Emily Maguire

Posedlost

PRVNÍ ČÁST

Sarah Clarková si dva a půl roku připadala jako blázen. Začalo to,

když dostala k dvanáctým narozeninám v kůži vázaný výtisk Othella,

a skončilo, když jí její učitel angličtiny předvedl, co přesně znamená

zvíře se dvěma hřbety .

Mezitím přečetla všechny Shakespearovy hry a potom i sonety,

aby vzápětí objevila Marlowea, Donnea, Popea a Marvella. Její

vrstevníci četli maximálně televizní program a rodiče zase

ekonomické rubriky novin, takže Sarah byla nucena své literární

sklony skrývat. Schovávala básnické sbírky pod postelí a četla Emmu při světle baterky, přesně tak jako kluci jejího věku listovali Playboyem. První dva roky na střední škole byla nejlepší v angličtině, aniž otevřela jedinou učebnici. Nepotřebovala to, protože probírali několik známých textů, pár komiksů a novinových výstřižků. Potom, první den jejího třetího ročníku na střední škole, potkala Sarah pana Carra. Byl úplně jiný než všichni učitelé, které dosud poznala. Celých čtyřicet minut své první hodiny rozebíral, proč je Yeats důležitý pro australské teenagery v roce 1995. Ve druhé hodině se Sarah přihlásila, aby komentovala jeden jeho výrok o Hamletovi. Když ji vyvolal, spustila a nemohla přestat. Zůstala v jeho třídě přes přestávku na oběd, a když se pak opět objevila na denním světle před blahosklonnými pohledy partiček spolužáků na dvoře, byl z ní jiný člověk.

Pan Carr se osobně ujal péče o udržení Sářiny touhy po učení. Aby předešel nudě, přinášel jí z domova své vlastní knížky a dal jí také propustku do knihovní sekce pro dospělé. Každý román, každou hru a každou báseň dopodrobna rozebírali. Nikdy jí nikdo nesložil větší poklonu, než když jí pan Carr řekl, že si je jist, že se jí bude nějaké dílo líbit, protože bylo jeho oblíbené.

beast with two backs” - Shakespearův výraz pro sex; přeloženo dle Shakespeare William: Othello, SNKLU, Praha 1964, s.13, překlad E. A. Saudek. Zatímco pan Carr tvaroval Sářinu mysl, její tělo se měnilo samo od sebe. Přes noc se objevila malá, bolavá prsa i směšně rozmístěné chloupky. Probouzela se uprostřed noci, aby nalezla prostěradla skopaná na zemi a své ruce zabořené v pyžamu. Kdykoliv potkala na chodbě předsedu studentské samosprávy, vytáhlého blonďáka Alexe, cítila nevysvětlitelné nutkání pevně stisknout svá stehna k sobě. Začala přemýšlet, jak vypadat co nejlépe. Jednoho červnového dne požádal pan Carr Sáru o radu. Chtěl, aby mu poradila, jak pro žáky zatraktivnit Shakespeara. Sonety, které dosud probírali, nezažehly ani jiskřičku zájmu v nikom kromě Sáry, a pan Carr se domníval, že právě ona by mu mohla pomoci zjistit, kde dělá chybu. Podle něj byl problém v tom, že sonety se zabývaly tématy, jimž nemohl průměrný čtrnáctiletý žák rozumět. Sarah opáčila, že průměrný čtrnáctiletý žák toho naopak ví o lásce a touze spoustu; odrazoval je jen jazyk sonetů. „Koneckonců,“ řekla, „každá druhá písnička v rádiu se zabývá stejným námětem jako starý William, jenom s o něco menší rafinovaností a víc bručením.“ Zasmál se hrdelním smíchem a natáhl se přes prostor, který je rozděloval. Jeho horká, vlhká ruka se dotkla jejího nahého kolena. Náhle si Sarah všimla, že jeho čelo se leskne, že žaluzie jsou stažené a dveře zavřené a že jí srdce tluče o závod. Nepohnula se, ani nepromluvila. Jediné, co zvládla, bylo dýchat.

Pan Carr se na své židli předklonil, položil svou ruku na Sářino rameno a pak ji nechal sklouznout a spočinout na jednom z jejích dosud nedotčených, zbrusu nových ňader. Připadalo jí, že se rozpláče, ale zároveň cítila zvrácené vzrušení. Seděla zcela zpříma s rukama svěšenýma podél těla a pozorovala, jak jí hladí a laská prsa přes levný polyester. Ve vzduchu se zatřpytil jeho zlatý snubní prsten. Chtěla se po něm natáhnout a sáhnout si na něj, ale neudělala to. Neustále opakoval její jméno, až už vůbec neznělo jako její jméno, ale připomínalo spíš jakousi buddhistickou mantru.

Sároósároósároósároósároósáro.

