se zase smály. „Obvykle se tak snadno nesvěřuju, ale nemůžu si pomoct. Myslím, že to dává smysl. Mám Jamese ráda, takže mám ráda i ženu, která ho konečně naučila milovat.“

Kapitola 34

Neopravila jsem ji, i když její slova mě zasáhla jak šíp. Tohle bylo příliš ožehavé téma. Raději jsem se snažila stočit hovor bezpečnějším směrem.

„Proč jsi řekla, že jsi citově vyprahlá?“

Usmála se. Byl to ten nejsmutnější úsměv, jaký jsem kdy viděla. Člověku by dokázal zlomit srdce.

Všechny její pocity se jí zračily ve tváři a bylo nemožné necítit alespoň zlomek z toho, co ona.

„Protože jsem se zamilovala do muže, který mou lásku nikdy neopětoval. Vlastně miluje někoho jiného, i když mi dlouho trvalo, než jsem to pochopila. Nikdy jsem se nedokázala zamilovat do nikoho jiného a tak, k hrůze mých rodičů, jsem se k opačnému pohlaví stala imunní. A to dokonce i v tom případě, když se jednalo o tak krásného muže, jako je James. Nejdříve jsem se snažila. Hledala jsem něco, čím by mě přitahoval, ale všechno bylo marné. Je to zvláštní, ale když jsem si uvědomila, že nemám šanci, ulevilo se mi. Jsem prostě jedna z mála žen, která dokáže milovat jen jednou. Naneštěstí to bylo do muže, který mě bere spíše jako svou sestru.“

„To je hloupost. Vždyť ty můžeš mít každého, na koho jen kývneš prstem,“ řekla jsem.

Jen zakroutila hlavou, z kabelky vytáhla hřeben a opatrně mi začala rozčesávat pocuchané vlasy. „Máš krásné vlasy,“ zamumlala jakoby duchem nepřítomná. „Ty a já bychom mohly být sestry,“ dodala a já jsem si pomyslela, že to je příliš lichotivý kompliment. „Kolik žen je přirozených blondýnek? Já sama znám sotva dvě nebo možná tři. A co se týče mužů, tak v tom nemáš pravdu. Chci jen jediného, a toho nikdy nedostanu. Akira Kaluu. Nahá jsem se mu vrhla do náruče a jediné, čeho se mi dostalo, bylo šukání z lítosti. Omlouvám se za tak vulgární slova, ale žádná jiná se v tomto případě nehodí.“

„Akira Kalua,“ opakovala jsem překvapeně. „To jméno je mi povědomé, ale nevím odkud. Zní tak havajsky. Mám mnoho přátel, kteří pocházejí z Havaje, především mezi mými kolegy z aerolinek.“

Zamyšleně se usmála, jako by i zvuk jeho jména stačil, aby se jí vrátily hořké vzpomínky. „Já sama jsem se narodila na ostrově, i když je to už dávno, co mě donutili, abych opustila svůj ráj. Bože, jak já nenávidím New York.“

Její doznání mě překvapilo. „Ty jsi z Havaje?“

Přikývla, naposledy mi pročísla vlasy a hřeben vrátila zpátky do kabelky. „Tam jsem se narodila i vyrostla. Když byla má matka těhotná, otec se zamiloval do Havaje a oba se tam přestěhovali. Jakmile se však ostrovních krás nabažili, chtěli se vrátit zpátky do New Yorku, ale já jsem odmítla. Zůstala jsem na Havaji, kde mě vychovávali lidé, kteří mi dali víc lásky, než mí vlastní rodiče.“

„Řekni mi o Akirovi,“ pobídla jsem ji. Jen se usmála a zakroutila hlavou. Vzala vlhký papírový kapesníček a ze rtů mi setřela nenáviděnou rtěnku. Teď, když mi řekla několik maličkostí, jsem ten příběh chtěla slyšet celý. Podle výrazu v její krásné tváři a smutku, který měla vepsaný v očích, jsem věděla, že nebude mít šťastný konec.

„Až někdy jindy. Teď musíš běžet za Jamesem, než ztropí nějakou scénu. Ale můžeme se sejít a popovídat si. James říkal, že bydlíš v Los Angeles, což je skvělé, protože tam trávím většinu času. Naše rodinné sídlo je jen kousek od Cavedishova. Vezmu si od Jamese na tebe číslo a zavoláme si. Mohly bychom zajít na kafe, co říkáš?“

Přikývla jsem. Stačilo pár minut v její společnosti a měla jsem pocit, jako bychom byly dobré přítelkyně. „A pak mi povíš o Akirovi?“ zeptala jsem se.

Zamyšleně se na mě podívala a znovu sáhla do kabelky. Podala mi lesk na rty. „Přísahám, že je nový. Musíš si něčím zatřít odřené rty. A jestli budeš chtít, tak ano, povím ti o Akirovi úplně všechno. Vlastně jsem o něm ještě nikdy s nikým nemluvila, tak kdoví, třeba to bude mít terapeutický účinek. Ale ty mi pak musíš povědět všechno o sobě a o Jamesovi.“

Lana se mi skutečně líbila, a tak když jsem si na rty nanesla lesk a podávala jí tubu zpátky, přikývla jsem.

Usmála se na mě. „Vypadáš báječně. Ale teď už půjdeme za Jamesem. Tak rozzuřeného jsem ho ještě neviděla. Za chvíli měl mít proslov, ale protože o charitě něco vím, slíbila jsem mu, že to vezmu za něho. Příští týden ti zavolám.“

Když jsem vstala ze židle, vřele mě objala a já jsem její objetí překvapeně přijala. Na tak důvěrná gesta jsem nebyla zvyklá, ale nutno říct, že od Lany to nebylo nepříjemné.

„Díkybohu že jsi tak vysoká jako já. Konečně si vedle někoho nepřipadám jako obr,“ řekla s úsměvem, když kousek poodstoupila.

Když jsme vyšly z toalety, James nervózně přecházel chodbou sem a tam. Jakmile mě uviděl, přiskočil ke mně a popadl mě za předloktí.

„Jen jděte. Omluvím tě. Jo, Jamesi, pošli mi Biančino číslo. Příští týden si zajdeme na kafe,“ řekla mu Lana.

Letmo se na ni usmál. „Děkuju ti, Lano. Jsem tvým velkým dlužníkem.“ A po těch slovech mě vedl k hlavním dveřím. „Auto už na nás čeká. Zmizíme. Potřebuju tě co nejrychleji dostat pryč.“

Rychle jsme sešli po schodech a skoro vyběhli na chodník k nastartovanému autu. Když jsme konečně seděli uvnitř, cítila jsem, že se Jamesovo napětí zmírnilo.

Kdykoliv jsem se podívala z okna, vnímala jsem, jak mě upřeně pozoruje, ale když jsem se na něho podívala, rychle se otočil a s kamennou tváří hleděl z okna na své straně.

Měla jsem spoustu otázek, na které jsem chtěla znát odpověď. Potřebovala jsem vědět, v čem mi Jolena lhala a v čem měla pravdu. I když jsem věděla, že mě pravda bude bolet, doufala jsem, že něco si přece jen vymyslela. Chtěla jsem a potřebovala vědět, co je a co není pravda, a zároveň jsem se zoufale bála, že tentokrát to náš vztah nepřežije.

Už jsme byli skoro u jeho domu, když jsem konečně prolomila ticho.

„Ujišťovals mě, žes nikdy neměl žádnou vážnou známost, ale Jolena tvrdila, že jste spolu byli přesně rok a dva měsíce a že i poté ses s ní často vídal, naposledy před šesti týdny. Lhala snad?“

Dlouho se nehýbal a jen mlčky hleděl z okna. „Už jsme skoro doma. Promluvíme si až uvnitř.“

Tahle odpověď se mi nelíbila. Jediná odpověď, kterou jsem chtěla slyšet, bylo krátké a jasné ano, lhala.

Řidič vjel do podzemní garáže a zastavil u výtahu. Vystoupili jsme a James mě majetnicky vzal za předloktí. Děsilo mě však, že jinak se mě celou dobu ani nedotkl.

Byl opravdu naštvaný, a mělo to co dělat s tím, co se stalo na toaletách. Zlobil se snad kvůli té otázce, kterou jsem mu dala? Bojí se, jak budu reagovat na jeho odpověď? Nebo to je ještě něco horšího? Začala jsem se obávat, že ano, že je to něco mnohem horšího. Nejspíš se bude chtít se mnou rozejít. Nejspíš pochopil, že se do jeho světa skutečně nehodím a uvědomil si, že chce něco jiného. Je možné, že uviděl

krásnou Jolenu a připustil si, jakou udělal chybu? Ale přece jsem věděla, že k něčemu podobnému jednou dojde. Že jeho zamilovanost nebude trvat navěky.

„Můžeme si promluvit v ložnici?“ zeptal se James, když jsme vyjeli nahoru a ocitli se v jeho bytě. Pozorovala jsem ho. Celou dobu se na mě ani nepodíval. Měla jsem pocit, že z toho zešílím.

„Nemusíme o tom teď mluvit, Jamesi. Jsme oba rozčilení. Mohli bychom říct něco, čeho bychom pak litovali.“ Náhle jsem si uvědomila, že jsem odhodila veškerou svou hrdost, ale bylo mi to jedno. Udělala bych cokoliv, jen aby neřekl to, čeho jsem se obávala.

Upřeně se na mě podíval, ale za chvíli zase uhnul pohledem. „Promluvíme si v ložnici.“ To mě zrovna nadvakrát neuklidnilo.

Letmo jsem pohlédla na nástěnné hodiny a všimla si, že je teprve jedenáct. Podle toho, co všechno se dnes večer odehrálo, jsem si myslela, že je mnohem víc. Vzpomněla jsem si na Lanu Middletonovou. „Víš něco o Laně a Akirovi?“ zeptala jsem se Jamese.

Stále se na mě nepodíval. „O Akirovi?“ Takže nevěděl nic. „To je jedno.“

Šel kousek přede mnou. „Lana je ten největší workoholik jakého znám. S mým sedmidenním pracovním týdnem vedle ní vypadám jako flákač. Každý, kdo ji pozná, si ji zamiluje, ale ona pracuje, i když je ve společnosti.“

„Nabídla mi, že spolu půjdeme na kafe,“ připomněla jsem.

„To znamená, že se jí skutečně líbíš. To jsem rád. Je to dobrá přítelkyně a nikdy by neudělala nic, čím by komukoliv ublížila. Proto si před ní nemusíš dávat pozor na to, co řekneš.“

Udiveně jsem se na něho podívala. Myslí si snad, že budu s Lanou mluvit o nás dvou? „Ona zná tvé… záliby?“ zeptala jsem se.

„Ne tak docela. Zřejmě ví, že mám neobvyklé sexuální nároky a že jsem často střídal partnerky, ale to je vše. Ale pokud máš potřebu si o tom s někým promluvit, pak bych řekl, že právě Lana by byla dobrý posluchač. Jak už jsem řekl, Laně můžeš věřit, že nic nikomu neprozradí.“

I když jsem nevěděla, jestli budu chtít s Lanou probírat náš sexuální život, cítila jsem úlevu, že pokud ano, tak můžu. Vždyť jsem o tom nemluvila ani se Stephanem, se kterým jsem byla zvyklá probírat sebemenší hlouposti. Pak mě však napadlo, že mluvit o takových věcech bude mnohem snadnější se ženou, jako je Lana, než se Stephanem. Měl neustále potřebu mě chránit a já jsem si nebyla jistá, jak by reagoval, kdyby se dozvěděl, co všechno se mnou James dělá.

Krátké rozptýlení bylo u konce a před námi mnohem složitější rozhovor. Vešli jsme do ložnice. Cítila jsem, jak se mi svírá žaludek.

Jen tam tak stál a dlouho si mě prohlížel, jako by se snažil najít odpověď jak dál. Na tváři měl neproniknutelnou masku, ale když si začal rozvazovat motýlek, viděla jsem, jak se mu chvějí ruce.

„Svlékni se,“ řekl nebezpečně tichým hlasem.

Sice jsem nabízela, že si promluvíme až později, ale tohle bylo příliš. Vzdorovitě jsem vystrčila bradu.

