Merline Lovelace

LÍBÁNKY S PIRÁTEM

PROLOG

„Hej, Lucy, pojď se podívat, jaké jsem sehnal ceny na dnešní dobročinný ples.”

Lucy Falco, vedoucí cestovní kanceláře Gulliver’s Travels vzhlédla od počítače na svého nej novějšího zaměstnance. Jim Burns, bývalý kuchař a později obchodník s ojetými auty, se kupodivu projevil jako iniciativní a šikovný pracovník.

„Tak co chystáš na Halloween?” zeptala se s úsměvem.

„Něco fantastickýho,” nedočkavě jí podával reklamní brožuru. „Přesvědčil jsem majitele lodi Nautilus III, aby nám přenechal luxusní apartmá pro prominenty na desetidenní plavbu.”

Lucy si zvědavě prohlížela barevný snímek elegantní bílé jachty, která kotvila v tyrkysově modrém zálivu, olemovaném vějířovitými palmami.

„Já nevím, Jime,” řekla pochybovačně. „I když dostaneme velkou slevu, určitě to bude stát víc, než nám šéf povolil.”

„Je to míň než polovina částky, kterou máme na dnešní dary.”

„Děláš si legraci.”

„Majitel chce přilákat nové zákazníky. Podívej, tady mám fax, kterým potvrzuje svou nabídku.”

Zatímco Lucy studovala zprávu majitele i kapitána lodi Nautilus III v jedné osobě, obklopilo ji několik dalších zaměstnanců, které přitáhlo Jimovo nadšení. Přesvědčila se, že cena celého zájezdu je až neuvěřitelně nízká.

„V tom bude nějaký háček,” říkala si nedůvěřivě a vážnýma hnědýma očima přejížděla jednotlivé položky.

„Ne, je tu všechno černé na bílém. V ceně je letenka do Miami, přepychové ubytování i plná penze.”

Jedna ze spolupracovnic, s neskutečným jménem Tiffany Tarrington Toulouse, rozzářeně pohlédla na Jima. Měla divokou hřívu stříbřitě bílých kudrlinek a hladkou pleť, která neodpovídala tomu, že už jí bylo šedesát.

„To je tedy trefa, Jime. To bude mít pan Gulliver radost. Při organizaci toho plesu na podporu paraolympiády přece sám pomáhal. Pokaždé chce, abychom přispěli něčím mimořádným.”

Překvapeně si prohlížela brožuru, kterou jí Lucy podala. „Proboha, vždyť ta jachta je dvakrát větší než můj dům! A jak je krásná. Ten, kdo si dneska večer odnese tuhle cenu, bude určitě štěstím bez sebe.”

PRVNÍ KAPITOLA

Caři 0’Donnellová odložila na podnos hrneček s příšerně zeleným punčem. Zašla za sloup a obrátila se zády k hlučnému davu v maškarních kostýmech, který zaplňoval taneční sál hotelu Doubletree v Atlante. Pevně uchopila okraj svého korzetu a prudce s ním škubla.

Nebo spíš se o to pokusila.

Ta zatracená věc se ani nepohnula.

Zlehka si povzdechla, víc to ani v pevně sešněrovaném korzetu nešlo. Tolik se těšila, že se oblékne do nádherných šatů, které si sama ušila jako věrnou kopii historického kostýmu pro svou disertační práci. Byly z černého sametu, měly hluboký čtvercový výstřih, nabírané prolamované rukávy a širokou sukni s oválnou obručí. Celé byly olemované zlatou krajkou. K tomu si na krk pověsila dlouhou šňůru falešných perel a na ruce si navlékla prsteny. Medově hnědé vlasy si vyčesala nahoru ve stylu účesů ze šestnáctého století. Přímo dokonalá ukázka alžbětinské doby, zhodnotila své dílo.

Ale bohužel od chvíle, kdy se zapnula pomocí háčků do těch hrozných šatů, ani jednou pořádně nenadechla. V korzetu, tuhém jak prkno, měla ňadra vysoko vyšněrovaná do vzdouvajících se kopečků. Celý večer se pokoušela protlačit širokou sukni davem a s obavami čekala, kdy na ní škrtící korzet praskne.

Také nebyla zvyklá na postranní mužské pohledy, které provázely její odvážný výstřih.

Až půjde příště na maškarní bál, pomyslela si Cari zatrpkle, raději dá přednost pohodlí před historickou věrohodností. Znovu marně zaškubala korzetem.

„Nepotřebujete pomoct?”

Hluboký, ospale pobavený hlas, který se ozval přímo za ní, ji přiměl, aby se rychle otočila. To nebyl zrovna moc dobrý nápad - pro ženu ve střevíčcích s deseticentimetrovými podpatky. Zakymácela se, ztratila rovnováhu a skácela se do hbitě nastavené náruče.

Objaly ji pevné svalnaté paže v bílé batistové košili. Cari se jich křečovitě zachytila a bála se pohnout. Doufala, že na ní nic neprasklo, a sbírala odvahu, aby se o tom přesvědčila. Na chvíli se opřela o jeho pevnou hruď. Nakrčila nos, jak ji zašimraly chomáče tmavých chloupků.

Pohled zblízka na svalnaté tělo Cari okamžitě prozradil, do čí náruče to padla. V moři Drákulů, Zorrů a bezhlavých rytířů si všimla pouze jednoho piráta s rozhalenou hrudí. Byl vysoký, měl pásku přes oko a vyzařovala z něj mužnost vyrážející dech.

Cari se sice zařekla, že se v dohledné době na žádného muže ani nepodívá, ale nebyla „od pasu dolů mrtvola” - jak jízlivě poznamenal její bývalý snoubenec během jejich poslední bouřlivé schůzky. Byla natolik ženou, aby rozeznala vynikající exemplář svého druhu.

S bušícím srdcem zvedla hlavu a zírala na neskutečně krásnou opálenou tvář s tmavými vlnitými vlasy. Jedno oko - oříškově hnědé - se uličnicky rozzářilo. Druhé - pravděpodobně také hnědé - bylo zakryto černou páskou.

Přesvědčila se, že i zblízka je neuvěřitelně přitažlivý. Poprvé ho zahlédla na opačném konci přecpaného sálu. Moderní pirát až do morku kostí, i přes svůj beznadějně nevhodný kostým. Kdyby teď dokázala promluvit, poučila by ho, že ty těsné černé kalhoty a bílá, do pasu rozhalená košile ztělesňují jen historicky nepodložené, hollywoodské představy o pirátech. Ale tenhle muž žádné převleky nepotřeboval. Zlomyslný úsměv a pronikavý pohled byly dostatečnou zárukou jeho pirátských schopností.

Cari samozřejmě věděla, o koho jde. Poznala ho hned, jak vkročil do sálu. Byl to Josh Keegan, nejpopulárnější osobnost narozená v Atlante. Profesionální hráč golfu, zapřísáhlý starý mládenec, který si až do dna užíval své nezávislosti. Pokud ovšem byly skandální historky místních bulvárních plátků pravdivé.

Jako historická zálibou i profesí věděla Cari o sportu jen velmi málo, a už vůbec nic o golfu. Neznala jiné sportovce než studenty, které učí v přípravném kurzu o západní civilizaci. Učila, opravila se a s úšklebkem si připomněla, že je v současné době nezaměstnaná.

Ovšem i historici chodí nakupovat a stojí frontu v samoobsluze. A tam na ni z titulních stran místních plátků už po několik let pravidelně shlížela atletická postava a pohledná tvář Joshe Keegana. Zpravidla v doprovodu různých žen, které na něj buď zbožně zírají, anebo ho objímají.

Tytéž bulvární noviny před několika měsíci tučnými titulky vzrušeně přetřásaly okolnosti jeho zranění. Kdo odpálil z lesa osudný míček, který Keeganovi roztříštil sluneční brýle a zarazil mu úlomky umělé hmoty do oka? Zlovolná nadpřirozená síla, žárlivý manžel či snad některý z hráčů? Ať už osudnou střelu odpálil kdokoliv, způsobila zranění, po kterém zůstala Keeganovi páska přes oko. A ta ještě zdůrazňovala jeho hříšné kouzlo.

Kouzlo, které teď spustil na plné obrátky. Líně se pousmál, bílé zuby se mu zaleskly v do hnědá opálené tváři.

„Promiňte. Nechtěl jsem vás vyděsit. Jste v pořádku?”

Polkla naprázdno. O nepatrný kousek se odtáhla od jeho hrudi a sklopila oči. Šaty měla bohudíky pořád ještě na sobě.

„Ano,” vydechla s úlevou, „jsem v pořádku.”

Ucouvla ještě o kousek, ale rychle se zarazila. Zlatá krajka, která lemovala špičatý výstřih jejího živůtku, se totiž zachytila za ozdobnou přezku na jeho pásku. Instinktivně se k němu přimkla boky, aby se jí vzácná starožitná krajka nepotrhala.

Nenechal to bez povšimnutí a usmál se na ni ještě zářivěji. Cari se pod jeho mužným úsměvem zastavil dech. Možná to způsobily i jeho ruce, kterýma se dotýkal jejích sametem pokrytých zad. Mohl to způsobit i příliš těsný korzet. Určitě věděla jen to, že jí dýchací systém docela vypověděl službu.

„Já… myslím, že jsme se chytili,” vysoukala ze sebe.

„To vy jste se chytila.”

V jeho pohledu probleskovala smyslnost a Cari se od něj polekaně odtáhla.

„Pozor,” varoval ji, „roztrhnete to.” Mírně se posunul a přitáhl ji k sobě blíž. Nebylo v tom nic neslušného, uvážíme-li, že oválná klec pod její sukní byla skoro metr široká. Tímto pohybem se obruč vpředu sklonila a vzadu zvedla. Chladný vzduch jí ovanul lýtka ve zcela novodobých podkolenkách. Představa, že by si někdo všiml tohoto nevhodného doplňku, znervóznila Cari skoro stejně silně jako to, že se tak důvěrně tiskne ke Keeganovi.

No, možná o něco méně.

„Mrzí mě, že vás na to musím upozorňovat zrovna já, milá Scarlett,” pronesl pomalu hlubokým hlasem, když pobaveně zaznamenal, že jí vzadu trčí sukně do výšky, „ale zdá se mi, že máte nějak divně tvarovanou tu obruč. Neměla by být víc kulatá?”

„Je přesně taková, jaká má být. To je krinolína.”

„A neděláte si ze mě legraci?”

Škádlivý tón v jeho hlase v ní vyvolal nezvykle příjemné pocity. Celá zmatená, že na ni může nějaký muž takhle zapůsobit, si olízla rty.

„To není ten druh krinolíny, jaké nosily jižanské dámy před občanskou válkou. Tenhle styl pochází z kastilského dvora z konce patnáctého století.”

Ještě víc ho zřejmě pobavilo, když sjel pohledem k jejím přehnaně širokým bokům. „Řekl bych, že s tím přišel nějaký inkvizitor, aby chránil čest svých dam.”

„Ve skutečnosti si to navrhla sama královna Juana, aby zamaskovala těhotenství před svým impotentním manželem Jindřichem V.,” odpověděla trochu rozpačitě Cari.

„Vážně?” pohlédl na obruč s náležitým respektem.

Jak se dalo čekat, Josh Keegan tento malý výlet do historie ocenil. Co se týká jeho záletnické reputace, tak by královnu Juanu docela určitě zastínil.

„Vážně,” odpověděla.

Cari nemohla uvěřit, že může být připoutaná k muži, po němž touží většina žen, a přitom s ním konverzovat o krinolínách. Opatrně se v jeho náručí odtáhla, ale jen tak daleko, aby nepotrhala jemnou krajku.

„Když zůstanete chvíli v klidu, tak to rozmotám.”

„Dělám, co můžu, zlato.”

Snažila se nevšímat jeho důvěrného tónu ani pohledu, kterým ulpíval na jejím dekoltu, a sjela rukama k jeho pasu. Když se klouby prstů jemně dotkla jeho pokožky, sevřel se mu žaludek.

A jí se zdálo, že ztrácí půdu pod nohama.

Nebuď směšná, okřikla se přísně a dál zápolila s krajkou, která se zachytila do přezky jeho opasku. Nejsou to ještě ani tři měsíce, co hodila svému snoubenci na stůl zásnubní prstýnek a výpověď z práce. Od té doby žila z úspor, zahrabala se do svého výzkumu a čekala, jestli dostane grant, o který požádala Historické centrum v Atlante.

Venku nebyla už celé týdny. Na tento elegantní dobročinný ples, kde stojí lístky víc, než ona vydělá za týden - vlastně vydělávala - přišla jen proto, že dostala volnou vstupenku. Pomáhala totiž letos v létě při organizaci paraolympiády. A navíc nedokázala odolat příležitosti, že si může obléknout róbu, kterou si ušila do nejmenších detailů podle původního vzoru.

Obléknout se byla jedna věc, ale teď tu stát a nechat se svlékat očima, to bylo něco úplně jiného.

Nestála o to, aby se jí třásla kolena a tajil dech. Ani kvůli muži, který se lišil od jejího bývalého snoubence asi tak jako hříšně sladká čokoláda od dietních sucharů. Cari opatrně vymotávala krajku z bohatě zdobené přezky a dávala si přitom pozor, aby se nedotkla jeho hřejivě sametové pokožky na břiše víc, než bylo nutné.

„Zatáhněte břicho,” přikázala mu a v napjatém soustředění si kousala spodní ret.

Zlatavá kůže se pod jejíma rukama rozechvěla smíchem. „Víc už to nejde. Nejsem teď zrovna ve formě.”

Jestli ty nejsi ve formě, pomyslela si Cari, tak to jsou ostatní muži v sále na odpis.

„Už to skoro mám, pane Keegane. Ještě chvilku vydržte.”

„Vy mě znáte?”

„Kdo by vás neznal,” odvětila Cari a opět se soustředila na svůj úkol. „Vaše tvář je na všech plakátech a pozvánkách. Jste přece ozdobou tohoto plesu.”

„Jo, to jsem. Ozdoba dobročinných plesů.”

Zvláštní zadrhnutí v jeho hlase ji přimělo vzhlédnout. Nestačila se nad tím zamyslet, neboť hlukem davu k nim proniklo zavolání.

„Tady jsi, Joshi, všude tě hledám.”

„Běž pryč, Oglethorpe.”

„Ale my teď potřebujeme naši slavnou hvězdu, aby zahájila aukci… jé, pardon.”

Cari se podívala Keeganovi přes rameno a spatřila šedovlasého muže v pruhovaném vězeňském obleku. Na jedné ruce měl kouli na řetězu. Když si všiml jejich důvěrného objetí, začal se významně usmívat.

„Rychlá práce, Joshi, překonáváš sám sebe.”

„Zmiz, Billy Bobe,” nařídil mu Keegan a ani se nenamáhal otočit.

Billy Bob? Cari polkla naprázdno, když poznala zástupce guvernéra Williama Roberta Oglethorpa.

„Rád bych, kamaráde,” odpověděl s potlačovaným smíchem, „ale nezapomeň, že tu dnes musíme vytahat z lidí spoustu peněz. Můžeš na chvíli opustit svou kořist a přidat se k nám?”

„To nemůžu,” odpověděl a zakřenil se na Cari. „Chytili jsme se.”

„Josh Keegan se chytil?” zaburácel smíchem Oglethorpe. „No to bych moc rád viděl!”

„Já taky!” zahřímal další hlas.

Co to znamená? Pomyslela si Cari v rozpacích. Setkání fanklubu Joshe Keegana? Otočila hlavu a uviděla, že se k jejich skupince připojil rudě oděný ďábel s trojzubcem. Když uviděl, jak si její ruce hrají s Keeganovým páskem, významně povytáhl černé umělé obočí. Polilo ji horko, když si uvědomila, co si asi o ní myslí.

„Moc rád bych viděl Joshe, až ho některá dostane,” řekl s potlačovaným smíchem zástupce guvernéra. „Nevím proč, ale ženatí muži vždycky touží vidět zaryté staré mládence pod čepcem.” Aby zdůraznil svá slova, zarachotil okovy. Lucifer na něj chvíli zíral a pak znenadání nadšeně udeřil koncem trojzubce do podlahy.

„Tys na to kápnul, Billy Bobe! Máme hromadu cen, o které v podstatě nikdo moc nestojí. Co kdybychom místo toho vydražili Joshe?” Kradmo pohlédl na Cari. „Nebo ještě lip! Oženíme ho! Jak se zdá, tak partnerku si už našel.”

„Brzdi, Harry,” zaprotestoval Keegan.

„Věř mi, Joshi, je to skvělej nápad,” naléhal dál ďábel. „Uspořádáme fingovanou svatbu a uděláme sbírku na svatební dary, a ty pak věnujeme na paraolympiádu. Uvidíš, že vybereme spoustu prachů.”

„To není špatný nápad,” vložil se do toho úkladný zákonodárce. „No tak, Joshi, už jsi prováděl šílenější kousky.”

„Já nevím…”

„Pánové se nejspíš dobře baví,” vložila se do toho Cari, dotčená, že všichni tři muži automaticky předpokládají, že bude svolná s jejich plánem. „Jen si klidně pana Keegana ožeňte, ale budete mu muset najít jinou nevěstu. Já zrovna teď nejsem k mání.”

Ani teď, ani jindy. Možná po příštích volbách. Nebo až se objeví Halleyova kometa. Podle toho, co přijde později.

„Ale vy se k sobě tak hezky hodíte,” protestoval Lucifer. „Dáma a pirát. Španělská šlechtična a korzár, který ji unese.”

Cari je neupozornila, že propracovaná krajka na šatech svědčí o výlučně anglickém stylu. Ani jim nesvěřila, že nemá v úmyslu nechat se kýmkoli unést. Aby unikla té hloupé situaci, dál zápolila s krajkou, zachycenou v přezce Keeganova pásku.

„Vždyť je to jen legrace,” přemlouval ji satan tónem, jaký zřejmě používal už na Evu.

Cari neodpověděla, zatáhla za krajku, škubla s ní a odtrhla ji. Zaplatila za ni spoustu peněz, objevila ji v zatuchlém starožitnictví v Savannah, ale svazovat se kvůli ní nenechá. Ani doslova, ani symbolicky.

Když se odpoutala, pokusila se o krok ustoupit. Překvapeně zjistila, že ji Keegan stále pevně drží. Vzhlédla k němu. Nespouštěl oči - vlastně oko - z jejích prsou. Přesněji řečeno z výstřihu.

Cari znovu polilo horko ze záblesku touhy, který spatřila v oříškově hnědých hlubinách. Její rozpaky vystřídala skličující myšlenka.

Možná měl Edward pravdu. Třeba opravdu věnovala svůj zájem špatnému století. Člověk alžbětinské doby byl statečný hrdina, nemrava a hrubián. Podle uvážlivého mínění jejího bývalého snoubence se na ni vztahovalo pouze poslední tvrzení. Dle Edwardova názoru neměla impulzivita se statečností nic společného. A musela překonávat příliš mnoho zábran, aby se dostala k něčemu, co by se dalo nazvat nemravností. Říkal jí, že by se cítila víc doma o jedno dvě století později. Mezi puritány.

Hrubiánství jí ale tak docela cizí nebylo.

„Nechci si vás vzít, pane Keegane. Nestojím o vás zrovna tak jako vy o mě.”

„To bych neřekl,” zabručel s rukama stále na jejích zádech, „mně se ta myšlenka zamlouvá čím dál víc.” Oko se zlatavými skvrnkami se na ni smálo a prozrazovalo, že si z ní dělá legraci. Měla by se urazit. Měla by se vymanit z jeho objetí. Měla by všem třem říct, aby nefantazírovali. Vážně měla v úmyslu tohle všechno udělat, ale Keegan ji najednou pustil a odstoupil od ní.

„Jak že se jmenujete, slečno?” zajímal se. „Nebo snad paní?”

„0’Donnellová,” odpověděla a odmítala si připustit, že se jí po jeho objetí stýská. Přece nejsi blázen, Cari. „Caren 0’Donnellová. Pro přátele Cari.”

Lucifer a zločinec se na sebe zašklebili. Bavili se nejspíš skutečností, že dva lidé, kteří se ještě před chvílí kolem sebe ovíjeli jak psí víno kolem plotu, se ani neobtěžovali představit.

„No, řekl bych, že jako budoucí ženich bych se mohl počítat mezi vaše přátele. Tak co říkáš, Cari? Je to pro dobrou věc. Uděláme to?”

Tváří v tvář jeho přívětivé ochotě jí bylo zatěžko jejich plán odmítnout - vypadalo by to nevychovaně, říkala si. A koneckonců to je opravdu pro dobrou věc.

„Já nevím,” odpověděla pomalu. „Celé mi to připadá hloupé, ale snad by to šlo.”

Satan radostně bouchl trojzubcem o zem. „Skvělé! Ty, Billy Bobe, povedeš nevěstu k oltáři. A my s Joshem to jdeme oznámit lidem. Taky musíme najít nějakého kardinála nebo biskupa, aby odsloužil svatební obřad.”

Odtáhl Keegana dřív, než si mohla Cari všechno ještě jednou promyslet. Což taky hned udělala a - nelíbilo se jí to. Představa falešné svatby jí působila bolest, ale hrdost jí nedovolila si to přiznat.

Dost dlouho se trápila, než pochopila, že Edward pro ni není ten pravý. Začala o něm pochybovat ještě předtím, než zjistila, že použil její výzkum ve své práci pro Americkou historickou společnost. V poslední době vztek slábnul a začala pociťovat úlevu, že sice těsně, ale přece jenom unikla. Celé léto jí totiž zabraly plány a příprava jejich společné budoucnosti.

Měli by malou vkusně vypravenou svatbu, přemítala Cari mezi přívaly radostného smíchu, které uvítaly Satanovo oznámení, že bezstarostný starý mládenec Josh Keegan se právě teď mění v ustaraného ženicha. Cari přestala poslouchat Satanovy bezelstné a přímočaré prosby o velkomyslné svatební dary a vrátila se zpátky ke svým myšlenkám o tom, co by bylo, kdyby…

Chtěli pozvat jen rodinu a pár blízkých přátel. Z Indiány by přiletěli její rodiče a táta by ji vedl k oltáři. Měla by na sobě starobylou krajkovou mantilu a bezové sametové šaty. Pak by uspořádali malou oslavu. Podávalo by se šampaňské a ty báječné skořicové koláče, co peče její sousedka, paní Wilderová.

Docela určitě by však nešla uličkou mezi davem rozesmátých klaunů a Frankensteinů, k oltáři by ji nevedl zločinec a na konci uličky by na ni nečekal polonahý pirát.

Vrhla rychlý pohled na pohledného piráta a všimla si propastného rozdílu mezi jejím budoucím a bývalým ženichem. Učený profesor Edward měl vybrané způsoby, suchý humor a občas byl zahořklý. Josh Keegan měl naopak nadbytek osobního kouzla a přirozený půvab profesionálního sportovce.

Vysoký, opálený a až neslušně krásný stál na nízkém pódiu. V umělém světle vypadaly jeho hnědé vlasy jako nablýskané teakové dřevo. Pod rozvlněnou bílou košilí se mu rýsovaly svalnaté paže a ramena. Těsné černé kalhoty mu obepínaly pevná stehna a úzké boky.

Jeho příjemné uvolněné způsoby však kupodivu vzrušovaly Caři mnohem víc než nepopiratelné fyzické přednosti. Vtipkoval s celým sálem i se Satanem.

Ten tahal z lidí peníze tak šikovně, až ho Caři podezřívala, že se buď živí pořádáním podobných událostí, nebo je to vynikající právník. Dívala se z hlediště, jak se ze všech stran hrnou přísliby peněžitých darů. Pak přistoupila k mikrofonu usměvavá tmavovlasá žena se špičatýma ušima, chvějícími se vousy a štíhlým tělem černé kočky.

„Také Gulliver’s Travels chtějí nějak přispět k této význačné události, a proto jsme se rozhodli pozměnit hlavní cenu za nejlepší kostým na svatební cestu po moři.”

Davem se rozezněl smích a někdo vykřikl, že by měli loď pokřtít Titanik II na památku zániku svobody Joshe Keegana.

„Je to odměna pro vás - za vaši velkorysost,” ohlásila žena s veselým úsměvem. „Pan Gulliver mě pověřil, abych zaplacenou plavbu připojila k našemu daru pro paraolympiádu.”

„Tak je to správně!” vykřikl Satan.

Její oznámení sklidilo bouřlivý potlesk a následovaly další dary. Když se konečně příval zastavil, Satan radostně oznámil, že se celková suma vyšplhala téměř na deset tisíc dolarů.

„Deset tisíc!” vydechla Cari překvapeně.

Když viděla, kolik peněz se vybralo, přestala konečně váhat. Odhodila představy o malé tiché svatbě na smetiště zapomnění, a když jí zástupce guvernéra nabídl rámě, dokonce vykouzlila i úsměv.

„Připravena?”

„Víceméně ano,” odpověděla a zavěsila se do něj.

Dal znamení orchestru a ten spustil pomalý smutný pochod. Zní to jak na pohřbu, pomyslela si Cari. Ale vždyť to je pohřební pochod. Potřásla udiveně hlavou, pevně se chytla trestancovy paže a začala pomalu procházet uličkou.

Náhle vystoupil z davu Drákula s upířími zuby. „Počkejte chvíli! Nevěsta potřebuje květiny.”

Z kytice na lepenkové rakvi, kterou měl na zádech jeho přítel, vyškubl snítku rulíku zlomocného a s úklonou ji podal Cari. Zamumlala díky, vzala si od něj umělou květinu a kráčela dál v rytmu hudby. S každým dalším krokem, který ji přibližoval k statnému bukanýrovi, jí srdce bolestivě udeřilo do žeber.

Je to jen legrace, připomínala si, není to doopravdy.

Josh stál na nízkém pódiu a pozoroval svou blížící se nevěstu. V duchu se ušklíbl při pohledu na její strnulý úsměv a něžně se dmoucí ňadra. Manželství bylo to poslední, na co by pomyslel, když poprvé uviděl tuto malou, ale nádherně tvarovanou ženu. V té chvíli se zajímal jen o to, jestli ty šaty, které si neustále popotahovala, na ní prasknou. Když zmizela za sloupem, šel za ní z pouhé zvědavosti. A jeho zvědavost ho dovedla až k této hloupé komedii.

Hloupá komedie - ale vydělala skoro deset tisíc. A vybrat co nejvíc peněz je dneska jeho hlavní úkol.

Ozdoba plesů, tak mi teď říkají, znělo mu hlavou a přestal vnímat vznešené tóny svatebního pochodu.

Před šesti měsíci se umístil na mistrovství jako druhý. Před čtyřmi měsíci vyhrál British Open a zahrál nejlepší hru svého života. O týden později vyletěl z lesa odražený míček a od té doby už jezdí jen po dobročinných plesech.

Své oko skrýval pod páskou a obavy z budoucnosti maskoval úsměvem. V roli, kterou mu ostatní přidělili, se už ale přestával cítit dobře. I před nehodou často podporoval různé bohulibé záležitosti, ale to bylo docela něco jiného než udělat si z toho celodenní zaměstnání.

Byl sportovec. Hrát golf bylo to jediné, co kdy uměl. A nic jiného dělat nechtěl. Hrát bylo pro něj stejně přirozené jako dýchat. A hrál dobře. Proklatě dobře. Stále doufal, že se zbaví rozmazaného vidění a nesnesitelných bolestí hlavy a vrátí se zpátky ke sportu.

Rozhodl se, že ještě tohle dotáhne až do konce. Pak si dá na chvíli od dobročinných plesů pauzu. Musí znovu začít pravidelně trénovat, nebo se už nikdy nedostane zpátky na vrchol. Teď však Josh odhodil obavy z budoucnosti do nejzazšího koutu své mysli, vykouzlil úsměv a obrátil pozornost ke své nevěstě.

Ta žena ho fascinovala. Nesla se jako královna. Bohatě řasená sukně jí při pohybu šustivě vlnila a nad vypasovaným živůtkem se jí zvedala ňadra. Všechno na té ženě od jejího oděvu až po hřejivě hnědé oči svědčilo o neúspěšně potlačované smyslnosti. Představa, že by to snad mohl být on, kdo uvolní její zábrany, dodávala celé akci nádech pikantnosti.

Možná že se jeho smůla konečně protrhne a po svatbě přijde i svatební noc, pomyslel si Josh a opět se probudil jeho přirozený optimismus.

Jeho nevěsta se před ním zastavila a držela se Bobovy paže jako záchranného lana. Malý soudce s kalným pohledem, který stál vedle Joshe, si odkašlal a čekal, až pohřební pochod dospěje k žalostnému konci.

Josh pohlédl dolů na muže, převlečeného za právníka, a divil se, odkud ho Harry vzal. Měl na sobě lesklý černý talár a staromódní, moly proděravělou paruku, která mu seděla nakřivo na holé hlavě. Vypadá, jako kdyby zrovna utekl z vetešnictví, usoudil Josh. A dalo-li se soudit podle alkoholických výparů, které se mu linuly z úst, zkonzumoval silného punče víc než dost.

Když hudba utichla, soudce úkosem pohlédl na párek, který stál před pódiem.

„Kdo -?”

Zadrhl se a nachýlil k jedné straně. Josh ho pevně uchopil za ruku, aby neupadl. Zachytil vyplašený pohled své nevěsty a povzbudivě se na ni usmál.

Zardělá a zmatená Cari O’Donnellová ho okouzlovala. Jiskřila potlačovaným smíchem a vtrhla do jeho života jako povodeň.

„Ehm,” soudce si olízl jazykem rty a zkusil to znovu. „Kdo vede tuto ženu ke svatebnímu obřadu?”

„Já,” oznámil Billy Bob zvučným hlasem. Pohladil nevěstinu ruku a pak ji nabídl Joshovi.

Propletl silné mozolnaté prsty s jejími a jemně ji popostrčil směrem k pódiu. Cari se roztřásla. Není to doopravdy, připomněla si. To není její skutečný ženich. Asi tak za hodinu, nanejvýš za dvě, bude už zachumlaná v posteli se svými knihami. A z jejich svatby zbude jen neskutečná, vzdálená vzpomínka. Přesto jí dotyk jeho prstů propaloval kůži a celá se třásla, když vykročila na pódium, aby se postavila vedle něj.

„Nepamatuju si celou tu formuli,” zamumlal soudce a zamračil se na dvojici před sebou, jako kdyby to byla jejich vina, že mu selhává paměť. „Tak jen to důležité. Berete si -?” pohlédl úkosem na ženicha. „Jak se jmenujete?’*

„Josh. Josh Keegan.”

„John?”

„Josh. Joshua.”

„Berete si, Joshuo Keegane, tuto ženu a zůstanete jí věrný, atakdále, atakdále?”

Rozhostilo se napjaté ticho.

Pak se v davu ozvalo tlumené chichotání. Nějaký mužský hlas vykřikl poslední varování a sálem se rozezněl zvonivý ženský smích. Soudce pootočil hlavu a opile zamžoural.

Snad z toho teď ten zapřísáhlý starý mládenec ne-vycouvá, říkala si Cari. Zvedla hlavu a pohlédla na něj koutkem oka. Předvádí se, usoudila, anebo čeká, až získá její pozornost. Všimla si, že na ni vrhl další ze svých ironických úsměvů, které měly tak zvláštní účinek na její srdce.

„Ano. Beru.”

Soudce se obrátil na Cari: „Berete si -” „Počkejte chvíli!” vykročil k nim muž v masce lékaře a v krví potřísněném plášti.

„K tomu jsme se ještě nedostali,” ostře vyštěkl soudce. „Řeknu vám, kdy máte promluvit, anebo

0 tom už navěky pomlčet.”

„Ale oni potřebují povolení. A krevní testy. Skalpel bych měl, ale má někdo z vás tužku?”

„To tedy ne,” bránila se Cari. Přece se nenechá pořezat od nějakého cvoka. „Žádné krevní testy nebudou.”

„Hele,” ozval se podrážděně soudce, očividně otrávený tím, že ho přerušili. „Nepotřebují žádné povolení ani testy. Jsem soudce nejvyššího soudu v penzi. Podle zákona o reorganizaci soudnictví z roku 1877 mám svrchované právo udělovat výjimky z některých zákonů.”

Rozesmátý doktor se stáhl. „Když to říkáte vy, Vaše ctihodnosti.” Joshe překvapilo, jak ten malý právník dokáže

1 přes svou opilost pohotově improvizovat. Když se to malé vyrušení urovnalo, obrátil se soudce zpátky ke Cari.

„Tak co, berete si ho?”

„Já… myslím, že asi… ano.”

„Vy myslíte?” zavrtěl údivem hlavou, až se mu moly proděravělá paruka posunula na stranu. „Odpovězte ano, nebo ne!”

Cari polkla. „Ano.”