„To nemyslíš vážně, Jamesi. Asi bude opravdu lepší, když si promluvíme hned teď.“ Přikývl. „Svlékni si šaty a lehni si do postele. Pak si promluvíme.“

Zkoumavě jsem si ho prohlížela a snažila se poznat, jestli to není jen hloupý vtip.

Nozdry se mu zachvěly. „Hned,“ rozkázal a prstem ukázal na postel. Nakonec jsem přece jen poslechla.

Byla jsem trochu vyděšená z jeho podivné nálady a chtěla jsem vědět, co to má znamenat.

Kapitola 35

Vyzula jsem si boty a pomalu šla k posteli. Cestou jsem se zbavila šatů i spodního prádla. Kromě večerní róby a krajkových kalhotek jsem nic jiného na sobě neměla, takže to nebylo příliš namáhavé.

Nahá jsem si sedla na okraj postele a čekala, co se bude dít. Dnes jsem si nebyla tak jistá jako jindy.

Stalo se toho až příliš, než abych se dokázala uvolnit.

„Lehni si doprostřed postele,“ rozkázal James tichým hlasem, stále opřený o rám dveří. Ačkoliv já jsem byla nahá, James měl na sobě modrý smoking i s motýlkem, který visel rozvázaný kolem jeho krku.

Poslechla jsem, ale nešlo to tak přirozeně jako vždycky. Mé tělo jako by se bránilo přemístit se na místo, které určil.

„Roztáhni nohy a ruce dej nad hlavu,“ pokračoval.

Šlehla jsem po něm divokým pohledem. Tohle je už moc.

„Jamesi…“

„Udělej, co ti říkám.“ V jeho hlase bylo něco zvláštního, podivné napětí, které jsem tam nikdy předtím neslyšela. Zavřela jsem oči a poslechla. Cítila jsem, jak se celá chvěju.

Dlouhým krokem přistoupil k posteli a na ruce i na nohy mi připevnil pouta, která byla ukryta pod matrací. Zůstal stát a upřeně si mě prohlížel. Najednou jsem měla pocit, že z něho spadlo všechno napětí.

Lehl si na postel vedle mě a konečně promluvil: „Teď nebudeš moct utéct. Můžeš se ptát, na co chceš a být si jistá, že ti dám upřímnou odpověď. Pokud se ti však nebude líbit, nebudeš moct utéct.“

Dívala jsem se přímo na něho, ale koutkem oka jsem viděla, jak se mi zrychleně zvedá a klesá hrudník. Pokud mě chtěl rozptýlit a zabránit mi tak, abych se ho na něco zeptala, pak se mu to bohužel podařilo. Teď, když jsem ležela nahá v jeho posteli, jsem si nemohla vzpomenout na žádnou důležitější otázku, než co se mnou bude dělat.

Nakonec jsem se však vzchopila a s vypětím všech sil se soustředila na dotaz.

„Takže jak to bylo s Jolenou? Lhala?“ zeptala jsem se, i když jsem se bála, jak odpoví.

Vstal z postele, prsty si pročísl vlasy a začal nervózně přecházet po pokoji. Svlékl si sako a hodil ho přes opěradlo židle. Čekala jsem dlouho na jeho odpověď, až se mi chtělo začít křičet.

„Nelhala. Opravdu jsme měli podepsanou smlouvu na rok a na dva měsíce, kdy mi byla zcela k dispozici. Ale potom jsme se příliš často nevídali. Možná pětkrát nebo šestkrát do roka. Vím, že mě to nestaví do lepšího světla, ale to s Jolenou byla čistě fyzická záležitost. Vím, že ona si myslí, že mě miluje, proto pro mě bylo těžké to ukončit, ale z mé strany se jednalo výhradně o sex. To, co teď řeknu, je asi strašné, ale já ji ani nemám rád, natož abych ji miloval.“

Kdykoliv řekl slovo sex nebo fyzická záležitost, v duchu jsem sebou škubla. Má bujná představivost mi před očima vykreslovala obraz těch dvou nádherných lidí, jak jsou společně propleteni v jedno. Otočila jsem hlavu na stranu a na chvíli zavřela oči, abych se vzpamatovala. Věděla jsem, že žárlit na Jamese je hloupost, ale vědět a cítit byly dvě zcela odlišné věci. „Byla to ona, se kterou jsi byl tu noc, než ses seznámil se mnou?“

Hlasitě zaklel. „Ano,“ odpověděl. „Když jsem byl s Jolenou, vždy jsem používal kondom, jestli to je to, čeho se obáváš.“

V duchu jsem počítala do desíti. Slovo kondom mi najednou znělo jako něco vulgárního. Nebyl to však kondom, který mě přiváděl o rozum, ale ta žena a to, co s ní dělal. Před očima se mi míhaly divoké obrazy a já jsem měla pocit, že zešílím.

Má další otázka mě samotnou překvapila a já jsem cítila, jak rudnu. „Jolena říkala, že se často přidávala k tobě a k jiné ženě…“

Matrace pode mnou se pohnula a já jsem věděla, že se posadil na okraj postele. Jeho horká ruka mě vzala za zápěstí. „Občas ano,“ řekl tiše. „Ale na ničem z toho nezáleží, Bianco. Vím, že tě to trápí, ale tohle všechno je už za mnou. Důležité je jen to, co k tobě cítím.“

„Říkala, že není nic, co bys měl raději, než být dominantní ke dvěma ženám najednou,“ zašeptala jsem.

Tolik bych chtěla odtáhnout ruku a vymanit se z jeho horkého sevření.

Slyšela jsem, jak se zhluboka nadechl, ale nechala jsem oči stále zavřené. „To je lež. Občas jsem to dělal, ale jen s těmi ženami, o kterých jsem věděl, že se jim to líbí. Můj požadavek to nikdy nebyl. Naopak Jolena tuto příležitost vždy vítala.“

„Říkala, že nebudeš dlouho se ženou, která tohle pro tebe neudělá.“

Na stehně jsem ucítila jeho horkou dlaň. Nebylo to plácnutí, ale ani něžné pohlazení. „To je nesmysl. Nikdy bych po tobě nic takového nechtěl. A kdybys to navrhla ty, byl bych z toho celý nesvůj. Ty nejsi jen má submisivní milenka, Bianco. Mezi námi jde o mnohem víc než jen o fyzickou záležitost. Jsi jen má. Kdyby se tě někdo dotkl tak, jak se tě dotýkám já, ať už muž nebo žena, zešílel bych z toho.“

Zhluboka se nadechl a pokračoval: „Chci být jen s tebou. Chci mít monogamní vztah a chci, aby sis uvědomila, že má minulost je jen minulost. Přál bych si najít způsob, jak tě o tom jednou provždy přesvědčit. Vedl jsem nezřízený život, ale nikdy jsem žádné ženě nelhal o tom, co k ní cítím. A nikdy jsem žádné neřekl a neslíbil to, co tobě.“

Cítila jsem, jak jsem každým jeho slovem klidnější. Tolik jsem mu chtěla věřit. Tolik jsem chtěla, aby to byla pravda. „Děkuju, žes mi odpověděl na mou otázku,“ řekla jsem tiše.

Dlouhou chvíli mlčel. Neslyšela jsem dokonce ani jeho dech.

„Takže ty se nezlobíš?“ zeptal se nakonec.

„Trochu, ale přes to se dostanu. Když si tě představím s jinou ženou, prostě šílím žárlivostí. A navíc jsem se bála, že po mně budeš chtít, abych s Jolenou dělala všechny ty věci. Z toho mi bylo opravdu na zvracení.“ Otočila jsem hlavu a podívala se na něho.

Vzal mou tvář do dlaní a přiblížil se tak, dokud jsme se nedotýkali špičkami nosů. „Nikdy bych tě o to nežádal. A co víc, ani bych ti to nedovolil. Jsi jen má, stejně jako já jsem jen tvůj. Takže pořád platí to, že se ke mně přestěhuješ? Že budeš žít se mou, abych tě mohl chránit?“

Mlčky jsem přikývla, i když mé obavy ještě zcela nezmizely. Ze zkušenosti jsem však věděla, že Jamesovi se jen obtížně říká ne.

„Na dámských záchodcích mě jen těžko můžeš chránit, Jamesi. To je hloupost. A určitě jsi nemohl tušit, co ty dvě mají v plánu. Já jsem tomu nemohla uvěřit, i když se to dělo. Jolena mi ukázala svůj piercing. Už bych ho opravdu nikdy nechtěla vidět.“

Ještě než jsem domluvila, James vyskočil z postele a odešel do koupelny. Za chvíli se vrátil a v ruce držel kartáček na zuby. „Řekni mi, kde se tě dotýkaly, a já je z tebe setřu.“

Po těch slovech, aniž by čekal na odpověď, se posadil vedle mě a opatrně mi začal čistit naběhlé rty. Více než od polibků byly nateklé z toho, jak jsem se je snažila sama otřít, ale to bylo jedno. Soustředěně

pracoval, a když byl konečně spokojený, odložil kartáček a na rty mi nanesl hojivý balzám.

„Myslím, že by bylo mnohem rychlejší, kdybys mě odvázal a já se šla osprchovat,“ navrhla jsem.

„Nevím, jestli to dokážu. Mám utkvělou představu, že jakmile uvolním pouta, utečeš mi a já budu trpět další měsíc, aniž bych tě jen viděl. Byl to ten nejdelší měsíc v mém životě. Udělám všechno pro to, aby se to už víckrát neopakovalo.“

Když jsem pomyslela na to, že kvůli mně trpěl, podivně se mi sevřely útroby a na zádech jsem ucítila mrazení. Nedokázala jsem snést představu, že jsem mu ublížila.

„Pomiluj mě, Jamesi.“ V mém hlase se odrážela úpěnlivá prosba.

Nemusela jsem ho žádat dvakrát. V jediném okamžiku byl nade mnou a hladově mě líbal. Měl na sobě stále košili a kalhoty, a hebká látka se dráždivě otírala o má prsa. Začala jsem krouživě pohybovat boky a snažila se vyklenout, ale pouta mě držela pevně přitisknutou k posteli. Prudce mi vnikl jazykem do úst a já jsem ho začala sát, jako bych sála jeho penis. Hlasitě zasténal.

Zašeptala jsem do jeho úst další prosbu. Nechtěla jsem nic jiného, než ho cítit hluboko uvnitř svého těla.

Zdálo se však, že on se mnou nesouhlasí, a dál mě vášnivě líbal.

Pak, po nekonečně dlouhé chvíli, se pomalu začal posouvat dolů a sladce a mučivě zlíbal každičký kousek mého roztouženého těla. Jeho horké rty mě zasypávaly jako horký déšť a pokrývaly má ramena, prsa, břicho. Když se vrátil zpět k mým ramenům a pokračoval k pažím, uvědomila jsem si, že mě dráždí velice systematicky a promyšleně.

Zastavil se až u pevných pout, která mi svírala ruce. Pozorovala jsem jeho něžnou tvář a tentokrát neviděla ani stopu po dominantnosti. Špičkou jazyka olízl místo, kde se pouta na vnitřní straně dotýkala mého zápěstí, a já jsem hlasitě vydechla. Klekl si vedle mě a začal mi masírovat ruku. Bylo to nádherné, ale chtělo se mi křičet.

James se mírně posunul a začal mi třít druhou ruku. Pod modrými kalhotami se mu jasně rýsovalo ztopořené mužství a já jsem cítila, že jsem na okraji vyvrcholení.

Když se sklonil a začal mi jazykem přejíždět po rameni, jako by to byla prvotřídní delikatesa, jen jsem omámeně zavzdychala. James pokračoval níž, až začal olizovat vnější stranu mých ňader. Slastně jsem se zavrtěla a snažila se přitisknout k jeho rtům. Jen mě okřikl: „Nehýbej se.“

James pokračoval v slastném trýznění a já jsem objevila, že mě dokáže vzrušit i na té nejnevinnější části těla. „Jamesi, tohle by mělo být zakázané,“ vydechla jsem. „Něco takového dokážeš snad jen ty.“

Podíval se na mě vášnivým pohledem. „Možná, ale to ty nikdy nezjistíš,“ řekl poněkud výhrůžně.

Zdálo se, že tento krátký rozhovor ho ještě rozvášnil, protože James se ústy hladově přisál k jedné bradavce, zatímco druhou třel mezi prsty. Po chvíli se začal sunout níž a níž, až hlavu zabořil mezi má stehna. Vykřikla jsem. Vnikl do mě dvěma prsty a jazykem kmital po citlivém klitorisu, takže netrvalo dlouho a začala jsem se zmítat v křečovité extázi uvolnění. James však nepřestával a jako zkušený hudebník ladí svůj nástroj, tak i on mě přiváděl ke stále dalšímu a dalšímu vyvrcholení, až jsem je přestala počítat.

Když se do mě konečně vnořil, připadala jsem si jako hadrová panenka bez vlastní vůle. Pronikl do mě jedním prudkým vpádem, hladce a tvrdě, a já jsem v šoku otevřela oči.

Naše pohledy se střetly a já jsem cítila, jak se utápím v tyrkysových hlubinách. Najednou jsem si v koutku mysli uvědomila, že James je stále oblečený. Dokonce měl motýlka přehozeného okolo krku. Podívala jsem se dolů a viděla naše těla spojená v jedno, mé zcela nahé, jeho ve formálních šatech, jen

rozepnutý zip, a pomyslela jsem si, že ještě nikdy jsem neviděla nic tak erotického.

Tentokrát se se mnou miloval dlouze a něžně. Na čelo mi skápla kapka jeho potu a mě napadlo, že jen pan Překrásný dokáže být smyslný i přitom, když se potí. Chtěla jsem slízat kapičky potu z celého jeho těla. Řekla jsem mu to.

Jen se ušklíbl. „Dnes večer ne. Při milování myslíš na to, jestli není někdo, kdo to umí lépe než já. To znamená, že něco dělám špatně. Možná, když tě pomiluju do bezvědomí, třeba tě nic takového už nikdy nenapadne.“

Hněvivě jsem se na něho podívala. „Ty jsi nemožný, Jamesi. Pochopils to úplně špatně. Vždyť já myslím jen na tebe a na to, jak jsem šťastná, že jsem s tebou.“

V jeho tváři jsem spatřila napětí a ucítila jsem, jak se mi zrychlil pulz.

S výkřikem začal prudce přirážet, naprosto ztracený v bouřlivém vyvrcholení. Milovala jsem to. Upřeně jsem sledovala jeho tvář, a když hlasitě vykřikl mé jméno a já ucítila, jak do mě proudí horké semeno, zaplavila mě vlastní vlna ukojení.

Zhroutil se na mě a několik minut tak zůstal ležet, dokud jsme se oba nevzpamatovali. S tváří přitisknutou k jeho krku jsem vdechovala jeho mužnou vůni potu a kolínské.

„Jsi báječný,“ zašeptala jsem, když jsem znovu mohla mluvit.

Mírně se nadzvedl a políbil mě na čelo. „Chci si tě zasloužit, má lásko,“ rovněž zašeptal a já jsem v jeho hlase slyšela zoufalství.

„Uvědomuješ si vůbec, jak je to šílené?“ Dál jsem šeptala, jako by nás někdo mohl slyšet. „Já jsem nikdo a ty jsi ten nejúchvatnější mužský, jakého jsem kdy poznala. Nezasloužím si tě.“

Z hrdla mu unikl nesouhlasný zvuk. „Jsi můj anděl, Bianco. Odehnala jsi mé démony. Když jsem s tebou, nemám žádné noční můry. Nemusím pracovat sedmdesát hodin týdně, abych se nějak zabavil a nezbláznil se. Můj život už není jen práce a společenská povinnost. Udělala jsi ze mě lepšího muže.“

„Jsi pro mě až příliš dobrý,“ řekla jsem.

Natáhl se, aby mě zbavil pout, a přitom mě něžně líbal na tvář. Uvolnil mě a pevně si mě přivinul do náruče. Tváří jsem se otřela o hedvábnou košili, příliš unavená, než abych se ho snažila svléknout.

Už jsem skoro usínala, když jsem uslyšela: „Lásko, slíbil jsem Stephanovi, že mu ještě před spaním zavoláš nebo pošleš zprávu. Chce se ujistit, že večer proběhl v pořádku. Neusínej. Podám ti telefon.“

Musela jsem se posadit, protože jinak bych určitě usnula. Naštěstí netrvalo dlouho a vedle mě se objevil James už jen v šortkách a v ruce držel můj telefon. V rychlosti jsem zkontrolovala několik zpráv, všechny od Stephana, v nichž se ptal, jestli je všechno v pořádku, a krátce jsem mu odepsala, že ano a že se uvidíme zítra.

Pak jsem si všimla, že mám tři zmeškané hovory z neznámého čísla, a když jsem uviděla, že tentokrát někdo zanechal hlasovou zprávu, zamračila jsem se. Zmáčkla jsem tlačítko a přiložila si telefon k uchu dřív, než jsem si to vůbec uvědomila. Mohla jsem počkat až do rána, ale hrozilo tady nebezpečí, že to je můj otec, a s tím bych stejně neusnula.

V hlasové schránce bylo nejdříve ticho, jen zpovzdálí hrála hudba. Vtom jsem uslyšela ženský hlas, který jsem sice neznala, ale zato jsem znala hrůzu, jež se v něm odrážela.

„Bianca Karlssonová? Tady je, hm, Sharon.“ Nastala dlouhá pauza. „Sharon Karlssonová.“ Celá jsem ztuhla a na šíji se mi postavily všechny chlupy. „Vzala jsem si vašeho otce, takže jsem vaše nevlastní matka. Nutně bych s vámi potřebovala mluvit. Váš otec mi zakázal se s vámi zkontaktovat, i když nevím

proč, ale teď… no…, zkrátka zmizel. Je pryč už déle než měsíc, vypadá to, že se už nevrátí, a tak bych s vámi opravdu potřebovala mluvit. Prosím, jakmile dostanete tuto zprávu, zavolejte mi zpět.“

Kapitola 36

Ruka mi i s telefonem klesla do klína.

„Co se stalo?“ zeptal se James, který zřejmě tu strašnou zprávu neslyšel. Nedokázala jsem odpovědět. Má mysl byla až příliš zaneprázdněná tím, že se snažila vstřebat šokující informaci. Můj otec se znovu oženil.

James mi vzal mobil z ruky, znovu zmáčkl tlačítko a přiložil si ho k uchu, aby si poslechl mou zprávu.

Ten sebejistý bohatý mizera, pomyslela jsem si téměř láskyplně.

Když si vyslechl zprávu, zamračil se. Odložil mobil na noční stolek a něžně mě objal.

„To se mi vůbec nechce líbit. Pokud budeš trvat na tom, že se s ní setkáš, pak určitě na veřejnosti a s tebou tam budou nejméně dva bodyguardi. Slib mi to, lásko.“

Duchem nepřítomná jsem přikývla, aniž bych věděla proč. Stále jsem se nemohla vzpamatovat z té šokující noviny. Můj otec se znovu oženil. Kdy? Proč? Zachází se svou současnou ženou lépe než kdysi s mou matkou? Ta žena byla živá, takže zřejmě ano.

Navzdory svému vyčerpání jsem teď nedokázala usnout. James mě omyl, zahalil do přikrývky a zhasl světlo. Pak si lehl ke mně do postele, a i když jeho přítomnost byla velmi uklidňující, trvalo dlouho, než se mi podařilo usnout.

Znovu jsem byla v tom domě. Seděla jsem na tvrdé malé posteli. Kolena jsem měla skrčená pod bradou, objímala jsem nohy prochladlýma rukama, kolíbala se ze strany na stranu a zoufale se snažila ignorovat křik, který přicházel z vedlejší místnosti. Když zůstanu ve svém pokoji, všechno zase utichne. Zapomenou, že jsem tady, a ráno bude můj otec celý den spát a nechá mě i mou matku na pokoji.

Nicméně, to se nemělo stát. Ne tentokrát.

Řev byl stále hlasitější a nešťastné matčino naříkání se změnilo ve vyděšený křik. Když jsem to už déle nemohla vydržet, potichu jsem se vydala potemnělým domem, abych zjistila, co se děje.

Navzdory příšernému strachu mě hnala touha pomoct matce, která byla v nebezpečí.

Podívala jsem se dolů na své bosé nohy a přála bych si vědět, kde jsou nějaké čisté ponožky. Byla mi taková zima, že jsem se třásla jako osika. Chlad sahal až hluboko do mé duše.

Mí rodiče mluvili švédsky, a když jsem se přiblížila ke kuchyni, kde se odehrávala hádka, snažila jsem se rozluštit některá slova zanikající v hysterickém křiku.

„Ne, ne, ne. Prosím, Swene, dej to pryč.“

Hlas mého otce byl plný vzteku. „Zničilas mi život. Ty a ten spratek. Kvůli vám jsem přišel úplně o všechno. O své bohatství, o dědictví a teď i o štěstí. Všechno jsi mi vzala tím, že vůbec žiješ. Tak mi řekni, proč já bych si nemohl vzít všechno od tebe, ty hloupá couro?“

„Až vystřízlivíš, budeš toho litovat. Máme spolu dítě, Swene. Prosím, pojď spát. Až se ráno probudíš, všechno bude vypadat jinak.“

„Neopovažuj se mi říkat, co mám dělat! Do hajzlu se spaním. Do hajzlu s tebou. A do hajzlu s tím malým spratkem. Podívej se na ni, stojí ve dveřích, mlčí a čumí, zmrzlá jak malá vyděšená myš.“ Obrátil ke mně svůj chladný pohled.

Bylo to přesně, jak říkal. Přimrzla jsem na místě.

Když na mě promluvil, tón jeho hlasu se změnil v chlácholivé konejšení. „Proč se k nám nepřidáš, zlatíčko? Pojď ke své krásné matince.“

Přiblížila jsem se k matce. Už dávno jsem se naučila, že ho musím poslechnout na slovo, zvláště když je opilý.

Stoupla jsem si vedle ní a on si pohrdavě odfrkl.

Velice brzy jsem byla vyšší než matka, ale otec nás obě převyšoval.

Matka se na mě ani nepodívala, ani se mě nedotkla. Věděla jsem, že ke mně nechce zbytečně upoutávat jeho pozornost. Chránila mě, stejně jako já jsem se snažila chránit ji, i když jí se to dařilo mnohem lépe.

„Podívejme se na mou krásnou dcerunku. Je dokonce hezčí než její matinka. Co s tím uděláme, matko?

No řekni, k čemu tě ještě potřebuju?“

Neslyšela jsem, co odpověděla. Vyděšeně jsem hleděla na předmět, který držel v ruce. Byla to zbraň.

Hrůzou se mi sevřel žaludek. I když podobné scény se opakovaly velice často, zbraň byla něco nového.

Pomalu jsem zvedla zrak a podívala se do tváře svého otce, který se skřehotavě chechtal. V jeho výrazu byla vepsána zlost a nenávist. Začala jsem couvat dozadu a odmítavě kroutit hlavou.

„To je špatná odpověď, děvko,“ zachroptěl.

Začal před mámou mávat pistolí. „Nemůžeš od ní odtrhnout oči, co? Chceš ji? Chtěla bys, abych ti ji dal? Jestli chceš, tak si ji vezmi. Myslíš si, že když ji budeš držet v ruce, že tě nezmlátím?“

Má matka ho pozorovala vyděšeným pohledem. Podle výsměšného tónu jeho hlasu musela vědět, stejně jako já, že ji jen zkouší. Kdyby si od něho zbraň vzala, i když jí to sám nabízel, krutě by za svůj čin zaplatila.

Hrubě se zasmál. „Tak si ji vezmi. Trvám na tom.“

Zcela nečekaně to udělala. Třesoucí se rukou na něho zamířila.

„Vypadni,“ řekla rozechvělým hlasem, v němž se zračila čistá hrůza. „Takové věci nemůžeš dělat, zvláště ne před naší dcerou. Vypadni a už se nevracej.“ I když se snažila ovládnout, začala vzlykat.