„Z pravomoci, která mi byla svěřena, atakdále, atakdále, vás prohlašuji za muže a ženu.”

To je všechno? Žádné prstýnky? Žádná dojemná slova o posvátnosti manželství? Z toho náhlého konce ji přepadl smutek a přemýšlela, co asi mají udělat teď. Nemusela přemýšlet dlouho. Soudce si odfrkl a obrátil se k Joshovi. „Tak na co čekáte, polibte ji.”

Josh nepotřeboval další pobízení. Sevřel Cari do náruče a políbil ji tak prudce, až zakolísala.

Napůl se smíchem a napůl v rozpacích se ho chytila tak, aby neztratila rovnováhu a zároveň si zachovala určitou rezervovanost. Líbali se ještě dlouho poté, co bouřlivý potlesk vystřídalo pískání a nesouhlasné houkání.

Když se Josh konečně napřímil, Cari se točila hlava a nemohla dýchat. A když se jí konečně podařilo nabrat do plic trochu vzduchu, rychle ho zas vydechla, protože ji Josh popadl do náruče a odnášel ven z tanečního sálu.

DRUHÁ KAPITOLA

Josh procházel sálem s Cari v náručí a zjišťoval, že není právě jednoduché nést v náručí ženu, která má sukni širokou jak plážový slunečník. Všichni mu navíc ještě blahopřáli a plácali ho po zádech. Navíc objevil, že jeho nevěsta není tak lehká, jak vypadá. Kvůli rovnováze se ho držela kolem krku, ale při každém kroku do něj narážela svým pěkně zakulaceným zadečkem. Ve chvíli, kdy opouštěli sál, se mu divoce rozbušilo srdce… a nebylo to jen proto, že cítil na krku její teplý dech.

Sakra! Vážně není ve formě. Rozladilo ho to a utvrdilo v přesvědčení, že musí začít trénovat. Je načase dát si život do pořádku, pomyslel si odhodlaně. Pozvedl svou nevěstu o kousek výš a ucítil slabou bodavou bolest nad levým okem. Nevšímal si toho a šel dál přes halu.

„Nevadilo by ti, kdybys mi řekl, kam jdeme?”

Josh pohlédl na ženu ve svém náručí a poprvé ji uviděl v jasném světle. Nebyl to právě špatný pohled. Měla tak krásně hebkou a zrůžovělou pleť. Rád by věděl, jestli tak zrůžověla proto, že ji nese hotelovou halou plnou lidí, kteří je provázejí udivenými pohledy a pobaveným chichotáním… anebo proto, že ji políbil.

Josh nechápal, co se vlastně stalo. Políbil ji jen tak z legrace, aby se předvedl divákům, a vrátilo se mu to jako bumerang. Když se dotkl jejích úst, celým tělem mu projel spalující žár. Ještě teď ho vzpomínka na jejich polibek zneklidňovala natolik, že musel vynaložit velké úsilí, aby jí souvisle odpověděl.

„Myslel jsem, že bude lepší vypadnout ze svatební veselice dřív, než Harry začne prodávat vstupenky na náš rozvod. Co takhle dát si skleničku šampaňského na zdraví ženicha a nevěsty?”

„No…“ pohlédla pochybovačně směrem k hotelovému baru.

„Bydlím tady v hotelu. Můžeme si něco objednat na pokoj. Nebo jsi s někým přišla?” napadlo ho opožděně. „S někým, komu by vadilo, když najednou zmizíš?”

„Není na tyhle starosti už trochu pozdě?” opáčila.

„Lépe pozdě než vůbec,” namítl Josh vesele, ale zpomalil krok. Vzpomněl si, že mu už jednou neodpověděla na otázku, jestli je vdaná.

Před výtahem ho zarazila bezděčná opatrnost. Co se týká žen, stanovil si Josh určitá pravidla. Jeho sportovní kariéra vylučovala - až na pár výjimek - nějaké divoké aféry. Ženám se sice nevyhýbal, ale už v mládí se přesvědčil, jak ponižující mohou být manželské trojúhelníky.

„Tak je tu někdo, komu by vadilo, že se spolu napijeme?” „Ne, není.”

Její odpověď se ztrácela v šumu hlasů z vestibulu. Pak pozvedla bradu a dodala: „Sklenku šampaňského si s tebou dám velmi ráda.”

Josh zachytil v jejím hlase záblesk vyzývavosti a nádech lehkomyslnosti. Obojí už slyšel tolikrát, že je okamžitě rozeznal. Ať už byla Cari 0’Donnellová vdaná nebo ne, ráda si trochu užije… tak jako většina dívek, které ho provázely na cestách.

Ke svému překvapení pocítil osten zklamání. Co se to s ním ksakru děje? Tak si s ním chce trochu užít, no a co? Má pro to své důvody. Ještě před deseti minutami doufal, že si po zdařilé svatbě zahrajou i na svatební noc.

To ale bylo předtím, než si všiml jiskřičky smíchu v jejích očích, odporoval sám sobě. Předtím, než ji políbil, byla tak čistá, tak překvapená. Tak odlišná od ostatních žen, které se mu nabízely na každém turnaji.

Jestli lituješ, že má zájem, tak jsi idiot, říkal si. Znovu ji nadzvedl a přivolal výtah. Její tělo se k němu při-tulilo a Josh ucítil, jak se odhalené kopečky ňader dotkly jeho hrudi. To částečně zahnalo jeho pochybnosti i pulzující bolest nad okem. Uzardělá a rozesmátá se narovnala. „Já vím, že musíš dbát na svou pověst, ale já už umím chodit.”

S hukotem se otevřely dveře a z výtahu vystoupila dvojice, která na ně udiveně vykulila oči. Josh jim věnoval krátký úsměv a vnesl svou kořist do dřevem vykládané kabiny. Když se výtah rozjel, opřel se a usadil si Cari na břiše.

„Ne, má drahá,” odpověděl. „Kdybych tě teď položil, musel bych tě zase zvedat, až tě ponesu přes práh, a nevím, jak bych to zvládl s tím monstrem, co máš na sobě. Kromě toho,” pohlédl na svítící panel, „už jsme tady.”

Natočil se bokem, aby s její krinolínou prošel dveřmi a Caři se ho chytila pevně kolem krku. Nesl ji chodbou vystlanou nafialovělým plyšovým kobercem a osvětlenou křišťálovými lustry, a Cari opět pocítila sílu a teplo jeho těla.

Měla chuť se štípnout, aby se probudila. Stále tomu nemohla uvěřit. Josh Keegan ji nese v náručí do svého hotelového pokoje.

Takové věci ona přece nedělá.

Je pravda, že občas jedná trochu impulzivně. Například když vztekle a rozhořčeně vyplula z Edwardovy kanceláře a ani nepomyslela na takové maličkosti, jako třeba jak zaplatí nájem a co bude jíst. Nebo když se bez rozmyslu přestěhovala do Georgie, jen aby mohla pracovat s mužem, který vynikal v jejím oboru.

To tedy byl nápad! Edward bezostyšně využil nejen ji, ale i její práci. Tak jako ona teď využívá Joshe, napadlo ji.

Ale ne, chce si s ním jen chvíli popovídat a napít se šampaňského. Trochu se pobavit. A možná prožít ještě jeden ten omamný polibek, připojila s bušícím srdcem.

Určitě se nemíní nijak zaplést s mužem jako je Keegan, který sbírá ženy jako známky.

Jen si to přiznej, otravovalo ji vlastní svědomí. Ve skutečnosti toužíš po vzrušujícím zážitku se slavným a atraktivním mužem. Chceš na chvíli ztratit půdu pod nohama a vyhnat z hlavy Eduardovy jízlivé poznámky.

Dejme tomu, že je to pravda. To ale neznamená, že by ho chtěla nějak využívat. Jen trochu. O nic víc, než on ty tucty - možná spíš stovky - žen, s nimiž se určitě stýkal.

Pomyšlení na to, že i ona s ním má teď něco společného, jí rozproudilo krev. Prsty, kterými se ho pevně držela za krkem, ji svrběly touhou dotknout se jeho tmavých vlasů. Lustry osvětlující chodbu vytvářely v jeho vlasech lesklé, temně rudé záblesky.

„Dosáhneš do mé kapsy?”

„Cože?” odtrhla pohled od jeho vlasů a zadívala se mu do rošťácky rozzářeného oka.

„Už jsme skoro u cíle a nechci to teď vzdát jen kvůli klíči. Mám ho v levé kapse. Dosáhneš tam?”

„No… jistě.”

Caři se natáhla až k jeho boku a on se mírně zaklonil, aby mu dosáhla do kapsy u kalhot. Narazila tam na spoustu věcí, které velice opatrně probírala a hledala mezi nimi plochý kousek plastu na otevření bezpečnostního zámku. Když se dotkla jeho pevného stehna, jako by sáhla na řeřavé uhlíky.

Ale no tak, okřikla se tiše. Buď statečná. Neboj se trochu odvázat. Žij ve stylu alžbětinské doby. Přesto se jí ulevilo, když našla plastovou kartu. Vytáhla ji a odemkla.

Rozpustile strčil ramenem do dveří a vešli do toho nejpřepychovějšího apartmá, jaké kdy Cari viděla. Udiveně se rozhlížela po starožitnostech nedozírné ceny, rozmístěných po pokoji velikosti fotbalového hřiště. Všude stály obrovské kytice čerstvých květin a prosklená stěna rámovala panoramatický pohled na noční Atlantu.

Postavil ji na nohy. Konečně. Cari začala pomalu obcházet pokoj, aby se uklidnila a zároveň si prohlédla skvostné vybavení. Jako žena sice klidu pracně nabývala, jako historická jej však opět rychle ztrácela, když uviděla nádherně vyřezávanou starožitnou židli.

„Být pirátem je asi v dnešní době výnosné,” zamumlala při prohlídce toho výjimečného kusu.

„Jo, jde to dobře,” odpověděl bezstarostně. Přešel k tmavému psacímu stolu a zvedl telefon.

Víc než dobře, když si může dovolit takovéhle apartmá, pomyslela si Cari. Golf je nejspíš dobře placená profese. Ovšem jen takový golf, jak ho hrál Josh.

Cari pozorovala svého fiktivního manžela, jak objednává šampaňské a uzeného lososa. Přemýšlela, jak ho asi ta slušivá páska přes oko poznamenala. Slyšela o sportovcích, kteří překonali mnohem horší věci.

Viděla, jakých neuvěřitelných výkonů dosáhli postižené děti na loňské paraolympiádě. Vrátí se Josh Keegan zpátky k vrcholovému sportu?

Přestože se Cari užírala zvědavostí, nakonec všechny ty otázky spolkla. Nebude mu přece lézt do soukromí a zkoumat jeho fyzický stav jen proto, že se s ní jakoby oženil.

Josh na rozdíl od ní takové zábrany neměl. Se založenýma rukama se opíral o stůl a prohlížel si ji od hlavy až k patě.

„Jak v tom můžeš dýchat?” kývl směrem k jejímu korzetu.

„Velmi opatrně,” pousmála se.

„To je tedy vynález! Nechápu, proč se ženy stahovaly do něčeho tak nepohodlného. Nebo snad,” povytáhl obočí, „má to brnění také sloužit nějakým nekalým účelům jako balónová sukně královny Juany?”

„Ženy chtěly jen zvýraznit své půvaby, to snad není žádný zločin,” odpověděla Cari a doufala, že si nevšiml, nakolik zvýraznila své vnady ona.

„Marnosti, tvé jméno je žena,” zanotoval posměšně.

Cari lehce přejela rukou po svém umně vyšívaném korzetu. „Hloupé, že? Skoro tak hloupé jako ty těsné smyčky, co si dnes muži omotávají kolem krku,” dodala ledabyle. „S podšívkou, výztuží a záložkami máte vy chlapi na sobě patnáct vrstev látky, pokaždé když si vezmete kravatu.”

„Vážně? Tak proto asi tyhle věci nerad nosím.” Zvedl hlavu a prohlížel si její šaty. „Zdá se, že toho víš o oblékání hodně. Ty se tím živíš?”

„Tak trochu, jsem vlastně historická. Učila jsem na univerzitě v Billingsu. Teď si dodělávám doktorát.”

Nechtěla teď myslet na své obavy, že jestli nedostane grant, nepodaří se jí doktorát dodělat. Má na to šest měsíců. S grantem by mohla pracovat ve dne v noci a stihnout to. Jinak může spláchnout pět let svého výzkumu do záchodu. Musí přece z něčeho žít.

„Ve své studii rozebírám vliv sociologických změn na módu v oblékání,” řekla Joshovi. „Takže vlastně dělám do módy.”

„Zní to fantasticky,” odpověděl a při pohledu na její sukni se zlehka usmál. „Řekl bych, že královna Juana také procházela sociologickou změnou, když vymyslela svou krinolínu.”

Královna Juana se zřejmě stane jeho nejoblíbenější historickou postavou. Kdyby ji nerozptyloval Joshův úsměv, doplnila by další podrobnosti z barvitého života této dámy.

Ten jeho úsměv by měl doprovázet varovný nápis: Pozor, vysoké napětí. Ústa ji ještě pálila od polibku, který, jak doufala, nebyl poslední.

Jako kdyby četl její myšlenky, odlepil se od stolu a vykročil směrem k ní. Vzal ji za bradu a pozvedl její tvář k sobě. Cariin žaludek udělal dvojité salto.

„Dík, žes nepokazila tu legraci.”

Zastiňoval ji šířkou ramen a Caři pomalu začínala podléhat jeho neskutečné přitažlivosti. V oku mu tančila zlatá světýlka a její vzrušené očekávání se rychle měnilo v nervozitu. Rozum ji varovali, že tohle zdaleka není nic pro ni. Ale opojná lehkomyslnost jí nedovolila se pohnout. Jen ještě jeden jediný polibek, říkala si v duchu.

Navlhčila si rty. „Bylo to přece pro dobrou věc.”

Josh sledoval, jak si špičkou jazyka přejela po rtech, a v tu chvíli se mu rozbušilo srdce a pulzující bolest nad levým okem zesílila. Touha, kterou pociťoval v dolní části těla, však byla ještě silnější.

„Tohle je taky dobrá věc,” řekl tiše a sklonil se k ní.

Tentokrát ji líbal lehce, ne jako když se předváděl davům dole v sále. Jemnými, něžnými doteky rtů ochutnával její ústa. Chutnala sladce a její teplý dech se zrychloval. Líbala ho zprvu váhavě, později s něžnou naléhavostí, která v něm rozžehla jiskru spalující touhy.

Bouřlivá reakce vlastního těla ho vylekala natolik, že se od ní odtáhl. V jejích široce rozevřených očích se setkal s výrazem, který mu prozradil, že stejná jiskra zasáhla i ji. To ještě zesílilo tlak v jeho slabinách.

Přestal se ovládat, objal ji a prudce k sobě přitiskl. Její ňadra se mu přitiskla ke hrudi. Pootevřela ústa a Josh začal pronikat do jejich vlhkého království.

Jejich polibek byl stále vášnivější a Josh začal chtít víc. Mnohem víc. Rukou jí bloudil po zádech, pak ji přesunul dopředu a hledal nějaký zip nebo knoflíky nebo co vlastně ten zatracený korzet drží pohromadě. Spokojeně zamručel, když objevil řadu háčků, skrytou pod krajkovým kanýrem. Ztěžka oddechoval. Cari ho váhavě odstrčila a chvějící se ruku si položila na prsa.

„Já… nemůžu popadnout dech. Ten korzet se asi pro takové věci nehodí.” „To snadno vyřešíme.”

S úsměvem začal rozepínat spodní háček. Zmateně před ním ucouvla. Uvolnil se jí hustý pramen světle hnědých vlasů, který se jí rozvlnil po krku a měkce spočinul na zrůžovělé pleti. Se svíravým pocitem v žaludku hleděl Josh na její opuchlá, pootevřená rudá ústa.

„Je to na mě trochu moc rychle,” bránila se bez dechu.

Teď už nesnesitelná bolest v levém oku se smísila s palčivým zklamáním, že ho odmítla. Byla stejně rozpálená jako on. Možná ještě víc. Do jeho pokoje přišla dobrovolně. Teď asi chce, aby ji přemlouval a přesvědčoval.

Dřív by to byla pro Keegana hračka, ale teď po tom úrazu si nedůvěřoval. Zvlášť s tou pulzující bolestí v oku a ve slabinách.

„To je škoda. Už jsme přece dotáhli tu komedii dost daleko. Teď zrovna se ale na roli piráta, který svádí unesenou pannu, právě necítím. Co kdybychom si raději vlezli do postele a zahráli si na svatební noc?”

Nebylo to sice moc duchaplné, ale na nic lepšího se v té chvíli nezmohl. Okamžitě poznal, že přestřelil.

Jeho nevěsta na něj civěla s pootevřenou pusou a v obličeji se jí vystřídaly nejrůznější pocity: údiv, rozhořčení a nakonec vztek. Tváře se jí zbarvily temně do ruda. Napřímila se, takže teď temenem hlavy dosahovala do úrovně jeho brady.

„Děkuju, nechci,” řekla ledovým hlasem, který kontrastoval s ohněm v její tváři. „Myslím, že už bylo obojí té komedie až dost!”

Otočila se na podpatku a opět, jako předtím dole v sále, se zakymácela. Josh se natáhl, aby ji zachytil. Vztekle ho setřásla a odpochodovala ke dveřím.

Josh si zajel rukou do vlasů a trhl sebou, protože i tak jemný dotyk zesílil tlak uvnitř jeho lebky.

„Počkej, Cari!” vykřikl ostřeji, než měl v úmyslu. Ani omluva se mu moc nepovedla: „Podívej, je mi to líto, asi jsem tě špatně odhadl.”

Červené tváře jí ještě více ztmavly. „Já tebe taky.”

Vykročil k ní, ale ona ho prudce zarazila.

„Zpátky, Keegane. Nemám teď zrovna valné mínění o mužích. Nechtěj vědět, co si myslím o svalovcích posedlých sexem.”

Její opovržlivý tón Joshe rozzuřil. Neprojevil se sice jako příliš obratný svůdce, ale až dosud se zdálo, že mu Caři ochotně vychází vstříc. Pochopil však, že tentokrát prohrál.

„Máš pravdu, o to teď vůbec nestojím,” řekl mrazivým tónem, který ji vybízel k odchodu.

Odešla. I s těmi svými hloupými obručemi. Bouchla za sebou dveřmi, až Josh nadskočil. V hlavě mu bušilo. Odešel do ložnice a shodil ze sebe košili.

Cari 0’Donnellová patří přesně k těm ženám, kterým se ze zásady vyhýbám, pomyslel si naštvaně. Zřejmě není zvyklá se jen tak nezávazně pobavit a já o nic jiného zájem nemám. Zvlášť v tomto nejistém období. Vyženu ji co nejrychleji z hlavy i s celým tím nesmyslným večerem, rozhodl se zamračeně.

Na druhém konci dlouhé chodby došla Cari k podobnému závěru. Josh Keegan patří přesně k těm typům, kterým se ženská se špetkou rozumu v hlavě vyhne na sto mil. Je přehnaně sebejistý a zbytečně hezký. Zneklidňující. Je jako nebezpečný virus, který spaluje tělo horečkou. Celá se třese a v hlavě má zmatek. Ještě štěstí, že se ve zdraví dostala z jeho pokoje.

Dveře výtahu se otevřely a Cari se rozzuřeně vřítila dovnitř. Měla vztek i na sebe. Tála před ním jak čokoláda na slunci, připomněla si opovržlivě. Skoro se před ním plazila v roztouženém obdivu. Copak jí nestačilo, co jí provedl Edward? Musí ze sebe neustále dělat blázna? A tentokrát s úplně cizím člověkem! Kdy už konečně dostane rozum?

Vystoupila z výtahu. Chtěla být co nejrychleji doma. Netoužila teď po ničem jiném než hodit za hlavu dnešní hloupý večer, zahrabat se do svých knih a najít klid ve své milované alžbětinské době. Sir Francis Drake byl sice pirát a nemrava, ale měl úroveň. Ten by nikdy neřekl ženě, aby si vlezla do postele a…

„Jste slečna 0’Donnellová?”

Hluboký melodický hlas zpomalil Cariin energický pochod chodbou. Otočila se a poznala tu tmavookou ženu, jejíž tělo vyplňovalo černý trikot s kočičíma ušima způsobem, který Josh Keegan docela určitě ocenil.

„Ano, to jsem já.”

Žena se na Cari přátelsky usmála. „Jsem Lucy Falková z cestovní kanceláře Gulliver‘s Travels. Chci vám předat vaši cenu.”

Cari tupě zírala na obálku, kterou jí žena podávala.

„Je to plavba po moři,” pokračovala Lucy. „Svatební cesta pro dva.”

„Žádná svatební cesta nebude. Už toho bylo dost!”

Lucy její úsečná odpověď zaskočila. „Máte pravdu. Ale líbilo se nám, jak jste to hezky zahrála a taky váš kostým byl nejlepší.”

Cari nesrozumitelně poděkovala a vzala si od Lucy tlustou obálku. Věděla, že vypadá nevděčně, ale byla stále ještě celá nesvá ze setkání se slavným atlantským playboyem. V šatně si vzala kabát, přehodila si ho přes ramena, obálku nacpala do kapsy a vyšla ven z hotelu.

Spěchala k přilehlému parkovišti. Ostrý říjnový vítr jí roztočil kolem kotníků spadané listí a trochu zchladil rozpálené tváře. Když objevila své staré věrné auto a vecpala se i s krinolínou za volant, byla už celkem klidná.

Jen ji vyvádělo z míry, jak se jí pokaždé, když zastaví na červenou, vynoří před očima Keeganova tvář. Ve skutečnosti vypadá lip než na fotkách z novin, připustila neochotně. Fotografie nedokáže zachytit mahagonové záblesky v jeho vlasech ani kontrast zářivého úsměvu a opálené pleti.

S těsně semknutými rty projela městem a zamířila na jih.

O čtvrt hodiny později už opustila dálnici a projížděla ulicemi Billingsu, které byly z obou stran lemovány stromy. V této staré čtvrti bydleli většinou profesoři a studenti místní univerzity, kteří teď v hojném počtu prováděli různé vylomeniny při oslavách Halloweenu. Některé dvorky byly vyzdobené dlouhými pruhy toaletního papíru. Na stožáru před vchodem do areálu školy se nejisté kymácela židle s vycpanou figurínou, jež nápadně připomínala děkana obchodní katedry. Zaparkovala auto a s úlevou nalezla v okolí svého bytu pouze několik rozbitých tykví. Odhrnula si sukni na stranu, aby zdolala schody do svého bytu.

Přátelsky ji přivítal veselý zmatek jejího domova. Už mnoho let utrácela Cari mnohem víc za knihy než za nábytek. Police od zdi ke zdi přetékaly knihami a bojovaly o místo se spoustou zplených rostlin, o které Cari pečovala jako o vlastní děti. Další haldy knih a květináčů byly na podlaze a vytvářely z obývacího pokoje překážkovou dráhu. Jediným kusem nábytku byl kromě staré pohodlné pohovky psací stůl, a i na něm stálo kapradí vedle kupy knih. Na nepříliš bílých zdech visely barevné reprodukce z Muzea dějin a vědy a zarámovaný portrét dánského osadníka z bazaru.

„Ahoj, Van Dyku!” poslala mu polibek a prokličkovala obývacím pokojem do ložnice.

Svlékla si plášť a sáhla do skříně pro ramínko. Teprve potom si vzpomněla na obálku, kterou měla v kapse.

Vytáhla ji, zvědavě prolistovala obsah a vyňala lesklou brožurku. Při pohledu na obrázek v okouzlení zatajila dech.

Zářivě bílá jachta, jiskřící modř zálivu a členité pobřeží lemované vysokými palmami.

Otevřela brožuru a letmo prolétla očima tučně vytištěná písmena. Nassau. Saint Thomas. Ostrov Grand Cayman. Cancún. Desetidenní plavba za krásami minulosti ve veškerém přepychu, jaký jen může současnost nabídnout.

Okouzleně četla dál. Staré pevnosti, potopené poklady, mayské pyramidy, vybraná skupina deseti pasažérů, zkušený kapitán i posádka s šéfkuchařem světové úrovně.

Perfektní líbánky pro nadšeného milovníka historie, pomyslela si Cari s úsměvem. Idyličtější trasu by nevymyslela, ani kdyby si cestu naplánovala sama. Povzdychla si, obrátila na poslední stránku a podívala se na data odjezdu.

Nejbližší termín odjezdu je zítra odpoledne z Miami.

Dlouho nemohla od data odtrhnout oči, ale pak zavrtěla hlavou. Ne, nejde to. Nemůže si to dovolit. Museli by jí zaplatit i všechny výdaje, spojené s plavbou.

A co když je zaplatí?

Znovu začala zvědavě prohrabovat obálku. Ano, je tam všechno. Dokonce i taxík z letiště v Miami do přístavu, kde jachta kotví.

Ale ne, stejně to nejde. I kdyby měli ještě volnou kajutu, nemohla se přece jen tak sebrat a na deset dní odjet. Ne, teď ne. Odhodila brožuru na starobylou truhlu, která jí sloužila jako noční stolek, a začala si rozepínat nabíranou sukni.

A proč vlastně ne? Ten okamžitý nápad zpomalil pohyb jejích prstů. O grantu se dozví nejdřív koncem příštího týdne. Jestli ho dostane, nepůjde se příštích šest měsíců ani projít, natož aby odjela někam na prázdniny. A když ne, bude si muset hledat práci.

Ale ne. Je blázen, že o tom vůbec uvažuje. Má příliš mnoho práce a příliš mnoho životních nejistot, než aby se jela plavit po Karibském moři.

TŘETÍ KAPITOLA

Když se Josh probudil, pokoj byl prozářený sluncem a bolest už díky bohu odezněla. Zkřížil ruce za hlavu a z obého se radoval. Postupně začaly do jeho ospalé spokojenosti prosakovat vzpomínky na minulou noc.

Co se pamatoval, vždycky se rád předváděl a občas prováděl různé ztřeštěnosti. Například jednou si s jedním levákem vyměnili hole a diváci se mohli uchechtat, když sledovali jejich bláznivou hru. Kdysi dávno se Josh předvedl na turnaji pořádaném „přáteli životního prostředí”. Byli opravdu přátelští. S tak přátelskými nudisty ještě nikdy golf nehrál. Spálil se tenkrát na místech, které vystavoval slunci jen zřídkakdy. Ale včerejší noc překonala jeho nejbláznivější kousky. V jasném denním světle bylo těžké uvěřit, že si opravdu vyměnil falešný manželský slib s úplně cizí ženou před sálem plným diváků.

I když…

Včera večer se mu na chvíli zdálo, že z toho vyplynou nečekané výhody. Ještě nikdy předtím neochutnal tak sladce jemná ústa. Když o tom přemýšlel, nevzpomínal si, že by někdy tak bouřlivě reagoval na pouhý polibek.

Představa Cari 0’Donnellové znepokojila Joshe natolik, že zahnala jeho ranní únavu. Svaly se mu jeden po druhém napínaly a do žil se mu vlévala ozvěna včerejší touhy.

Josh se zamračil. Jak se mu Cari mohla takhle dostat pod kůži? Ty velké hnědé oči, hladká pleť a zlatohnědé vlasy by jistě zlákaly každého. Přes své provokativní kouzlo byla ta žena plná protikladů, které ho mátly.

Nastrojila se do šatů, které ji vydatně odhalovaly, a když si ji se zájmem prohlížel, červenala se jako školačka. Zpočátku se odmítala zúčastnit falešného obřadu, ale pak šla docela ochotně oslavovat do jeho pokoje. Tam se mu vrhla do náruče s takovým nadšením, až se celý rozpálil, a pak ho zničehonic odstrčila a zpražila několika jedovatými slovy.

Při této vzpomínce se ušklíbl. Jako sexem posedlý svalovec zřejmě došel k několika nesprávným závěrům, ale zaboha nevěděl, které to byly.

Potřásl hlavou a rozhodl se, že hodí Cari i ten celý incident za hlavu. Čekají ho důležitější věci. Vstal, objednal si snídani a šel nahý do koupelny. Čekal, až se ohřeje sprcha, a znovu probíral své včerejší plány.

Napřed zavolá do golfového klubu svému trenérovi Waltu Henshawovi a domluví si s ním hodiny.

Pak se odhlásí z hotelu. Vrátí se domů a posbírá všechny hole. Zůstal v hotelu včera večer jen proto, že nemohl v noci řídit auto. Tak za hodinu, nanejvýš za dvě, může být v klubu.

Už je načase, aby se naučil zasáhnout míček i s tou páskou přes oko. Lékaři mu dali padesátiprocentní naději, že se mu zcela vrátí zrak, ale nemůže jen sedět a čekat, jak to dopadne. Kdyby hraní odkládal moc dlouho, ztratil by tempo i chuť vyhrávat.

Vstoupil pod kouřící sprchu a nastavil tvář horkým bodavým střelám. Po delší odmlce zas pocítil pevné odhodlání. Toužil zas držet v ruce hůl a slyšet ten nádherný zvuk dobře odpáleného míčku. Zrovna vyšel ze sprchy a hodil na sebe župan, když se ozvalo silné zaklepání na dveře. Snídaně. Plný nedočkavosti, aby už začal se svým plánem, vešel do obývacího pokoje.

„Dobré ráno, pane Keegane.”

„Dobré ráno.”

Vytáhlý mladík v kaštanově hnědé číšnické vestě položil na stolek u okna stříbrný tác s konvicí kávy, košíčkem rohlíků a úhledně složenými novinami. Josh si od něho půjčil pero, k celkové sumě přidal tučné spropitné a na účet načmáral svůj podpis.

Číšník si dal lístek do kapsy a pak na Joshe váhavě pohlédl. „Nevadilo by vám, kdybyste se mi ještě jednou podepsal? Myslím jako autogram. Můj táta je váš velkej fanda.”

„Jistě,” odpověděl Josh vesele. „Jak se jmenuje?”

Za chvilku se za rozzářeným číšníkem zavřely dveře. Josh si nalil šálek kávy a rozevřel místní ranní noviny. Když zahlédl fotku na třetí straně v levém rohu, zaskočil mu hlt kávy v krku. Rychle polkl a zíral na obrázek.

Z fotografie na něj tupě hleděl soudce v zašlé, nakřivo posazené paruce. Odložil stranou šálek kávy, zvedl noviny a přečetl si text pod obrázkem.

Penzionovaný soudce nejvyššího soudu Benjamin Tyce III. byl zadržen poté, co projel svým vozem výlohou čistírny. Když byl obviněn, že řídil pod vlivem alkoholu, tvrdil, že se chtěl jen stavit pro košile.

„Proboha! Ten morous byl vážně soudce.”

Se smíchem nalistoval stranu dvanáct, aby si přečetl celý příběh. Když se dostal k poslednímu odstavci, úsměv mu z tváře zmizel.

Tyce proti svému zadržení protestoval. Dovolával se jakéhosi podivného zákona, vydaného více než před sto lety, podle něhož jako soudce nejvyššího soudu disponuje zvláštními pravomocemi. Státní zástupce je však přesvědčen, že obvinění před soudem obstojí.

S přivřenýma očima Josh znovu přelétl krátký odstavec. Podivný zákon? Výjimečné pravomoce? V srdci mu začaly rašit první výhonky nejistoty.

Co to sakra včera večer ten soudce vykládal? Že má neomezené pravomoce? Každý včetně Joshe to pokládal za dobrý vtip. Možná… zdá se, že to nebyl vtip. Jeho neklid zesílil do vážných obav. Josh vykročil k psacímu stolu a přitom stále zíral do novin, které držel v ruce. Vyškubl sluchátko a rázně vyťukal číslo svého dlouholetého přítele.

Když se Harry ozval, Josh se mu pokusil stručně sdělit obsah článku. Harry ho ovšem každou chvíli přerušil svými sžíravými poznámkami. Josh držel znechuceně sluchátko daleko od ucha, zatímco právník řval smíchy. „Až skončíš,” pronesl po chvíli ledově, zatímco Harryho koňské řehtání přecházelo do husího kejhání, „tak mi laskavě prozraď, jestli existuje možnost, že ten včerejší obřad byl právoplatný.”

„Je to docela možné,” odpověděl právník mezi dvěma skřeky. „Máme pořád spoustu různých zastaralých zákonů, které se nikdo neobtěžoval zrušit. „Víš, že si nesmíš v neděli uvazovat koně na levé straně ulice? Zřejmě proto, aby si metař mohl udělat přestávku a zajít do kostela.”

Josh se zaťatými zuby nabídl Harrymu několik míst, kam si on může svého koně uvázat. To jeho přítele opět rozesmálo.

„To je bomba,” lapal po dechu o něco později. „To se mi snad jen zdá. Počkej, až to povím Joaně.”