Znovu se zasmál. Beze strachu se natáhl a chytil její ruku, v níž držela pistoli. Pomalu, bez sebemenší námahy zbraň, kterou stále držela v ruce, otočil od sebe a namířil ji přímo na ni. Hlaveň jí strčil do pusy.

Byla jsem zády přilepená ke zdi a zděšeně sledovala, co se děje. Když jsem si však uvědomila, co chce udělat, rozběhla jsem se k matce.

„Mami!“ vykřikla jsem.

Náhle se ozvala ohlušující rána a já jsem zůstala stát, jako bych čelem vrazila do zdi. Otec, já i celá místnost byla najednou potřísněná rudou krví.

Zděšeně jsem se podívala na otce. Jeho tvář byla zcela bez výrazu.

Probudila jsem se do naprosté tmy, v uších mi zněl zděšený křik. Vůbec jsem netušila, kde jsem. Vyskočila jsem z obrovské teplé postele, přitiskla se ke zdi a pomalu tápala podél ní. Potřebovala jsem najít koupelnu. Musela jsem se zbavit teplé lepkavé krve, která mi ulpěla na rukou. Naříkala jsem jako malé dítě, když vtom se náhle rozsvítilo.

Když mě James objal v náručí a začal mě utišovat, konečně jsem si vzpomněla, kde jsem.

„Co se stalo, Bianco? Co můžu udělat?“

Než jsem ze sebe dostala slovo, několikrát jsem hlasitě zavzlykala. „Sprchu. Potřebuju se osprchovat.

Musím smýt všechnu tu krev.“

James se už na nic neptal a odvedl mě do sprchy, kde na nás na oba pustil proud studené vody, který se

zvolna měnil v teplou.

Pomalu jsem přestávala vzlykat a má ospalá a hrůzou ustrnulá mysl se dostávala do reality.

„Chceš o tom mluvit?“ zeptal se James. V hlase se mu zračil takový zájem a dojetí, že jsem nedokázala odmítnout.

„Je to pořád ten samý starý sen o smrti mé matky. Když se to stalo, byla jsem v té místnosti, jen kousek od ní.“ Najednou se stavidla otevřela a já jsem Jamesovi řekla úplně všechno, sebemenší detail, a to jak o snu, tak o skutečnosti. Za celou dobu neřekl ani slovo, jen mě chlácholivě hladil. Byla jsem překvapená, jak se najednou cítím lépe. Jak mi pomohlo, že jsem se mu konečně svěřila.

James zastavil vodu, oba nás utřel a odvedl mě zpátky do postele. Leželi jsme nazí v těsném objetí, přikrytí jen tenkou dekou. Hladil mě po vlhkých vlasech a po rameni.

„Udělalas všechno, cos mohla. Řeklas policii, jak se to stalo. Už na sobě nemáš žádné břímě, Bianco.“

„Ano, já vím. Od té doby, co jsem na policii podala výpověď o smrti své matky, se mi ten strašný sen nezdál. Možná to je kvůli ní, kvůli otcově nové ženě. Musím jí říct, co se stalo, co udělal. Musím ji varovat. Sice tu ženu neznám, ale skončit jako moje matka si jistě nezaslouží. Bože, jak já s ní nechci mluvit. Nechci s ní mít vůbec nic společného.“

„Můžeš jí poslat e-mail nebo dopis. Když nechceš, nemusíš s ní mluvit.“

Chvíli jsem o jeho slovech přemýšlela. Připadalo mi to zbabělé. „Zítra jí zavolám,“ rozhodla jsem se.

Pevně mě objal. Byl mi oporou i útěchou. „Příští týden musím zůstat v New Yorku. Když budeš mít volno, budeš bydlet u mě?“

Ani jsem nemusela dlouho přemýšlet. „Ano. Nebude ti vadit, když pozvu i Stephana? Koneckonců tam máš víc pokojů, než potřebuješ.“

Cítila jsem v jeho těle uvolnění. „Než my potřebujeme,“ opravil mě. „A samozřejmě, pozvi třeba i Javiera, jestli budeš chtít. Nebo kohokoliv jiného. Já budu muset stejně pracovat. Musím uskutečnit několik důležitých schůzek, které už déle nemůžu odkládat. A jen bůh ví, kolik zmatků zase nadělal můj obchodní zástupce v Manhattanu. Budu se cítit lépe, když budeš mít někoho kolem sebe, když já budu pracovat. Nechci, aby ses nudila, i když na tebe čeká zařízený ateliér. Ještě jsem neměl příležitost ti ho ukázat. Mám pocit, že na všechno máme nějak málo času. Jak dlouho u mě zůstaneš?“

„Do New Yorku přiletím v pondělí ráno a vracet se budu až ve čtvrtek večer. Ale mám tolik přesčasů, že bych si klidně mohla vzít týden volno.“

Najednou mě napadlo, jestli Stephan nebude chtít trávit své volno raději s Javierem než se mnou. Vůbec bych se tomu nedivila.

„To bych byl rád,“ řekl James a políbil mě na čelo.

Slastně jsem se usmála. „Když tak nad tím přemýšlím, tak vlastně už žádné další přesčasy nepotřebuju. Můj běžný plat mi stačí na to, abych zaplatila nájem a ještě mi zbylo na jídlo. A tys mi koupil tolik šatů, že mi jistě vydrží až do smrti. Uvidím, jestli Stephan nebude chtít také trávit více času s Javierem. Myslím, že to uvítá.“

„Děkuju,“ řekl James. „Vynasnažím se, aby sis každou volnou chvilku pořádně užila.“

Zabořila jsem mu tvář do krku. Najednou jsem měla pocit, že je všechno v pořádku. „To už jsi udělal.“

„Udělala jsi ze mě toho nejšťastnějšího muže na světě, Bianco. Vůbec jsem netušil, že život může být tak krásný. Od smrti svých rodičů jsem byl pořád sám. S tebou se však sám necítím. Jako bych měl znovu rodinu a domov. Ty jsi můj domov. Když jsme spolu, všechny temné stíny se náhle rozplynou.“

Políbila jsem ho na hruď hned vedle svého jména. Připadala jsem si opilá štěstím. Vůbec nevím, kdy se to stalo, ale najednou jsem se přestala bát. Věděla jsem, že James mě nenechá zaspat. Začínala jsem mu stále víc a víc věřit.

Kapitola 37

Když jsem se ráno chystala do práce, nemohla jsem přestat zívat. James vstal se mnou, a to navzdory nekřesťanské hodině. Beze slova se oblékal. Dnes si vzal elegantní světle šedý oblek, který byl tak světlý, že na první pohled vypadal jako bílý.

K němu pak výraznou tyrkysovou košili s bílým límečkem a úzkou bílou kravatu. Výsledný efekt byl jako vždy devastující. Něco takového dokáže jedině James.

Když jsem se navlékla do své pracovní uniformy, přistoupil zezadu ke mně a před očima mi mával nějakým stříbrným předmětem. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že to je zámek. „Můžu ti ho připnout na tvůj náhrdelník?“

Nepatrně jsem ztuhla, ale natočila jsem hlavu, abych mu usnadnila přístup. „Klidně.“

Rychle ho připnul a políbil mě na krk. „Otoč se,“ řekl mi. Když jsem ho poslechla, uviděla jsem, že si klíček připevnil na svůj řetízek a schoval ho pod límec košile.

„Před tvým domem bude ochranka. Prosím, spolupracuj s nimi. Jsou tam proto, aby tě chránili.“ Přikývla jsem. Věděla jsem, že mi hrozí nebezpečí, a za každou ochranu jsem byla vděčná.

Cestou do hotelu, kde byl ubytovaný zbytek posádky, mě pevně objímal a občas mě políbil. „Nechat tě odejít je těžší, než jsem si myslel,“ zašeptal mi do ucha.

Dotkla jsem se místa na jeho hrudi, kde měl vytetované mé jméno. Věděla jsem, že nás to oba uklidňuje.

„Je to jen na pár dní.“

„Jakmile přistaneš, hned mi zavolej. A pak taky, jakmile budeš v bezpečí doma. Bojím se o tebe.“ Přikývla jsem a pohladila ho po tváři.

„Nevím, jestli tě můžu políbit na rozloučenou, lásko. Obávám se, že když začnu, nedokážu s tím přestat.“

Znovu jsem přikývla. Docela jsem ho chápala. Když auto zastavilo před hotelem, vzala jsem jeho ruku do své, přiložila si ji ke rtům a políbila ho do dlaně. Pak jsem zlíbala tenkou jizvu okolo jeho zápěstí a znovu jsem se vrátila k jeho dlani, kde jsem chvíli zůstala.

Z hrdla mu unikl tichý bolestný sten. Popadl mě za ruku a rovněž zlíbal jak mou dlaň, tak zápěstí. Odejít od něho byla čirá agonie. Když jsem vystoupila z auta, neotočila jsem se. Věděla jsem, že by to bylo ještě horší.

Vešla jsem do hotelu, kde v hale stál Stephan s Javierem. Stephan měl na sobě svou uniformu, Javier ležérní béžový oblek s levandulovou košilí.

Podívala jsem se na hodinky a uvědomila si, že jdu o pět minut dříve. „Scházelas mi, holubičko.“

Upřímně jsem ho objala a políbila. „Budeme mít dost času si promluvit, ale já bych se teď vás dvou chtěla na něco zeptat.“

Javier k nám váhavě přistoupil, jako by se bál, že bude rušit. „Na co?“ otázal se Stephan.

„Jak by se vám líbilo, strávit tři dny volna, které budeme tento týden mít, v tom nejelegantnějším domě v New Yorku? Přiletíme v pondělí ráno a vracet se budeme zase až ve čtvrtek večer.“

Stephan se spokojeně usmál. „Nevím o ničem, co by se mi líbilo víc. Znamená to, že mezi tebou a Jamesem je všechno v pořádku?“

Usmála jsem se a podívala se mu přímo do očí. Chtěla jsem, aby v nich viděl všechnu mou radost, ale žádné starosti. Přesně tohle si Stephan zasloužil.

Javier si tiše odkašlal. „To pozvání platí jen pro Stephana nebo…“

Kamarádsky jsem se na něho usmála. „Samozřejmě i pro tebe, jestli tedy budeš chtít. Na to, že dům stojí v Manhattanu, tam má James až zbytečně hodně volných pokojů.“

Stephan šibalsky mrkl na Javiera. „My dva moc místa nezabereme. Bohatě nám bude stačit jeden pokoj.“

Udiveně jsem se na ně podívala. Na Stephana to bylo nezvykle rychlé. Pomyslela jsem si, že to je dobré znamení. Zdálo se, že je mu v otevřeném vztahu s tímto mužem příjemně.

„Je tady ještě jedna věc, o které jsem s vámi dvěma chtěla mluvit. Rozhodla jsem se, že už nebudu brát přesčasové hodiny. Prostě se pokusím vyjít s tím, co mám. Doufám, že ti nebude vadit, že ztratíš svého přesčasového parťáka.“

Nezdálo se, že bych tím Stephana nějak překvapila. „S tím jsem počítal, Bianco. Už jsem o tom mluvil s Javierem a požádal ho, zda by nechtěl přejít do naší posádky. Má ještě pár naplánovaných letů, ale pak v tom nebude problém.“ Zatímco mluvil, hladil Javiera po černých vlasech.

Javier přivřel oči, jako by si ten něžný dotek dokonale vychutnával. Nebyla jsem si jistá, protože jsem ve svém novém postavení neměla příliš zkušeností, ale zdálo se mi, jako by Javier byl v jejich vztahu ten submisivní. Ten způsob, jakým přivíral oči, jak měl ruce zasunuté do kapes, aby se nemohl Stephana dotknout, to vše mě o tom jen utvrzovalo.

„Už přijel služební autobus. Pojďte, půjdeme dovnitř,“ řekl Stephan a přestal Javiera hladit po vlasech.

„Za chvíli přijdou další,“ informoval Stephan řidiče, když jsme si naložili zavazadla a nastoupili do autobusu.

Stephan s Javierem se usadili na zadních sedadlech a já si sedla o řadu před ně. „Bianco, budeš dávat bacha,“ řekl Stephan poněkud záhadně.

Javier zrudnul a Stephan se k němu přisunul. Dlouze a vřele se na sebe dívali. Pak Stephan uchopil Javierovo zápěstí, zvedl ho nad hlavu a políbil ho. Nebyl to jen letmý polibek, byla v něm živočišná drsnost. Nebylo pochyb, kdo je v jejich vztahu dominantní a kdo submisivní. Šokovaně jsem uhnula pohledem k oknu, když jsem si vzpomněla, že vlastně mám dávat pozor. Nebylo zapotřebí dalších svědků. Slyšela jsem, že si spolu něco šeptají a pak se mě Stephan, s vášnivým pohledem upřeným na Javiera, zeptal: „Bianco, nevadilo by ti, kdybych se během letu na chvíli vypařil? Vím, že budeme mít dost práce,

ale snad bys to na chvíli zvládla sama, co říkáš?“

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem bez zaváhání.

„Vidíš, říkal jsem ti, že to nebude problém. Jen tři hodiny letu a zase budu s tebou.“

Javier se na něho oddaně podíval. „Tři hodiny je nekonečně dlouho. Nevím, jak to vydržím.“

Cítila jsem, jak celá rudnu. Náhle jsem si všimla, že z hotelu vyšli piloti. „Piloti přicházejí,“ vyhrkla jsem možná až přehnaně vyplašeně.

Stephan pustil Javiera a posadil se. Podívala jsem se na Stephana a ten se na mě bezostyšně culil. Nemohla jsem si pomoct a také jsem se usmála. Javier vypadal poněkud rozrušený, ale šťastný. Zářil jako pochodeň. Plaše se na mě usmál. „Promiň.“

Jen jsem pokrčila rameny. „Nemusíš se mi omlouvat, nemáš totiž za co. Ještě nikdy jsem neviděla Stephana takhle spokojeného. Myslím, že vám to spolu moc sluší.“

Oba se nadšeně usmáli a zamilovaně se na sebe podívali. Javier celý zrudl. Dokázala jsem ho pochopit, protože přesně tak na mě působil pan Překrásný. Tolik jsem jim to přála a doufala jsem, že jim jejich vztah vydrží.

„Přestaň s tím, Bianco,“ okřikl mě naoko rozzlobený Stephan. „To, aby Javier rudl, je má práce, ne tvoje,“ řekl a rozpustile rozcuchal Javierovi vlasy. Ten zrudl ještě víc.

Se smíchem jsem zakroutila hlavou. Tuhle Stephanovu stránku osobnosti jsem ještě nikdy neviděla. Ranní sobotní let do Vegas byl jako vždy hektický. Stephan si vybral svých deset minut, aby se setkal s

Javierem na toaletách přesně tak, jak jsme se předem domluvili. Oba muži vyšli zarudlí vzrušením a šťastní. Usmáli jsme se na sebe jako tři blázni, a pak se Javier vrátil na své místo a my dva do práce. Moc jsme spolu nemluvili, ale věděli jsme, že jsme šťastní.

Když jsme přistáli, poslala jsem Jamesovi zprávu.

Bianca: Právě jsme přistáli ve Vegas. Jak se máš?

James: Mám spoustu práce, ale šíleně mi chybíš.

Na chvíli jsem zaváhala, ale pak jsem odepsala.

Bianca: Ty mi taky chybíš.

James: Až budeš doma, zavolej mi.

Vložila jsem mobil do kabelky s tím, že Jamesovi zavolám hned, jak budu doma.

Cesta domů byla velice příjemná. Stephan s Javierem se na sebe zamilovaně usmívali a jejich dobrá nálada byla hodně nakažlivá. Nemohla jsem si pomoct a usmívala jsem se taky.

U dveří jsem se setkala s jedním členem mé ochranky, s Patersonem. Vedle něho stála zamračená žena, kterou jsem ještě nikdy předtím neviděla. Měla nevysokou, podsaditou postavu a na pažích dobře viditelné svaly, dlouhé černé vlasy stažené do přísného uzlu. Z kulatého zarudlého obličeje na mě hleděly chladné oči. Neměla na sobě ani stopu po make-upu a zdálo se, že ho nikdy ani nepoužívala. Celkovým dojmem působila tvrdě a neústupně.

Když jsem přišla blíž, Paterson zdvořile kývl na pozdrav. Těsně za zády jsem cítila Stephana. Od toho přepadení mě vždy doprovodil až do domu a počkal, dokud se nezamknu, aby se přesvědčil, že je všechno v pořádku.

„Slečno Karlssonová, to je Blakeová. V našem týmu je nová, ale znám ji už řadu let. Patří k nejlepším agentům. Bude vaším osobním bodyguardem. Já budu samozřejmě vždy někde poblíž.“

Přikývla jsem. „Ráda vás poznávám, paní Blakeová,“ řekla jsem. Rozhodně jsem proti osobní ochrance nemínila nic namítat. Věděla jsem, že jsem v ohrožení, a tak jsem byla ráda, že někdo bude pořád nablízku.

Kývla hlavou. „Těší mě, slečno Karlssonová.“

Napadlo mě, jestli jí mám říct, aby mě oslovovala jménem, nicméně po zkušenostech s Clarkem, který velice zdvořile odmítl, jsem si nebyla jistá.

„Prosím, dovolte, abychom nejdříve prohlédli dům,“ řekla vážným hlasem.

Přikývla jsem, odemkla dveře a vešla dovnitř, abych zadala bezpečnostní kód. Všimla jsem si, jak

Paterson i Blakeová ztuhli. Zřejmě se jim nelíbilo, že jsem do domu vešla jako první. Vycouvala jsem zpátky a omluvila se jim. Nejlepší bude, když je nechám dělat jejich práci a nebudu se jim plést do cesty.

„Nechám pro vás udělat náhradní klíče a dám vám svůj bezpečnostní kód.“

Paterson si odkašlal, ale promluvil Stephan. „Už jsem to udělal, Bianco. Jeden klíč jsem dal Jamesovi a druhý ochrance.“

Oba členové ochranky očividně čekali, jak budu reagovat. Jestli nezačnu křičet a nehodím Stephanovi něco na hlavu. Já jsem se však rozhodla, že budu rozumná. Možná byl Stephan až příliš horlivý, ale všechno to dělal jen pro mé bezpečí. „Děkuju,“ řekla jsem a zdálo se mi, že si všichni oddechli. Co si ti dva asi tak o mně myslí? napadlo mě.

Paterson a Blakeová mě požádali, abych zůstala u vchodu. Blakeová se postavila těsně vedle mě a Paterson zatím prohledal celý dům.

Až ode dveří jsem zahlédla, že v mém obývacím pokoji je něco špatně. „Kde je můj počítač?“ vykřikla jsem.

Odpověděl mi Stephan. „Je pryč. Máš tam nový a v něm všechno, co potřebuješ. Nemusíš se bát, všechno jsem přetáhl. Požádal mě o to James, aby se ti v počítači nemusel hrabat někdo cizí.“ V jeho hlase jsem zaslechla náznak omluvy.

Jen jsem si povzdychla. Pomalu jsem se začala smiřovat s tím, že James je prostě posedlý tím, aby mi kupoval stále nové věci. „To bylo od tebe hezké. Děkuju.“

„Ty nevyšiluješ?“

„Asi by to bylo hloupé vyšilovat, že jsem dostala nový počítač, co říkáš? Už si na to pomalu začínám zvykat,“ řekla jsem a podívala se na něho. „Takže ještě jednou, děkuju.“

Stephan se spokojeně ušklíbl. „Není zač. Kromě toho, James koupil jeden i pro mě.“

Jen jsem se pousmála. „Musím ti toho tolik říct. Stavíš se večer?“ Javier už byl ve Stephanově domě a čekal na něho. Zdálo se, že ti dva jsou nerozluční. „Myslíš, že si najdeš chvilku, abychom si mohli spolu popovídat? Myslím jen my dva? A pak třeba můžeme společně povečeřet,“ navrhla jsem skoro omluvně a čekala na jeho reakci. Možná se mu to zrovna teď nebude hodit, ale potřebovala jsem s ním mluvit mezi čtyřma očima.

„To víš, že jo,“ řekl Stephan. „Už se nemůžu dočkat, až mi všechno povíš. Jen se trochu prospi, a jak budeš chtít, tak mi brnkni. A s tou večeří to platí. Dneska ale vařím já. Tolik jsi mi scházela, Bianco. Vím, že si musím zvykat, ale těch pár dnů bez tebe bylo příšerných. A už nikdy se neciť provinile, když se mnou budeš chtít mluvit. Na tebe si čas vždycky najdu. Jen stačí říct kde a kdy. Kdykoliv.“

Roztáhl náruč a já jsem se nechala obejmout, jako bychom byli v domě sami. Byla jsem však jeho slovy tak dojatá, že by mi bylo jedno, i kdybychom stáli na rušné hlavní třídě. „Teď se jdi prospat. Jak vidíš, tak jsem v dobrých rukách. Hned jak se probudím, napíšu ti.“

Políbil mě na temeno hlavy. „Dobrou noc, holubičko,“ a pak odešel.

Když jsem se obrátila, všimla jsem si, že mě Blakeová zkoumavě pozoruje. Rychle se podívala jinam.

„Všechno v pořádku,“ řekl Paterson, který právě vešel do místnosti. „Kdybyste něco potřebovala, jeden z nás dvou bude v tom černém autě přes cestu.“

„Mám tady volný pokoj. Je tam sice jen jedna postel, ale rozhodně to je lepší než spát v autě,“ navrhla jsem.

Paterson a Blakeová se na sebe překvapeně podívali.

„Děkujeme za laskavou nabídku, slečno Karlssonová,“ řekla Blakeová.

„Promluvím o tom s panem Cavendishem,“ vysvětlil mi Paterson. Samozřejmě, o všem rozhoduje jedině pan Cavendish.

Paterson si odkašlal. „Pan Cavendish mě rovněž požádal, abych vás upozornil, že mu máte zavolat.“ Patersonův hlas byl velice zdvořilý, ale já jsem věděla, že když mu to James rozkazoval, tak jeho hlas byl chladný a úsečný. Telefon jsem měla kdesi hluboko v kabele a věděla jsem, že na něm bude spousta nepřijatých hovorů.

„Omluvte mě, prosím, ale já si teď musím jít na chvíli zdřímnout.“ Nikdy jsem doma žádný personál neměla, a tak jsem se k těm dvěma chovala jako k hostům.

Oba okamžitě přikývli a měli se k odchodu. „Jak jsem řekl, budeme v autě přes cestu. A mé číslo je ve vašem mobilu.“

Zdvořile jsem jim poděkovala, ale pak už jsem odešla do své ložnice a zavřela za sebou dveře. Musím zavolat Jamesovi, pomyslela jsem si, když jsem skoro nahá ulehla do postele a zavřela oči.

Kapitola 38

Probudily mě divné zvuky. Chvíli mi trvalo, než jsem se vzpamatovala a uvědomila si, co se děje.

Ten nejvtíravější randál přicházel z mého nočního stolku a způsoboval ho Ipad, o kterém jsem ani netušila, kde se tady vzal. A jak je možné, že jsem si ho nevšimla, když jsem šla spát? Pak jsem si však uvědomila, že jsem usnula snad ještě dřív, než jsem dolehla do postele.

Jenže Ipad nebyl ten největší problém. Někdo stál za dveřmi a usilovně na ně bušil. Cítila jsem, jak se mi strachy sevřel žaludek, ale to jen do té doby, než jsem pochopila, že se nemusím bát někoho, kdo buší na odemčené dveře.

„Ano?“ zavolala jsem ospalým hlasem.

Dveře se prudce otevřely a v nich stála Blakeová. Mé ano zcela zjevně pochopila jako pozvání dál. Vřítila se do ložnice a divoce se rozhlížela kolem sebe. Když se ujistila, že tady kromě mě nikdo není, podívala se na mě, ale vzápětí rychle uhnula pohledem.

Uvědomila jsem si, že až na krajková tanga a jednu punčochu jsem skoro nahá. Naštěstí jsem se ve spánku přikryla prostěradlem, ale to jsem měla víceméně zmuchlané pod sebou.