„To ať tě ani nenapadne! To by mi ještě chybělo, aby se o tom dozvěděla programová vedoucí zpráv CNN!”

„Ale no tak, Joshi, je to moje žena. Vždycky se tě přece snažila oženit. A jestli jí někdo tuhle historku vyfoukne, tak mě zabije.”

„Já zabiju tebe, jestli někdo tuhle historku zveřejní.” Josh se zhluboka nadechl. „Harry, ušetři mě. Konečně přestal ten virvál kolem mého zranění a já chci zase začít trénovat. Jestli bude hromada fotografů a kameramanů sledovat a rozebírat každý můj nepovedený úder, tak to nedokážu.”

Harryho hlas okamžitě zvážněl. Jako jeden z mála lidí byl totiž svědkem několika Joshových pokusů strefit se po nehodě do míčku.

„Neboj se, kamaráde, všechno ti zjistím. Dej mi taky číslo na tu tvou manželku. Možná se s ní budu potřebovat spojit. Jakže se jmenuje?”

„Caren 0’Donnellová,” odpověděl Josh ztuha. „Nechává si říkat Cari. A její číslo neznám.”

„Cože? Všichni jsme tě přece viděli, jak si ji odnášíš ze sálu směrem k výtahu. Nesnaž se mi namluvit, žes s ní nic neměl.”

„Ani náhodou. Moc jsem si to užil.”

„Aha. Tak se ji snaž vystopovat a já zatím prověřím, jaké má ten soudce vlastně pravomoce.” Na chvíli se odmlčel. „Asi si už taky přečetla tu historku v novinách. Možná bychom se měli trochu pojistit.”

„O čem to mluvíš?”

„Podívej se, já se specializuju na daně, ne na rozvody. Ale domnívám se, že rozvod by nemusel být tak snadný jako svatba. Jestli se ukáže, že ses opravdu oženil, měli bychom to vyřešit dřív, než tvoje manželka -”

„Přestaň už s těma manželkama!”

„- než slečna 0’Donnellová začne přemýšlet o takových věcech jako jsou alimenty a společné vlastnictví.”

Jestli se zajímá o moje peníze, pomyslel si Josh cynicky, když o chvíli později zavěsil, bude to pro ni nepříjemné překvapení. Dvě nákladné operace a s nimi spojené výdaje udělaly velkou díru do jeho úspor a veřejně známých výher. A do budoucna s žádným příjmem z profesionálního sportu počítat nemohl. Měl sice spoustu nabídek od výrobců sportovních potřeb, kteří chtěli, aby propagoval jejich výrobky, ale živit se vnucováním golfových bot ho nelákalo o nic víc, než předsedat dobročinným spolkům.

Zatraceně! Teď si nemůže dovolit žádné komplikace. Zrovna když se chystá, že začne znovu hrát.

S potlačovaným zoufalstvím vytáhl ze šuplíku telefonní seznam. Vyhledá v něm Cari a domluví si s ní na dnes odpoledne schůzku - a Harry musí být u toho.

Žádnou Cari ani Caren 0’Donnellovou však nenašel, jen sedmnáct C. 0’Donnellů. S proklínáním začal vytáčet.

Absolvoval jedenáct záznamníků, čtyři nesprávná čísla, jedno zavěšení a jeden přerušený hovor, ale k tomu, aby nalezl svou kořist, se nepřiblížil ani o píď. Žádný z hlasů na záznamníku mu nebyl povědomý. Cari si asi nahrála hlas nějakého přítele, aby zamaskovala, že žije sama. Nebo třeba ani nebydlí v Atlante.

Bubnoval prsty na desku stolu a snažil se vylovit z paměti útržky jejich konverzace. Říkala, že učila historii, vybavil si. Ale kde to sakra bylo? Billings!

Ve chvíli už měl na drátě vedoucího katedry historie. Dr. Edward Grant s ním zpočátku o své bývalé kolegyni nechtěl mluvit, ale Josh uměl navodit onu žoviální atmosféru „mezi námi chlapy”. A tak netrvalo dlouho a ten veledůležitý profesor rozvázal a poskytl mu povšechné a mírně zneklidňující informace o Caren O’Donnellové.

Podle Granta byla vynikající vědeckou pracovnicí - ovšem politováníhodně impulzivní. Opustila Billings před několika měsíci za pochybných okolností, a pokud je mu známo, je v současné době nezaměstnaná.

„No to je skvělý,” mumlal si Josh, když zavěsil. „Prostě skvělý.”

Jako varovná siréna se mu rozezněla v hlavě Harryho poznámka o společném majetku a alimentech. Nezdálo se mu, že by Cari byla ten typ, co jede po penězích, ale včera večer ji také špatně odhadl. Přepadlo ho tušení, že to brzy může být ještě mnohem horší.

Rozhodl se, že počká na zprávy od Harryho, a teprve pak vyhledá Cari na adrese, kterou vymámil z Granta. V každém případě musí tu věc dát rychle do pořádku, aby se mohl zabývat jenom vlastním životem.

O dvě hodiny později mířil Josh ve svém dvousedadlovém kabrioletu na jih k Billingsu a zápasil s touhou zadupat plyn až do podlahy. Takový nesmysl!

Podle litery zákona je opravdu ženatý! S ženskou, se kterou si vyměnili asi šest vět. Možná tucet, ale víc to nebylo. No, brzy si spolu ještě popovídají. Až ji požene k právníkovi, kterého mu Harry doporučil, aby se rychle a v tichosti rozvedli.

Svíral volant, až mu zbělely klouby. Sjel z dálnice a projížděl ulicemi mezi vysokými duby a magnoliemi. Brzy objevil dům, který hledal.

Když zaklepal na dveře, otevřela mu malá šedovlasá žena. V ruce držela konvici na zalévání květin. Když zahlédla Joshův zachmuřený výraz a pásku přes oko, přes tvář jí přeletěl stín obav.

„Přejete si?”

S páskou nic dělat nemohl, a tak se alespoň pokusil vyloudit úsměv. „Hledám Cari 0’Donnellovou. Řekli mi, že tu bydlí.

Jeho úsměv trochu zmírnil její odměřenost. „Ano, bydlí tu.”

„Omlouvám se, že jsem sem tak vpadnul. Vy jste paní-?”

„Wilderová. Jsem Cariina sousedka.” „Je Cari doma?”

Také se pokusila o úsměv, nicméně zůstala opatrná. „Jste její přítel? Nebo snad příbuzný?”

Josh chvíli přemýšlel, a pak se rozhodl pro přítele. „Jsem Josh Keegan,” dodal a vytáhl z kapsy průkaz, aby potvrdil svou totožnost.

Paní Wilderová vykulila hnědé oči. „Josh Keegan? Ten golfista? Minulý měsíc jsem četla v novinách o vás a Jessice Hopeové -” Zakryla si rukou ústa. „To už skončilo, že?”

Ve skutečnosti to ani nikdy nezačalo, ale ani Josh, ani slavná hvězda oblíbeného televizního seriálu o tom nedokázali přesvědčit novináře.

„Ano, skončilo. Je Cari doma? Rád bych s ní mluvil.”

Josh pohlédl sousedce přes rameno a mimoděk se pousmál, když uviděl cosi nepopsatelného, cosi mezi veřejnou knihovnou a tropickým deštným pralesem. Zdá se, že ani nemá žádný nábytek, pomyslel si.

To je paráda. Tak jeho - to slovo se mu vzpříčilo v hrdle - jeho žena je bez práce a zřejmě ani neoplývá žádným viditelným majetkem. Takže Harryho pesimistické předpovědi, že ho rozvod přijde draho, by se velice snadno mohly naplnit. Josh opět přenesl svou pozornost na paní Wilderovou, která teď překypovala touhou mu pomáhat.

„Cari bohužel doma není. Volala mi dnes brzy ráno a byla celá vzrušená z toho, že vyhrála dovolenou.”

„Dovolenou?”

„Nějakou plavbu nebo co. Musela ihned odjet, aby stihla loď, a poprosila mě, abych jí zalévala kytky.”

O deset minut později si to Josh hasil zpátky po dálnici směrem na sever. Zatraceně! Zdá se, že uvízl v pěkné kaši. Ta malá hnědooká ženská, kterou ani nezná, mu obrací celý život naruby.

Po krátké zastávce v cestovní kanceláři Gulliver‘s Travels zaparkoval se skřípotem brzd na parkovišti před starobylým cihlovým blokem kanceláří. Zajel na místo rezervované pro Harryho společníka a vběhl dovnitř. Vyjevená sekretářka ho rychle zavedla do ořechem vykládané svatyně.

Harry pak mlčky naslouchal, jak mu zničený Josh líčí stav věcí, a zamyšleně si kousal spodní ret.

„Tahle plavba by nám mohla všechno ulehčit,” řekl, když Josh skončil. „Jestliže odjela brzy ráno, jak tvrdí její bytná, možná ještě neviděla noviny.”

„No a co?”

„Rozjeď se hned za ní,” naléhal Harry. „Bude zaskočená. Dáš jí už sepsanou smlouvu a můžete se narychlo rozvést, hned jak se vrátí domů. Anebo,” rozsvítily se mu oči, „ještě dřív. Máš plán té její cesty?”

Josh hodil na stůl balíček, který sebral v cestovní kanceláři. Harry z něj vyhrabal lesklou příručku a začal ji studovat.

„Už to mám. Za sedm dní kotví loď v Cancúnu. Uspořádáme hezký a rychlý mexický rozvod.”

„Počkej…”

„Půjde to, Joshi, věř mi. Spojím se s jedním svým kolegou, specialistou na rozvody, a pověřím ho, aby tam všechno připravil. Nebudeš muset udělat nic jiného, než si zaskočit se svou ženou -” zachytil Joshův zachmuřený výraz „- tedy se slečnou 0’Donnellovou přitančíš na úřad dřív, než si to stačí rozmyslet.”

„Víš určitě, že mexický rozvod platí i ve Státech?”

„V každém státě je to jiné. Musím překontrolovat stát Georgia, ale jsem si téměř jistý, že to bude v pořádku.”

„Téměř?”

„Podívám se na to,” zopakoval Harry svůj slib. Josh se zachmuřil ještě víc a prohrábl si rukou vlasy. „Nelíbí se mi to.” „Proč ne?”

„Nezdá se mi to správné.”

„A být ženatý s úplně cizí ženou se ti snad zdá správné?”

Na to Josh nenašel odpověď.

„Běž domů,” naléhal Harry. „Sbal si pár věcí a dožeň svou nevěstu zítra v… kde ta loď poprvé kotví? V Nassau. Vysvětli jí situaci a snaž se získat její souhlas. Bude rozvedená dřív, než si stačí uvědomit, že byla vlastně vdaná.”

Cari pokrčila nohu, malátně se protáhla a dala si ruce za hlavu. Horký vzduch se chvěl na její nahé pokožce.

Kdesi ve vzdáleném koutku své mysli si uvědomovala, že tyhle žhavé paprsky tropického slunce mohou být zdraví škodlivé. Až vstane, bude zřejmě taky litovat, že popíjela tu pestrou směsici rumu a ovocných šťáv, kterou ji namíchal stevard, když se před chvílí vrátila na loď. Ale v téhle chvíli ji ani jedno ani druhé nijak nevzrušovalo.

Už hezkých pár měsíců nezažila takové naprosté uvolnění. Dokonce ani neměla v ruce knihu! Ta ležela na nablýskané dřevěné palubě vedle lehátka spolu s opalovacím olejem, froté pláštěm a slunečními brýlemi. Nastavila tvář slunci a těšila se z toho, jak příjemně hřeje.

Připadala si jak ve snu. Povaluje se na palubě soukromé jachty, jakou neměl ani Onassis. Za chvíli se vydá dolů do kajuty dvakrát větší než její byt a připraví se na večeři. Cítila se téměř provinile, když jí kapitán ukazoval její apartmá pro novomanžele, jak to žertem nazýval. Uklidnila se, až když jí vysvětlil, že jinou volnou kajutu nemá.

Zvědavě prozkoumávala neuvěřitelně přepychové ubytování. Všechno tu bylo z lesklé mosazi a teakového dřeva. Obrovskou postel pokrýval hektar saténu v barvě světlého šampaňského. Bar byl vybaven značkami jako Courvoisier a Glenlivet. Vířivá vana byla pro tři k sezení a pro dva na spaní. Cedrem vykládaná skříň těch pár Cariiných svršků spolkla jak malinu. Díky bohu, že si včera ráno hodila do kufru i své jediné slušné společenské šaty, spolu se spěšně posbíranou hromadou letního oblečení a asi tuctem odborných knih. Jak zjistila, na palubě Nautilu III se člověk musí na večeři obléknout. A nejen na večeři.

Když včera odpoledne chvíli před odjezdem spěchala po lodním můstku, uvítalo ji takové množství diamantových prstenů, hedvábných šál a bílých plátěných obleků, až ji to téměř vyděsilo. Na klidu jí nepřidalo ani zjištění, že sedí u stolu s jediným svobodným účastníkem plavby - s třináctiletým chlapcem v nažehlených bílých kalhotách, námořnickém saku a se zlatou náušnicí v levé nosní dírce. Přestože jeho prarodiče byli příjemní lidé, vnuk zaujal jednoznačný postoj - pokud ho vůbec donutili k hovoru, většinou jen nadával, že s nimi musí trávit prázdniny na téhle pitomé lodi, místo aby jel s kamarády na fotbalové soustředění.

Erikova rozmrzelost u večeře však nenarušila její potěšení z cesty. Zatím to byla plavba plná objevů.

Včera nadšeně pozorovala, jak slunce zapadá do stříbřitého moře a večeřela pod klenbou plnou hvězd.

A dneska se procházela úzkými, přecpanými uličkami Nassau, hlavního města Baham. Protože neměla žádné peníze, vyhnula se luxusním obchodům na hlavní třídě, a místo toho strávila nádherné dopoledne blouděním v postranních uličkách a obdivováním krásných starých domů v pastelových barvách. Odpoledne se jejím vrcholným zážitkem stala návštěva pevnosti Montagu a Blackbeardovy bašty, což byla mechem obrostlá ruina, kterou údajně postavil pirát Edward Teach.

Znovu se protáhla a trochu se zamračila, když si vzpomněla na jiného piráta. Blackbeard také unášel ženy a užíval si s nimi, ale na Joshe Keegana neměl. Zalitovala, že mu to nedovolila - totiž aby si s ní užíval.

Ale no tak, 0’Donnellová, napomínala se. Máme devadesátá léta. Nikdo, kdo má trochu rozumu, se už dávno nevrhá do náhodných známostí na jednu noc. Ne žeby snad někdy něco takového dělala, povzdechla si. Šetřila si to. Pro Edwarda.

Pokrčila nos nad svým směšným omylem a přestala myslet na muže a na sex. Má před sebou devět dní, které stráví v nepředstavitelném přepychu u sluncem zalitých ostrovů. Prozkoumá exotické přístavy. Bude popíjet barevné rumové drinky a radovat se z-labužnických jídel, připravovaných lodním šéfkuchařem. Bude spát na slunci a nabírat energii.

Zrovna začala usínat, když nad ní zaburácel hluboký hlas.

„Slečna O’Donnellová?”

Přidržela si ruku, aby si zakryla oči před rudým kotoučem slunce, a mžourala na rozmazanou siluetu. Enrique. Tak se jmenuje. Hlavní stevard, jediný muž na palubě s tak širokými rameny. Předtím jí přinesl ten báječný drink a slíbil jí, že ji naučí zacházet s elektronicky ovládaným masážním přístrojem v dokonale vybavené tělocvičně. Cari moc na cvičení nebyla, ale masáž - to jí znělo přímo božsky.

„Ahoj, Enrique. Tak půjdeme dolů a ukážeš mi to? Potřebovala bych se celá uvolnit.”

Natáhla se pro svůj plášť, vstala a čekala, až jí ustoupí z cesty. Místo toho se nad ní tyčil s nehybností monolitu.

Vylekaná Cari ustoupila - lépe řečeno, pokusila se o to.

Přitom se uhodila o roh lehátka a ztěžka dopadla zpátky. Hřbetem ruky si zastínila oči a mžourala na postavu nad sebou. Teprve pak si všimla, že na sobě nemá bílou uniformu, ale světle hnědé kalhoty a červené triko. Zaklonila hlavu dozadu a udiveně vyjekla, když tu opálenou tvář poznala.

„Co tady proboha děláš?”

Josh sevřel obě ruce v pěst. Svářily se v něm protichůdné pocity. Konečně, po čtyřiadvaceti rušných hodinách, dohnal svou nevěstu. Když ji viděl naposledy, byla sešněrovaná v korzetu a vyčesané vlasy dodávaly jejím jemným rysům vznešenost, která ladila s jejími šaty. Vypadala ďábelsky svůdně.

Ted měla na sobě střízlivé staromódní plavky. Dlouhé, větrem rozfoukané vlasy s ofinou jí skoro zakrývaly nos i hnědé oči, rozšířené údivem. Tvářila se znepokojeně a vystrašeně. Ale vypadala nádherně.

Josh neočekával tu divokou touhu, která se ho zmocnila, když se Cari ospale, jak štíhlá kočka, protáhla na lenošce. Stejně tak ho překvapil prudký, nesmyslný vztek, když si představil, jak se s někým někde… uvolňuje!

„Kdo je ten Enrique?”

Jeho otázka zazněla jak šlehnutí bičem. Překvapeně zamrkala. „Enrique je stevard. Co tu proboha děláš?”

Stevard? Josh potřásl hlavou. Asi má zas moc bujnou fantazii a všechno je jinak. Co se to s ním sakra děje, že ho tahle ženská pokaždé vyvede z míry? Nad levým okem se mu opět rozbušila tupá bolest.

„Musíme si promluvit. Proto jsem přijel.”

Po této strohé odpovědi se přikrčila, oběma rukama si přitiskla plášť k hrudi a upřeně se na něj zadívala.

„O čem? Stalo se něco?”

Josh se rozhlédl po nablýskané palubě. Ze vzdálenosti několika metrů je zvědavě pozoroval mohutný tmavovlasý muž v bílých kalhotách. To bude jistě Enrique.

„Nepodařilo se jim vybrat peníze?” Cariin hlas plný obav přitáhl opět Joshovu pozornost k její tváři. Oči se jí pod nadýchanou ofinou rozšířily a připomínaly teď dvě velká kola čokolády. Když okamžitě neodpověděl, zatvářila se ještě víc vyděšeně.

„Snad si nemyslí, že ručíme za těch deset tisíc. To přece nejde! Já žádný peníze nazbyt nemám!”

Jako dva obrovské gongy zaduněly Joshovi v uších Harryho hrozivé předpovědi. Zhluboka se nadechl, zavřel oči a snažil se nevnímat ostrou bolest na čele.

„Nepůjdeme raději dolů? Tam si můžeme v klidu promluvit tak, aby nás nikdo nerušil.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Já že jsem vdaná?”

Cariin výkřik se odrazil od zeleně mramorované zdi kajuty. V šoku na něj zírala, ale vzápětí se jí zmocnila nedůvěra.

„To přece není možné! A s tebou!”

Zatrpkle pozvedl obočí. Asi se ho dotkla. Byla však příliš ohromená, než aby se o to starala.

„Podívej, neber si to osobně. Nechci se vdávat za nikoho. Minimálně v nejbližších devadesáti letech.”

Neodpověděl, jen se zády opřel o nefritově zelenou pohovku. Ruce si dal do kapes a pozoroval ji přimhouřenýma očima. Vlastně okem.

„Jak mohla být naše svatba právoplatná?” stále tomu nemohla uvěřit. „Ten soudce byl přece namete-nej. A nic jsme nepodepsali.”

„Bohužel to tvrdí dva nejdražší právníci z Atlanty.”

„Právníci? Panebože!”

Cari se otočila a začala přecházet z jednoho konce kajuty na druhý. Při každém nervózním kroku se jí bosá noha zabořila do světlého plyšového koberce.

„Nemůžu si dovolit žádné drahé právníky. Nemůžu si dovolit vůbec žádné právníky. Nebudu mít ani na chleba, jestli…”

Napadlo ji něco hrozného. Otočila se ke svému… manželovi: „Kolik vyděláváš ročně?”

Ani se nepohnul, nezměnil svůj nedbalý výraz ani mrknutím oka. Ale jako by celou jeho tvář pokryla ocelová maska. Zabodl do ní pohled, kterého by se zděsila, kdyby ji ovšem nerozptyloval ten příšerně svíravý pocit v žaludku. „Proč?”

Myslela na všechny ty titulky v bulvárních novinách, takže si nepovšimla ani neobvyklého chladu v jeho hlase. „Určitě hodně, co?”

Sveřepý výraz jeho tváře jen potvrdil její nejhorší obavy.

„Víc než hodně, topíš se v penězích.”

„Ne tak docela,” odpověděl nebezpečně pomalu.

Znovu začala zoufale pochodovat po kajutě. „To je konec! Budou si myslet, že lžu. Že jsem ve své žádosti neuvedla, kolik mám doopravdy peněz.”

„V jaké žádosti?”

„To je můj konec,” opakovala a dala se opět do šíleného pochodu. „Jestli někdo zjistí, že jsme se vzali, můžu na ten grant zapomenout. I na svou -”

Dvě ruce ji chytly za předloktí, aby ji zarazily. „O čem to sakra mluvíš?”

„O svém grantu!” zakvílela.

Oko se zlatými tečkami na ni pronikavě pohlédlo. „O jakém grantu?”

„Požádala jsem Historické centrum v Atlante o finanční výpomoc. Abych mohla dokončit svůj doktorát. Podpora se dává podle zásluh a potřebnosti. Nedostanu ji, jestli můj příjem, nebo příjem -” před dalšími slovy se zarazila „- mého manžela překročí životní minimum.”

Prohlížel si ji a na tváři mu zacukal sval. Cari viděla, že je Josh nervózní, ale měla dost starostí s tím, aby přemohla zoufalství, které ji zaplavovalo.

Jestli nedostane grant, nedokončí práci včas. Během jejich posledního bouřlivého setkání ji Edward varoval, že jí termín neprodlouží. Pokud on bude vedoucím oddělení, tak nemá naději. Kretén jeden!

Josh jí pevně sevřel ruce a vrátil její myšlenky z nedávné minulosti zpátky do žhavé současnosti. Pohlédla do jeho napjaté tváře a přemýšlela, jak se vymotat z této nečekané a nepříjemné situace.

„Třeba bychom mohli dosáhnout zrušení sňatku,” navrhla zoufale. „Nebo to platí jen pro katolíky?”

„Nemám zdání.”

Prsty se dotkla jeho červeného trika. „Už vím! Tvůj přítel, Billy Bob! Mohl by přes legislativu prosadit návrh na zrušení toho nesmyslného zákona.”

„Cari…”

„Ale musí to udělat rychle. Výbor pro udělování grantů zasedá příští týden v pátek. Zavolej mu. Teď hned.”

„Poslouchej mě, Cari, existuje jednodušší řešení. Můžeme se rozvést.”

Víření jejích myšlenek se okamžitě zastavilo. „Rozvod…?“

Přikývl. „V Cancúnu. Začátkem příštího týdne, až tam tahle loď zakotví.”

Teprve později si Cari uvědomila, že její instinktivní odpor nevycházel z rozumu, ale ze srdce. Teď jen polkla, aby zahnala pachuť čehosi zkaženého.

Rozvod - to slovo se odráželo od prázdnoty v její mysli.

Bude rozvedená.

Ještě dřív, než se doopravdy vdá.

Ta nepříjemná myšlenka pronikla až do nitra její zoufale romantické duše. Představa rozvodu narazila na její mírně zkalené iluze o lásce a manželství, které trvají celý život. Připadala si jak největší idiot, protože měla chuť se rozbrečet.

Josh sledoval odraz pocitů na její tváři. Musel zatnout zuby, aby nezaklel. Ještě před dvěmi minutami si byl jistý, že se splní Harryho nejhorší předpovědi. Teď si nebyl jistý vůbec ničím. Ale nejvíc ho zaskočilo, že náhle zatoužil Cari obejmout a utěšovat ji. V hlavě cítil tak pronikavou bolest, že skoro neviděl, ale její zoufalství mu neuniklo. Ani proud slzí, který jí zalil oči. Divoce zamrkala a vymanila se z jeho sevření.

„Promiň,” zamumlala, tváře zčervenalé rozpaky. „Nevím proč, ale rozvod mi připadá jako něco… ošklivého a nepříjemného.”

„Nemusí být nepříjemný ani ošklivý, když to provedeme rychle.”

„Správně. Rychle a bezbolestně,” usmála se statečně. „Jako naše svatba.”

„Přesně tak.”

Zastrčila si ruce do kapes a otřásla se. „Tak dobře, jak to provedeme?”

„Vzpomínáš si na Harryho? Ten s těmi rohy a ocasem.”

„Ano, vzpomínám.”

„Tak ten už zařizuje všechno se svým kolegou, který má kontakty v Mexiku.”

„Nebudeme potřebovat pasy? Nebo doklad o sňatku?”

„Harry vypracoval dokument, který potvrzuje platnost našeho manželsví. Když jsem od něj ráno odcházel, šel si zrovna pro soudcův podpis. Slíbil, že mi ten dokument pošle faxem, hned jak bude podepsaný a ověřený notářem.”

„A nic víc nepotřebujeme?”

„Podle Harryho kolegy ne.”

„No, takže je všechno zařízené.”

Josh se zhluboka nadechl. „Všechno ještě ne. Musíme požádat o rozvod minimálně pět dní před stáním. Harry získal na mexickém konzulátu formuláře, které musíme co nejdříve podepsat a odeslat.”

Přikývla a Josh nemohl pochopit, proč se kvůli jejímu okamžitému souhlasu cítí tak provinile. Chtěla se rozvést stejně rychle jako on. Sáhl do zadní kapsy a vytáhl složené papíry.

„Tak si to prostuduj a já zatím seženu kapitána a zajistím si kajutu.”

Udiveně povytáhla obočí: „Kajutu? Ty pojedeš s námi?”

„Vadí ti to snad?”

„Ale ne, nevadí,” odpověděla a snažila se zakrýt překvapení. „Jen jsem si myslela, že se setkáme až za týden v Cancúnu.”

Přesně to by si přál i Josh. Získat její podpis a setkat se s ní až v Mexiku, kde se rozvedou. Ale týden je dlouhá doba. Když vezme v úvahu, jak je Cari impulzivní, nemohl vůbec tušit, co během toho týdne provede. Může si všechno rozmyslet. Nebo jí to někdo rozmluví. Harry i jeho kolega Joshe svorně nabádali, ať se raději drží v její blízkosti až do doby, než loď zakotví v Cancúnu.

„Tak se na to podívej a až se ubytuju, tak si o tom promluvíme.”

Když odcházel, stála uprostřed kajuty a prohlížela si prázdné formuláře.

Asi o čtvrt hodiny později byl zase zpátky v podpalubí. V jedné ruce nesl koženou tašku, v druhé zmuchlaný fax. Když klepal na lesklé dřevěné dveře, měl přísně sevřené rty.

K čertu! Celá situace se ještě víc zamotala.

Zaklepal znovu a silněji. Když se Cari neobjevila, strčil do zámku klíč, který mu předal kapitán, a vešel dovnitř. Pravidelné bubnování sprchy mu vysvětlilo, proč se neozývala.

Hodil tašku a fax na koženou pohovku a přešel po světlém koberci k baru, který byl zabudovaný do lodní přepážky na pravém boku. Impozantní sbírky značkových alkoholických nápojů si ani nevšiml, a do masivní koňakové sklenky si z kohoutku natočil trochu vody. Zalovil v kapse u kalhot a vytáhl pilulky, které mu předepsal doktor. Ty zatracený prášky nenáviděl, ale nechtěl dopustit, aby se bolest rozvinula až do konečného stadia, kdy míval pocit, jako by mu někdo bušil železnou palicí do hlavy. Musí přece ještě Cari seznámit s nejnovějším vývojem jejich prapodivného manželství. Spolkl pilulky. Na zdraví jeho manželky.

Zatímco čekal, než tablety zaberou a Cari vyjde z koupelny, rozhlížel se po přepychovém apartmá. Předtím si nevšiml žádných podrobností. Teď viděl, že kajuta zabírá celou šířku jachty. Jedné polovině pokoje dominovala široká postel, ukrytá v moři bledě zlatého saténu. Druhá polovina sloužila jako obývací pokoj. Nefritově zelenou koženou pohovku doplňovala křesla a uprostřed stál masivní dubový stolek. Zadní lodní přepážku z velké části zabírala soustava nejmodernějších technických zařízení pro ukrácení volného času. Napravo byly posuvné skleněné dveře, které vedly na malou soukromou palubu s úchvatným výhledem na tyrkysovou zátoku.

Josh se už několikrát plavil na luxusních jachtách. Strávil týden na moři u kalifornského pobřeží na lodi jedné filmové hvězdy, která byla shodou okolností i golfovým fanouškem. Párkrát rybařil na Floridě s bohatým obchodníkem se sportovními potřebami. A jednou dokonce po nějaké dobročinné události ve Washingtonu večeřel na palubě lodi Sequoia s americkým prezidentem. Avšak Nautilus III všechny ostatní lodě včetně prezidentské jachty o třídu převyšoval.

Vrtalo mu hlavou, jak si mohou Gulliver‘s Travels dovolit rozdávat tak nákladné ceny, jako je plavba na této lodi. Jistě dostali velkou slevu. Z toho, co včera viděl během své krátké návštěvy, bylo zřejmé, že se v agentuře čile obchoduje, ale i tak…

Jeho pohled padl na složené papíry na psacím stole v rohu obývacího pokoje. Došel ke stolu a rozložil je.

Podepsala to. Bez diskuse a bez jakýchkoli požadavků.

Josh očekával, že ho při pohledu na její podpis zaplaví úleva, ale ucítil jen podivnou nespokojenost. A zvláštní očekávání. Poprvé od té nešťastné nehody ucítil v žilách ozvěnu své bývalé vitality. Věděl, že tu dychtivost vyvolalo jeho rozhodnutí, že začne znovu hrát. Hned jak se vyřeší tahle záležitost s Cari, pustí se do všeho, co si včera ráno naplánoval.

Prášky zabraly, zvuk tekoucí vody konečně utichl a Josh měl opět všechno pod kontrolou. Čekal, až se objeví jeho brzy-už-bývalá manželka.

O chvíli později prošla dveřmi, hlavu zabalenou v jednom bílém ručníku, tělo v druhém. Široký bílý pruh omotaný kolem jejího štíhlého těla skrýval sice mnohem víc než ty modrobílé pruhované plavky, ale tak nějak… jinak.

Míň upjatě.

A svůdněji.

Joshovi chvíli trvalo, než pochopil, že to náhlé bušení ve spáncích nemá nic společného s jeho zraněním. Nebyla to jen vitalita, co cítil ve svých žilách při pohledu na její vlhce se lesknoucí ramena. Bláznivě zatoužil slíbat jí ty kapičky z kůže, pomalu, jednu po druhé.

Odkašlal si hlasitěji, než měl v úmyslu. Cari leknutím napůl vyskočila ze svých ručníků.

Joshovi zas vyskočilo srdce z hrudi a usadilo se někde v blízkosti ohryzku.

Strhla si ručník z vlhkých, rozcuchaných vlasů a sjela ho divokým pohledem: „Tak podívej, Keegane, možná, že jsme něco jako manželé, ale to tě neopravňuje, abys sem vpadnul, kdy se ti zachce. Co kdybys zaklepal, příště až -”

Zarazila se a pohled jí potemněl do hrozivě zamračeného výrazu: „Počkej, ale já docela určitě vím, že jsem zamykala, než jsem šla do sprchy. Jak ses sem dostal?”

„Mám klíč.”

„Jak to, že máš klíč?”

„Dal mi ho kapitán. S faxem od Harryho sekretářky, který přišel palubní poštou.”

Naklonila hlavu na stranu, až se jí svezly mokré vlasy barvy obilí k jednomu rameni. „Asi mi něco uniká. Proč by měl -” Hnědé oči se jí rozšířily hrůzou, když jí ta došlo. „Proboha, to ne!”

„Přesně tak,” potvrdil jí Josh. „Kapitán si přečetl fax a dozvěděl se o naší nedávné svatbě. Mimochodem, posílá ti své nejsrdečnější blahopřání.”

„On si myslí, že jsme opravdoví manželé?” vyjekla.

„My jsme přece manželé,” připomněl jí Josh. A pak vypustil další bombu. „Naneštěstí zaslechlo náš rozhovor i několik pasažérů.”

„Ach, ne. Takže si teď všichni na lodi myslí, že jsme manželé?”

„Vždyť je to pravda.”

„Přestaň s tím!” zhluboka se nadechla, aby se uklidnila.

„A co říkali na to, že se budeme rozvádět?” „No…“

Pohlédla na něj s podezřením: „Řekls jim to přece, ne?”

„Ne.”

„A proč ne?”

Josh si prohrábl vlasy. „Je to čím dál složitější.”

Cari zaúpěla. „Chci já to vůbec slyšet?”

Přestože byl sám znechucen posledním vývojem událostí, zacukal mu v koutku úst úsměv. „Řekl bych, že asi ne.”

Klesla na roh postele a stále svírala oběma rukama ručník. „Tak povídej.”

„Jestli se provalí něco o naší svatbě nebo rozvodu, sesypou se na nás novináři jak moskyti lačnící po krvi. Za Nautilem poplují lodě plné reportérů a nad námi budou ve dne v noci hučet televizní vrtulníky. Po celou dobu plavby nebudeme mít ani chvíli klidu a soukromí.”

„To bude krása.”

„Napadl mě jediný způsob, jak se vyhnout záplavě novinářů a reportérů. Nechal jsem kapitána a cestující v domnění, že jsme na svatební cestě, a poprosil je, aby chránili naše soukromí.”

Její tvář se naplnila úžasem: „Takže si teď všichni myslí, že jsme na svatební cestě?”

„A nejsme snad?”

Otevřela pusu. A zase ji zavřela. A opět otevřela.

„Podívej se, nejsem z téhle podivné situace o nic šťastnější než ty,” řekl jí Josh.

Vjela si rukou do mokrých vlasů a ofina jí zůstala trčet nad čelem jako koruna. Josh napjatě očekával, jak bude reagovat na další pokračování jejich soukromého seriálu.

„Už se mi z toho trochu motá hlava,” řekla konečně. „Během posledních dvaceti minut jsem se vdala, rozváděla a teď zas jedu na svatební cestu. Jen tak pro zajímavost, kdy budu zase volná?”

„V Cancúnu, podle plánu. Když do té doby udržíme všechno pod pokličkou, mohli bychom z toho vyváznout relativně bez úhony. Do té doby jsme spojeni svazkem manželským.” Rozhlédl se po kajutě. „Teoreticky, samozřejmě.”

Rozhořčeně vyskočila: „Tak počkej! Společná kajuta nebyla součástí dohody. Ne že bychom si vůbec něco dohodli, ale tohle by určitě nešlo.”

Josh pokrčil rameny. „Dovedeš si vymyslet nějaký logický důvod, proč by manželé na svatební cestě měli mít oddělené kajuty?”

Kousala si spodní ret, evidentně nešťastná, ale neschopná vymyslet jiné řešení.

„Tak dobře,” přiznala porážku se zbytkem elegance. „Ale já jsem tu byla první, takže postel je moje. Ty můžeš spát na gauči.”

Josh si nemohl pomoci. Vypadala tak příšerně upjatě, i přesto, že byla rozcuchaná a napůl nahá. Vklouzl do své známé role a líně se pousmál.

„Ta postel je dost velká. Víš jistě, že se se mnou o ni nechceš podělit?”

S údivem sledoval ruměnec, který jí zalil ramena, pak krk a nakonec tváře. Nedokázala by skrýt své city, ani kdyby měla přes hlavu pytel na golfové hole. Ale teď už věděl, že rozpaky nijak neoslabují její schopnost říct všechno přímo a bez vytáček.

„Řeknu ti to na rovinu. Ať už jsme manželé nebo nejsme, nemám v úmyslu… si s tebou vlézt do postele a hrát si na svatební noc…”

„Řeklas to dost jasně,” jeho úsměv se rozvinul do potměšilého úšklebku. „Já se tedy budu snažit ne-předvádět své vyděšené zajatkyni zhýralého piráta.”

Její zrůžovělé tváře znovu zaplály jasnou červení: „To se tedy snažte, pane Keegane. A pořádně!”

„Nezapomeň, že jsme na svatební cestě. Nemyslíš, že bys mi měla říkat Joshi?”

„Napadá mě několik možností, jak ti říkat,” zamumlala. Ještě chvíli si zaraženě hryzala ret, pak se na něj zpříma podívala. „Tahle situace je už dost složitá. Nezhoršuj ji ještě tím, že kvůli mně budeš plýtvat svým neodolatelným šarmem. Já nepatřím do tvého světa. Nevím, jak se mám chovat… a co mám říkat.”

„Myslím, že to víš moc dobře,” odpověděl a cítil, že ho usadila.

„Když mě omluvíš, obléknu se na večeři. Pak můžeš jít do koupelny ty.”

S hlavou vysoko zdviženou došla ke’skříni, stáhla z ramínka nadýchané žluté šaty a zmizela v koupelně.

Cari brzy zjistila, že vůbec neodhadla, jak velké těžkosti vyplynou z jejich absurdní situace. Vzrůstaly přímo geometrickou řadou.

Oblékla se do kanárkově žlutých sifonových šatů s hlubokým kulatým výstřihem, namalovala se a vlasy si vyčesala nahoru.

Když se s Joshem vystřídali, snažila se nevnímat zvuky, které vycházely z koupelny. Nikdy předtím ji nenapadlo, že čekat na muže, který se sprchuje, může být tak intimní věc.

Josh si broukal nějaký známý bluesový nápěv, jeho sytý baryton přehlušil pleskání vody. Cari si mnula paži, aby zahnala vzrušení, které v ní vyvolával jeho hlas. Když zaslechla, jak mu upadlo mýdlo, znovu pocítila mravenčení po celém těle. Okamžitě se jí vynořila představa jeho pevného svalnatého těla pod vrstvou zpěněného mýdla.

lezce polkla a zabořila se dojemné kožené pohovky. To je šílenství. Vždyť se jí ani nelíbí. Zas až tak moc. Tak proč si ho představuje, jak nemá na sobě nic než pásku přes oko a mýdlovou pěnu?

Zatímco bubnovala prsty do opěradla lenošky, snažila se přenést své myšlenky do šestnáctého století. Naneštěstí pokaždé, když si představila šlechtice v prolamovaném kabátci s bílým límcem a v těsných renesančních kalhotách se vzdouvajícím se poklopcem, jako by z oka vypadl jednomu lotrovi z dvacátého století.

Cari se rozhořely tváře, protože se v myšlenkách dostala na dost ožehavé téma. Ve středověku měly pánské kalhoty vpředu sklápěcí pruh látky - poklopec - čistě z praktických důvodů. Během alžbětinské doby se z toho vyvinul samostatný doplněk oděvu, který si muži často pro efekt vycpávali. Z krátkého kontaktu s Joshovým svalnatým tělem v hotelovém pokoji Cari usoudila, že on žádné vycpávky nepotřebuje.

O chvíli později sprcha utichla. Vydechla úlevou -ovšem předčasně, jak se ukázalo. Opět zaslechla téct vodu a přes zavřené dveře ucítila kořeněnou vůni pěny na holení.

Do její mysli se vloudil další obraz. Josh u mramorové výlevky. Ručník omotaný kolem štíhlých boků. Svaly na obličeji se rozvlní, když po nich přejede žiletkou. Cari jako by cítila dotyk každého pomalého tahu na svém vlastním obličeji. Srdce jí hlasitě a bolestně bušilo. Nehty zatínala do dlaní.

Proboha, chce tam snad strávit celou noc?

V zoufalé touze odvést pozornost jinam popadla jednu z knih, které měla nakupené na stolku. Jenže když se Josh o chvíli později vynořil z koupelny, pořád ještě zírala na tutéž stránku.

„Půjdeme nahoru?” zeptal se. „Nebo se chceš předtím ještě něčeho napít?”

Cari k němu vzhlédla a chystala se zdvořile odmítnout. Slova jí však uvízla v hrdle.

Josh Keegan s páskou přes oko, v úzkých kalhotách a bílé rozevláté košili by dokázal vyvolat erotické představy i v její prababičce. Dneska odpoledne zapůsobil na Cari podobně i ve světlých kalhotách a červeném triku.

Teď jí v dokonale střižených kalhotách barvy noční oblohy se světle modrou košilí a lněným bezovým sakem doslova vyrazil dech. Usmíval se a vlhké vlasy se mu mahagonově leskly.

Ach bože! Řekla mu, že nepatří do jeho světa. Teď měla pocit, že neobývá ani společný vesmír s tímhle vybraně sebejistým exemplářem mužské dokonalosti. Jen stěží se přemohla, aby na něj necivěla s otevřenou pusou. Rázně vyskočila z pohovky.

„Půjdeme radši nahoru, ať už to máme z krku.”

Okázale jí nabídl rámě, aby se do něj zavěsila.

„Myslíš, že by ses mohla zkusit usmívat? Nebo se na mě alespoň jednou nebo dvakrát oddaně podívat? Jsme přece na svatební cestě, ne na pohřbu.”

„Vidím, že se vyznáš,” zamumlala.

Ještě před několika hodinami se spokojeně protahovala na lehátku a očekávala deset dní bezstarostného klidu. Teď se chvěla napětím.

„Vůbec neumím lhát,” varovala ho. „Nikdy jsem nedokázala vyslovit ani ty nejnevinnější společenské lži. Děsí mě představa, že budu muset celý večer, neřku-li celý zbytek plavby předstírat, že jsme manželé.”

„Nic předstírat nebudeš. Je to pravda.”

„Dočasně.”

„Ano, dočasně.”

To jsou teda prázdniny, pomyslela si otráveně, když ji vedl ke dveřím. Celý příští týden si bude muset hlídat každé slovo a nutit se do každého pohybu.

Josh ji konejšivě pohladil po ruce. Sevřela prsty jeho paži a pod vrstvami plátna a škrobené bavlny ucítila pevné hladké svaly.

No dobrá, do některých věcí se opravdu nutit nemusí. Ale přesto si takhle své prázdniny nepředstavovala. Natožpak svatební cestu.

PÁTÁ KAPITOLA

Cari se připojila k ostatním a stoupla si pod sytě modrou plachtu, která stínila přední část paluby. Během několika minut jí došlo, že ani nebude muset lhát. Vlastně nemusí říkat vůbec nic. Stačí jen, když se bude usmívat a viset na Joshově paži, což hravě zvládne, a nemusí při tom ani otevřít ústa.

Hvězdou večera byl nepochybně Josh. Všechny ženy si před Cari jen párkrát od srdce povzdechli, jaké že to má neuvěřitelné štěstí, když ulovila tak výjimečnou kořist, a pak už se jen točily kolem Joshe. Dokonce i bělovlasá Evelyn Sandersová, babička toho otráveného puberťáka, se na něj okouzleně uculovala. V ruce poseté diamantovými prsteny svírala aperitiv a vyzvídala podrobnosti o jejich tajných námluvách a nečekaném sňatku.

„Kdy jste se vlastně seznámili? Přísahala bych, že jsem nedávno četla v novinách, že vy a Jessika Hopeová…“ zarazila se a omluvně pohlédla na Cari. „Ach, promiňte, drahá, jsem tak netaktní. Nezlobte se.”

Cari zamumlala něco nesrozumitelného a snažila se nepropadat beznaději. Tak Jessica Hopeová. Uvěří vůbec někdo, že jakási nezajímavá a nezaměstnaná historická Caren 0’Donnellová přebrala úlovek století smyslné rudovlásce a televizní hvězdě Jessice Hopeové?

Josh pohladil Cari ruku a obrátil se k starší ženě s úsměvem, který ji přiměl několikrát prudce zamrkat.

„Nesmíte věřit všemu, co čtete v novinách, paní Sandersová. Od té doby, co jsem potkal Cari, pro mě žádná jiná žena neexistuje.”

Cari si to rychle v duchu spočítala. S Joshem se seznámili přibližně před čtyřiačtyřiceti hodinami. Jestliže od té doby s žádnou jinou nic neměl, zřejmě to bude jeho nový rekord.

„Prosím vás, říkejte mi Evelyn,” naléhala paní Sandersová a mávala přitom svými neuvěřitelně dlouhými řasami.

Přistoupila k nim mladší žena v purpurové hedvábné kombinéze a i ona spustila na obehrané téma: „Vyprávějte nám, Joshi, dopodrobna, jak jste se seznámili.”

„A kdy,” připojila se třetí.

„A kde,” ozvala se opět Evelyn.

Když Cari poslouchala ten sbor vyzvědaček, poprvé pocítila podivnou pachuť života ve světlech reflektorů. Lidé se k Joshovi chovali, jako kdyby jim patřil, jako by neměl právo na soukromí. Zdálo se však, že ho jejich dotěrné naléhání vůbec nevyvádí z míry. Uspokojoval jejich zvědavost tak obratně, že ho mohla jen obdivovat. Pokaždé odpověděl pravdivě, i když trochu mlhavě.

„Poznali jsme se na večírku,” řekl a vyslal ke Cari důvěrný pohled, po kterém jí vyschlo v krku. „Neznáme se sice dlouho, ale stačilo nám to, abychom se rozhodli, že se vezmeme.”

Evelyn Sandersová si povzdychla. „Láska na první pohled, jak romantické.”

Vedle ní se ozvalo hlasité usrknutí a pozornost celé společnosti se obrátila na jejího vnuka, kterého si Cari překřtila na Erika Hrozného. Když si dopřál další hlt limonády, rozkmitala se mu zlatá náušnice v levé nosní dírce. Vrhl na svou babičku shovívavý pohled.

„Ale babi, kdyby to byla taková romantika, proč by se sem plížili každej zvlášť? Vždyť nemají ani prstýnky. Vsadil bych se, že vůbec nejsou manželé a jen si z nás utahujou.”

Cari se nepřestala křečovitě usmívat a prsty se zaryla do Joshova rukávu. Proboha, na prstýnky úplně zapomněla. Její novomanžel zřejmě taky. Mlčela a čekala, jak z toho vybruslí.

Naštěstí Paul Sanders zbavil Joshe nutnosti odpovídat a zpražil svého vnuka přísným pohledem. „Eriku, pan Keegan nám vysvětlil, že chce mít soukromí. Nemůže veřejně nosit snubní prsten, to snad chápeš. Tak ho nech na pokoji.”

Tělnatý muž s řídnoucími vlasy, který nashromáždil své bohatsví v obchodu s cementem, měl stále ještě dost energie i autority, aby svého vnuka umlčel.

„Kromě toho,” dodal Sanders starší a jeho šedá očka se zaleskla, „bych rád věděl, jestli si Josh myslí, že má Trevino naději vyhrát mistrovství PGA pro seniory. Je to můj favorit,” svěřil všem přítomným. „Hrál jsem s ním jednou v zápase profesionálů proti amatérům v Pebble Beach. Býval jsem dobrej golfista, než mě skolila artróza.”

Cari se velmi ulevilo, když se konverzace stočila z lásky na golf. K hovoru se teď připojili i ostatní. Jejich znalost tématu Cari nepřekvapila. Kromě ní byli všichni cestující členy nějakého místního golfového klubu.

Se zájmem naslouchala živému rozhovoru, prošpikovanému výrazy, které pro ni byly neznámé a často i nesrozumitelné. Naštěstí nebyla hloupá, a tak brzy pochopila, že prásknout do míče je dobré, ale udeřit do něj patkou hole zas ne. Také objevila, že „jet na zelenou” se nutně nevztahuje na motorizovaný golfový vozík. Její naději, že vypátrá rozdíl mezi boční překážkou a „stojatou vodou”, však pohřbil Josh, když ji zdánlivě nedbale objal kolem pasu.

Hraje jen svou roli, připomínala si Cari.

Jistě položil ruku těsně nad její boky jen proto, aby vypadal jako oddaný novomanžel. Cari se bohužel díky jeho dotyku zamlžily už tak dost zmatené hranice představ a reality.

Skutečnost totiž překonávala její nejodvážnější sny. Stojí na palubě elegantní bílé jachty, sifonové sukně se jí zachvívají v mírném tropickém vánku a objímá ji idol všech dívčích srdcí. Pokaždé, když na ni Josh pohlédl, veřejně a zároveň velice důvěrně, ještě víc zpochybnil meze jejich podivného vztahu.

Ve chvíli, kdy ji usazoval ke stolu se svíčkami, prostřenému stříbrem a křišťálem, byla Cari nebezpečně blízko tomu, aby docela zapomněla, že není opravdová nevěsta. Její ženich byl tak pozorný, tak ohleduplný, tak zatraceně přitažlivý.

Zhluboka se nadechla a pokusila se rychle vrátit na zem. Musí okamžitě přestat vnímat záblesky světel z přístavu v Nassau. A nesmí se nechat svést ani rozplývajícím se soustem holouběte na pomerančích. A přestane vnímat smyslný tón Joshova hlubokého hlasu.

Už jednou se musela zachraňovat před sňatkem s naprosto nevhodným mužem. Teď musí zůstat při smyslech, dokud se nevyvlékne i z tohoto manželství. Už za sedm dní, připomněla si nemilosrdně, bude rozvedená. Za deset dní bude zpátky ve svém doupěti, zahrabaná do svých knih a před sebou - když to dobře dopadne - šibeniční termín k odevzdání práce.

Tyto myšlenky pomohly Cari vystřízlivět a přestát večeři s oběma nohama pevně na palubě. Když ale šéfkuchař přinesl třípatrový dort a začal otvírat šampaňské, zase si začala připadat jako ve snu.

Usměvavý vousatý kapitán se postavil a pronesl řeč. „Jménem celé posádky a všech cestujících bych rád připil na zdraví ženicha a nevěsty. Ať jsou vaše dny plné sluncem zalitých travnatých polí, vaše noci plné dlouhých přímých zásahů a ať se vám podaří vypěstovat celou ligu malých golfistů.”

„Bravo! Výborně!” připojil se Paul Sanders a pozvedl svou číši.

V přívalu smíchu a gratulací by si zoufalá Cari nejradši zalezla pod stůl. Cítila se příšerně. Jako nejhorší ze všech podvodníků. Josh ji chytil pod paží a jemně ji přiměl vstát. S okouzlujícím klidem poděkoval za blahopřání k sňatku a pozvedl štíhlou sklenici šampaňského. Pohlédl na její rozpálenou tvář a v hnědém oku se mu zablýskalo.

„Na mou červenající se ženu.”

Dal si pořádný lok a pak jí podržel vysoký pohár před ústy. Měla na vybranou: buď se napít, nebo to na něj zvrhnout. Vyslala k němu nesouhlasný pohled a upila z číše.

Pozoroval její nesmiřitelný výraz a upjatě našpulené rty a vášnivě zatoužil nahradit ten studený křišťál svými ústy. Pak by ji odvedl do podpalubí, rozpustil by jí vlasy a povalil ji na postel velikou jako golfové hřiště. Přesně takhle by to udělal - jen kdyby nebyla jeho manželkou. S velkým přemáháním odvrátil Josh pozornost od erotických představ Cariiny jemné kůže na bledém saténu.

Vzpamatuj se, Keegane! Vezmi rozum do hrsti. Představ si, jaké zmatky způsobíš, když svedeš ženu, s kterou se chceš rozvádět.

„A teď rozkrojte dort,” vesele naléhala Evelyn Sandersová a Josh se rozhodl, že se pokusí udržet na uzdě své představy i sám sebe. Taky se přestane předvádět, posmívat se jí a vtipkovat na její účet, říkal si, když vedl svou nevěstu k servírovacímu stolku s dortem. Cari mu řekla jasně, že na to není zvědavá. Josh zatím nevěděl, jak by se měl chovat jinak, ale jedno mu bylo jasné: nebude si přidělávat další starosti tím, že se s ní neuváženě zaplete.

Cari brala do ruky dlouhý nůž, který ji podal stevard, a Josh přitom v duchu probíral otázku, jestli je možné se neuváženě či jinak zaplést se svou vlastní ženou.

Záblesk zoufalství v její tváři při pohledu na dort odvedl jeho pozornost od filozofických aspektů jejich manželsví zpátky k přítomné chvíli.

Tahle fraška se jí ani trochu nelíbí, uvědomil si. Ruka s nožem se jí chvěla a úsměv se jí začal rozpadat.

„Počkej, já ti pomůžu.”

Postavil se těsně za ní a sevřel její malou ruku do své. Třásla se jako lapený ptáček. Společně pozvedli nůž nad patrový dort.

„Počkejte,” vložil se do toho Paul Sanders, „budete potřebovat fotku do svatebního alba. Eriku, doběhni do naší kajuty a přines foťák.”

Chlapec na svého dědu znechuceně pohlédl.

„No tak, pohni sebou.”

Erik hlasitě odšoupl židli a loudal se ke schodům.

„Vydržte chvilku,” požádal je Sanders starší. „Zatím nalijeme šampaňské.”

Zacinkaly sklenice, zavládla družná zábava a Josh se sklonil a přiblížil ústa Cari těsně k uchu.

„Jsi v pořádku?”

„Ne,” odpověděla tiše sklíčeným hlasem. „To je skořicový dort, věřil bys tomu?”

Věřil. Ostrá vůně muškátu a skořice ho dostatečně přesvědčily. „Máš ho ráda?”

„Ano,” zamumlala a začala rychle mrkat. „Miluju ho. Hlavně ten, který peče moje sousedka, paní Wilderová.”

Josh se v tom stále ještě pokoušel vyznat, když dovnitř loudavě vkráčel Erik s foťákem nedbale zavěšeným přes rameno.

„Tak, a teď dejte obě ruce kolem ní a připravte se na krájení dortu,” poručil pan Sanders starší a mžoural na ně hledáčkem přístroje. „Fajn, je to dobrý. Vydržte pár vteřin, než nastavím clonu.”

Pohrával si s objektivy, pozadím a úhlem pohledu a těch pár vteřin se protahovalo do nekonečných minut. Po celou tu dobu Josh Cari volně objímal a vdechoval dráždivou kombinaci citrónového šampónu a skořice.

Bradou se svrchu lehce dotýkal její hlavy a snažil se nemyslet na to, jak se ho mnohem níž dotýkají její pevné zaoblené tvary. Přesto ucítil známé pozvolné tuhnutí, jak její malé, něžné tělo zaútočilo na jeho smysly.

Byl už napjatý jak struna, když konečně Evelyn Sandersová netrpělivě zavolala na svého manžela.

„Proboha, Paule, tak už to zmáčkni!”

„Jo, už to bude.” Museli čekat ještě další minutu, než se mu to podařilo. „Tak se usmějte, vy dva. Tohle budete ukazovat vnoučatům.”

Když nakrájeli dort a připojili se k ostatním u stolu, začal i Joshovi zamrzat úsměv na rtech. Naštěstí měli dobrou výmluvu pro brzký odchod do podpalubí. Jak pravila chichotající se Evelyn Sandersová, když se Josh o chvíli později zvedl ze židle a popřál jim dobrou noc - vždyť jsou přece na svatební cestě.

Cari hořely tváře, když odcházeli doprovázeni závistivými pohledy žen a významnými úsměvy mužů. Hned jak se za nimi zavřely dveře kajuty, postěžovala si Joshovi.

„To byla hrůza!”

Neměl důvod nesouhlasit. Štvalo ho, jak jeho tělo divoce reaguje pokaždé, když se dostane do blízkosti této ženy. Ani palčivé obvinění v jejích očích mu nepřineslo úlevu. Chovala se, jako by to všechno byla jeho vina.

„Připadám si jako podvodník!”

„No, to snad nemusíš,” odpověděl krátce.

Příliš krátce, jak se ukázalo. Pozvedla bradu způsobem, který už mu začal připadat povědomý.

„Prosím tě, nepřipomínej mi zase, že jsem vdaná. Víš stejně dobře jako já, že ten hloupý obřad, který jsme absolvovali, neznamená, že jsme doopravdy…” bezmocně mávla rukou.

„Manželé?” dopověděl Josh uštěpačně a svlékl si plátěné sako. Odhodil ho dozadu na pohovku a škubnutím si povolil kravatu. „Obávám se, lásko, že znamená.”

„Ale pro nás to neznamená nic. Nebudeme spolu přece šťastně žít, dokud nás smrt nerozdělí.”

„Ty věříš, že něco takového existuje jinde než v pohádkách?”

„Věřila jsem,” odpověděla a objala si ramena. „Teď už si ale nejsem tak jistá.”

Josh zvedl hlavu a pozoroval stín, který jí přeběhl přes tvář. Jeho chvilkové rozčilení opadlo a nečekaně ho nahradila zvědavost. Kdo je tahle žena, která pláče nad skořicovým dortem, má víc kytek než nábytku a říká se o ní, že je skvělá, ale nespolehlivá? Zastrčil si ruce do kapes a opřel se o opěradlo lenošky.

„Řekl bych, že za ztrátu tvých iluzí nemůže jen náš rozvod. Nechceš mi o tom dotyčném něco povědět?”

Pomalu kreslila špičkou boty obrazce po koberci. „Ani ne.”

Josh nenaléhal, protože pochopil, že by tím překročil nevyslovené hranice.

„Tak mi alespoň pověz, jak jsi přišla v Billingsu o práci a proč je ten grant pro tebe tak důležitý.” Hlava jí vyletěla nahoru. „Kdo ti řekl, že jsem přišla o práci?”

Překvapen jejím rozhořčením, Josh zapátral ve své paměti: „Nejspíš ty sama. Nebo Grant.” „Myslíš doktora Granta?”

Hořkost v jejím hlase Joshovi prozradila, že zasáhl citlivé místo. „Právě ten.” „Tys mluvil s Edwardem?”

Tak Edward. Joshovi došlo, že objevil důvod jejího zklamání.

„Ano, mluvil.”

Cari si založila ruce v bok. „A on ti řekl, že mě vyhodili?”

„Neřekl to přímo, jen naznačil.” „Ten hajzlík!”

„Ano,” zamručel Josh, „přesně tak bych ho popsal

1 já.”

Ještě chvíli na něj beze slova hleděla a pak se váhavě usmála. „Měla jsem radši říct podlý zbabělec.”

„Zbabělec? Řekl bych, že ho v duchu nazýváš daleko hůř, nemám pravdu?”

„Já sprostá slova nikdy nahlas neříkám,” odpověděla upjatě. Pak se její hnědé oči rozsvítily smíchem, který projel Joshem jako laser. „Ale myslím si je.”

Proboha, ona s ním laškuje. Oči jí jiskřily jak moře pod pátou jamkou v zálivu Kapalua, ladné křivky jejího pevného těla pokrývala jen jemná vrstva zářivě žluté látky. Brzdi, Joshi, varoval sám sebe. Skonči ten rozhovor dřív, než tvůj pomíjivý zájem o Cari 0’Donnellovou… Cari Keeganovou… překročí tu neviditelnou hranici mezi zvědavostí a touhou.

Místo toho se přistihl, jak vytahuje ruku z kapsy a gestem jí naznačuje, aby se posadila na koženou pohovku.

„Jelikož nemáme na dnešní večer žádné neodkladné plány, co kdyby ses uvelebila a pověděla mi něco o Edwardovi?”

Zaváhala a pak klesla do jemné kůže pohovky. Vedena jeho příkladem odkopla boty, překřížila si nohy a položila je na masivní dubový stolek. Všiml si, jak malé má nožky. Malé a stejně dokonalé jako celé její tělo. Když zavrtěla prsty v nylonových ponožkách, Josh náhle pochopil, proč si muži tak rádi vylepují na skříňky v šatně fotky ženských nohou. Cariiny nohy mu každopádně připadaly neuvěřitelně vzrušující.

„Co ti o mně ještě Edward navykládal?” zeptala se a přetrhla mu rozjímání o prstech u nohou. „Skoro nic. Jen že jsi z Billingsu odešla za pochybných okolností.

„Z mé strany v tom nic pochybného nebylo.” Josh vycítil, že se jí o tom těžko mluví. Také často skrýval své myšlenky a pocity pod maskou lhostejnosti, a tak dál nenaléhal.

„Oblasti našeho výzkumu se z velké části překrývaly,” ozvala se po chvíli a opřela si hlavu o opěradlo lenošky. „To mě vlastně přivedlo do Billingsu. Toužila jsem pracovat s uznávaným odborníkem na politické dějiny Tudorovců. Grantovo pojednání o vlivu tkalcovských cechů za vlády Jindřicha VII. by si měl přečíst každý, kdo se o tohle období zajímá.”

„Dám na tvá slova,” pronesl Josh lakonicky.

„Jeho nová práce o úsilí Tudorovců posílit v Anglii obchod s vlnou podává ještě hlubší a podrobnější výklad této doby.”

Josh se pokoušel tvářit se patřičně zaujatě.

„Použil v ní,” dodala s nuceným úsměvem, „i velkou část mého výzkumu.”

„A ozvala ses?”

„Ve skutečnosti z plagiátorství obvinil on mě. A tak jsem mu hodila na hlavu jeho prsten a odešla jsem od něho i z práce.”

Tak prsten. To vysvětluje její nechuť k manželství.

„Proč jsi ho nezažalovala?” zeptal se Josh. „Máte přece nějakou fakultní radu, která by to prošetřila.”

„To ano, ale k ničemu by to nevedlo. Stejně by nakonec stálo mé slovo proti jeho. A jelikož jsem… byla jen odborná asistentka a on šéf oddělení, oba jsme věděli, čí slovo bude mít větší váhu.”

Josh, který měl bojovného ducha, si nedovedl představit, že by to jen tak zabalil a odpochodoval z hřiště.

„Takže jsi to vzdala.”

„Ne, nevzdala jsem to,” odpověděla Cari a vrhla na něj povýšený pohled. „Vložila jsem do svého doktorátu pět let tvrdé práce. Teď musím jen pozměnit téma, abych se vyhnula oblastem,-které Edward popsal ve své publikaci, a dodělat to.”

Pak narušila dojem nadřazenosti tím, že pokrčila nos a sestoupila do nižších sfér lidské přirozenosti. „A kromě toho mu to nikdy nedaruju.”

„Správně.”

„Proto potřebuju ten grant,” svěřila se. „Budu mít z čeho žít, zatímco budu svou práci předělávat.”

„A co když ho nedostaneš?”

Snažila se vypadat nenucené, ale Josh zachytil v jejích očích skryté odhodlání.

„Pak se stáhnu a přeskupím své šiky. Tak nebo tak, svůj doktorát dokončím. Možná mi to bude trvat dalších pět let, ale nevzdám to.”

„Proč je to pro tebe tak důležité?”

Zdálo se, že ji ta otázka překvapila. Narovnala se a dala si nohy pod sebe. „Potřebuji doktorát pro další postup ve své profesi. Je to něco jako… když zasáhneš jamku jednou ranou.”

Josh se jí chystal říci, že jeden zdařilý zásah na to, aby získal kvalifikaci, nestačí, ale její další poznámka ho zastavila.

„Nechci zůstat celý život pomocnou asistentkou stejně tak, jako ty nechceš zůstat tam, kde jsi teď.” „A kde si myslíš, že jsem?”

Náhlý chlad v jeho hlase ji překvapil. „Já nevím. Podle toho, jak ti každý lichotí, bych řekla, že jsi asi na vrcholu své kariéry. Kolik ti je vlastně let, třicet sedm, nebo třicet osm?”

„Třicet čtyři.”

„Opravdu? To asi dělá ta páska přes oko,” dodala rychle, když zahlédla jeho nespokojený pohled. „Ale to jen potvrzuje, co si myslím. V čtyřiatřiceti musíš mít před sebou ještě nějaké cíle.”

Jistěže má své cíle, ale neví, jestli je vůbec někdy uskuteční. Dozví se to, až se vrátí do Atlanty a začne znovu trénovat. Ale teď o tom ještě nedokáže mluvit. Ani s Cari, která má tak kouzelné prsty u nohou.

Vstal, protáhl se a vykouzlil jeden 2e svých nejzdařilejších keeganovských úsměvů. „Zrovna teď je mým jediným cílem, vlézt si k tobě do postele. Nerozmyslíš si to? Říkají o mně, že nechrápu a slibuju, že ti nebudu krást deku.”

Příval červeně jí olemoval krk a rozehřál tváře přesně tak, jak očekával. Zvedla hlavu a zkoumavě na něj pohlédla.

„Tohle ti jde dobře, viď?”

„Co jako? Nekrást deky?”

„Ne. Přecházet osobní otázky úsměvem a žertováním. Pozorovala jsem tě dneska večer, když jsi mluvil s ostatními, a teď to děláš i mně.”

Povytáhl obočí. „Proč si myslíš, že žertuju, holčičko?”

„Jak vidím, tak ty nepřestaneš.”

Její klidný pohled pronikl ochranným brněním, které si Josh nasazoval pokaždé, když se mu někdo snažil dostat pod kůži. Tentokrát se pokusil o upřímnou odpověď.

„Naučil jsem se to hned na začátku své kariéry, jinak bych ten tlak nepřežil. Dělám si ze všeho legraci a na veřejnosti říkám jen to, co chci, aby slyšeli. A snažím se neposlouchat všechno, co o mně říkají.

„To se asi lehce řekne, ale hůř udělá.”