Zamumlala jsem něco jako omluvu a přetáhla přes sebe přikrývku.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se, protože jsem tušila, že Blakeová to zřejmě bude vědět lépe než já.

„Pan Cavendish se vám nemůže dovolat. Měl… obavy. Prý jste mu měla zavolat hned, jak jste přišla domů, a neudělala jste to,“ řekla příkře. Zdálo se, že zapomenout zavolat panu Cavendishovi byl velký prohřešek.

Chvíli jsem ji pozorovala. Měla na sobě rovné pánské kalhoty a černé tričko. Nevěděla jsem, z čeho jde větší strach, jestli z jejích širokých ramen nebo ze zbraně, která jí visela u pasu. Snad ještě nikdy jsem neviděla tak svalnatou ženskou.

„Usnula jsem dřív, než jsem se k tomu dostala. Byla jsem hodně unavená.“

Povzdychla si. „Tak teď, prosím, zavolejte panu Cavendishovi. Mám pocit, že se zlobí.“

Dřív, než jsem mohla jakkoliv reagovat, se v mé ložnici objevil rozcuchaný Stephan. „Jsi v pořádku, Bee? James mě probudil. Je strachy pološílený. Tvrdí, žes mu měla volat už před hodinou a že mu nebereš telefon.“ Zatímco mluvil, jen v boxerkách prošel kolem Blakeové a sedl si na okraj mé postele. Měla jsem pocit, že ženě vypadnou oči z důlků.

„Tohle je více než nevhodné, pane Davisi. Musím trvat na tom, abyste vstal z postele slečny Karlssonové.“

Překvapeně jsem se na ni podívala. „Stephan je něco jako můj bratr,“ vysvětlila jsem Blakeové, i když jsem si pomyslela, že její souhlas rozhodně nepotřebujeme. Jen jsem prostě nechtěla, aby si o mně udělala špatný úsudek.

Oddychla si. „To jsem ráda. Přesto to budu muset hlásit panu Cavendishovi. Tak abyste s tím počítali.“ Pokrčila jsem rameny. Stephan se naklonil dopředu a políbil mě na čelo. „Jdu zpátky do postele,

holubičko. Zavolej Jamesovi dřív, než nasedne do letadla a přiletí sem.“ Stephan odešel, ale Blakeová pořád stála ve dveřích.

Začala jsem být otrávená jak z Jamese, tak ze své ochranky. „Dobře, zavolám Jamesovi, jen jak mě

necháte o samotě.“ Sama sobě jsem si připadala nezdvořilá, ale žena jen přikývla a odešla.

Vzala jsem do ruky vyzvánějící Ipad a otevřela oranžové víko. Náhle jsem před sebou uviděla rozzuřeného Jamese. Vypadal divoce, vlasy rozcuchané, ústa zkřivená zlostí. Nebylo pochyb, že je špatně naladěný.

„Pročs mi nezavolala, když jsi mi to slíbila? A proč jsi skoro nahá?“ zeptal se ostře.

„Usnula jsem dřív, než jsem došla do postele. Promiň, ale nemůžu za to. Byla jsem děsně utahaná.“

„Řeklas, že mi zavoláš. Hraješ si snad se mnou? Chceš, abych zešílel?“

Otráveně jsem se ušklíbla. „To je směšné. Bylo to prostě tak, jak jsem ti řekla, jenže ty jsi zbytečně podrážděný. Musíš přece vědět, že jsem v pořádku. Postavil jsi kolem mě celou patrolu. Co se mi asi tak mohlo stát?“

Jamesovy rty se sevřely do tenké linky. „Nevím,“ vyštěkl. „A nevědět je horší než cokoliv jiného. Mohla jsi mě mít plné zuby a rozhodnout se, že se mnou už nechceš být. Mohla jsi mě znovu opustit. A taky jsem se bál, že se k tobě zase dostal tvůj otec.“ Vůbec se nesnažil skrývat své emoce, které se mu jasně zračily v utrápeném výrazu obličeje.

Povzdychla jsem si. „Ach, Jamesi. Je mi líto, že jsem ti nezavolala, když jsem to slíbila, ale skutečně mi nic není. Jen jsem byla unavená víc než jsem si myslela. Než Paterson prohledal celý dům, skoro jsem se neudržela na nohou. Tak tak jsem se stačila svléknout.“

Jeho výraz se poněkud uklidnil a očima sklouzl k mým nahým ňadrům. Když jsem telefonovala, posadila jsem se na posteli a přikrývka mi sklouzla dolů. Ztěžka polkl. „Vidím. Je mi líto, že jsem reagoval tak přehnaně. Jsi pro mě důležitější než můj vlastní život a strašně jsem se bál, že se ti něco stalo.“

Cítila jsem, jak můj výraz i celé tělo zvláčnělo. Ještě nikdy mi nikdo neřekl nic tak romantického. I když mi James neřekl, že mě miluje, přesto v jeho slovech bylo tolik lásky a starostlivosti, že jsem se na něho nemohla zlobit.

„Scházíš mi,“ řekla jsem tiše.

Na chvíli zavřel oči. „Nemůžu čekat až do pondělka. Nevydržím to. Jsi dole stejně nahá jako nahoře?“ Cítila jsem jak rudnu. „Jsi ve své kanceláři? V sobotu?“

Usmál se. „Ano, ale jsem tady sám. Nesnaž se měnit téma hovoru. Natoč kameru dolů, abych se podíval, co máš na sobě.“

Zrudla jsem ještě víc, ale udělala jsem co chtěl. Když se mnou mluvil takovým tónem hlasu, bylo pro mě naprosto přirozené ho poslechnout. Ukázala jsem mu svůj klín přikrytý tenkou dekou a jednu odhalenou nohu. Obrazovka byla natočená tak, že jsem mu teď neviděla do tváře. „Sundej tu deku.“

Opět jsem poslechla a odhalila černá krajková tanga. Slyšela jsem jeho souhlasné zamručení a trochu jsem roztáhla nohy.

„Dej Ipad na magnetickou podložku na zdi a natoč ho na postel.“

Provedla jsem co řekl a pak si všimla, že i on si udělal pohodlí. Posunul se dál od stolu tak, abych mu viděla do klína.

Byl oblečený, ale přes látku šedých kalhot jsem viděla ztopořené mužství. Najednou si rozepnul poklopec a oběma rukama si vytáhl dlouhý penis. Pevně ho chytil do dlaně a několikrát přejel nahoru a dolů po celé jeho délce. Zalapala jsem po dechu.

Pak si rozepnul knoflíky košile, odhodil kravatu na zem a pohladil se po hrudi. „Sundej si kalhotky a lehni si na postel,“ přikázal.

Poslechla jsem ho, i když jsem cítila, jak celá hořím studem.

„Podlož se polštáři a roztáhni nohy. Ještě víc. Otevři se pro mě. Tak, to je dokonalé. Strč si dovnitř dva prsty. Víc. Hlouběji. Do druhé ruky vezmi jedno ňadro. Mazli se, ale nedotýkej se bradavky.“ Zatímco mluvil a já jsem vykonávala jeho rozkazy, úporně ukájel sám sebe. „Jsi tak krásná, Bianco. Každý kousíček tvého těla je dokonalý. Vidím, jak celá vlhneš. Něco tak vzrušujícího jsem ještě nikdy v životě neviděl. Hlaď se rychleji a přitlač. Představuj si, že jsem v tobě.“

„Jenže to není to samé,“ vydechla jsem a masturbovala stále rychleji. Vůbec to nebylo to samé. Chabá náhražka originálu, ale přesto jsem cítila, že se pomalu blížím k orgasmu. Nebylo to však tím, jak jsem se dráždila, ale spíše jeho hlasem a pohledem na jeho krásné ruce na dlouhém penisu.

Ztrápeně se usmál. „Vím, že to není stejné. Ani zdaleka ne. Nesmíme být prostě od sebe. Už nikdy. Teď však musíme vystačit s tím, co máme. Teď si ukazováčkem začni dráždit klitoris. Tak. To je správně. Pomalu po něm přejížděj krouživými pohyby. Řekni mi, až už skoro budeš, lásko. Chci se udělat zároveň s tebou. Trochu zrychli. Tak, skvěle. Jestli budeme bez sebe častěji, budu ti muset pořídit vibrátor, který bude dokonalou kopií mého péra.“

Jeho hlas a jeho slova mě přibližovala stále víc a víc k vyvrcholení. Pohled na to, jak ukájí sám sebe, byl tím nejerotičtějším výjevem, jaký bych si kdy mohla představit. „Už budu,“ vydechla jsem.

Pevně sevřel rty, celý se vyklenul a s hlasitým výkřikem vystříkl do prázdna. Tělem mi začaly pulzovat křečovité vlny uspokojení a já jsem dosáhla orgasmu zároveň s ním. Bylo to úchvatné, ale ani zdaleka ne tak intenzivní, jako když mě udělá James. Posadila jsem se na postel a sledovala, jak do plátěného kapesníku utírá nepořádek, který kolem sebe udělal.

„Bylo to hezké, lásko?“ zeptal se tak něžně, až se mi do očí vedraly slzy.

Chtělo se mi křičet, i když jsem přesně nevěděla proč. Děsilo mě vědomí, jak moc jsem na Jamesovi závislá. Cítila jsem silnou potřebu být mu stále nablízku. „Bylo. Ráda se dívám, jak se hladíš, ale touhu po tobě to nijak neukojilo.“

Výraz v jeho obličeji se změnil tak rychle, až jsem sebou trhla. Bylo poznat, jak kalkuluje. „Už nikdy se nesmíme rozdělit. Můžeš pracovat z domu a věnovat se jen svým obrazům. Nechci na tebe tlačit, ale myslím, že bys o tom mohla uvažovat.“

Celá jsem ztuhla a James si toho zřejmě všiml, protože rychle změnil téma hovoru. „Mluvil jsem s Patersonem, lásko. Prý jsi Blakeové navrhla, aby spala ve vedlejší ložnici. Opravdu by ti to nevadilo? Pro tvou bezpečnost by to bylo samozřejmě ideální, ale nechci, aby ses ve svém vlastním domě cítila jako vězeň.“

Pokrčila jsem rameny a tím pohybem jsem způsobila, že se mi rozhoupala ňadra, což okamžitě upoutalo jeho pozornost. Začal si upravovat kalhoty a ze všech sil se snažil soustředit jen na můj obličej. V duchu jsem se musela usmát.

„Proč by mi to mělo vadit? Vedlejší ložnice je přece prázdná,“ řekla jsem, jako bych si nevšimla jeho potíží.

S úlevou si oddychl. „Děkuju. S Blakeovou ve vedlejší ložnici si budu jistější, že jsi v pořádku.“ Pohodlně jsem se posadila do středu postele, záda si podepřela polštáři a přikryla se tenkou dekou.

Dlouho jsme tak seděli a povídali si víceméně o ničem, dokud se James opravdu nemusel zase vrátit ke své práci.

Napadlo mě, jak může být mé srdce tak lehké štěstím a zároveň tak těžké láskou.

Kapitola 39

Právě jsem šla do kuchyně, když jsem od hlavních dveří uslyšela zvuky. Otočila jsem se tím směrem a to, co jsem uviděla, mě zarazilo.

Ve dveřích stála neznámá žena středního věku, před ní Blakeová a Paterson za ní. Vlasy měla přebarvené na rudo a na tváři vrstvu make-upu, který však nemohl skrýt její vyčerpání. Vypadala tak trochu jako prodejná holka staršího vydání. Měla štíhlou postavu a k ní nepřiměřeně velká prsa.

Když mě uviděla, celá ztuhla. Pohled jejích očí nebyl nepřátelský, ale ani nijak přívětivý. Zračila se v něm zoufalá naděje, které jsem nerozuměla. Vždyť jsem tu ženu vůbec neznala.

Upřeně se na mě podívala. „Nejsem tady proto, abych vám ublížila, jak si myslí tihle dva.“ Vytáhla čistou bílou obálku. „Jen jsem vám chtěla dát tohle. Je tam něco, co byste měla vědět. Chtěla jsem vám to říct už dřív, ale váš otec mi nedovolil, abych vás kontaktovala. Teď, když zmizel, nevidím důvod, proč otálet. Prosím, jen si to přečtěte. Pochopím, když se mnou nebudete chtít mluvit, ale tohle není o mně.“ V jejích slovech se odráželo zoufalství a v očích jsem viděla strach, který jsem tak důvěrně znala. Život s mým otcem pro ni nebyl zřejmě až tak růžový.

„Sharon Karlssonová,“ řekla jsem, jako bych se musela přesvědčit. To jméno mi znělo tak zvláštně. Přikývla hlavou a podávala mi obálku. Chtěla jsem si ji vzít, ale do cesty mi vstoupila Blakeová.

„Nedovolila nám, abychom ji prohledali, slečno Karlssonová.“

Zkoumavě jsem se podívala na Sharon. Měla na sobě hladké květované šaty vybledlé častým praním. Nechápala jsem, jak by mohla v těch šatech něco ukrýt. „Mohla byste mi tedy tu obálku podat vy?“ zeptala jsem se Blakeové.

Blakeová převzala obálku a rudovlasá žena se měla ihned k odchodu.

„Počkejte, Sharon,“ zavolala jsem za ní. Vyděšeně se na mě podívala přes rameno, ale nezastavila se. Šla jsem za ní. „Musím vám říct něco důležitého!“ křičela jsem, ale ona vyběhla z mého domu jak šílená.

„Prosím, slečno Karlssonová, vraťte se dovnitř. Může to být past,“ řekl Paterson a pohledem prohledával nedaleké křoví.

Poslechla jsem ho a vrátila se do domu. Koneckonců mám její číslo, takže jí můžu kdykoliv zavolat. Teď jsem byla zvědavá, co mi přinesla. Když jsem míjela Blakeovou, natáhla jsem ruku. „Můžete mi dát ten dopis?“

Nejdříve na chvíli zaváhala, ale pak mi ho podala.

Paterson si tiše odkašlal. „Mohl bych ho nejdříve zkontrolovat, slečno Karlssonová?“

Už jsem měla obálku otevřenou a viděla jsem, že v ní není nic jiného než popsaný list papíru. Ukázala jsem ho Patersonovi.

Jen se ušklíbl a natáhl ruku. „Rád bych si ho přečetl.“

Odmítavě jsem zakroutila hlavou. Mileráda s ním budu spolupracovat, pokud se bude jednat o mé bezpečí, ale do soukromí mi strkat nos nebude. „Ne. Je mi líto, ale tohle je soukromé,“ řekla jsem a vrátila se do ložnice.

Přes dveře jsem slyšela Patersonův hlas. „Budu to muset ohlásit panu Cavendishovi, slečno Karlssonová!“

„To klidně můžete,“ řekla jsem a otevřela dopis.

Bianco,

chápu, že se mnou nechcete mít nic společného, ale musím vám říct, že mám syna. Je to váš nevlastní bratr. Je jen o rok mladší než vy. Jmenuje se Sven Karlsson a žije na Manhattanu. Jeho telefonní číslo je na zadní straně dopisu. Myslím, že by byl rád, kdybyste se mu ozvala. Žádnou jinou rodinu nemáme a on už několik let žije sám. Se mnou ani se svým otcem se nestýká.

S pozdravem Sharon Karlssonová

Hned po prvních řádcích se mi zatočila hlava. Takže já mám bratra? A jen o rok mladšího, než jsem sama? Ztěžka jsem dosedla na okraj postele.

Když otec zabil mou matku, bylo mi čtrnáct. Znamená to tedy, že celou tu dobu, co žil s námi, měl ještě jednu rodinu? Měl ženu a dítě, ke kterým se vracel? To proto zabil mou matku? Nebyl jeho čin mnohem promyšlenější, než jsem si myslela?

Myslela jsem na svou matku. Na svou krásnou matku. Tahleta Sharon jí nesahá ani po kotníky. Už na první pohled postrádala jakoukoliv noblesu a určitě byla mnohem starší než moje matka, kdyby žila. Má matka byla křehká, elegantní a velice půvabná.

Připadalo mi nesmyslné, že by ji otec mohl zavraždit kvůli nějaké takové, jako je Sharon. Pocítila jsem k té ženě silnou nenávist. Ale můj nevlastní bratr… Nevěděla jsem, co si mám o tom myslet.

Z myšlenek mě vytrhl zvuk telefonu. Podívala jsem se na displej a uviděla, že to je James.

„Co se děje, Bianco? Paterson mi volal, žes mu nedovolila, aby zkontroloval podivný dopis.“ Jeho hlas zněl spíše ustaraně než rozzlobeně, ale přesto mě to popudilo.

„Je to můj dopis, Jamesi. Nechápu, jak by mě dopis mohl ohrozit.“

„Kdo byla ta žena?“

Povzdychla jsem si. Samozřejmě že dostal detailní popis celé situace. „Sharon Karlssonová. Žena mého otce.“

Zaklel. „Co chtěla?“

Podívala jsem se na krátký dopis. „Celkem nic. Byla tak vystrašená, že mi ani nic neřekla. Ani já jsem neměla šanci cokoliv jí říct, ale můžu jí zavolat. Čím dřív, tím lépe, takže budu končit.“

„Počkej! Co bylo v tom dopise?“

Našpulila jsem rty a přemýšlela, co mu říct. Proč ne všechno? Jeho soukromí detektivové toho jistě vědí víc než já. „Chtěla mi jen říct, že mám nevlastního bratra. Ona a můj otec měli syna.“

Na druhé straně bylo ticho. Pak řekl jen: „Dobře. Děkuju, žes mi to řekla. Nechám tě být, abys jí mohla zavolat. Ozveš se předtím, než půjdeš do postele?“ Slíbila jsem, že mu zavolám, a oba jsme zavěsili.

Vrátila jsem se ke zmeškaným hovorům a vytočila její číslo. Telefon pětkrát zazvonil a ozvala se hlasová schránka. Když jsem si uvědomila, že vzkaz ve schránce by si mohl docela dobře vyzvednout i můj otec, zatajil se mi dech. Raději jsem si ani nechtěla představit jeho reakci. Musím s ní mluvit osobně. Pokoušela jsem se jí ještě několikrát dovolat, ale marně.

Pak jsem si všimla, kolik je hodin, a rychle se začala oblékat. Ke Stephanovi jsem dorazila o půl hodiny později ve vytahaném tričku a starých šortkách.

Stephan se na mě významně podíval. „Vsadím se, že kdyby tady byl James, oblékla by ses trochu

slušněji.“

Jen jsem se usmála a vešla do domu. „Ale James tady není, že ne?“

Pak jsme si všichni tři sedli společně ke stolu a dali se do jídla. Stephan připravil své oblíbené kuřecí kari, které uměl báječně, a skoro celé jsme ho spořádali. U jídla jsme se skvěle bavili a smáli se.

Po večeři Javier nenápadně zmizel a nechal nás si v klidu promluvit mezi čtyřma očima. „Mám důležitý hovor,“ řekl, když odcházel, a Stephan se na něho vděčně usmál.

Řekli jsme si úplně všechno a Stephan byl ze všeho nejvíce překvapný zprávou o mém nevlastním bratrovi. Mě zase šokoval, když se podíval ke dveřím, z nichž před chvilkou vyšel Javier, pak se naklonil ke mně a zašeptal: „Jsem zamilovaný až po uši, Bianco. Nemůžu si pomoct. Prostě ho šíleně miluju.“

V očích měl tak něžný a zranitelný výraz, že se mi chtělo křičet. Z celého srdce jsem doufala, že jim to vyjde. Povzdychl si a šťastně se usmál. Zdálo se, že si své zamilovanosti užívá místo toho, aby ji neustále analyzoval jako já. „A co ty? Myslíš si, že Jamese miluješ?“

Podívala jsem se dolů na své ruce. Všimla jsem si, že je mám pevně sevřené v pěst. „Beznadějně. Nevím, co se stane, ale miluju ho. K čertu, vždyť ani nevím, jestli on miluje mě. Dokonce ani nevím, jestli je toho schopný, nebo jestli já jsem schopná mu to umožnit. Chápeš?“

Upřeně se na mě podíval. „Ten mužský tě miluje, to se nemusíš bát. Myslím, že se do tebe zamiloval hned na první pohled. Udělal by pro tebe úplně všechno. Vím to.“

Chtěla jsem se ho na něco zeptat, ale jen myšlenka na to způsobila, že jsem se začervenala. Se Stephanem jsme k sobě však vždy byli otevření a mluvili jsme úplně o všem, takže jsem si nakonec dodala odvahy a vyhrkla: „Trochu se mi zdá, že ty a Javier mezi sebou máte takový zvláštní vztah. Vztah podřízeného a dominantního. Není to tak?“

Sledovala jsem jeho tvář, ale neviděla v ní zaváhání ani rozpaky. „Jestli se ptáš, zda patříme do nějakého spolku BDSM, tak to ne, ale jisté věci nám nejsou cizí. Občas mu jen trochu naplácám rákoskou, to je celé.“

Pak se na mě Stephan podíval a tiše si odkašlal. „Ty a James jste na tom podobně, že ano? James je dominantní a ty submisivní.“

Přikývla jsem a váhavě se mu podívala do očí. „Já vím, že to není až tak docela… normální, ale oběma nám to vyhovuje. A většinou se chová dominantě jen v posteli, i když musím říct, že mi zcela změnil život.“

Pohladil mě po vlasech. „Nemáš se za co stydět, Bianco. Chtěl bych jen to, abys byla šťastná, a mám pocit, že s Jamesem skutečně budeš, jen mu to musíš dovolit. Než jsi ho poznala, nikdy ses o žádného muže nezajímala. Je vidět, že James má něco, co potřebuješ, a to je dobře. Jsem rád, že jste se našli.“

Přikývla jsem a s úlevou si oddychla. Tak trochu jsem se bála, že když mu řeknu o Jamesovi a o našich sexuálních potřebách, bude z toho šílet. Teď jsem byla ráda, že vím, že nás Stephan nebude soudit. Jako vždy mě nezradil.

Večer jsme ukončili sledováním televize a pojídáním zmrzliny. Všichni tři jsme seděli vedle sebe na gauči, smáli se a skvěle se bavili. Kolem desáté mě Stephan doprovodil domů. Tam už na mě čekala moje ochranka.

Zavolala jsem Jamesovi a než jsme si váhavě řekli dobrou noc, skoro hodinu jsme si povídali. Neuběhl ani den od chvíle, kdy jsme se rozloučili, ale mně to připadalo jako celá věčnost.

Kapitola 40

Následující let byl rušný, ale přesto se vlekl jako celá věčnost. Zrovna jsme měli hodinové mezipřistání v DC, a tak jsem zavolala Jamesovi, ale ani mi to nezvedl. Věděla jsem, že má nějakou důležitou obchodní schůzku, takže mě to nepřekvapilo. Jen zklamalo.

Než jsme vzlétli, Stephan s někým vzrušeně mluvil do telefonu. Podle všeho to byl Javier. Když položil sluchátko, šťastně se usmíval „Let do New Yorku má dvouhodinové zpoždění. S takovou ho snad stihneme. Javier přijde na letiště a přinese mi tašku s věcmi. Ty máš všechno u Jamese, že?“

Přikývla jsem. Najednou jsem si uvědomila, že jestli všechno půjde podle plánu, uvidím Jamese o osm hodin dřív, než jsem doufala. Život zase začal dávat nějaký smysl.

Když jsme konečně přistáli zpátky v Las Vegas, stále jsme doufali, že stihneme let do New Yorku.

„Javier říkal, že to je gate D39. Už tam na nás čeká. Musíme se tam dostat za dvacet minut.“

A taky jsme tam byli. Vypadli jsme z letadla, jak to jen bylo možné, taktak že jsme se s ostatními stačili rozloučit. Stephan nechal papíry Jakeovi, který je odevzdá v hlavní budově.

Když nás Javier uviděl, jak běžíme přes letištní halu, spokojeně se usmál.