„To máš pravdu.”

Josh si začal mnout kůži vzadu na krku a vzpomínal na některá víc než neúspěšná setkání se sdělovacími prostředky. Zvlášť jedno mu utkvělo v paměti. Samotného ho překvapilo, když se přistihl, že o tom Cari vypráví. „Když jsem se poprvé zúčastnil US Open, jeden z komentátorů měl nějakou připomínku k mému úderu. Kdybych byl chytřejší, starší nebo zkušenější, nevšímal bych si toho. Ale to já tehdy nebyl. Místo toho jsem se celý zbytek hry snažil napravit chybu, která ve skutečnosti neexistovala. A díky tomu se mi podařilo spadnout z třetího místa, které jsem vybojoval v prvním kole, až úplně na konec.

„To je hrozné.”

„Hraní golfu se skládá jen z jednoho procenta dovednosti a devadesáti devíti procent koncentrace,” vysvětloval jí. „Schopnost soustředit se člověk snadno ztrácí. Díky této příhodě jsem se naučil brát s rezervou všechno, co se o mně a o mé hře říká nebo píše.”

Navíc zjistil, že řeči sportovních komentátorů nejsou nic proti pomluvám bulvárních plátků. Jejich reportéři doslova sežerou nic netušící oběť zaživa.

Cari by zhltli celou na posezení. Jen stěží se prokousala večeří ve společnosti několika zvědavých cestujících. Kdyby se na ni vrhla horda dotěrných reportérů, roztrhali by ji na kusy. Když si uvědomil, do čeho ji vlastně zatáhl, pevně se rozhodl, že ji bude chránit ze všech sil před těmi méně příjemnými stránkami popularity.

„Tlak slávy a popularity může být někdy nesnesitelný, Cari. S trochou štěstí se tiše a rychle rozvedeme a snad se z téhle kaše dostaneme relativně bez potíží.”

„Relativně?”

„Až se vrátíme z Mexika a tenhle příběh se provalí, což se nepochybně stane, tak náš sňatek už bude dávnou historií.”

Josh přemýšlel, proč mu sakra ta představa nepřináší očekávané uspokojení.

„A já přijdu s nějakou stejně důležitou novinkou, která zasune naši předpokládanou romanci do včerejších zpráv,” slíbil jí.

Oznámí třeba, že se vrací do hry anebo že odchází do důchodu.

„No a teď se vraťme k té posteli…”

Cari zaváhala. Svářily se v ní protichůdné pocity. Jedna její část byla zklamaná, že tahle klidná a důvěrná chvíle skončí. Krátké záblesky upřímnosti, kdy ji Josh nechal letmo nahlédnout pod masku sebevědomého idolu, v ní probudily zájem. Byl natolik citlivý, že se nechal vyvést z míry nevhodnou poznámkou, a natolik inteligentní, aby se z této zkušenosti poučil. Chtěla se o něm dozvědět víc.

Její druhá část, ta ženštější, se proti své vůli nechala svést jiskrou v jeho oříškově hnědém oku. Na chvíli se oddala divokým představám, jaké by to bylo, kdyby vyšla vstříc jeho návrhům a pozvala ho do své široké postele. Přitiskla by se k jeho štíhlému svalnatému tělu a jejich předstíraná, nucená blízkost by se proměnila v opravdové líbánky.

Neuskutečnitelnost této představy ji prudce zabrzdila. Hluboko ve svém srdci Cari věřila, že líbánky neznamenají jen změť dvou těl na prostěradle, ale lásku a odevzdání se jeden druhému. A taky pocit, že to bude navždycky. Všechno to, na co Josh Keegan, playboy ze západu, nejspíš nevěřil.

Edward sice vážně nahlodal její iluze, ale ještě se jich úplně nevzdala. Potřásla hlavou a přehnaně srdečně se usmála.

„Ani nápad, Keegane. Ty půjdeš pěkně na gauč. Ale můžeš zato jít první do koupelny,”

ŠESTA KAPITOLA

Josh počítal s tím, že budou-li s Cari sdílet společnou kajutu, určitě nastane pár trapných okamžiků. Nečekal však, že celou první noc probdí s pohledem upřeným do stropu, zatímco jeho žena se bude převalovat a házet sebou jak šílená.

Neměla zrovna klidný spánek. Vždycky když sebou mrskla, s hlasitým žuchnutím uhodila rukou do matrace. Pokaždé, když přejela nohama po prostěradle, hlasitě to zašustilo. Občas zafuněla. Jinak se to nazvat nedalo. Vyrážela přitom ze sebe malé, lehké obláčky vzduchu. Zničehonic se posadila a začala blábolit něco o nějakých poklopech. Pak se svalila zpátky na polštář a přetáhla si deku přes hlavu. V té chvíli začal Josh probírat své možnosti. Mohl by ji přivázat k posteli, ale měl dojem, že by to příliš neocenila.

Nebo by si k ní mohl vlézt pod peřinu a zabránit jí v pohybu vlastním tělem. To by se jí asi taky moc nelíbilo.

Třetí možnost počítala rovněž s tím, že si k ní vleze do postele, jenom měla ještě několik dalších vylepšení. Jako například, že si pohraje s jejími kouzelnými prsty u nohou. Zaboří svou tvář do jejích jemných vlasů a bude se s ní milovat divoce a vášnivě, až bude tak vyčerpaná a ochablá, že se nebude moct ani hnout, natož aby sebou házela a mlátila do matrace.

Čím víc ovšem Josh přemýšlel o poslední eventualitě, tím míň se mu chtělo spát.

Ležel s očima dokořán a naslouchal zvukům z opačného konce apartmá, až byl tak vzrušený, že ho rozbolelo celé tělo. Kdyby to nebyl první den jejich líbánek, mohl by se jít zchladit na palubu, aby vypudil z mysli představu Caři, ospalé a malátné po milování. Teď ale musel předstírat, že leží v náručí své ženy. Takže si jen znovu naklepal polštář, obrátil se a pokoušel se usnout.

O několik hodin později se s trhnutím probudil po další ráně do matrace. Posadil se a ulevilo se mu, když uviděl, jak se dovnitř vkrádá zataženými závěsy mlhavé, šedomodré světlo. Odhodil náhradní přikrývku, kterou Cari našla ve skříni, vstal a protáhl se. V tričku a ve spodkách došel ke skříni a tiše odsunul posuvné zrcadlové dveře.

Nechtěl rozsvěcet, aby nevzbudil Cari, a tak jen po hmatu našel svou šedou teplákovou soupravu a tenisky. Oblékl se, složil deku a uklidil ji. Pak se znovu posadil na pohovku a čekal, až nastane vhodný okamžik, kdy se může čerstvý novomanžel objevit na palubě a shánět se po šálku kávy. Když o chvíli později opouštěl kajutu, Cari ještě spala, ale když se vrátil se snídaní na podnosu, byla už vzhůru a oblečená.

Josh se na prahu zarazil a prohlížel si svou nevěstu. Vlasy si svinula nahoru, nechala jen pár pramenů, aby se lehce dotýkaly jejích tváří. Tlumené ranní světlo prozařovalo její jemnou pleť. V tmavomodré vestě bez rukávů, v bílých šortkách a bílých plátěných botách vypadala skvěle a dráždivě. Všiml si také, že je viditelně nervózní.

„Dobré ráno.”

Její nejistý, málem až stydlivý pozdrav by asi Joshe pobavil, kdyby se najednou nezačal sám cítit tak trochu v rozpacích. To je přece nesmysl. To není jedno z těch trapných rán po bouřlivé noci. Nesdíleli spolu nic důvěrnějšího než společný prostor k dýchání. Přesto musel přimět svůj hlas, aby se usadil do své obvyklé líně protahované tóniny.

„Ahoj. Přinesl jsem jen ovoce, kávu a rohlíky, ale jestli chceš pořádnou snídani, tak nahoře je jídla dost.

Zaváhala. „Všichni už jsou nahoře?”

„Skoro všichni.”

Zvedla ramena a zastrčila si ruce do kapes. Přitom se jí temně modrá vesta vyhrnula a odhalila pruh světlého plochého břicha. Josh pevně sevřel podnos. Mohl teď do své sbírky jiskřících očí, svůdných prstů u nohou a sametové pokožky přidat i úchvatný pupík.

„Tak bychom se mohli najíst tady,” navrhla, „nebo venku na naší palubě.”

Josh pozvedl podnos v jedné ruce tak, jak to dělají číšníci. „Veďte mě, madam.”

Tvář sejí rozzářila a uvolnila úsměvem. Přešla přes pokoj a odhrnula záclony na posuvných skleněných dveřích. Kajutu zalilo oslňující světlo a proměnilo bledý koberec v moře tekutého zlata. Venku stínila tmavě modrá plachta polovinu soukromé paluby, která byla právě tak velká, aby se tam vešel kulatý stůl a čtyři otáčecí židle, všechno bylo přišroubované k podlaze. Za zábradlím se rozprostíral akvamarínově modrý záliv posetý plachetnicemi, který se táhl až k obzoru.

Když si Josh představil, že bude společně s Cari tiše vychutnávat snídani a tento okouzlující výhled, zalila ho vlna radosti. Pokynul jí, aby se posadila, a pak jí začal servírovat se vší pompézností a důstojností vrchního číšníka.

„Prosím, madam,” odhodil ubrousky, které přikrývaly košíčky na podnose. „Máme tu koláže, kšupavé rohlíšky s jachodovým žemem, papaju, mango a…” zarazil se a zamračil se na několik hnědých chlupatých koulí. „Co to vlastně je? Malá kokosátka?”

„To jsou kiwi,” odpověděla s úsměvem.

Zkusmo do toho dloubl prstem. „Myslel jsem, že kiwi je zelené.”

„To taky je,” rozesmála se, „ale uvnitř. Musíš ho oloupat.”

„Víš co - ty budeš loupat a já nalévat.” „To je spravedlivé.”

Cari byla překvapená, jak rychle Joshovo lehkomyslné žertování uvolnilo napětí, které ji pronásledovalo od chvíle, kdy se dnes ráno probudila.

Bylo to strašné, jak je všichni včera večer vyslýchali. Připíjet si s novomanželem, krájet svatební dort a poslouchat blahopřání bylo ještě horší. Ze všeho nejvíc ji však vyděsila představa, že stane v ostrém ranním světle před Evelyn Sandersovou a ostatními po předpokládané noci vášnivé extáze v Joshově náruči. To prostě nedokáže.

Ne že by byla ohledně extází tak nezkušená. S Edwardem prozkoumali všechny možnosti svého vztahu. Ale měla podezření, že milování s Joshem by bylo jiné než všechno to, co zažila předtím.

Zatímco Josh bojoval s víkem konvice, Cari ho pozorovala přes clonu svých řas. V lehké šedé teplákové soupravě, která mu těsně obepínala svalnaté tělo, vypadal kupodivu ještě lip než v elegantním večerním obleku. Možná to způsobilo i sluneční světlo, které si pohrávalo s jeho opálenou kůží, anebo pobřežní vánek, čechrající jeho tmavohnědé vlasy.

„Už to mám,” vykřikl triumfálně a natáhl se pro šálek.

Zatímco jí naléval kávu, ulpěl Cariin pohled na rýze na spánku, způsobené páskou přes oko. Znovu se zamyslela nad rozsahem jeho zranění. Po tom, jak se včera v noci vyhýbal osobním otázkám, si ale netroufala nijak vyzvídat.

Kromě toho nechtěla v téhle klidné chvilce plné slunce zavádět řeč na nepochybně bolestné téma. Nakonec se ukázalo, že si dělala zbytečné starosti, protože ta jejich klidná chvilka asi o dvě sekundy později skončila.

Právě když skládala oloupané a na plátky nakrájené kiwi na talíř, zřítila se na ně z nebe dělová koule, alespoň tak nějak to Cari připadalo. Obrovská střela přesvištěla přes okraj plachty a s žuchnuním zasáhla stůl, rozmetala ovoce, rohlíky i šálky s kávou a odrazila se zpátky nahoru.

Cari překvapením vykřikla a odskočila dozadu.

Josh vyskočil a podařilo se mu zachytit poskakující předmět ještě ve vzduchu. „Co to ksakru -?”

Cari byla natolik zaujatá pohledem na černobílý fotbalový míč, že si nevšimla rozlité kávy, která stékala po desce stolu. O chvilku později jí do klína vy-šplouchla palčivě horká tekutina. Bolestí zasykla a otočila židli stranou. Vtom se ozval Erikův zvučný hlas.

„Máte skvělej postřeh!”

Josh si nevšiml Caři, jak se snaží odstranit ubrouskem kávu z popálené kůže, a s přimhouřenýma očima vzhlédl k chlapci, který se nakláněl přes zábradlí horní paluby.

„Až zas tak dobré to nebylo. Dal jsi gól přímo do naší snídaně.”

Cari zvedla oči a uviděla, jak se po chlapcově tváři rozlil široký úsměv.

„Eriku!” Paul Sanders se připojil ke svému vnukovi u horního zábradlí. „Říkal jsem ti, aby sis nekopal na palubě.”

Z chlapcovy tváře zmizela živost a usadil se na ní opět známý vzdorovitý výraz. „Co tady mám dělat jinýho v tomhle plovoucím mauzoleu,” zaprotestoval.

„Omluv se panu a paní Keeganovým,” nesmlouvavě nařídil pan Sanders starší.

Cari sebou při tom oslovení trhla a tváře se jí zalily jasnou červení. Naštěstí byli všichni příliš zaujati právě probíhající scénou, takže si toho nikdo nevšiml.

„Tak Eriku…”

„Promiňte,” nesrozumitelně zadrmolil chlapec.

„To je v pořádku,” odpověděl Josh a rychle pohlédl na Caři.

„Nic tak hrozného se nestalo, že ne?”

Cari zmuchlala mokrý kapesník a snažila se nevnímat opařenou nohu. Neměla důvod vystavovat chlapce ještě větší nemilosti z dědečkovy strany. Byla si jistá, že nehodil ten míč na jejich stůl se snídaní schválně - téměř jistá.

„Ne, nic hrozného se nestalo,” přitakala.

„Na, chytej!”

Josh hodil míč chlapci nahoru. Ten ho s ladnou lehkostí zachytil a pak si ho dal pod paži.

„Máš dobré reflexy,” ocenil Josh a opřel se o zábradlí, aby si chvíli s oběma popovídal.

„Erik je ve škole ve výběrovém fotbalovém družstvu,” chlubil se Paul a s láskou prohrábl chlapcovy vlasy. Vnuk se zašklebil a uhnul hlavou.

„Zkoušel jsi už někdy hrát golf?” zeptal se Josh Erika.

„Jednou nebo dvakrát. S dědou.” „Bavilo tě to?”

Erik pokrčil rameny. „Jo, je to fajn.”

„Nenech se oblafnout, Joshi. Ten chlapec je přirozený talent. Měl bys vidět jeho úder. Hladký a dokonalý jak dětská prdelka.” Paul se zarazil a jeho brunátná tvář se rozjasnila. „Hele, mám s sebou golfové hole. Já už nehraju, kvůli tý zatracený artróze, ale možná bys mohl někdy dát Erikovi pár tipů.” „Někdy možná jo.”

Cari nebyla jediná, kdo zachytil odmítavý tón v Joshově hlase. Zatímco si ho zkoumavě prohlížela, pan Sanders starší se horlivě omlouval.

„To jsem ale řekl blbost. Neuvědomil jsem si, že jste na svatební cestě. Dávat chlapci lekce golfu je asi to poslední, na co bys teď měl chuť.” Josh hodil okem po Cari. Jeho chvilková strnulost zmizela a nahradil ji uvolněný rošťácký úsměv. „No, věděl bych o jedné nebo dvou věcech, které bych teď dělal radši,” připustil.

Paul poklepal svému vnukovi na rameno.

„Tak pojď synu, necháme hrdličky o samotě.”

Cari měla tvář zase v jednom ohni, když pak s Joshem narovnávali pokácené nádobí, vysušovali rozlitou kávu a házeli rybám přes palubu promáčené rohlíky.

„Zajímavé dítě,” poznamenal Josh.

„Myslíš? Dělal mi společnost u večeře, než ses objevil na scéně ty. V duchu jsem si ho pojmenovala Erik Hrozný.”

Josh se zasmál a skládal zbytky jejich snídaně na tác. „Není tak hrozný, jen se nudí. Ty jsi vlastně nesnídala. Nechceš jít nahoru a podívat se, co tam zbylo k jídlu?”

„Ne, já -” zarazila se a trhla sebou, když hrozivě rudou skvrnou na noze náhodně zavadila o roh stolu. „Co se stalo?”

„Ale nic. Jen se mi do klína vylilo trochu kafe.” Obešel stůl. „Ukaž mi to.” *

„Ale ne, opravdu to nic není.” Když uviděl puchýře na vnitřní straně jejího stehna, starostlivě svraštil obočí. „Nezdá se mi, že by to nic nebylo. Sedni si. Zkusím najít v koupelně lékárničku.”

„Ale já…”

„Posaď se.”

Přestala protestovat z prostého důvodu, že už prošel skleněnými dveřmi a mířil do koupelny. Vlastně by si docela ráda namazala bolestivou spáleninu nějakou mastí.

Josh jí však nedal příležitost, aby se sama ošetřila. Klekl si před její židli a na složený polštářek gázy vymáčkl velký kus antiseptické masti.

„Tak, to by mělo zabrat. Roztáhni trochu nohy.”

S tváří podobného odstínu jako její spálenina, roztáhla Cari nohy od sebe. Vzpamatuj se, 0’Donnellová, domlouvala si. Jen se ti snaží pomoct. Nanášení masti nemá přece vůbec nic společného se sexem. Není důvod cítit napětí z jemných dotyků, kterými usazuje gázový polštářek na spálenou kůži.

Měl něžné a klidné ruce. Její ruce se zas chvěly touhou ponořit se do jeho vlnitých tmavých vlasů.

Jak ji ošetřoval, svým dechem ještě víc zahříval její rozpálenou pokožku.

Posadil se dozadu na paty, ruku jí opřel o koleno a prohlížel si své dílo. Pak se na ni zadíval.

„Je to lepší?”

Jak by to nemělo být lepší - s Joshem Keeganem usazeným přímo mezi svýma nohama.

„Ano, děkuju,” podařilo se jí ze sebe vymáčknout.

Když vstal a odstoupil od ní, Cari se ulevilo a zároveň ji zaplavilo podivné zklamání.

„Radši se půjdu převléknout,” zadrmolila a otočila židli stranou. Zavadila stehny o sebe a znovu bolestivě zasykla.

„Dneska ráno asi nebudeš chodit v Nassau po obchodech,” poznamenal Josh.

„A ani nikde jinde,” povzdechla si smutně při pohledu na barevnou škálu pastelově zbarvených domků podél zálivu.

„Ještě štěstí, že jsem si stačila prohlédnout ostrov už včera, protože v poledne odjíždíme. Dneska se budu jen povalovat na slunci a na břeh se vydám, až zítra přistaneme v Saint Thomasů.”

„Opravdu nechceš nikam jít? Mohli bychom dojet do kasina Paradise Island a zkusit štěstí ve hře. Šla bys jen těch pár kroků do taxíku.”

„Kasino je to poslední, co bych chtěla na téhle cestě vidět,” usmála se. „Než se dozvím něco o grantu, musím si hlídat každý cent.”

„Založím tě,” nabídl s pohledem upřeným do jejích očí.

„Ne, děkuju. Ale ty bys měl jít. I novomanžel musí někdy, no, jak se to říká…” „Jít na vzduch?”

Tváře jí zrůžověly, ale trvala na svém. „Vážně, Joshi, nesmíme si pokazit plavbu jen kvůli té hloupé záležitosti s manželstvím. Ty jdi do kasina, jestli chceš, a mě bude nejlíp, když se budu opalovat s knihou na lehátku na palubě.”

Josh si nebyl jist, jestli ho víc ranilo, že je jí kniha milejší než jeho společnost, anebo její poznámka, že si sňatkem s ním pokazila prázdniny. Nebyl přece o nic horší než ostatní muži. Ani hloupější. Dobře, věděl, že většinu žen, které se mu tolik nabízely, přitahovala spíš jeho popularita než to, jaký doopravdy je. Přesto se ho ale Cariino ledabylé odmítnutí dotklo.

„Uděláme to takhle,” navrhl chladně, „půjdu nahoru a přinesu ti ještě něco k snídani. Až budeš jíst, tak se dohodneme, co podnikneme po zbytek dopoledne.”

Výsledkem jejich dohody byl kompromis. Josh vycítil Cariino zklamání, že přijde o poslední hodiny na malebném ostrově, a proto jí navrhl, že pronajme auto a vezme ji na vyjížďku. Její radostný úsměv a nadšení z výpravy dostatečně uchlácholily jeho sebevědomí.

Na chvíli ji opustil, aby všechno zařídil. Když se vrátil, pohled na její zářivou krásu ho přinutil znovu přehodnotit svou situaci. Dokáže opravdu strávit celý den a následující noc ve společnosti této vzrušující ženy, a přitom neprovést nějakou hloupost? Jako třeba pokusit se uskutečnit tu poslední alternativu, kterou vymyslel v noci?

Z politých bílých šortek se převlékla do volné světle žluté sukně zdobené květy ve stejné tmavomodré barvě jako její vesta bez rukávů. Vlasy si zastrčila pod obdobně modrý klobouk, úzký okraj zvedla nahoru a připíchla si na něj velkou umělou slunečnici. V jedné ruce svírala přecpanou slaměnou kabelu a v druhé těžkou, v kůži vázanou knihu.

Josh ji zbavil obou jejích břemen. „Můžeš chodit, nebo tě mám nést?

„Můžu chodit. Tak všelijak,” nakrčila nos. „Ale ty běž první. Obávám se, že na moje kachní šmajdání nebude právě pěkný pohled.”

S úsměvem ji vedl po úzkém chodníku podél vnější strany kajuty až k palubním dveřím uprostřed lodi. Urostlý člen posádky čekal u vrat ke schodům, které vedly ven. Enrique. Josh došel k názoru, že se mu ten chlap nelíbí. Nelíbil se mu ani pohled, jakým si ho změřil, a pak se upřeně zadíval na Cari.

„Přistavil jsem pro vás motorový člun,” odjistil posuvná vrata a otevřel je. „Ty schody jsou nebezpečné, viďte? Dejte mi ruku, já vás povedu.”

Josh s přimhouřenýma očima pozoroval, jak jí Enriqueova velká tlapa sevřela ruku. Zdálo se mu, že ji vede dolů po úzkých schodech s daleko větší starostlivostí, než vyžadovala situace.

Už podruhé během jedné hodiny ho přepadly nezvyklé pocity. Těžko se smiřoval s tím, jak ochotně se Cari chtěla vzdát jeho společnosti.

Teď ho zas vyvedlo z míry, když viděl, jak se jí dotýká jiný muž. Příšerně ho to rozrušilo. Zvedl se v něm primitivní vztek. Ani netušil, že něco takového v sobě má. S pevně semknutými rty zvedl Cariinu slaměnou kabelu a namířil si to ke schodům.

„Kampak jdete?”

Otočil se a uviděl Erika, jak se opírá o lodní přepážku, obě ruce zastrčené do kapes svých značkových šortek.

„Projet se po ostrově.”

„Bezva.”

Josh zaváhal. Jeho touha co nejrychleji zmizet soupeřila s viditelnou znuděností na chlapcově tváři. „Co budete s babičkou a dědou dělat?”

„Babička chce jít nakupovat. Říká, že já a děda musíme jít s ní.”

„Otrava, co?”

„To teda jo.”

Josh pořád ještě váhal. Nebyla to jeho starost. Všichni věděli, že jsou s Cari na svatební cestě. Nikdo neočekával, že se budou starat o znuděného puberťáka s náušnicí v nose, ale Josh si připomněl, jak on sám byl v jeho věku plný nepokojné energie. Dokázal si představit, jak by se mu tehdy protivilo, kdyby musel být na lodi plné dospělých.

„Chtěl bys jet s námi?”

Ze zamračeného Erikova výrazu Josh nabyl přesvědčení, že odmítne. S úlevou se napůl otočil a chystal se zmizet, než si to chlapec rozmyslí.

„Jo, myslím, že jo.”

„No tak fajn. Běž to vyřídit babičce a dědovi. My tu na tebe počkáme.”

Chlapec se připojil k výpravě a Cari to přivítala s veselou ochotou. Ani jednou se nezmínila o svém zranění a díky tomu na ni Josh pohlížel s notnou dávkou respektu.

Obdařen mapou a odpovědností za navigaci, Erik se postupně zbavoval své znuděnosti. Několikrát se sice po cestě městem ztratili, ale při každé zajížďce objevili nějaký nový poklad, z něhož měla Cari takovou radost, že nikomu ty okliky nevadily.

„Podívejte!” vykřikla, když Josh vyjížděl z další nesprávné ulice. „Tamhle je socha kapitána Woodese Rogerse.”

„Ten ale vypadá divně,” zamumlal Erik a zvědavě si prohlížel kamennou postavu, která držela stráž před růžovobílým Britským koloniálním hotelem.

„Rogers byl korzár jižních moří. Byl tolikrát zraněn v bitvách, že měl vlastně jen půl tváře,” vysvětlovala Cari. „Anglický král ho pověřil, aby si podrobil piráty, kteří ovládali Bahamy, a nastolil pořádek.”

„Opravdoví piráti? Neděláš si legraci? A měli taky pásku přes oko jako Josh?”

Josh pevně sevřel volant, protože si připomněl svůj pirátský kostým a Cari v hotelovém pokoji. Od minulé noci byl podobnými představami skoro posedlý.

„Zranění očí mečem nebo pistolí bylo v té době běžné,” odpověděla Erikovi. „Tehdy měla pásku přes oko spousta mužů.”

„Skvělý.”

Povzbuzena chlapcovým zájmem, Cari se rozpovídala. „Ve skutečnosti se Nassau kdysi jmenovalo Charles Town. Pak ho Španělé vyplenili a vypálili, když se marně pokoušeli vyhnat Blackbearda, Henry Morgana, Anne Boneyovou a další. O rok později bylo město znovu postaveno a přejmenováno na Nassau, na počest nového krále Williama III. z Orange—Nassau.”

Erik si přehodil dlouhé paže přes přední sedadlo. „Jakto, že toho o nich tolik víš?” „Je to má práce. Učím dějepis.” „To je hrůza.”

„Před chvílí ti to tak hrozné nepřipadalo,” odpověděla se smíchem.

„Tak jo, možná, že to není tak špatný. Povídej mi ještě něco o pirátech. Opravdu nutili vězně podepisovat listiny svou vlastní krví? A museli taky za trest chodit po prkně se zavázanýma očima? A měli vyvěšenou vlajku s lebkou a zkříženými hnáty?”

„Ano. Ne. Ano.”

S loktem opřeným o rám otevřeného okna Josh jednou rukou kormidloval vůz po úzkých ostrovních cestách a přitom naslouchal Erikovým peprným otázkám a Cariiným úsměvným odpovědím. Kupodivu ho její živé výklady z historie zaujaly stejně jako chlapce.

Po celou dobu studií na střední i vysoké škole byl průměrným studentem. Víc než o učení se zajímal o sport. Možná že kdyby měl učitelku, jako je Cari, která by ho dokázala zaujmout, dosáhl by lepších výsledků.

Vrhl na ni krátký pohled.

Co si to nalhává? Kdyby měl učitelku, jako je Cari, měl by mozek tak plný hormonů, že by se v nich utopilo každé její slovo. Právě teď k tomu neměl daleko.

Opět na ni krátce pohlédl a přemýšlel, jak jenom přežije dalších pět nocí, aniž by se jí dotkl.

Hned poté mu vytanula v mysli další obava, která ho zneklidnila mnohem víc. Jak od ní sakra dokáže za pět dní odejít?

SEDMÁ KAPITOLA

O třicet šest hodin později Josh stále ještě přemítal o tom, jaké následky by mohl mít jeho vzrůstající zájem o Cari. Právě teď ho ten problém sužoval s neodbytnou naléhavostí.

Svíral dlaněmi dřevěné zábradlí a pozoroval půlnoční moře. Pod ním se pohupovaly loďky, vzhledem k pozdní hodině osvětlené jen malými světly. Josh zahlédl v dálce třpytivé záblesky, jak se u břehu v přístavu Charlotty Amálie převalila vlna. Ani tichá krása tropické noci však neztlumila napětí, které ho svazovalo pevněji než kotevní lana.

Chtěl se milovat se svou ženou.

Strašně moc to chtěl.

Toužil po tom tak silně, že už nemohl ani minutu zůstat v jejich společné kajutě a poslouchat, jak se ve spaní převaluje a blábolí.

Včera to bylo hotové peklo. Po dlouhé ranní projížďce odpoledne odpočívali na lodi a povečeřeli v družné zábavě s ostatními pasažéry pod klenbou hvězd. Když Cari překonala svou nesmělost a pocit viny, že ostatní podvádí, projevila se jako veselá a výřečná společnice. A přitom si vůbec neuvědomovala, jak svěže a krásně vypadá.

Šíře jejích historických znalostí všechny okouzlila. Na chlapcovo naléhání je bavila barvitými příběhy o pirátech, kteří brázdili v okolních vodách. Neoslavovala bukanýry, ale zasadila jejich troufalé a často kruté skutky do nelítostné doby, kdy téměř každý člověk mohl být dohnán k zoufalým činům. Během této improvizované lekce z dějepisu byla Cari ve svém živlu - chvílemi zasněná a jakoby ztracená v jiném světě, jindy zas jiskřila smíchem.

Když se za nimi po večeři zavřely dveře kajuty, Josh umíral touhou ji obejmout. Sám nechápal, kde se v něm bere ta bytostná potřeba ukotvit ji ve svém životě, vytrhnout ji z té romantické doby, která ji tolik přitahovala. Skoro celou noc proležel s otevřenýma očima a naslouchal podivným zvukům, které provázely její spánek. Napadaly ho ještě erotičtější způsoby, jak ji umlčet. Včera se spletl, když si myslel, že už to horší být nemůže.

Díky svému dokonalému navigačnímu systému překonal Nautilus III dlouhý úsek mezi Nassau a Saint Thomas na amerických Panenských ostrovech za velmi krátkou dobu. Časně ráno zakotvili v přístavu Charlotty Amálie, který spočíval jako růžovobílý narozeninový dort u úpatí strmých, zelenajících se hor. V té chvíli se Josh dopustil vážné strategické chyby, která ho později připravila o veškerý klid.

Když Cari rezolutně odmítla peníze, které jí nabídl, aby mohla navštívit obchody plné lákavého luxusního zboží, navrhl jí, že si udělají piknik na jedné z těch malých, zářivě bílých pláží, které se vinuly podél pobřeží. Přesvědčila ho, že mořská voda jí na spáleninu udělá dobře, a z pikniku se stal podmořský výlet s potápěním. Nějak se přihodilo, že se k nim připojil Erik… a to jediné Cari zachránilo. Jinak by mu asi nic nezabránilo, aby ji nepovalil do písku a divoce se s ní nepomiloval.

Když si vybavil pohled na půvabné linie jejích nohou, proplouvajících zelenými vodami jen pár centimetrů od jeho potápěcích brýlí, křečovitě zaryl nehty do dřevěného zábradlí. Díval se, jak nadšeně objevuje podmořské poklady, a samou touhou ztuhl tak, že se sám divil, jak je možné, že neklesl ke dnu jako kámen. Takové potápění ještě nezažil.

Když se vrátili na palubu Nautilu III, Cari s Erikem si pořád dokola vyprávěli o krásně zbarvených korálech a rybách, které viděli. Josh mezitím neúspěšně potlačoval svou touhu po Cari. Opět ho pronásledovaly představy, jak ji zavleče zpátky do kajuty, stáhne z ní její nemoderní plavky a znásilní ji přesně tak, jak jí nedávno v legraci navrhl.

Teď už mu to moc k smíchu nepřipadalo.

Nejspíš by ji nemusel ani moc přemlouvat. Cari ho sice nijak nepovzbuzovala, nicméně nedokázala zakrýt, že i on ji stále víc přitahuje.

Jediné, co Joshovi bránilo, aby si k ní vlezl do té obrovské postele, byla obava, co by se stalo, až z ní zase vyleze. Pomalu dospíval k bolestnému vědomí, že nemá zájem se s Cari jen párkrát nezávazně pomilovat.

Chtěl by… něco víc. Nevěděl přesně co, ale určitě mu nestačí se s ní jen tak pomuchlovat v posteli.

Bohužel, on teď neměl na skladě nic „navíc”, co by jí mohl nabídnout. Nemohl přemýšlet o budoucnosti s Cari, když jeho vlastní budoucnost byla tak nejistá. Dokud se nevrátí do Atlanty a nezjistí, co dokáže s tou zatracenou páskou přes oko, nemá právo vstoupit do jejího života… dost na tom, co už se stalo.