Dostali jsme se na palubu na poslední chvíli. Letadlo za deset minut odlétalo. Ještě jsem stačila poslat Jamesovi krátkou zprávu, že jsme na cestě a v kolik přistaneme.

Stephan a Javier se pohodlně uvelebili v zadní části letadla, kde okamžitě usnuli, ale já, protože jsem byla pořád v uniformě, jsem pomáhala posádce roznášet pití. Let byl skoro plný, takže každá pomocná ruka přišla vhod. Věděla jsem, že cestující nakonec do jednoho usnou, ale až dostanou vše, co potřebují. Najednou jsem si všimla, že mě pozoruje jedna z letušek.

Ještě nikdy jsem ji neviděla, ale když jsem jí nabídla, že jí pomůžu, zdálo se, že má radost.

Byla to velmi malá asi tak dvacetiletá hispánka s dlouhými černými vlasy a s očima tak tmavýma, že byly skoro černé.

Byly jsme spolu v kuchyňce, když si konečně dodala odvahy a zeptala se mě na něco, na co zřejmě celou dobu myslela.

„Ty jsi ta letuška, která chodí s Jamesem Cavendishem, že jo?“ zeptala se zvědavě. Na to, že jsme se vůbec neznaly to byla podivná otázka, ale zdálo se, že ví něco o Jamesovi nebo o mně. Zřejmě mě to nemělo překvapit, ale bylo to poprvé, co jsem se setkala s tak přímou otázkou ohledně mého vztahu.

Nakonec jsem pokrčila rameny. „Ano, chodím s ním,“ přiznala jsem.

Neusmála se, jen na mě nevěřícně zírala. Bylo to tak trochu znervózňující. „Ale není to mezi vámi vážné, že ne? Kdyby to přece s tebou myslel vážně, už dávno bys tady nepracovala.“

Pocítila jsem nutkavou potřebu svou práci obhajovat. „Mám ráda svou práci. Co je na ní špatného?“

Podívala se na mě, jako bych ztratila rozum. „Ale jdi. Má peněz víc, než kdy vůbec dokáže utratit, a kdyby to s tebou myslel vážně, přece by tě nenechal pracovat. Lakovala by sis nehty a popíjela šampaňské, zatímco on by vydělával další miliony.“

Cítila jsem, jak rudnu. „Tak jen pro tvou informaci, žijeme společně a já chodím dál do práce, protože ji prostě mám ráda. Nemíním sedět doma a čekat, až se vrátí.“ Už když jsem to vyslovila, sama jsem cítila, že to není pádný argument.

Náhle jsem si uvědomila, že jsem uprostřed rozhovoru s naprosto cizí ženskou, která má pocit, že mi může mluvit do života. „A jak vůbec víš, že spolu my dva chodíme?“ zeptala jsem se.

Měla tu drzost, že se na mě významně usmála. Sáhla do své tašky a podala mi srolovaný časopis. „Váš příběh celou dobu sleduju,“ řekla, jako by to bylo něco, za co by zasloužila potlesk

Když jsem uviděla obálku bulvárního časopisu, ohrnula jsem nos. Byla na ní moje fotka, jak stojím v průsvitném spodním prádle před domem a tvářím se jako jelito. Pod tenkou látkou košilky se mi jasně rýsovaly bradavky. Alespoň že nebylo vidět, že nemám kalhotky.

Hned za mnou stál James a očividně křičel na muže, který mě fotografoval. Měl na sobě jen boxerky a vypadal prostě skvěle. Dokonce i vlasy měl tak upravené, jako by právě vyšel z kadeřnického salónu. Zato ty moje vypadaly, jako bych právě proletěla křovím.

Najednou jsem si vzpomněla na Jamese. Určitě ho někdo na tu fotografii upozornil, a jestli mě to rozčílilo, raději ani nechci vidět, co to udělalo s ním.

„Je tak sexy. Uvědomuješ si vůbec, jak moc je sexy?“ zeptala se mě téměř cizí žena. Asi bych si měla zapamatovat její jméno.

Podívala jsem se na ni svrchu, což při mé výšce nebyl problém. „Uvědomuju si to docela jasně. Věř mi, když ti říkám, že nemáš ani tušení, jak sexy dokáže být.“

Udělala pohyb, jako by chtěla omdlít. „To je nespravedlivé,“ povzdychla si a já jsem si poprvé uvědomila, že je strašně nevychovaná a neomalená, ale naprosto neškodná. Upřeně zírala na obálku a doslova hltala Jamesovo skoro nahé tělo. „Ach, holka, ani nevíš, jaké máš štěstí. Je prostě k sežrání.“

„Možná, že na mě bude čekat na letišti,“ popíchla jsem ji, protože mě to začalo bavit. „Pak ho můžeš vidět na vlastní oči.“

Podívala se na mě tak, jako bych jí poskytla obrovskou laskavost. „To je skvělé. I když ve skutečnosti jistě není tak krásný jako na fotkách. Musím se na to připravit, abych nebyla zklamaná.“

Škodolibě jsem se usmála. „Vlastně je ještě krásnější. Občas mu říkám pan Překrásný.“

Uchichtla se. „Jsi velmi krásná a máš všechno tak, jak má být, ale neuraz se, on může mít každou, na jakou si jen vzpomene. Jak si ho chceš udržet?“

Najednou jsem začala být unavená. Pokrčila jsem rameny. „To nevím.“

Náš podivný rozhovor byl přerušen, když do kuchyňky vešly dvě další letušky. Nebyly sice tak vlezlé, ale obě si mě významně prohlížely a mně bylo jasné, že o mně už slyšely.

Slušně jsem se zeptala, jestli potřebují ještě s něčím pomoct. Když odmítly, vrátila jsem se na své místo vedle Stephana. Zavřela jsem oči a ze všech sil se snažila usnout.

Probudila jsem se, až když letadlo dosedlo na zem. Nechápala jsem, že jsem dokázala tak dlouho spát. Ještě než jsme vystoupili, poslala jsem Jamesovi zprávu.

Bianca: Právě jsme přistáli.

Odpověděl téměř okamžitě.

James: Na letišti na tebe čeká auto.

Neměla jsem pocit, že bych na to měla odpovídat, a tak jsem mobil strčila do kabelky a snažila se co

nejrychleji dostat z letadla. Byli jsme však v poslední řadě a cestující postupovali hlemýždím tempem.

Přes letiště jsme procházeli s posádkou letadla. Stephan mi jako vždy beze slova vzal cestovní zavazadlo.

Podivná dívka, která se jmenovala Marie, jak jsem zjistila, když se mi znovu představila, šla těsně vedle mě. Neustále žvanila a nepřetržitě mě zahrnovala společenskými klípky.

Předpokládala, že když jsem se sama ocitla na hlavních stránkách bulvárních plátků, tak je taky ráda čtu a sleduju vše, co se děje. Když jsem ji ujistila, že většinou nemám ani tušení, o kom mluví, vypadala zklamaně.

Najednou jsem uviděla vysokou štíhlou postavu, která stála vedle bílé limuzíny zaparkované hned před letištěm, a věděla jsem, že to je Clark. Jeho prostě nešlo přehlédnout. Nicméně jen do té doby, než z auta vystoupil James a šťastně se usmíval. V tu chvíli jsem zapomněla, že na světě existují i jiní lidé.

Aniž bych si to uvědomila, zrychlila jsem krok, až jsem skoro běžela.

Jamesovo nadšení bylo stejné jako to moje. Dlouhým krokem se mi vydal naproti, rozhodnutý, že se sejdeme na půl cesty.

Když jsme byli konečně spolu, pevně mě objal, zvedl a přitiskl mě k sobě. Nohy mi visely ve vzduchu a já jsem si připadala stejně, jako když mi bylo pět. Skoro jsem se rozesmála.

„Jamesi, pusť mě dolů,“ vyhrkla jsem.

Jen mě pevněji stiskl a pomalu postupoval k autu. „Bože, tolik jsi mi chyběla. Když jsem se dozvěděl, že přijedeš dřív, než bylo v plánu, bylo to, jako bych měl Vánoce.“

Prsty jsem zabořila do jeho hebkých vlasů. „Taky jsi mi chyběl. Chyběls mi tolik, až mě to děsí. Nevím, jak je možné, že se to stalo tak rychle, ale cítím se tady jako doma, Jamesi.“

Spokojeně se usmál. „Ano,“ řekl, hlas zastřený dojetím, „tohle je tvůj domov.“

Kapitola 41

Když k nám došli Stephan s Javierem, James už seděl v autě s mou maličkostí na klíně. Oba se culili, zjevně pobavení naším nadšením ze shledání.

„Musím vás varovat, přátelé, tohle vaše představení se neobejde bez následků. Posádka se netajila tím, že si tohle nemohou nechat jen sami pro sebe. A ta malá drzá holka, myslím že se jmenuje Marie, dokonce mluvila něco o tom, že poskytne interwiev tisku,“ řekl Stephan pobaveně.

Převrátila jsem oči v sloup. Bylo mi jasné, že je toho schopná. Rychle jsem přemýšlela, jestli jsem jí neřekla něco, čeho bych litovala, ale pak jsem to pustila z hlavy. Není nic, čím bych tomu mohla zabránit, a tak je lepší věnovat se Jamesovi a užívat si jeho společnosti, než se strachovat nad tím, co by se mohlo stát.

James se zdvořile přivítal se Stephanem a Javierem, ale pak se věnoval už výhradně jen mé osobě. Cítila jsem, jak mě líbá těsně nad ucho a slyšela, jak se mu zrychlil dech. Spokojeně jsem se usmála a přivřela oči.

Jeho paže mě pevně objímaly, ale najednou celý ztuhl, jako by si vzpomněl na něco nepříjemného.

„Musím ti něco říct,“ zašeptal mi do ucha. Podle jeho hlasu jsem poznala, že se stalo něco zlého. Upřeně jsem se na něho podívala. Náhlá změna Jamesovy nálady mě vyděsila.

„Co se stalo?“

„Včera v noci našli Sharon Karlssonovou mrtvou ve svém domě. Byla zavražděná.“ Mluvil tiše, ale jeho hlas se ve ztichlém autě nesl jako uragán.

Strnula jsem a vyděšeně mu hleděla do očí. Snažila jsem se tu zprávu vstřebat a pochopit, co se stalo.

Mohla jsem ji zachránit? Je to moje vina?

Ani jsem se nemusela ptát, kdo to udělal. Dobře si pamatuju na výraz tváře svého otce, abych věděla, že je toho schopen znovu, a to bez sebemenších výčitek svědomí.

„Jak?“ zeptala jsem se po chvíli.

Dobře známým gestem si prsty pročísl vlasy. „Střelil ji do hlavy.“

Náhle jsem před sebou viděla obraz své klečící matky s hlavní pistole v puse. „Stejně jako mou matku?“

„Ano.“ Pohled jeho očí byl něžný a uklidňující.

„Chtěla jsem jí to říct. Snažila jsem se jí dovolat, ale nezvedla mi telefon. Cítím za to vinu. Můj otec je vrah a je na svobodě jen proto, že jsem tak dlouho mlčela. Vůbec nevím proč, ale nikdy mě nenapadlo, že by mohl zabít někoho dalšího. Znám ho tolik roků, ale zřejmě jsem si to nechtěla připustit. Kdybych policii kvůli němu nelhala, nestalo by se to.“

Najednou začali mluvit všichni tři najednou.

„Ty za to nemůžeš,“ řekl James pevným hlasem.

„To jsi nemohla vědět, holubičko,“ namítl Stephan.

„Prosím, neobviňuj se za něco, za co nemůžeš,“ přidal se Javier.

Neposlouchala jsem jejich slova a cítila, jak na mě dosedá tíha viny za Sharoninu smrt. Nejhorší na tom všem bylo, za což jsem se styděla, že ještě víc než vinu jsem pociťovala strach. Můj otec už zabil dvě

ženy a to bylo něco, čím mi vyhrožoval tak často, že se to ani nedá spočítat. Po zádech mi přeběhl mráz a celá jsem se zachvěla.

Pohlédla jsem na Jamese a dlouze se mu zadívala do očí. Zrcadlily se v nich obavy, které jsem sama cítila.