Pocit marnosti v něm hlodal jako kyselina v rezavém železe. Odvrátil se od nádherného výhledu na moře ozářené měsícem a vydal se po úzkém chodníčku, který vedl ze ztemnělé zadní části paluby na příď lodi. Gumové podrážky jeho bot vrzaly na lakovaném dřevě, ale jejich slabý zvuk se ztrácel v nárazech vln do trupu lodi. Když se Josh přiblížil k můstku, všiml

si nazelenalé záře navigačních přístrojů a siluety kapitána v bílé uniformě, který stál u desky rádiového spojení.

„Správně, budeme tam zítra večer, podle plánu.”

Zítra večer? Tím „tam” asi kapitán myslel Saint John, nejmenší ostrov amerických Panenských ostrovů, kde měli podle cestovního plánu zítra zakotvit a zúčastnit se nějakého rožnění prasete. A další den, uvědomil si Josh, popluje Nautilus III ke Kajmanským ostrovům, kde má být poslední zastávka před Cancúnem.

Ucítil tak silný svíravý pocit v žaludku, že mu unikla další kapitánova slova. Nemohl ovšem přeslechnout zlostnou kletbu, která následovala za pár vteřin.

„Ksakru, s Keeganem si starosti nedělej. Říkám ti, že nikdo neví, že je na palubě. Nerozčiluj se, Salazare. Prostě se setkáme, jak jsme se dohodli.”

O chvíli později kapitán Paxton skončil a odhodil ruční rádiový vysílač na stůl. Zamumlal další nadávku a otřel si rukou hnědé, sluncem vyšisované vousy. Leknutím sebou trhnul, když uviděl Joshe vstupovat do řídicí kabiny.

„Děje se něco, kapitáne?”

Paxton si ho s přimhouřenýma očima dlouze prohlížel, jako kdyby se snažil odhadnout, kolik toho slyšel.

„Nic, s čím bych si neporadil,” promluvil konečně.

„Netýkají se náhodou vaše problémy mojí osoby?”

Paxton si hlasitě povzdechl. „Asi jste zaslechl, že jeden z mých dodavatelů ví, že jste na palubě. Je to moje chyba, je to můj dobrý známý a asi mi před pár dny něco uklouzlo.”

Před pár dny?

Josh rychle uvažoval. Paxtonův známý už dávno mohl prodat tuhle informaci novinám a přivolat sem celou armádu reportérů. Ale on to z nějakého důvodu neudělal. Joshovi by se mělo ulevit, ale místo toho se do něj začalo vkrádat podezření, že něco není v pořádku. Probodl kapitána chladným pohledem.

„Z vašeho hovoru jsem vyrozuměl, jako by moje přítomnost na lodi vašeho přítele znervózňovala.”

„To máte pravdu,” připustil kapitán a ošlehaná kůže se mu zvrásnila úšklebkem. „Taky že ho znervózňuje.”

„Nechcete mi říci proč?”

„Tenhle můj známý měl před pár lety malé nedorozumění s americkým námořnictvem. Šlo o kvalitu nafty, kterou jim prodával. Od té doby má ve svém podnikání mírně pošramocenou pověst.”

Joshovi došlo, že ten chlap nejspíš prodává načerno naftu, která neodpovídá přísným americkým normám. A Paxton ji od něj kupuje.

Josh slyšel o spoustě majitelů lodí ve Spojených státech, kteří byli kvůli něčemu podobnému vyšetřováni. Nebylo mu však jasné, jaká pravidla platí pro lodě, které se plaví v mezinárodních vodách.

Teď už chápal, proč se kapitán tolik snažil, aby se vyhnul invazi sdělovacích prostředků. Zároveň mu začalo docházet, proč může Paxton nabízet přepychovou plavbu za tak neuvěřitelně nízké ceny. Když používá pochybné dodavatele pro nákup paliva, bude pravděpodobně obcházet zákon i v jiných oblastech. Josh by se vsadil, že ten mohutný Enrique nemá zelenou kartu.

„Co tu vlastně tak pozdě děláte, Keegane?”

Kapitánova otázka odvedla Joshe od přemítání o pohonných hmotách a pracovních povoleních. Vsunul si palce do kapsy a pokoušel se přijít na nějakou přijatelnou výmluvu, která by odpovídala tomu, že je na svatební cestě.

„Mám hlad.”

Kapitán se zašklebil. „Tak vám tedy vyhládlo? Věříte, že mě to ani nepřekvapuje? Tak jdeme vyrabovat lodní kuchyň. Sám bych si dal něco malého na noc.”

„Určitě nechcete jet s námi na pevninu?” šeptala hlasitě Evelyn Sandersová.

Cari se na ni usmála a tiše, aby nerušila muže, který klimbal na lehátku vedle ní s kloboukem staženým přes obličej, její pozvání odmítla.

„Ne, děkuji.”

„Objevila jsem včera na Charlottě Amálie báječný butik, kde prodávají samé francouzské zboží.”

„Já nemám nakupování moc ráda,” odpověděla Cari zdvořile a založila si prstem v knize místo, kde přestala číst. Jedna z žen shromážděných za Evelynou se přidušeně zasmála. „Kdybych byla na svatební cestě s Joshem Keeganem, taky bych neztrácela čas ve francouzských buticích. Nevidíš, že chtějí být sami?”

Jedna po druhé se s ní tiše rozloučily a pak se skupinka elegantně oblečených žen vydala ke vnějšímu schodišti, kde už na ně čekal Enrique s motorovým člunem. Cari se opět zahleděla do knihy.

Navzdory svému úsilí se nedokázala soustředit. Po pár odstavcích se její pohled pokaždé stočil stranou. Spící muž se slamákem staženým přes .obličej ji evidentně zajímal mnohem víc než spletitosti renesančního zlatnictví.

Vzhledem k tomu, že byl Josh sportovec, měl dost podivný spánkový režim. Asi toho v noci moc nenaspí, usoudila z jeho vyčerpaného výrazu, který se s každým novým ránem zhoršoval. U ní se zas postupně prohluboval pocit viny, že zabírá tu nádhernou pohodlnou postel jen pro sebe, a on je odsouzen spát na gauči. Měla obavy, že jeho špatné spaní má něco společného s lahvičkou léků proti bolestem, kterou zahlédla v koupelně. Vyděsilo ji, jak vysoké dávky má předepsané.

Ráda by se dozvěděla něco víc o jeho zranění. A taky si přála poznat, kdy má bolesti, a pak ho obejmout a utěšovat. On však své soukromí úspěšně skrýval pod bezstarostnou a usměvavou maskou. Chtěla tedy dohlédnout alespoň na to, aby si dopřál odpočinek, který očividně potřeboval, alespoň přes den.

Doufala, že se jí snad jednou sám svěří.

Udivovalo ji, jak jí na něm záleží. Měla by se vzdát bláhové naděje, že se jí podaří poznat skutečného Joshe Keegana. Ten nepovedený vtip se svatbou, kterému se už dávno nikdo nesmál, je na krátký čas svázal dohromady. Po rozvodu se už zřejmě nikdy neuvidí. Nemělo by ji tedy tolik trápit, jestli ho něco bolí. Ale ji to trápilo. A jak.

„Tak copak děláte?”

Cari opět zavřela knihu a podívala se na Erika už ne tak Hrozného.

„Chytáme sluneční paprsky,” odpověděla. „A co ty? Na co se chystáš?”

Pokrčil rameny a usadil se do volného lehátka. „Nevím. Děda se chystal, že si půjčí loď a pojede rybařit, ale zlobí ho zas artróza. Tak odpočívá a babička šla nakupovat.”

Cari si ho zkoumavě prohlížela a nechápala, proč je jí líto kluka, který má na sobě oblečení od tak luxusní firmy, kde by si ona nemohla koupit ani katalog, natož nějaký výrobek. Ale Erikův otrávený výraz se dotkl jejího soucitného srdce.

„Chceš si zahrát karty?”

„No, tak třeba.”

Zajiskřilo jí v očích: „Tolik nadšení si snad ani nezasloužím.”

Erik se na ni zahanbeně zašklebil. „Promiň, na sedavou zábavu zrovna moc nejsem.”

„A jaké hry máš rád? Kromě toho tvého slavného fotbalu.”

„Košíkovou, pozemní hokej a baseball.”

„No, v tom ti, bohužel, moc platná nebudu,” přiznala se Cari. „Byla jsem jediná z celé střední školy, kdo musel chodit na nápravný tělocvik celé tři roky po sobě.”

Zpod slaměného klobouku se ozvalo zachichtnutí. Cari pohlédla dolů na Joshe, který si pobaveně odsunul klobouk z tváře.

„Tři roky, jo?”

„Mohly to být dokonce čtyři, ale chudák paní Lancasterová mi napsala skvělé hodnocení, jen aby se mě ten poslední rok už konečně zbavila.”

„A co na vysoký?”

Cari se otřásla. „To ani nechtěj slyšet.”

Posadil se a spiklenecky mrknul na Erika: „Mám dojem, že si ji do našeho družstva ve stolním tenise nevybereme.”

Erik předstíral, že o tom přemýšlí. „Já nevím, Joshi. To je těžká volba. Buď Cari, nebo naše babička.”

„Aha… myslím, že ti rozumím.”

Při pohledu na jejich smrtelně vážný výraz vyprskla Cari smíchy. „Nejlíp uděláte, když se vy dva půjdete vyřádit sami.”

„Jak vyřádit?” zeptal se vyzývavě Erik a do hlasu se mu opět vkrádala rozmrzelost.

„Co já vím,” bezstarostně mávla rukou. „Běžte si zasportovat. Třeba si zahrajte golf. Neříkal děda, že máš sebou hole?”

Že si raději neukousla jazyk, říkala si, když sledovala reakci na svůj lehkovážný návrh. V Erikových očích se okamžitě probudil zájem, a Joshův pohled vyhasl. Chlapec byl tak dychtivý, že si nedostatku Joshova nadšení vůbec nevšiml.

„To by bylo skvělý!” Zaváhal a pak ostýchavě dodal: „Děda si myslí, že mám docela slušnej úder, ale co je to proti tobě, Joshi. Viděl jsem tě v televizi. Jsi fakt nejlepší.”

Josh se odvrátil s tak bolestným výrazem, až Cari zabolelo u srdce. Když se ale otočil zpátky na Erika, bylo to pryč a zase nasadil svůj oblíbený úsměv.

„No, řekl bych, že jsem míval docela slušnej úder, ale nikdy jsem nezkoušel dělat instruktora. Můžu to ale zkusit, jestli chceš.”

Erik povyskočil. „Opravdu? To je paráda!”

Josh vstal a poplácal chlapce po zádech. „Běž pro dědečkovy hole a já zatím zkusím přimět kapitána, aby nám smontoval vzadu na palubě nějakou síť. A pak se podívám, jak odpálíš pár míčků. Ohlédl se na Cari: „Vystačíš si tu sama?”

Přinutila se k úsměvu.

„Neboj, bude mi tu fajn.”

Cari pozorovala Joshe a Erika, jak odcházejí k můstku, a musela si přiznat, že je jí všelijak, jenom ne fajn. Bolestný výraz, který krátce zahlédla na Joshově tváři, ji poněkud zneklidňoval.

Snažila se pochopit, co se s ním děje. Golf přece byla jeho vášeň. Golf a nekonečná řada oslňujících žen. Poznala ho už natolik dobře, aby pochopila, že se o jeho pověst neúnavného svůdce postaraly spíš sdělovací prostředky než on sám. O tom, že je vynikající hráč golfu, však nepochybovala. Měl za sebou přece řadu vítězství. Tak proč byl před chvílí tak smutný?

Možná že profesionálové z nějakých důvodů nesmějí dávat lekce. Nebo třeba není zrovna dobrý instruktor, jak sám naznačil. Pak si Cari vzpomněla na prášky proti bolesti. To jeho zranění mu mohlo narušit schopnost soustředění a nedovolovalo mu hrát golf, který tak miloval. To bude ono! Že na to nepřišla dřív.

Nervózně pozorovala kapitána Paxtona, jak připevňuje provizorně smontovaný hliníkový rám ke kovovým svorkám na zábradlí. Na Joshovo doporučení přehodili přes rám dvě vrstvy jemné síťoviny a na patřičných místech ji přivázali.

„Tak,” řekl kapitán spokojeně. „Touhle sítí neproletí ani moskyt, natož golfový míček.”

„Vypadá to dobře, ale ještě bychom potřebovali nějaký terč.

„Vydržte chvíli, přinesu vám navigační mapu, ta se bude skvěle hodit.”

Josh přivázal složenou mapu přesně doprostřed sítě a pak hodil na zem velký čtvercový koberec, aby chránil dřevěnou palubu. Zkřížil ruce a usmál se na teď už nedočkavého chlapce.

„Tak mi ukaž, jak držíš hůl.”

Erik prohraboval pytel velikosti lodního kufru: „Kterou hůl, driver?”

„Začni s klínovou holí a vezmeme to pozpátku.”

Nejdřív si prověřil, jak chlapec drží hůl, v několika maličkostech ho opravil a pak odstoupil stranou.

„Tak odpaluj.”

Cari je napjatě pozorovala. Prvních pár minut pokaždé, když se hůl dotkla míčku, nervózně poposedla a spolu s Erikem čekala na Joshovu reakci.

Napětí však z ní i z chlapce pozvolna opadávalo. Jako učitelka dovedla ocenit, jak Josh ohleduplně kritizoval nedostatky, a naopak pokaždé, když míč zasáhl terč, nešetřil chválou.

„Je to dobrý. Máš hezky vyrovnaný rytmus, ale musíš trochu víc dotáhnout švih. Zapomeň na to, že musíš zasáhnout míček. Ten minout nemůžeš.”

„Chceš se vsadit?” zamumlal Erik a zarputile se mračil na míč.

„Představ si, že ho chceš rozbít. Projed’ ho. To je ono. Táhni hůl až přes rameno. Dobře.”

Po půl hodině už míč za míčem létal přímo do terče. Když Josh končil lekci, Cari se usmívala stejně spokojeně jako Erik.

„Nechápu,” vykřikl chlapec, „jak může taková maličkost, jako je švih hole, způsobit tak velkej rozdíl! Díky, Joshi.”

„Není zač.”

„Na, tady máš,” chlapec podával Joshovi hole, „budu ti chytat míčky, až si jich pár odpálíš.” „Ne, díky. Nerad hraju s cizí holí.” „Jen pojď, dědečkovi to vadit nebude.” „Možná někdy jindy.”

„Tak jo.” Erik hodil hole do pytle a přikryl ho ochranným obalem. „Nechám je tady pod plachtou, kdyby sis je chtěl vyzkoušet.”

Zvedl k Joshovi tázavý pohled: „Mohli bychom to zítra zase zkusit?”

„Jistě.”

„To je skvělý. Jdu říct dědovi, cos mě naučil.”

Když Josh došel ke Cariině lehátku, usmála se na něj: „Ještě jsem neviděla Erika tak nadšeného.”

Josh stáhl bílý ručník z opěradla lehátka. „Je to fajn kluk. A dobrej sportovec.”

„Teď je určitě lepší.”

Josh si otíral ručníkem tvář a chvíli neodpovídal.

„V podstatě jsem ho nenaučil nic nového,” ozval se konečně. „Jen jsem posílil pár jeho základních znalostí.”

„To se ti podařilo i v mém případě.”

Třel si krk ručníkem a vyslal k ní jeden ze svých líných, potutelných úsměvů. „Vážně, paní profesorko? A v čem například?”

„Například v tom, že někdo má už vrozený pedagogický talent. Jsi dobrej, Joshi. Moc dobrej.”

Ďábelsky se zasmál. „Když mi krásná žena říká, že jsem moc dobrej, většinou začnu být moc špatnej. Nechceš se jít se mnou dolů vykoupat, Cari?”

Už zase začíná. Odvádí pozornost od sebe a posmívá se jí. Cari měla chuť ho poprosit, aby toho nechal a přestal skrývat své skutečné pocity. Bála se ale, že ji odmítne, a tak neměla jinou možnost než přistoupit na jeho hru. Zvedla široký okraj slamáku a přísně si ho změřila.

„Předpokládám, že to je další pokus, jak mě svléknout a hrát si na ženicha a nevěstu.”

„Předpokládáte správně, paní Upjatá.”

Ohrnula nos a sáhla po kabelce. „Slíbils mně, že už toho svádění necháš. Proč si ze mě pořád děláš legraci?”

Když hned neodpovídal, pohlédla mu do očí. Náhle jí jako blesk projelo poznání.

On si nedělal legraci. Toužil, aby se jejich manželství naplnilo, stejně silně jako ona. Domyslela si, že se drží zpátky jen kvůli jejich nadcházejícímu rozvodu.

Cari se už v životě dopustila několika nerozvážných a nesmyslných činů. Například když opustila svou práci. Nebo když souhlasila, že se zúčastní toho hloupého svatebního obřadu. Tyhle dvě drobné katastrofy však bledly ve srovnání s tím, čemu se chystala podlehnout nyní.

Upustila kabelku, sklonila se k Joshovi a vzala jeho tvář do svých dlaní. Přitáhla si ho blíž a očima se žíznivě vpíjela do jeho úst. Ve tváři měla jasně vepsáno, co má v úmyslu.

Uchopil ji za ruce. „Cari, miláčku. To není moudré.”

„Já vím, ale…”

„Ale co?”

„Já tě musím políbit.”

„Musíš,” jeho hlas zněl najednou drsně, „nebo chceš?” „Obojí.”

Ani se nepohnul a neučinil jediný pokus, aby polibek prodloužil. Cari to nevadilo. V té chvíli vnímala jen jeho pevné a teplé rty. Celá se ponořila do jejich vůně, všemi smysly vnímala vlhký a hladký vnitřek jeho úst.

Třeba to je naposled, kdy se ho dotýká, napadlo ji, dokud byla ještě schopná myslet. Až opustí Cancún, už ho asi nikdy neuvidí.

Nechtěla nic víc.

Jen ho políbit.

OSMÁ KAPITOLA

Byl to jen polibek. Prásk!

Míč vyletěl k obloze ozářené rudým sluncem a udeřil do otřískaného terče. Josh spokojeně sledoval, jak se odrazil od mapy a skutálel se dolů k síti. Přistrčil si nohou další.

Jen polibek, nic víc.

Bum!

Kovovou sedmičkou narazil do koberce několik centimetrů před míčkem. Pohlédl dolů na tu malou bílou kouli a pak znovu nastavil hůl.

Zpropadenej polibek.

Prásk!

Když tentokrát míč udeřil do terče, nebyl Josh nijak nadšený. Dobře si spočítal, že kolikrát cíl zasáhl, tolikrát ho i minul. Jen kdyby věděl, jestli špatně míří kvůli rozostřenému vidění, nebo se jen nedokáže soustředit.

Od chvíle, kdy ho Cari políbila, nebyl schopen myslet na nic jiného. Celý den byl napjatý jako struna. Teď, když zelené vrcholky Saint Thomasů zvolna mizely za zádí lodi a všichni v podpalubí před večeří odpočívali, vyšel si Josh na palubu a marně se pokoušel uvolnit to nahromaděné napětí. V žádném případě by nedokázal zůstat v kajutě, až ji Cari zaplní párou ze sprchy a vůní citrónového šampónu. Vyrazil by nejspíš dveře a přitiskl ji ke kachličkám.

Tady, sám s mořem a svými myšlenkami, si mohl konečně přiznat to, co už dlouho doutnalo těsně pod prahem jeho vědomí. Nestojí o žádný rozvod. Stejně jako nestál o tu bláznivou svatbu. Chtěl by…

Prásk!

…chtěl by Cari svádět. Starat se o ni a kupovat jí hloupé dárky. Uvěznit ji u lodního zábradlí, mazlit se s ní a líbat každé místečko na jejím krku. Chtěl by jí koupit snubní prsten. Takový, který by si nemusela za pár dní sundat. Ani za pár let. Bum!

Koncem hole opět udeřil do koberce, až se mu rozechvěla zápěstí i paže až k ramenním kloubům.

Jsi blázen, řekl si pohrdavě. Chceš nabízet Cari šťastnou budoucnost ve stylu „dokud nás smrt nerozdělí”, a ani nevíš, jestli vůbec nějakou budoucnost máš. Ať už šťastnou nebo nešťastnou.

Ona má svou budoucnost dávno naplánovanou. V pěkných, úhledně rozdělených přihrádkách. Dokončí svou práci. Dostane doktorát. Postoupí o příčku výš ve své profesi. Možná napíše knihu o dějinách odívání.

A on ani netuší, jestli bude hrát golf nebo točit reklamy. Jak může po Cari chtít, aby se vázala k někomu, o kom ani on sám neví, jaký vůbec bude?

„Co tady děláš?”

Pomalu se otočil, kovovou hůl sedmičku svíral volně v ruce. Cari se neosprchovala ani nepřevlékla. Stále ještě měla na sobě bílé šortky a modré triko s podobiznou Alexandra Velikého, které si navlékla, když šli odpoledne prozkoumat ostrov Saint Thomas. Vlasy jí splývaly kolem tváře v jemných hedvábných vlnách se zlatavými záblesky pozdního slunce.

„Řekl jsem si, že půjdu nahoru a odpálím si pár ran, než se připravíš na večeři.”

„Večeře nebude dřív než za hodinu. Tak dlouho mi to zas netrvá.”

K Joshově úžasu se usadila na roh lehátka a složila si nohy pod sebe.

„Nikdy jsem neviděla nikoho hrát golf, natožpak profesionála. Nebude ti vadit, když se budu dívat?”

To snad ne! Copak jí nestačí, že ho rozptyluje v myšlenkách? Vědomí, že sedí hned vedle, zatímco on kazí jeden úder za druhým, určitě jeho koncentraci nezlepší.

„Mám lepší nápad. Co kdybych ti dal první lekci golfu?”

„Mně? To v žádném případě. Já to myslela vážně, když jsem Erikovi líčila své hodiny nápravného tělocviku.”

„Nemůže to být tak hrozné.” „To tedy může.”

S vyzývavým úsměvem na tváři došel až k ní. „Říkalas mi, že jsem dobrý pedagog. Možná že dokážu víc, než ta… jak že se jmenovala? Lancasterová?”

Zvedla obě ruce na protest: „Vážně ne, Joshi. Mám nulovou koordinaci. Víc než nulovou. Nejmíň dvacet pod nulou.”

Se smíchem ji chytil za ruku: „No tak, Cari. Ať si odneseš z téhle cesty něco víc než jen spálený nos a opařenou nohu.”

Odnese si mnohem víc, přiznávala si Cari rozechvěle. Víc, než by si kdy dokázala představit. Ale on se o tom nikdy nedozví. Vzpomínky na jeho úsměv. Živý obraz jeho širokých ramen, jak se rýsují proti zlatému karibskému slunci. Dotyky jeho rukou.

Dlaní se otřela o mozolnaté hrbolky u kořenů jeho prstů. Věděla, že jsou od dlouholetého hraní golfu. Ona ještě nikdy v životě v ruce golfovou hůl nedržela.

Dotyk jeho ztvrdlé kůže jí jen potvrdil, jak dalece se jejich životy liší. Každý je z úplně jiného světa. Ona má své knihy a dávno mrtvé Tudorovce. On zas své turnaje a vítězství. Právě teď, jen pro tuhle chvíli, zatoužila Cari vytvořit most mezi jejich světy a poznat kousek toho jeho.

„Tak dobře,” odpověděla a nechala ho, aby ji vytáhl z lehátka. „Jen doufám, že toho nebudeš litovat.”

„Nebudu, neboj se.”

„Paní Lancasterová,” varovala ho ponuře, „ze mě dostala vředy.”

Cari si vtiskla do srdce jeho hluboký zvučný smích jako nějaký vzácný drahokam.

„Já nejsem žádná Lancasterová. Mám jiné učební metody.”

To jistě! Cari si opravdu nevzpomínala, že by jí někdy její učitelka tělocviku postavila bokem k síti a pak ji zezadu objala.

„Uvolni se.”

Jak se může uvolnit, když se k ní Josh tiskne a horce jí dýchá na levé ucho?

„Teď nastav ruce, dlaněmi nahoru.”

Natáhl se, aby jí položil hůl do dlaně. Přitom se jí zezadu lehce dotkl a jí se opět objevil před očima obraz Joshe v prolamovaném kabátci a úzkých kalhotách, s nemravně zdůrazněnými partiemi, jak bylo v alžbětinské době zvykem.

„Sevři prsty rukojeť,” instruoval ji.

Cari by se nejradši neviděla. Hořelo jí celé tělo, jak se jí dotýkal na nejrůznějších místech. „Nedokážu to, Joshi.”

„Ale dokážeš. Pevně chyť hůl a dívej se na její konec. Vidíš, jak je tvarovaná? Přesně podle míčku a dráhy, kterou ho chceš vést.

Díky své trpělivosti a škádlivému naléhání vtloukl Josh postupně do Caři základní golfový postoj a úder. Připadalo jí neuvěřitelné, že zasáhla míček už při prvním samostatném pokusu. Vůbec jí nevadilo, že se odrazil od špičky hlavy kovové hole a odletěl přes zábradlí do moře.

„To není možné! Strefila jsem se! Viděls to?”

V radostném vytržení se prudce obrátila. Josh se stačil sehnout právě včas. Kovová hůl minula jeho hlavu jen o pár centimetrů.

„Viděl jsem to. Dobrá rána,” jeho hnědé oko jiskřilo smíchem. „Zkusíš to ještě jednou?”

„Určitě.” Bouchla holí do koberce a zaujala vhodný postoj. „Myslíš, že tuhle potvoru dostanu do sítě?”

Netrefila se do sítě. Ani nikam poblíž. Ve skutečnosti míč vůbec nezasáhla a otočila se kolem dokola.

„Zkus to znovu,” nařídil jí Josh.

Cari opět zajásala, protože se jí znovu podařilo zasáhnout míček. Tentokrát vyrazil přímo nahoru do nebe, dopadl na zem, odrazil se od dřevěné paluby, na pravém boku přeletěl přes zábradlí a spadl do moře.

Se smíchem otočila hlavu a přes rameno pohlédla na Joshe. „Doufám, že máš těch koulí ještě dost.”

V momentě, kdy to vyslovila, okamžitě zrudla. Josh se samozřejmě potutelně usmíval.

„Nestarej se a odpaluj.”

Poslala do vody ještě asi tak šest míčků, a pak se to stalo.

Cari mířila na síť. Vůbec nechápala, jak se míček dokázal stočit do pravého úhlu, zasáhnout nosník, prudce se odrazit a vletět do radarového disku, umístěného nad kapitánským můstkem. Když elektrické součástky zacinkaly o podlahu, s hrůzou v očích se podívala na Joshe.

Ten se zaraženě kousal do rtu. „Zdá se, že nejsem o moc lepší pedagog než ta tvoje Lancasterová.”

Caři vyděšeně zírala na rozbitý radarový talíř. „Myslíš, že to půjde spravit?”

„Spíš vyměnit.” Vzal si od ní hůl, kterou rozpačitě držela v ruce. „To je v pořádku, Cari. Byla to nehoda. To se v golfu stává, stejně jako v životě.”

Jeho slova ji uklidnila. Uklidnit kapitánův vztek však bylo mnohem těžší.

Paxton Cari překvapil svou zuřivostí. Až doposud se kapitán choval jen přátelsky a dobrosrdečně. Teď se však netvářil ani trochu přívětivě. Vyběhl ze svého stanoviště a chtěl vědět, co se to k čertu děje. Cari se zalekla jeho příkrosti, ale odmítla se skrývat za Joshovo lakonické vysvětlení, že se to stalo při improvizované lekci golfu.

„Je mi to moc líto, kapitáne. Asi jsem špatně zamířila.;

„Špatně,” kapitán to slovo skoro vyplivl. „To bych řek, že špatně. Víte vůbec, kolik tohle zařízení stojí?”

„No, to nevím,” odpověděla Cari a zvedla bradu, „ale samozřejmě vám uhradím všechny náklady na opravu nebo výměnu.”

Snažila se nevnímat svíravý pocit v žaludku. Vyměnit radar bude stát určitě spoustu peněz.

„Jestli je někdo odpovědný za škodu, tak jsem to já,” oznámil Josh chladně kapitánovi. „Já jsem přemluvil Cari, aby hrála golf, a zaplatím všechno, co nedostanete od pojišťovny.”

Pojištění, že mě to nenapadlo dřív. Cari nahlas vydechla úlevou. Předčasně, jak se ukázalo.

„Je mi jedno, kolik to bude stát,” zavrčel Paxton. „Mnohem víc mi vadí, že už to nestihneme na ostrov Saint John. Musíme se vrátit zpátky na Saint Thomas a sehnat nový radar. Tím se náš program posune nejmíň o den.”

„Vysvětlím to ostatním,” odpověděl Josh. „Bude je nejspíš mrzet, že přijdou o to rožnění na ostrově Saint John, ale jistě je utěší další večer v přístavu Charlottě Amálie.”

Kapitán si něco mumlal pod vousy. Když viděl, jak na něj oba nechápavě civí, omluvně se zašklebil. „Pardon. Řek bych, že každej mořskej vlk začne bejt nerudnej, když se mu něco stane s lodí. Půjdu teď změnit kurz a pak svolám cestující a oznámím jim změnu programu.”

Cari se za ním dívala, jak odchází, stále ještě plný zlosti.

„Pane jo, jednu chvíli jsem si myslela, že mě přiváže ke stěžni a zmrská devítiocasou kočkou.”

Josh neodpověděl a zachmuřeným, pronikavým pohledem sledoval kapitána, jak míří k můstku.

„Myslíš, že mu pojišťovna opravdu uhradí většinu nákladů?” Cari vzhlédla k muži, který stál tiše vedle ní.

„Joshi!” „Cože?”

S překvapením zjistila, že ten bezstarostný Josh, s kterým se před chvílí smála a vtipkovala, beze stopy zmizel. Jeho tvář měla teď tvrdý a soustředěný výraz. Je možná neohrabané dřevo, ale hloupá není. Trápí ho něco jiného než rozbitý radar.

„Co se děje?”

„Já nevím,” řekl pomalu a pohled mu ještě jednou zalétl k můstku. „Moc rád bych věděl, proč je náš kapitán tak rozrušený představou, že nepoplujeme podle plánu.”

Cari o tom uvažovala: „Myslíš si, že člověk, který je ve svém podnikání závislý na rozmarech přírody, by měl snášet nečekané nehody s větším klidem?”

„Tak nějak.”

„Možná si musí rezervovat dopředu místa ke kotvení. Nebo nakládá zásoby na předem dohodnutých místech.”

„Jako třeba naftu,” zamumlal Josh.

„Třeba.”

„To by mohlo být ono,” řekl zamyšleně.

V té chvíli začal Nautilus III zvolna zatáčet. Josh pohlédl Cari přes rameno na vzdálený ostrov. Zřejmě se snažil setřást ze sebe nepříjemný pocit z právě prožitých chvil.

„Změna programu možná pokazí náladu kapitánu Paxtonovi, ale my si ji zkazit nenecháme. Co kdybychom si dneska spolu zašli někam na večeři?”

„Jen ty a já?”

„Jen já a ty.”

„Žádný Erik?”

„Žádný Erik. Ani Evelyn a Paul. Jen my dva.”

A od té chvíle samotná představa toho večera vyvolávala na Cariině tváři zasněný úsměv. Byla beznadějně romantická, a tak ji nadchlo idylické prostředí i okouzlující doprovod.

Oblékl si tmavé kalhoty a modrou plátěnou košili. Vyzařovala z něj nedbalá elegance a dráždivá přitažlivost. Když jí nabídl rámě a vedl ji k výstupnímu schodišti, Cari ucítila, jak se jí rozbušilo srdce.

Tam už na ně čekal Enrique. Josh odmítl jeho pomoc a sám odvedl Cari do člunu. Posadil se vedle ní na prostřední sedadlo a jen tak mimochodem ji objal kolem pasu. A stevard zatím vedl loď jiskřivými, proměnlivými modrozelenými pruhy směrem k hlavnímu přístavišti.

„Kdy pro vás mám přijet?” ptal se Enrique a vyvažoval člun, zatímco Josh pomáhal Cari vystoupit na molo.

„Zavoláme na loď, až se budeme vracet.”

Šli ulicí, která se vinula podél pobřeží a z druhé strany ji lemovaly dvoupatrové růžovobílé domky. Cari se držela Joshe za ruku, kterou jí nabídl, a připadalo jí to naprosto přirozené. Nakukovali spolu do úzkých uliček, procházeli spletitými podloubími a obdivovali ozdobné kovové mříže, které dodávaly celému městu osobitý ráz.

Cari si všimla, že Josh sklízí skoro stejně velký obdiv jako místní architektura. Nejedna žena se za ním otočila, aby si ještě jednou prohlédla jeho vysokou atletickou postavu. Pokud Josh vnímal jejich pohledy; pak to nedával nijak najevo. Celou svou pozornost věnoval pouze Cari. Díky tomu se cítila jako Maria z West Side Story - neuvěřitelně krásná, vtipná a chytrá.

Svou mátově zelenou bavlněnou tuniku sice získala před pár lety ve výprodeji, ale neviděla nejmenší důvod, proč to Joshovi vykládat. Zvlášť ne potom, když poznamenal, jak jí ta barva sluší a vnáší jí slunce do vlasů.

Neprotestovala ani tehdy, když ji dovedl ke stanovišti taxíků a s tajemným úsměvem jí odmítal prozradit, kam jedou. Během dvacetiminutové jízdy jí naznačil jen to, že ji veze na jedno neobyčejné místo.

To místo bylo opravdu neobyčejné.

Cari v úžasu zatajila dech, když vystoupila z auta na vysoký, větrem ošlehaný útes, známý jako Drakeovo sedlo. Zdobená dřevěná cedule hlásala, že tento anglický pirát odtud kdysi pozoroval plachetnice obtěžkané poklady, proplouvající průplavem, kterým on sám poprvé projížděl v roce 1580.

„Ach, Joshi! To je nádhera! Stojím na stejném místě, kde kdysi stál sir Francis Drake!”

Koutky Joshových úst zacukaly úsměvem. „Doufal jsem, že by to mohlo nadchnout tvou romantickou alžbětinskou dušičku.”

„Jaks to objevil?”

„Paul Sanders se o tom dneska ráno zmínil, když jsem dával Erikovi lekci golfu. Říkal, že se pokoušel přemluvit Evelyn, aby si sem nahoru zajeli, ale nedokázal ji odtrhout od nakupování.”

„Nedovedu si představit, že by o takovou nádheru chtěl někdo přijít.”

Naplněna posvátnou úctou hleděla na krásu Panenských ostrovů, zlatavě podbarvenou paprsky zapadajícího slunce, a pomalu se otáčela kolem dokola. V té chvíli se jí zdálo, jako by se celý čas i prostor sjednotil v jednom jediném okamžiku.

Dýchala týž vzduch, hleděla na stejný velkolepý výhled jako dávní mořeplavci. Zdálo se jí, že slyší vzdálené pleskání plachet a výkřiky námořníků, jak napínají lana. Skoro cítila jejich vzrušení, když zahlédli bohatou kořist. Ještě nikdy se jí historie nezdála tak živá.

Zavřela oči a nasávala ji všemi póry. Pak se rozzářeně otočila k Joshovi. „Děkuju ti.”

Úsměv, kterým jí odpověděl, pronikl závojem času a dal jí krátce nahlédnout do budoucnosti. Bez ohledu na to, co se stane v Cancúnu, navždy si uchová v srdci tohle zvláštní místo i tohoto výjimečného muže.

Jednou ho nazvala nafoukaným svalovcem, který myslí jen na sex. Přesto jí daroval něco, co pro ni bylo cennější než všechny poklady světa. Poznal její vášeň pro historii a zavedl ji sem, aby ji spolu s ní mohl sdílet. Josh Keegan jí projevil tolik porozumění a přirozeného respektu, až ji to zahanbovalo. Přiznala si, že její rozhodnutí odepřít si až do příštího tisíciletí všechny muže, bylo poněkud unáhlené. Teď jí hrozilo, že se bláznivě zamiluje do někoho, koho sotva zná.

To poznání jí trochu zchladilo hlavu a dodalo jí odvahu položit mu pár otázek, jimž se až do té doby úzkostlivě vyhýbala.

Počkala, až se usadili v pohodlných křeslech na verandě restaurace Mountain Top. Upíjela banánové daiquiri a nechala Joshe objednat večeři. Pro tuhle chvíli jí stačilo jen pozorovat, jak mu vánek čechrá tmavé vlasy, a naslouchat jeho hlasu, který vytvářel příjemný kontrast k bujaré ostrovní hudbě linoucí se z vnitřku restaurace. Zatímco čekali na večeři, bavili se o všem možném. Začali od pirátů a skončili až u historie těchto ostrovů.

„Kolumbus tady přistál při své druhé plavbě,” vykládala Cari, zatímco před ně číšník pokládal mísy plné chutných okounů. „Pojmenoval ty ostrovy nejspíš po následovnicích svaté Uršuly.”

„Všechny byly panny, předpokládám.”

„Ano, všech jedenáct tisíc,” odpověděla Cari vážně. „Alespoň podle legendy.”

Josh se málem zadusil soustem mořského okouna. „Jedenáct tisíc panen! Není divu, že se to tady piráty a lupiči jen hemžilo. Asi sháněli nějakou tu pannu.”

Cari snaživě uvedla vše na pravou míru. „Nehledali jen panny. Přepadali tyhle oblasti především kvůli nesmyslné honbě za poklady.”

„To se mi zdá také dobré téma pro doktorát. Možná bys to měla probádat, až se vrátíš domů.”

„No… možná. Už takhle mě ale čeká dost práce.”

Zaváhala a pak se rozhodla navázat na jeho slova. „A co ty, Joshi? Co ty budeš dělat, až se vrátíš do Států?“

Ústa se mu začala stáčet do jeho oblíbeného posměšného úsměvu, ale Cari ho rychle zarazila pohybem ruky.

„Prosím tě, přestaň. Neodbývej mě zas vtipkováním,” zaprosila tiše, „dneska večer ne.”

Jeho úsměv zůstal nedokončený. Dlouze a pátravě se jí zadíval do očí.

„Nevím ještě, co budu dělat,” konečně odpověděl.

„A co golf?”

„Já nevím, Cari.”

Chvíli si myslela, že už nic jiného neřekne. Zaplavilo ji zklamání. Josh začal vidličkou kreslit po stole nekonečné vzory a přitom se s ní pomalu a váhavě podělil o část svého nitra.

„Neumím nic jiného než hrát golf. Táta mě začal brát s sebou na hřiště ještě dřív, než jsem dokázal rozeznat, kterým koncem patří hůl nahoru. Už na střední škole jsem byl nadějný sportovec. Golf je pro mě víc než jen hra. Je to moje poslání. Způsob života. Alespoň dřív tomu tak bylo.”

Vidlička se zastavila a jejich oči se setkaly.

„Lékaři nevědí, jestli vůbec někdy budu normálně vidět a jestli získám ztracenou jistotu. Musím se naučit vyvažovat úder. Nebo najít jiný způsob obživy.”

„A dokážeš to? Myslím to vyvažování.”

„Nevím.”

V jeho tiché odpovědi nebylo ani stopy po zoufalství nebo sebelítosti, ale Cari se sevřelo srdce. Pak na ni vrhl zářivý pohled a od té chvíle to byl zas ten známý Josh.

„Právě ten večer na plese jsem se rozhodl, že zjistím, jak na tom jsem, ale pak mě vyrušila jedna nádherná žena v… jakže se jmenuje ten vynález? Krinolína?”

A taky neplánovaná svatba, pomyslela si Cari. Má dost starostí kvůli té nehodě, a teď ještě navíc musí řešit jednu malou nepříjemnost - jejich rozvod. Rozhodně se ale svým problémům nepoddává. Raději si pěstuje pověst romantického hrdiny, usmívá se, dělá si ze všeho legraci a pokaždé, když se mluví o něm nebo o jeho nejasné budoucnosti, změní předmět hovoru. Cari už ale poznala, že není tak neprůstřelný, jak předstírá.

„Krinolína,” potvrdila mu rozechvělým hlasem.

„Hmm… zajímalo by mě, co by si asi o vynálezu královny Juany pomyslela svatá Uršula.”

Jeho škádlivá otázka vyvolala živou debatu o různých možnostech jedenácti tisíc panen. Cari přistoupila na jeho rozpustilý tón. Teď už věděla, že se pod maskou lehkomyslného hejska skrývá citlivý inteligentní muž se staromódními zásadami. Neventiluje své osobní záležitosti na veřejnosti, neprosí nikoho o pomoc a taky, dodala se skrytým povzdechem, to není žádný svůdce žen.

Alespoň ji každopádně nesváděl.

Přes všechno dvojsmyslné žertování, jak si k ní vleze do postele, se nikdy doopravdy nepokusil ani v nejmenším využít situace. Vždyť se ani nesnažil prodloužit polibek, který mu dneska ráno dala. A ona se naivně domnívala, že jí ten polibek bude stačit, aby měla v srdci památku na jejich společnou plavbu. Teď už věděla, že jí stačit nebude.

Chtěla víc. Chtěla cítit dotyk jeho kůže na svém nahém těle. Slyšet zblízka jeho vzrušující smích. Prostě chtěla Joshe celého.

Jsme přece manželé, přesvědčovalo ji vášnivě její srdce. Alespoň ještě několik dní budeme. Proč bychom si tedy nemohli užít i těch příjemnějších stránek manželství, než se rozvedeme? Proč bychom nemohli dovést až k vrcholu tu přitažlivost, která mezi námi jiskří?

Cari vyslala k muži, který seděl na druhé straně stolu, zkoumavý pohled. Proč by se, sakra, nemohl

Josh alespoň jednou chovat podle své špatné pověsti?

Bylo však zřejmé, že má-li dojít k nějakému znásilnění, musí se toho ujmout sama.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Cari si stáhla triko přes boky. Noční košile už odnesl čas a dnešní úbor na spaní vychází vstříc spíš pohodlí než svádění. Nic lákavějšího však s sebou neměla, a tak to bude muset stačit. Naposledy si v zrcadle zkontrolovala účes a vymydlenou tvář a vyšla z koupelny.

Josh vzhlédl. Prsty si pohrával s knoflíky modré košile. „Hotovo?”

Cari se zhluboka nadechla. „Ne tak docela. Ještě než půjdeme spát do svých oddělených postelí, je tu něco, co bys měl vědět.”

„Copak? Vypotřebovalas pastu na zuby?”

„Ne, chci si s tebou hrát, Joshi. Na svatební noc. Nebo na piráty. Na cokoliv, kromě golfu.”

Prsty na knoflících se zastavily a Josh udiveně zíral na Cari. „Cože to chceš dělat?”

Pomalu se sunula k němu, bosýma nohama se nořila do světlého koberce.

Celou zpáteční cestu na loď přemýšlela, jak na to půjde. Nepatřila zrovna mezi světově proslulé odborníky na svádění, svým ženským instinktem však vytušila, v čem je její síla - i slabost. Josh rozhodně patřil do té druhé kategorie. Jen na něj pohlédla, a prsty u nohou se jí zaryly do koberce.

Schopnost čelit věcem zpříma a bez vytáček však byla docela určitě její silnou stránkou. A tak se rozhodla, že vpluje dovnitř s nablýskanou zbrojí jako piráti za starých časů. Zastavila se před ním a s bušícím srdcem vypálila další salvu.

„Chci s tebou spát,” řekla tiše. „Chci být zkažená a špatná. Nebo hodná… to je jedno, co budeš chtít.”

„Co já budu chtít?” zíral na ni ohromeně.

„Ano,” zašeptala a odtáhla mu stranou prsty, aby mohla rozepnout knoflíky u jeho košile. „Chci se s tebou milovat. Dneska v noci. Zítra. Pozítří. Dokud ne-přistaneme v Cancúnu.”

Chytil ji za ruku. „Cari…“

„Já vím. Není to rozumné,” rychle mu skočila do řeči, „jako ten polibek dneska odpoledne. Ale jsme… přece na svatební cestě, Joshi. A ještě pár dní budeme. Nemusíme teď myslet na budoucnost. Nemusíme vůbec myslet, stačí jen vnímat přítomný okamžik.”

Přála si chovat se stejně neohroženě a nemravně jako její milovaní Tudorovci, ale nejspíš by pomalu ztrácela odvahu, kdyby si nevšimla slabého tiku po straně Joshových úst a neucítila pod konečky prstů divoce bušící srdce. S novou odvahou se lehce vymanila z jeho sevření a rozepnula poslední knoflík. Dlaněmi vklouzla pod košili a rozevřela ji.

„Nestarej se o to, co bude zítra,” řekla tiše, „zítřek se o sebe postará sám. Mysli jen na to, že tě chci políbit. Právě teď a právě tady.”

Sehnula hlavu a přitiskla ústa na hřejivou, napjatou kůži na jeho hrudi. Omámeně se zaradovala, když ucítila, jak jí pod ústy zacukal sval a jeho tep nabral na zběsilosti. Po chvíli se zatajeným dechem vzhlédla, aby zachytila něžný a zároveň varovný záblesk v jeho oku.

„Hraješ nebezpečnou hru. Víš jistě, že znáš pravidla?”

„Vytvářím je za pochodu.”

„No, měl bych taky pár vlastních.”

Chtěl se po ní natáhnout, ale stáhla mu košili z ramen až k loktům a uvěznila mu ruce po stranách těla.

„Měl jsi možnost vypořádat se se mnou po svém,” dobírala si ho tlumeným ochraptělým hlasem. „Dokonce jsi měl několik příležitostí. Teď je řada na mně.”

„Vážně?”

„Vážně. Jsi můj vězeň. Chystám se tě trápit a mučit.” Kousla ho do prsou, aby potvrdila svá slova, a pak mu to místo olízla.

„Proboha, Cari!” • Svaly mu ztuhly. Všechny, všimla si spokojeně, když se k němu přitiskla. Josh byl zřejmě příliš ohleduplný, než aby ji sváděl a komplikoval tím jejich situaci, ale nebyl proti tomu, aby ho sváděla ona. Právě teď po ní toužil stejně silně jako ona po něm.

To mi stačí, říkala si odhodlaně, nic jiného už nechci.

Najednou jí tělem projela spalující touha, jakou ještě nikdy nezažila. Nechtěla přijít ani o malý kousek jejich společného času. Rukama mu přejela nahoru po pažích a snažila se vtisknout si do paměti pevnost jeho svalů, křivku jeho hladké, napjaté kůže. Sepjala mu prsty za krkem.

Tentokrát s polibkem nespěchala, vychutnala si ho. Pomalu, smyslně se dotýkala jeho rtů. Josh ji znovu nechal prozkoumávat hedvábný vnitřek svých úst, ani se nepohnul. Přitáhla si jeho hlavu a naklonila se na stranu, aby se k němu pevněji přitiskla. Dával jí jen to, co si brala, a s obrovským vypětím se přemáhal, aby se na ni nevrhl.

Takže měl v úmyslu přistoupit na její hru. Předstírat, že je její vězeň. Vydat se jí napospas. Celá se rozechvěla vzrušením. Konečně se zbaví své omezující nesmělosti a uskuteční své nejtajnější sny a přání.

Zabořila mu ruce do vlasů, stoupla si na špičky a vložila do svého polibku všechnu svou bolestně nahromaděnou touhu. Rukama mu hladila hruď a ramena. Jejich boky do sebe narazily. Zaklonila se, a když zahlédla žádostivost v jeho očích, rozbušilo se jí srdce.

„Teď bych tě asi správně měla popadnout do náruče a odnést si tě,” promluvila přerývaně. „Myslíš, že bychom mohli tuhle část vynechat a jít rovnou do postele?”

„V žádném případě,” odpověděl pomalu a ďábelsky se usmál. Cariin už tak dost nepravidelný tep začal vynechávat ještě víc. „Jen si trochu vyměníme role.”

Pohotově si osvobodil ruku z omezujícího rukávu a objal ji kolem pasu. Druhou rukou pátral pod bavlným trikem až našel okraj jejích kalhotek. Jemný dotyk jeho prstů na holé kůži ji téměř připravil o rozum.

„Joshi!”

„Teď už je pozdě, aby ses bránila. Příliš pozdě.”

Nedočkavě a s neomylnou dovedností ji svlékal. Zahanbeně přehodnotila svůj dřívější názor, že si Josh na ďábelského svůdce jen hraje. Zdálo se, že nic hrát nemusí. Když ji nahou vzal do náruče, byla rudá od hlavy až k patě a samými rozpaky se rozesmála.

„A teď už, má hříšná svůdná lady, neunikneš svému osudu.”

Kráčel se svou kořistí v náručí k posteli. Někde na půl cestě mezi středem pokoje a širokou postelí ztratila Cari potřebu se smát a Joshe přešla chuť cokoliv předstírat.

Když ji pokládal o chvíli později do saténových pokrývek, byl připraven - a možná i víc než připraven - na všechno. Vztáhla k němu ruce a on musel sebrat všechny síly, aby k ní rovnou neklesl do postele.

„Počkej, Cari. Počkej ještě chvíli.”

Ležela nehybná a srdce jí v prsou divoce tlouklo. Za chvilku byl zpátky, v ruce malý balíček, ve tváři nenasytný hlad, až se v Cari všechno sevřelo. Když si navlékl kondom a otočil se k ní, otevřela mu Cari svou náruč i srdce.

Josh do nich lehce a krásně zapadl, dolehl na ni s ladným pohybem trénovaného těla. Zalapala po dechu a vypnula boky do oblouku. Jazykem a zuby si pohrával s jejími bradavkami.

Zmocnilo se ho divoké uspokojení, když jeho ruka nalezla její vlhký, horký střed. Cari začala sténat a svíjet se. Sál, kousal a pásl se na jejích ňadrech, o kterých snil už od té doby, kdy je poprvé uviděl, jak jí málem vypadávají ze šatů.

Chtěla mu nějak oplatit tu intenzivní rozkoš, kterou cítila po celém těle, a dlaněmi mu sjížděla dolů po hrudi, pasu a bocích. Prsty mu sevřela jeho ztuhlý úd. Poslední, co ji napadlo, dokud ještě mohla myslet, že Josh docela určitě žádné vycpávky nepotřebuje.

Když do ní o chvíli nebo možná o hodiny později vnikl, zapomněla na historické kostýmy i na současné rozpaky. Zapomněla myslet, cítit i dýchat. Mohla jen zvedat své boky v instinktivní odezvě na jeho pohyby. S každým nárazem se Cari vznesla výš. A blíž. A na delší dobu.

Pokaždé, když se její svaly stáhly kolem něj, Josh ucítil, jak ztrácí kus své sebekontroly. Svaly měl napjaté, krev se v něm vařila, když ji vedl dál. Pak vedla ona jeho. Do ohnivého, vířivého prostoru rudého žáru a bílého světla. Prohnula se pod ním, vykřikla a dosáhla vrcholu. Za několik dlouhých, roztříštěných chvil ji Josh následoval.

Leželi navzájem propleteni a těžce oddychovali. Pak se Josh převalil na záda a zavinul ji do svého těla. A dál tiše a malátně leželi. Cari vdechovala jeho vůni, která se mísila s její a viděla teď milování ve zcela jiném světle.

„Trochu smutné, vid?” zamumlal jí do vlasů.

Vyděšeně se odtáhla, aby si ho prohlédla. „Smutné?”

Dokázala by vymyslet ne sto, ale tisíc různých přídavných jmen, která by vystihovala to, co se mezi nimi dělo. Ale smutné mezi ně nepatřilo.

Políbil ji na nos. „Těch jedenáct tisíc panen. Podívej, o co přišly.”

Vyprskla smíchy, zavrtala se do jeho náruče a dospěla k překvapujícímu objevu. Tohle mazlení a škádlení bylo erotičtější a důvěrnější než samotný fyzický akt. Přesto se žena v ní hluboce vnitřně rozechvěla, když ucítila, že se opět vzrušil. Troufale ho převalila a obkročmo si sedla na jeho boky.

Její zásoba troufalosti se však vypotřebovala dávno předtím než zásoba Joshovy energie. Vůbec se nebránila, sladce vyčerpaná, když jí Josh navlékl triko a pevně ji k sobě přitiskl. Usnula s hlavou na jeho rameni a její zmámenou myslí pronikla jediná myšlenka - přesně takhle si představovala líbánky - radost, vášeň a smích.

O několik hodin později se Josh s trhnutím probudil, když ho udeřil do hrudi nějaký těžký předmět.

Překvapeně zamručel, prudce se posadil a otupenými smysly se pokoušel zjistit původce útoku. Pátravě prohlížel kajutu, kde ještě svítilo tlumené světlo.

„Jedenáct tisíc,” zamumlala Cari a divoce vymrštila paži.

Tentokrát to dostal rovnou do žaludku. Pak se útočník překulil a zahrabal hlavu do polštáře.

Josh si masíroval žaludek, zoufale se zašklebil a znovu si lehl. Přehodil přes ni nohu, aby nekopala, objal ji kolem pasu a přitiskl pevně k sobě, aby sebou neškubala. Její malá zaoblená prsa se mu vešla přesně do dlaně. Prsty si pohrával s jejich jemným povrchem ukrytým pod slabou vrstvou bavlny.

Zamručela ze spaní a vrazila mu zadečkem do slabin, jak se podvědomě snažila osvobodit.

„Nepustím tě,” zamumlal a dechem jí rozčeřil jemné, světlé vlasy, které měla omotané kolem tváře. „Už nikdy.”

Hned jak to vyslovil, věděl, že to myslí vážně. Překvapilo ho, jak se nervozita, kterou v sobě nosil už několik měsíců, pomalu začínala rozpouštět.

Přitiskl Cari blíž k sobě.

Poslední dobou se jen trápil, jestli bude ještě někdy hrát. Dnes pochopil, že v životě existují důležitější věci než vítězství na mistrovstvích. Třeba hrát si s Cari na piráty. Pozorovat její tvář, jak se celá rozzáří, když jí před očima ožívá historie. A držet její ňadra ve svých rukou, zatímco mumlá a háže sebou ze spaní.

Josh dnes poprvé pomyslel na to, že by mohl skončit s golfem, bez pocitu tichého zoufalství. Stále se mu sice ještě příčilo, že by se měl živit prodejem golfových bot nebo dělat konferenciéra na dobročinných večírcích, ale tyhle vyhlídky už ho netrápily tak jako předtím. Předtím, než poznal Cari.

Nadzvedl se a pohlédl jí do tváře. Zamračila se a něco rozčileně zabrblala ze spaní. Při pohledu na její zlobně našpulené rty ucítil, že se jeho napětí zas o kousek uvolnilo.

Zvláštní. Takhle si lásku nikdy nepředstavoval. Jako pomalé rozplývání pochyb a nejistot. A narůstající přesvědčení, že by chtěl sdílet zbytek svých nocí s touhle nabručenou spolunocležnicí, která sebou bez přestání mele a hází.

Josh byl natolik ponořen do svých myšlenek, že si hned neuvědomil, že Cari není jediná, která sebou v kajutě vrtí. Jejich postel se otřásala i od lodního motoru. Nadzdvihl hlavu a naslouchal tlumeným zvukům zvedání kotvy. O chvíli později ucítil, jak Nautilus III pomalým houpavým pohybem rozráží vlny a rozjíždí se.

Josh si znovu lehl. Něžným polibkem a pevným stiskem uklidnil Cari, která sebou už zas nespokojeně házela. Napadlo ho, že Paxton nelenil a rychle vyměnil a spustil nový radar. Když je Enrique dneska večer vyzvedl v přístavu, oznamoval jim, že se kapitánovi podařilo sehnat radarový satelit v jedné z mnoha loděnic na ostrově Charlotty Amálie. Je to sice starší model, ale spolehlivý, dodal stevard.

O pár hodin později se Joshův lehký spánek znovu přetrhl, když zaslechl tlumený mužský hlas. Náhle všechno ztichlo, motory se vypnuly a Joshovi se zdálo, že zachytil drsnou kapitánovu kletbu. Došel k názoru, že ten nový radar zřejmě nebude tak spolehlivý, jak se Enrique domníval. Temné obrysy záclon mu prozradily, že se ještě nezačalo rozednívat. Josh nechtěl vystavovat Cari další dávce kapitánovy zlosti, a tak se rozhodl, že se pokusí situaci nějak urovnat.

Opatrně vytáhl rameno zpod její brady. Škubla sebou, schoulila se do klubíčka, ale neprobudila se. S úsměvem na tváři si Josh oblékl šedé tepláky a plátěné sandály a vyšel z kajuty.

Kráčel neslyšně po úzkém chodníčku směrem ke schodišti na palubu a přidržoval se zábradlí. Leštěná dřevěná podlaha se mu pod nohama zvedala a zase klesala. Vodní hladina byla zčeřená. Buď bude svítat anebo nás čeká nějaká bouřka, řekl si Josh. Vydal se po schodech nahoru a namířil si to k můstku. Náhle se zastavil. S přimhouřenýma očima sledoval scénu osvětlenou tlumenými lodními světly.

Zpočátku Joshe napadlo, že rybářská loď, která byla z obou stran přivázaná ke středu trupu Nautilu III, patří Paxtonovu podloudnému dodavateli. Při bližším zkoumání však poznal, že nenakládají pašovanou naftu.

Josh s pevně semknutými rty sledoval, jak se na palubu Nautilu zvedá síť plná neoznačených beden. Vsadil by se, že tyhle dřevěné krabice obsahují docela jiný kontraband. Teď se mu hodně věcí vyjasnilo. Třeba ta směšně nízká cena za plavbu.

Dovtípil se, že cestující slouží kapitánovi jako zástěrka pro nějaké velmi nebezpečné a velmi výnosné pašování.

Mělo mu to sakra dojít dřív, když viděl, jak podezřele ochotně kapitán udržuje jejich líbánky pod pokličkou. Ten chlap mohl vydělat spoustu peněz jediným telefonátem do novin. To zboží, které teď nakládá, musí mít větší cenu. Mnohem větší. Což znamená, že se Josh ocitl v zatraceně nebezpečné situaci.

„Pozor, kamaráde, opatrně!”

Při této naléhavé tiché pobídce se Josh přitiskl k lodní přepážce. Několik metrů před ním se Enrique nakláněl přes zábradlí, aby zachytil divoce rozhoupanou síť. Najednou loďka narazila do boku jachty a Paxton se připojil ke stevardovi u zábradlí.

„Proboha, Salazare!” zasyčel na muže u kormidla rozhoupané lodi. „Nemůžeš si sakra ty svý necky na tuňáky lip hlídat?”

Paxtonův obchodní partner pozvedl ruku od kormidla a přes vlny k nim vyslal nemravné gesto.

Enrique něco zavrčel a vytáhl náklad na palubu.

Sklonil se, aby uvolnil navíjecí lana, a Paxton s druhým kapitánem zatím projednávali odvoz nákladu z Miami.

Josh zůstal přilepený k přepážce. Pozorně naslouchal a snažil se zapamatovat si podrobnosti. Nic jiného udělat se neodvažoval. Nebyl sice v dosahu mlhavého kruhu světla, který vrhal reflektor na stěžni druhé lodi, ale nechtěl riskovat, že svým pohybem upoutá Salazarovu pozornost.

S pevně sevřenými čelistmi setrval v naprosté tichosti, zatímco Enrique házel těžká lana dolů do loďky. S bafajícími motory pak rybářský člun odplul do tmy.

Když světelný kruh zeslábl, Josh začal pomalu ustupovat k zadní palubě. Málem se mu to podařilo, když vtom se ze šera v uličce před ním vynořila hubená postava.

„Nazdar, Joshi!”

Erikův ostrý hlas prořízl temnotu. Josh neslyšně zaklel a posuňkem ruky chlapci naznačil, aby byl zticha. Erik si toho buď nevšiml anebo si toho všímat nechtěl.

„Taky tě probudila ta rána do boku lodi? Bouchlo to přímo vedle mý postele.” „Eriku, běž honem dolů.”

„Co to bylo?” ptal se chlapec. Jak se přibližoval, bosé nohy mu pleskaly o palubu. „Žralok nebo co? Viděls to?”

Josh znovu zaklel, když za sebou zaslechl zvuk dalších kroků. Otočil se a uviděl Paxtona. Oči měl přimhouřené do úzkých štěrbin a v ruce svíral nebezpečně vyhlížející střelnou zbraň. Enrique stál přímo za ním, ústa stažená strachy.

Jediný pohled do kapitánových očí Joshovi prozradil, že nemá nejmenší šanci tyhle muže přesvědčit, že si ničeho nevšiml. Může se jen pokusit zachránit chlapce. Zůstal stát mezi Erikem a pistolí a upřeně hleděl kapitánovi do očí.

„Byl to delfín,” otočil se k chlapci jen hlavou.

„Skvělý!”

„Už ale odplul. Tak běž radši dolů do kajuty, než se probudí babička s dědou a začnou se o tebe strachovat.”

„Ty by nevzbudila ani lodní siréna,” řekl chlapec s úsměškem. „Děda zařezává jak cirkulárka a babička je…”

„Jdi okamžitě dolů!”

Kapitánův ostrý rozkaz chlapce zarazil. Zamračeně pohlédl na Joshe.

„Mazej dolů, Eriku. Na vstávání je ještě moc brzy.” „Jo? A pro tebe ne?”

Josh zaskřípal zuby. Jestli se z toho nějak dostane a jestli přesvědčí Cari, aby protáhli své líbánky na neurčito, a jestli někdy budou mít děti, tak upřímně doufal, že nějak přeskočí vývojové stadium, ve kterém se právě teď nacházel Erik.

„Potřeboval jsem trochu na vzduch. Hned půjdu dolů, jen si trochu popovídám s kapitánem Paxtonem. Tak už běž.”

Zatímco se chlapec vzdaloval k zadní palubě, tři muži se navzájem prohlíželi. V napjatém tichu Josh slyšel pleskání vzdalujících se Erikových bosých nohou. Když ozvěna kroků dozněla, ozval se Enrique.

„Co s ním uděláme, kapitáne? Zastřelíme ho? Nebo mu přerazíme vaz a hodíme ho přes palubu?”

Kapitán sprostě zaklel. „Ty idiote! Jeho manželka ohlásí, že zmizel, a všude se tu budou hemžit reportéři a policajti. Drž hubu a nech mě přemýšlet.”

„Medellínům se to líbit nebude.”

„Drž hubu, říkám!”

„Medellíni,” opakoval Josh se zdviženým obočím. „Hrajete vysokou hru, kapitáne.”

„Až moc vysokou na to, aby mi někdo mohl zkřížit plány, Keegane.”

Josh nenápadně odhadoval vzdálenost mezi sebou a kapitánem. Jedno pořádné kopnutí a pošle pistoli do moře. Snad. Ani ho nenapadlo slíbit jim, že bude mlčet. Nikdy by se nedohadoval s překupníky drog, a věděl zatraceně dobře, že by mu stejně nevěřili.

Kapitánova další slova to potvrdila.

„Nejsem zabiják, Keegane. Ale jde nám o spoustu peněz. Řekl bych, že vás musíme na pár dní někam uklidit. Vás i vaši paní.”

Tlak v Joshově žaludku zesílil. Napjal svály k útoku a zoufale se snažil zaostřit své oko na nezřetelné obrysy zbraně.

„Blíží se konec vašich líbánek. Nikomu se nebude zdát divný, když vy a vaše paní nebudete vycházet ven. Než se dostanete na vzduch, budeme mít náklad vyložený. Pak se rozhodneme, co s vámi uděláme. Zamával pistolí směrem k zadní palubě. „Tak se pohněte.”

Josh si nedělal žádné iluze. Paxton sice nemusel být zabiják, ale kolumbijští drogoví magnáti, se kterými obchodoval, jimi docela určitě byli.

Počkal, až kapitán vykročil směrem k němu, usilovně se soustředil na mlhavý obrys zbraně a pak obloukem divoce vykopl.

Matrace se znenadání naklonila.

Ten prudký pohyb pronikl hustou mlhou Cariina spánku. Nechtěla se ještě probudit, a tak jen zvedla ruce, aby si přetáhla polštář přes hlavu. Nebo spíš se o to pokusila. Kupodivu s ním nemohla hnout. Na přikrývkách, které měla omotané kolem sebe, leželo něco těžkého a pevně ji to tisklo k posteli.

Josh.

Chvíli ležela bez hnutí a nechala se unášet vzpomínkami na minulou noc. S nimi se jí po celém těle rozlilo příjemné teplo.

Nikdy v životě by ji nenapadlo, že milování může být něco tak nádherného. Netušila, že dokáže odhodit zábrany a takhle vzrušovat, svádět a mučit muže. Ovšem ne ledajakého muže. Nikdy by si takhle nemohla hrát se svým bývalým - jak se vlastně jmenoval - snoubencem. Jen s Joshem. Se zlomyslným, posměvačným a neuvěřitelně něžným Joshem. Znovu se pokusila pohnout. Po krátkém marném boji udiveně zjistila, že nemá ruce uvězněné v pokrývkách. Má je svázané. A za zády!

Rozpálily se jí tváře. Tohle už přesahuje všechny meze. Takhle si nechce hrát dokonce ani s…

„Tak jste konečně vzhůru, co?”

Cari namáhavě otočila hlavu. Spodní čelist jí poklesla, když uviděla, že u postele stojí Enrique. Několikrát překvapené zamrkala. Ale ani potom nezmizel. Za zády se jí ozvalo přidušené zavrčení. Ještě jednou udiveně pohlédla na Enriquea a pak se divoce obrátila. Z hrdla jí vyrazil vyděšený výkřik při pohledu na Joshe, který seděl vedle ní, zády k čelu postele a s rukama ohnutýma dozadu.

„Proboha, Joshi, jsi v pořádku?”

Ta otázka byla poněkud bezpředmětná, protože měl v ústech roubík, Ale Cari teď nebyla schopna příliš jasně uvažovat.

„Nevypadá moc hezky, co?”

Cari nevnímala posměch v Enriqueově hlase a její vystrašený pohled ulpíval na Joshově pomlácené tváři. Vypadal hrozně. Víc než hrozně. Jako něco, čím by v zoo nakrmili hladové lvy. Na roztrženém rtu mu zasychala krev a na tváři se mu rozprostírala veliká purpurová podlitina. Jedno oko, to zdravé, měl naběhlé a hrálo všemi barvami.

Otočila se zpátky k Enriqueovi a snažila se, aby jí z hlasu nezaznívala panika: „Co se děje?” Navzdory jejímu úsilí se jí třásl hlas. „Proč jste nás svázal?”

„Kvůli vašemu manželovi. Je to blázen.”

Pohrdavě zkřivil ústa a Cari si teprve teď všimla, že i on má na tváři známky zápasu.

„Myslel si, že nás dostane oba, mě i kapitána.”

„Kapitána?” Vyjekla Cari nešťastně. „On v tom jede taky? A v čem vlastně?”

Enrique ignoroval její vyplašené otázky a popadl ji za svázané paže, vytáhl ji nahoru a opřel zády o čelo postele. Pak se sehnul a přivázal ji k němu silným provazem.

„Co to děláte,” bránila se Cari bezmocně. „Proč mě…”

Tvář se jí zkřivila odporem, když jí statný stevard vrazil do úst srolovanou žínku a pak ji rychle upevnil pomocí jedné z Joshových kravat.

Když zvedal ze stolku u postele hrozivě vyhlížející pistoli, vytřeštila Cari oči. Mocný instinktivní strach, který se jí zvedal v hrudi, ji málem zadusil. Pak si Enrique zastrčil zbraň za opasek, obrátil se k nim a oba si je prohlédl se zlomyslným uspokojením.

„Za chvíli se vrátím. Možná s jídlem. Uvidíme, až co řekne kapitán. Zatím si hezky užívejte svoje líbánky.”

DESÁTÁ KAPITOLA

Minuty se pomalu táhly jedna za druhou. Postupně jí srdce přestávalo pumpovat do těla mrazivou hrůzu. Její paniku vystřídal obyčejný strach. A ten se po určité době začal pozvolna měnit v rozhořčení.

Tak takhle si tedy dovolenou nepředstavovala! Ani svatební cestu ne!

Přetočila se, aby viděla na Joshe, a snažila se domyslet, co se vlastně stalo. Vysvětlení jí neposkytla ani jeho potlučená tvář, ani trhavé pohyby a přidušené mručení.

Došlo jí, že se pokouší vymanit z pout, a tak začala zápasit s těmi svými.

O deset mučivých minut později to vzdala. Kůže na zápěstích ji pálila. Pochopila, že žádná suchozemská krysa si s Enriqueovými námořnickými uzly nikdy neporadí. Josh bojoval ještě dlouho poté, co to Cari vzdala, ale nakonec i on znechuceně zavrčel a opřel se o čalouněné čelo postele.

V té chvíli jí proniklo do vědomí několik vzájemně nesouvisejících, ale podobně zneklidňujících myšlenek. Tak za prvé: měla sice na sobě triko na spaní, ale její kalhotky ležely na koberci uprostřed pokoje. Za druhé: pocítila příliv divoké, nepochopitelné odvahy z toho, jak se jí Josh třel nohou o nohu. A za třetí: potřebuje jít na záchod.

Minuty plynuly nekonečně pomalu. Zpoza stažených záclon začalo proudit jasné světlo. Cari zakručelo v břiše. Josh jí stále třel povzbudivě nohu.

Uplynula hodina. Možná dvě. Cari už vůbec necítila ruce. Od srolované žínky měla v ústech pachuť mýdla. Musí do koupelny. A to okamžitě.

Za chvíli zřejmě znamená pro Enriquea něco jiného, než pro celý zbytek světa, zuřila v duchu.

Její fyzické nepohodlí narostlo do dramatických rozměrů. Když se stevard konečně objevil, neměla už Cariina panika skoro nic společného s pistolí, kterou měl zastrčenou za pasem. Položil podnos na mahagonový stolek a přešel k její straně postele. Podlitiny kolem levého oka mu vykvetly na kůži jako fialky.

„Teď vám rozvážu roubík a ruce. Nebudete křičet, jestli nechcete, abych ublížil vám nebo vašemu muži. Rozumíte?”

Cari přikývla.

„Dobře. Nakloňte se dopředu.”

Jeho velké pracky nemotorně zápolily s kravatou, která přidržovala roubík. Když ji uvolnil, Cari vyplivla žínku a divoce polkla, aby si trochu navlhčila vysušená ústa.

„Teď vám rozvážu ruce a můžete se najíst.” Střelil výhrůžným pohledem po Joshovi. „Pak vám možná dovolím nakrmit i vašeho muže.”

Když jí provazy uvolnily zápěstí, Cari zalapala po dechu. Paže jí poklesly a ucítila v nich bolestivé mravenčení.

„Teď jezte! Rychle!”

Sklouzla z postele a stáhla si triko dolů přes lýtka. S námahou vzkřísila svou pošramocenou důstojnost a zahalila se do ní jako do pláště.

„Než se najím,” oznámila s klidem, který ji samotnou udivil, „musím se postarat o své osobní potřeby.”

Enrique se na ni chvíli nechápavě mračil a pak se mu rty zvlnily v úsměvu. „Jistě chápete, že vás musím doprovodit.”

Cari se nesmírně ulevilo, když ji stevard následoval ven do koupelny, a ne do malé uzavřené kabiny. Úleva. se však rychle proměnila ve zklamání. V malé místnůstce totiž našla jedinou zbraň - držák na toaletní papír.

O chvíli později vyšla ven. Z háčku na dveřích strhla plášť a oblékla si ho. Popadla čistou žínku, navlhčila ji a s Enriquem v patách napochodovala zpátky do ložnice.

Během toho malého výletu Cari usilovně hledala dačo, čím by Enriquea zneškodnila. Napadlo ji, že mu nastříká do tváře svou citrónovou čisticí vodu, avšak hned to zavrhla jako příliš riskantní. Na to, aby mu dokázala sebrat zbraň, potřebuje něco účinnějšího. Pak si všimla ohřívací konvice na kávu, která stála na podnose. Ta horká tekutina ji v každém případě na chvíli ohromila.

Naneštěstí, zatímco se nutila pozřít suchý croissant a banán, stál Enrique až na druhém konci místnosti. Přistoupil blíž, až když nesla podnos k posteli, aby nakrmila Joshe, ale jen natolik, aby svázaný muž viděl, jak jí míří pistolí na pravý spánek.

„Jestli nechceš, abych ublížil tvé ženě, tak budeš zticha, Keegane.”

Cari chvíli zápasila s kravatou, kterou měl Josh za-uzlovanou kolem krku. Když ji povolila, vyndala mu roubík. Křečovitě polkl a pak si usrkl kávy, kterou mu přidržovala u zdravého koutku úst.

„Co se stalo?” zeptala se tiše.

Josh pohlédl na Enriquea,~a když ho stevard nevaroval, že má být zticha, přeběhl mu po páteři ledový chlad. Bylo zřejmé, že ať se Cari dozví pravdu nebo ne, nijak to neovlivní její příští osud.

„Šel jsem se dneska brzy ráno projít nahoru na palubu,” řekl jí. „Příliš brzy, jak se ukázalo.”

Zatímco mu lehkými doteky mokrou žínkou čistila ret, Josh jí vyprávěl, co se stalo. Když mluvil o drogách a o tom, jak se na scéně objevil Erik, Cari zbledla.

„Je v pořádku,” rychle ji ujišťoval. „Šel dolů ještě předtím, než se všechno… zkomplikovalo.”

Ruka s žínkou se rozklepala a Josh potichu zaklel. Nepokoušel se však jejich situaci nijak zlehčovat. Cari měla právo vědět, v jakém jsou nebezpečí. Když skončil, sevřela oběma rukama pevně žínku a obrátila se k Enriqueovi.

„To si vážně myslíte, že nás budete držet v téhle kajutě až do konce cesty? Celé čtyři dny? Ostatní se budou určitě ptát, kde jsme.”

Enrique se vyhnul jejímu pohledu a pokrčil rameny. „Třeba to nebudou ani celé čtyři dny. Možná že se rozhodnete opustit loď na ostrově Grand Cayman.”

Josh ztuhl a z žínky, kterou Cari mačkala v rukách, odkapávala voda.

„Opustit loď?” opakovala slabě.

„Prodloužíte si líbánky, chápete? Ten ostrov je přece tak hezký. Zakotvíme tam dneska pozdě odpoledne.” Vykroužil zbraní do vzduchu malé kolečko. „Teď si pospěšte a nakrmte svého muže. Mám ještě něco na práci.”

Když se otočila zpátky k Joshovi a on uviděl výraz jejích očí, zabolelo ho u srdce. „Mrzíme to, Cari.” „Ty za to nemůžeš.”

„Ale můžu. Přemluvil jsem tě k té bláznivé svatbě. Nebýt mě, nebyla bys na téhle nesmyslné svatební cestě… a v téhle kaši.”

Téměř nepostřehnutelně jí začal strach z očí ustupovat. K Joshovu naprostému úžasu sejí dokonce podařilo vykouzlit nejistý úsměv.

„Přiznávám, že jsem se párkrát v životě chovala dost neuváženě. Snad jsem dělala i věci, kterých jsem později litovala. Ale naše svatební cesta mezi ně nepatří, Joshi.”

Otvíral ústa k odpovědi, ale Enriqueova ostrá pobídka, aby si pospíšili, ho umlčela. Ulomila kousek rohlíku a přidržela mu ho u úst. Vzal si nabízené sousto, párkrát ho přežvýkal a pak pomalu polkl.

„Miluju tě, Cari.”

Napětí v její tváři nahradil výraz, který - o tom nepochyboval - bude opatrovat ve svém srdci až do konce života, ať už bude jakkoliv dlouhý nebo krátký.

„To je dobře,” odpověděla něžně. „Protože já tě taky miluju.”

Usmál se a ona mu rychle vsunula do úst další sousto.

Brzy potom Enrique odešel a zanechal Cari s Joshem znovu pevně svázané i s roubíky. Pak hlasitě za-cvakl zámek.

Josh začal znovu zápasit s provazy. Nedovolí těm zatraceným gaunerům, aby ublížili jeho ženě! Doufal, že budou mít s Cari čas, alespoň den nebo dva, aby vymysleli, jak jim utéct. Ale zřejmě to budou muset stihnout do odpoledne.

Neúnavně kroutil zápěstími a piloval provazy sem a tam o roh čela postele a ještě víc si rozdíral pohmožděnou kůži. Nevnímal lepkavou krev, která mu stékala po zaťatých pěstech.

Soustředil se tak úpěnlivě na svůj úkol, že skoro ani nezaregistroval v koutku oka pohyb na opačné straně široké postele. Ale nemohl si nevšimnout Cari, jak vymrštila ruce a vyškubla si roubík.

Se zakrvácenými zápěstími na ni šokované zíral, jak přelézá přes postel a natahuje se k jeho roubíku. Za pár vteřin ho vyplivl z pusy.

„Jaks to proboha dokázala?”

„Když mě tentokrát Enrique svazoval, ohnula jsem zápěstí,” odpověděla. Přelezla přes něj, sklouzla po straně postele, klekla si na podlahu a vrhla se na jeho provazy.

„Ohnula jsi zápěstí?”

„Ano,” odpověděla nedbale a dál rozmotávala provazy. „A pak jsem je narovnala a vytáhla ven. Ach, Joshi, ty uzly jsou tak utažené! A ty krvácíš!”

„Já to přežiju. Kde ses tenhle trik naučila?”

„Jaký trik? Aha, ta ohnutá zápěstí. Z deníku kapitána sira Gilese Pettibonea. Byl zajat berberskými pobřežními piráty. Každou noc ho svazovali, ale nakonec utekl a… jé, myslím, že už to povoluje!”

Když se Cari podařilo zpracovat provazy natolik, že mohl Josh vytáhnout ruce, už se usmíval. Může se spolehnout na to, že Cari ve svých historických knihách vždycky najde nějaké řešení. Kapesním nožem se odřízl od postele a poklekl vedle ní na podlahu. Vzal její tvář do svých dlaní.

„Až se vrátíme domů, tak mi připomeň, že si mám přečíst deník starého Pettibonea. Rád bych zjistil, jaké další triky ses od něj naučila.”

„Jak tě mohlo napadnout, že budeš mít čas na nějaké čtení, až budeme doma?”

V jejích očích zahlédl záblesk uličnictví a najednou zatoužil ji políbit. Místo toho se ale jen zhluboka nadechl.

Není sice právě vhodný čas ani místo na nějaká prohlášení, ale nesmí nic riskovat. Zdaleka ještě nejsou na svobodě. Ať už se stane cokoliv, musí jí říct, co se mu posledních pár hodin honí hlavou.

„Myslel jsem to vážně,” promluvil naléhavě, „miluju tě. Víc než jsem si kdy myslel, že je možné milovat jinou lidskou bytost.”

„Já tebe taky.”

„Nechci se rozvádět.”

S úsměvem zavrtěla hlavou. „Ani já ne.”

„Ale právě teď ti nemůžu skoro nic nabídnout. Ani nevím, jestli budu mít nějaký příjem.”

„To je mi jedno. Vydělám dost, abychom neumřeli hlady. Zatím víc nepotřebujeme, než zas budeš hrát golf.”

Josh překvapeně zamrkal. Bylo zřejmé, že výraz „nemám co nabídnout” je relativní. Pro něj to znamenalo, že nedokáže Cari zajistit takový styl života, kde se točí spousta peněz a který vyplývá z postavení slavného vítěze. Pro ni se tenhle význam scvrkl na základní životní potřeby.

Ale oba věděli, že je tady v sázce víc než jen to, jak se uživí.

„Možná že už nikdy nebudu hrát tak jako dřív,” řekl jí na rovinu. „Vždyť jsem ani pořádně neviděl toho zatracenýho Paxtona, když jsem ho chtěl kopnout, a to stál jen pár kroků ode mě.”

Něžně mu dlaněmi přikryla ruce: „Joshi, poslouchej mě. Chápu, že jsi teď v kritickém bodě své kariéry, že už možná nikdy nebudeš hrát golf profesionálně. Hrozně ráda bych ti nějak pomohla, ale nevím jak. Můžu ti nabídnout jen svou lásku a porozumění. Ať se stane cokoliv, budeme tomu čelit společně.”

„Nejde jen o můj život. I ty máš starosti s prací.”

Pozvedla hlavu a v její tváři se vystřídalo množství pocitů. Josh rozpoznal vděčnost, rezignaci a pevné odhodlání.

„Pořád bych ještě chtěla dokončit ten doktorát,” řekla s očima upřenýma na jeho tvář. „Třeba mi to bude trvat o pět nebo deset let déle, než jsem plánovala. Ale jestli to znamená, že ty roky strávím s tebou, tak mi to vůbec nevadí.”

Josh si nemohl pomoci. Vypadala tak vážně a odhodlaně.

„Jen si představ všechny ty kostýmy, které můžeš za ty roky vyrobit,” dobíral si ji. „Moc rád jsem si s tebou hrál na piráta a na svatbu a teď jsem najednou zatoužil uvidět tě jako harémovou otrokyni se smaragdem v pupíku a s prsteny na každém z tvých vzrušujících prstíčků u nohou…“

„Proboha, Joshi!”

„…a jinak bys toho na sobě víc mít nemusela,” dokončil s úsměvem.

„Raději bychom se měli ujistit, že nám vůbec nějakých pět či deset let zbývá, abychom si mohli takhle hrát,” upozornila ho.

„O to se postarám,” slíbil jí stejně rozhodně jako ona před chvílí. Pak ji políbil. Opatrně, kvůli svému roztrženému rtu, ale velice vášnivě. Tiskla se k němu a objímala ho tak pevně, jako by ho už nikdy nechtěla pustit.

Josh se zdráhavě vymanil z jejího objetí. Když uviděl stopy svých zakrvácených rukou na jejích tvářích, okamžitě ho to vrátilo do děsivé reality. Zvážněl a pomohl jí vstát.

„Musíme naplánovat náš útok.”

„Útok?” vyjekla. „Nemohli bychom prostě počkat, až se Enrique vrátí a… napadnout ho ze zálohy? Jsme dva proti jednomu, tak to by šlo, ne?”

Zavrtěl hlavou. „Není vůbec jisté, že se vrátí sám. Nemůžeme nic riskovat. Musíme se dostat ven a varovat ostatní cestující. Nás je deset a členů posádky je kolik? Čtyři?”

Přikývla. „Kapitán, Enrique, šéfkuchař a ta ženská, co uklízí kajuty. Jeho manželka.” Dívala se na něj rozšířenýma očima. „Ach, Joshi, ty si myslíš, že oni v tom pašování jedou taky?”

„Musíme předpokládat, že ano. Podívej se kolem a zkus najít něco, co by se dalo použít jako zbraň.”

Zatímco hledala, její předstíraná odvaha se kamsi vytratila. Ještě před chvílí se tu cítila uvězněná, ale najednou jí prostorná kajuta začala připadat spíš jako útočiště než jako vězení. Asi se pro dobrodružství na rozbouřených mořích nehodím, přiznala si. Kdyby si mohla vybrat, jestli má jít nahoru a zlikvidovat pár novodobých pirátů, anebo se radši krčit pod peřinu, věděla přesně, co by si vybrala. Ovšem za předpokladu, že by se pod tou peřinou mohla krčit i s Joshem.

Ten právě horlivě prohledával kajutu. Když zvedl těžkou láhev skotské s červenou vinětou a plesknul s ní o dlaň, vrátil se mu na tvář znovu šelmovský úsměv.

„Nevím, jak lip využít kapitánovu kvalitní whisky, než ho s ní třísknout po hlavě,” zamumlal. „Doufejme, že se dostanu dostatečně blízko, abych -”

Zarazil se a celé tělo se mu napjalo. Zvedl hlavu a soustředěně naslouchal.

„Ach bože!” zašeptala Cari. „To už se vrací?”

Otočila se, přeběhla přes kajutu a skočila do postele. Snad dokáže na pár cenných vteřin odlákat Enriqueovu pozornost, aby ho vlákala dovnitř do pokoje a Josh na něj mohl zaútočit. Strčila si’ruce za záda, vyděšeně zírala ke dveřím a celá se třásla.

Překvapilo ji, že si Josh nevšímal hlavního vchodu a přešel ke skleněným posuvným dveřím. Zastavil se kousek před nimi a přitiskl se ke zdi vedle závěsu, který dveře zakrýval. Tik na tváři, který Cari včera v noci tak fascinoval, vybubnovával teď divoký rytmus.

Jí zas v uších tlouklo srdce tak hlasitě, že málem nezachytila jemné škrabání na sklo. Polkla a upřeně hleděla na závěs. Josh svraštil obočí a pozvedl láhev whisky.

Znovu se ozval nějaký zvuk a potom slabý šepot. „Joshi?”

Cari a Josh se na sebe podívali a ve tvářích se jim střídala naděje s podezřením. Se zadrženým dechem sledovala, jak se natáhl a neznatelně nadzvedl závěs. Když se na ni Josh radostně usmál a spustil zbraň dolů, zadržený dech jí se vzlyknutím vyletěl ven. O chvíli později odsunul západku ze dveří a dovnitř vklouzl Erik.

Chlapec pohlédl na Joshovu tvář a potichu hvízdl. „Říkal jsem dědovi, že se tu dneska ráno dělo něco podezřelýho.”

„Jaks to poznal?”

Chlapec se posměšně uchechtl. „Nějak se mi nelíbil Enriqueův výraz.” „Chytrej kluk.”

„No, nijak zvlášť jsem se tím nezabýval. Ale jen do té doby, kdy ses neukázal na naší lekci golfu. Kapitán udělal nějaký vtip, jako že ty a Cari jste na svatební cestě, ale… na svatební cestě jste přece už skoro týden… a šlo přece o golfl”

„No jistě,” odpověděl Josh a přes chlapcovu hlavu se zazubil na Cari.

Slezla z postele, aby se k nim připojila. „Jak ses dostal k nám dolů?”

„Sešplhal jsem po tyči, co drží plachtu,” odpověděl Erik ledabyle, jako by to snad, proboha, mělo být jasné dokonce i učitelce dějepisu. „Děda teď drží hlídku nahoře na zadní palubě.”

Josh poplácal chlapce po zádech. „Eriku, jsou tam ještě pořád ty golfové hol$? Na zadní palubě?”

„Jo. Proč?”

Chvíli se zamyšleně kousal do rtu a pak si chlapce přitáhl blíž. „Eriku, chtěl bych, abys tady zůstal s Cari, zatímco se půjdu s tvým dědečkem podívat za kapitánem. Potřebuju, abys ji chránil,” dodal, aby zabránil chlapcovým protestům. „Abych se o ni nemusel bát, až budu… hovořit s kapitánem.”

Významným pohledem zarazil i její protesty. Měla za úkol chránit Erika. Pochopila to a smířila se s tím. Ale vůbec se jí to nelíbilo. Byla proto stejně nervózní jako Erik, když Josh odsunul skleněné dveře a vyšel ven na malou soukromou palubu.

Josh stál ve stínu plachty a srdce mu splašeně bušilo. Po jiskřící vodní hladině vzadu za lodí se jako bílá krajka táhla brázda zčeřené vody. Nahoře po nekonečné azurové obloze kroužili rackové. Nepatrně se posunul stranou, pak ještě jednou. Natáhl krk a vyhlédl přes okraj plachty.

Ulevilo se mu, když uviděl rozložitou postavu Paula Sanderse, jak se opírá o zábradlí zadní paluby.

Odbylo se to tak rychle, že se Josh cítil skoro podvedený. Prahnul po krvi. Chtěl praštit Enriquea pěstí do tváře a vidět Paxtona na kolenou.

Jedna dobrá trefa se mu podařila. Enrique zařval jak raněný býk, když ho Josh napálil kovovou holí přes zápěstí a poslal pistoli na druhý konec paluby. Paul Sanders ji rychle sebral a zamířil s jistotou, která svědčila o tom, že i v podnikání s cementem se občas vyskytují nepříjemní zákazníci.

Oba muži stevarda bez milosti zneškodnili. Ponechali ho pevně spoutaného a pod dohledem. Pak Josh zavedl skupinku samozvaných vykonavatelů spravedlnosti ke kapitánskému můstku.

Kapitán Paxton se vzdal bez boje, stačil mu jediný pohled do ústí Enriqueovy pistole. Rychlý průzkum ukázal, že ani šéfkuchař, ani jeho žena nejsou ozbrojeni, ale naopak zcela ohromeni vývojem situace. Přesto je Josh nechal pro jistotu pod dohledem spolu s Paxtonem a Enriquem. Pak předstoupil před skupinu elegantně oblečených mužů a žen: „Umí někdo z vás řídit jachtu?”

„Já mám doma loď,” nabídl se jeden z cestujících. „Je jen o pár desítek metrů kratší než tahle kocábka.”

Josh mu symbolicky zasalutoval. „Je vaše, kapitáne. Přinejmenším do té doby, než přijede pobřežní hlídka.”

O šest hodin později už Nautilus III ladně klouzal směrem k dlouhému dřevěnému molu, které se k nim natahovalo z přístavu Georgetown.

Cari se držela zábradlí a užasle pozorovala dav, který se tísnil na molu. K jejich uvítání se zřejmě shromáždilo veškeré obyvatelstvo ostrova Great Cayman a mezi nimi byli snad všichni mezinárodní reportéři z karibské oblasti.

Motory Nautilu III vzaly zpětný chod a loď se pomalu blížila k molu. Mezitím kameramani zápasili o místo s lovci zvuků. Reportéři s taškami přes rameno se navzájem odstrkovali a jejich výkřiky se nesly až k lodi.

„Joshi! Hej, Keegane!”

Muž po Cariině boku zvedl ruku a přátelsky jim zamával. Mohla jen obdivovat jeho chladnokrevnost.

Připravil ji na to, že jejich volání o pomoc pravděpodobně zachytí lodě několika států a že zpráva o nich docela určitě proletí sítí satelitních televizí ještě dřív, než jim pobřežní hlídka z Haiti přijede na pomoc. Očekávala zájem sdělovacích prostředků, ale ne takovéhle… šílenství.

Při pomyšlení, že bude muset čelit tomuhle davu, se otřásla. Za malou chvíli ji Josh objal kolem pasu.

„Vypadá to děsivě.”

„Nejen vypadá. Mě to vážně děsí.”

Josh pozvedl hlavu a usmál se na ni. „Vzpomínáš si, co jsem ti říkal o tom, jak zacházet se sdělovacími prostředky? Říkej jen to, co chceš, aby slyšeli, a poslouchej jen to, co chceš slyšet ty.”

„Mám lepší nápad. Ty jim řekneš, co chceš, aby slyšeli. A já se později tajně proplížím ven.”

Smích vytryskl až z hloubky jeho hrudníku. „Na to zapomeň, lásko. Jedeme v tom společně, vzpomínáš?”

Jeho slova Cari ukonejšila. Naneštěstí je doprovodil dlouhým, kolena podlamujícím polibkem, který potěšil diváky a zbavil Cari pracně nabytého klidu. Líbal ji, až skoro nemohla dýchat, a z mola se zvedl celý sbor výkřiků a hvízdání.

Když jachta konečně zakotvila v přístavu, Cari se stále ještě pokoušela nabrat vzduch do vyhládlých plic. Josh na ni pohlédl a obdařil ji svým obvyklým úsměvem.

„Připravena?”

„Ne,” vydechla. „Ale chápu, že se s nimi musíme setkat dřív, než půjdeme shánět ten smaragd do pupíku.”

Pohled jeho oříškově hnědého oka ucítila Cari až v prstech u nohou.

„Tohle bude jedna z nejkratších tiskových konferencí v dějinách.”

Vyhřívala se v teple jeho slibu, zatímco se cestující začali shromažďovat na lodní lávce, která přemosťovala krátký prostor mezi molem a lodí.

„Cari!”

Evelyn Sandersová se prodírala navoněnou tlačenicí. V uších se jí třpytily diamanty a z dychtivého očekávání na její tváři bylo zřejmé, že se těší na svou chvíli před objektivy.

„Kvůli tomu vzrušení jsem málem zapomněla dát ti tohle!” Celá zářící podávala Cari krabičku převázanou mašlí. „Nic to není. Jen malá památka od Paula a Erika a ode mě. Doufám, že se ti bude líbit.”

Cari chvíli zápasila s mašlí a pak zvedla víko. Když uviděla fotografii zarámovanou ve stříbře a křišťálu, z čiré radosti zalapala po dechu.

„Ach, Evelyn! Děkuju ti!”

Se zamženýma očima si prohlížela fotografii, na které ona a Josh krájeli svatební dort. Její ženich stál za ní, vysoký, urostlý a neuvěřitelně krásný ve slonovinově bílém plátěném saku a lehké modré košili. Mořský vánek mu čechral tmavé vlasy a na ústech mu pohrával jeho charakteristický hravý úsměv.

Cariino srdce přetékalo něhou a byla přesvědčena, že ho už nemůže milovat víc než právě teď.

Mýlila se.

Za nějaký čas stála vedle něj na molu. Dokázal si poradit se zmatenou směsicí otázek a výkřiků s laskavou lehkostí, která Cari okouzlovala.

„Co je pravdy na tom, Joshi, že jsi dostal celou bandu pašeráků jen s kovovou holí jedničkou?”

Jeho vřelý sytý smích se nesl přes celé molo. „Jak už řekl Lee Trevino, jen Bůh se trefí kovovou jedničkou. Použil jsem dvojku.”

„Viděli jsme ten polibek před chvílí, Keegane.” zvolal někdo zezadu z davu. „Kdo je ta tajemná dáma?”

Josh pohlédl na Cari a tvář se mu naplnila něhou, která ji přiměla přitisknout Evelynin dárek k srdci. „Ta dáma je moje žena.”

EPILOG

Dveře do cestovní agentury Gulliver’s Travels se prudce rozletěly. Dovnitř vplula celá rozzářená Tiffany Tarrington Toulouse s hřívou stříbřitě bílých kudrlinek, rozcuchanou chladným listopadovým větrem.

„Lucy! Jimmy! Kde jste všichni! Viděli jste dnešní noviny?”

Její bezdeché vzrušení vytáhlo Lucy Falko od vaření kávy a Jima Burnse od počítače.

Ostatní zaměstnanci odložili telefony, shromáždili se v prostorné ústřední pracovně a nahlíželi Tiffany přes rameno do hbitě otevřených novin.

„Podívejte, to je Josh Keegan a ta žena, kterou potkal na dobročinném plese na Halloweenu. Vzpomínáš si, Lucy, na tu jejich předstíranou svatbu, o které jsi nám vyprávěla?”

„Jak bych mohla zapomenout?” odpověděla Lucy s úsměvem. „Všechny ženy na plese včetně mě jí nefalšovaně záviděly, když jí Josh řekl své ano, i když to nebylo doopravdy.”

„Ale ono to bylo doopravdy! Jsou opravdu manželé! A využili toho zájezdu po moři, který sehnal Jimmy, a jeli na svatební cestu.”

„Neděláš si legraci?” Bývalý kuchař minutek a prodavač ojetých aut, nyní cestovní agent, civěl s otevřenými ústy na novinovou fotografii nejznámějšího atlantského starého mládence, jak objímá ženu, která byla identifikována jako jeho manželka.

“Ale co mají znamenat všechny ty zprávy o moderních pirátech a dramatu na rozbouřeném moři?” ptala se Lucy a se zakaboněným čelem pročítala článek.

V Tiffaniných očích tančily veselé jiskřičky, které neodpovídaly jejímu pokročilému věku. „No, vypadá to, že ten zájezd, který Jimmy sehnal, nebyl zas až tak skvělý obchod, jak se zdálo. Kapitán nám dal tak velkou slevu jen proto, že ty plavby používal jako zástěrku pro pašovávání drog.”

„Pašování drog!” Lucy ohromeně vytřeštila oči. „Poslali jsme Joshe Keegana a… a jeho ženu na desetidenní cestu na lodi, která byla zapletená do obchodu s drogami?”

Jimmy zakvílel. „To snad ne! Až se o tom dozví pan Gulliver, budu se muset vrátit ke kšeftování se starými auty!”

Lucy vytrhla noviny Tiffany z rukou a lačně studovala podrobnosti situace, do níž neúmyslně vrhli své dva klienty. Naštěstí nebyl nikdo zraněn, dočetla se s úlevou. Znovu se zahleděla na fotografii, a když si všimla výrazu ve tváři nevěsty, neubránila se úsměvu. Lucy si dobře vzpomínala na zuřivý výraz Caři 0’Donnellové, když té noci v hotelové hale přijímala cenu. Zřejmě se toho během plavby přihodilo víc, než s čím se nevěsta s ženichem svěřili tisku.

„Já si s panem Gulliverem promluvím,” ujistila nešťastného Jima Burnse. „Šéf jistě pochopí, že jste o tom kšeftu s drogami v žádném případě nemohl vědět.”

Lucy pracovala u tohoto podnikatele, jehož nebylo možné nikdy zastihnout, už několik let a dorozumívala se s ním především pomocí faxu a telefonu. Nebude zrovna nadšený, ale není nespravedlivý ani náladový.

Její úsměv nakazil celou skupinku zaměstnanců. „Všichni si z toho musíme vzít poučení. Musíme se postarat, aby další svatební cesty, které budeme zařizovat, už nebyly tak… vzrušující. Držme se našich spolehlivých a vyzkoušených dopravců a výletních sídel.”

„Právě připravuju další program zájezdu,” vložila se do toho Tiffany. „Mám vojáka, který přiletí ze zámoří na dovolenou. Malá svatba na Den díkůvzdání. Líbánky v zavedeném starobylém sídle. Pěkné, bezpečné a tradiční. S tímhle se nemůžeme splést.”

„Doufám, že ne,” odpověděla Lucy, která nemohla odtrhnout oči od snímku Cari a Joshe Keeganových. „Opravdu doufám, že tentokrát se nespleteme.”