Jedna jeho ruka jí vklouzla do blůzy pod podprsenku. Sarah byla překvapená vzrušením, které pocítila, když jí pevně stiskl levou bradavku. Ósáro. Posunul se dopředu až na okraj židle a předklonil se k její hrudi, své holeně tiskl pevně proti jejím. Musela se kousnout do rtu, aby se nezačala smát. Je to zvláštní, jak se inteligentní a kultivovaný muž dostane do takovéhoto nedůstojného stavu jen pouhým dotykem jejích ňader! Pan Carr přestal opakovat její jméno a místnost ztichla, až na jeho přerušovaný dech a šustění její blůzy, když ji rozepínal. Pak Sarah ucítila jeho jazyk, jak jí laská bradavku, a vydala překvapený vzdech. To vzrušilo pana Carra ještě víc, padl před ní na kolena a jeho hlava zmizela v její napůl rozepnuté blůze. Uchichtla se, což si pan Carr viditelně vysvětlil jako povzbuzení. ÓSároóSároóóópřekrásnáSáro. Rozevřel jí nohy a klekl si mezi ně. Hlavu měl stále mezi jejími prsy a rukama jí začal vyhrnovat skládanou sukni. Sarah se snažila vzpomenout, jaké si ráno vzala kalhotky. Doufala, že ne ty s maličkými kačenkami. Kdyby pan Carr ty kačenky uviděl, myslel by si, že je ještě dítě, a přestal by. Jenže on její kalhotky stejně nemohl vidět, protože jeho ústa byla stále přisátá k její bradavce, jako kdyby byl hladovým miminkem a ona matkou s těžkými, mlékem nalitými prsy, namísto dívky, jejíž ňadra stačila sotva vyplnit podprsenku.

Líbilo se jí, jak ji sál. Bylo to něžnější a rytmičtější, než očekávala. Ve filmech to vždycky vypadalo tak uspěchaně a nekontrolované. Ne že by to Sarah měla s čím porovnávat, ale připadalo jí, že je pan Carr v sání bradavek a hlazení přes spodní prádlo dobrý a má skvělé časování. Rytmus se náhle změnil, když neočekávaně ponořil svou ruku do jejích kalhotek. Vypadalo to, že cosi hledá, jeho ruce se pohybovaly rychle, hladily a tiskly jeden tajný bod za druhým a hned se zase přesouvaly dál. Sarah myslela, že ví, co hledá, a divila se, že s tím má takové potíže. Chtěla mu říct, že už to minul, ale zjistila, že nemá slov, aby popsala, cože vlastně minul, nebo cože očekávala, že bude dělat, až to najde. Ale pak jejím tělem projela vlna horka. Sarah vykřikla překvapením a její boky se divoce vzepjaly vzhůru. Vlna horka se vracela a vracela a vracela, jak nepřestával mačkat ten tajný bod. Nemohla potlačit výkřiky, které se z ní draly, a připadalo jí, že se rozpouští pod jeho rukama.

Náhle se pan Carr odtrhnul a lapal po dechu. ÓSáro chyba tohle

je taková chyba ó Sáro ósárotakováchybaósároó.

Takhle báječně se Sarah ještě nikdy necítila. Nikdy. Přemýšlela, co udělat, aby ho přiměla pokračovat. Pak si uvědomila, že své vlastní ruce měla po celou dobu svěšené podél těla. Položila mu je na shrbená ramena a narovnala jej. Podíval se na ni. Obličej měl zmučený touhou a pocitem viny za onu touhu. Sklouzla ze své židle a pomalu mu rozepnula kalhoty. Připadala si jako někdo jiný, když pozorovala své ruce, jak vklouzly dovnitř a chytily tu zvláštní, tvrdou, horkou věc. Bylo to, jak by ji opustil všechen rozum a ovládl ji čistý instinkt a vášeň. Pan Carr sténal a jeho vzdechy byly stále rychlejší a vzrušenější, až už byly téměř nerozpoznatelné a připomínaly spíš zoufalé vrčení. Odstrčil její ruku a ona si pomyslela, že se zlobí, ale pak ze sebe vyrazil Panebožeópanebože panebože a vrhl se na ni. Projela jí prudká bolest a musela si strčit pěst do pusy, aby nevykřikla. Pak bolest přešla a Sarah náhle cítila teplo a klid. Pan Carr se jí díval do očí a chroptěl. Dotkla se jeho obličeje a vlasů; zašklebil se a ještě zrychlil. Pak se s jedním posledním hlasitým zachroptěním z ní svalil a zanechal po sobě teplou, lepkavou spoušť.

Celá záležitost netrvala déle než deset minut. Jak si zapínala

blůzu, slyšela děti výskající za oknem, zvuk píšťalky ze hřiště,

túrování motoru. Vzala si papírový kapesník z krabice na stole a

otřela pramínek stékající po jejích stehnech. Pan Carr ji pozoroval a po jeho zčervenalých tvářích se kutálely slzy. Sarah šla k němu a otřela mu obličej: „To je dobrý,“ řekla. „Nemusíte se cítit špatně.“ „Já se necítím špatně, Sáro. A to je ta tragédie.“

Pan Carr byl starší, byl její učitel, byl ženatý a měl děti, takže nemohl dopustit, aby se včerejší incident opakoval. „Aha,“ řekla Sarah, která se domnívala, že zůstala po škole právě proto, aby se incident opakovat mohl. Způsob, jakým ji políbil hned, jak se za ní zavřely dveře, jak ji vískal ve vlasech, když se jí ptal, jak se má, jak začal hladit její stehno, jen co si sedli, to všechno jen potvrzovalo její původní domněnku. „Mně je to všechno jedno. Jsem šťastná, když jsem s tebou.“ „Ó, Sáro…“ Zmáčkl jí stehno. „Chtěl bych, aby to bylo tak jednoduché, ale není. Ztratil bych práci, svoje děti. Mohli by mě zavřít. Zákonu je jedno, jak šťastná se cítíš. Tobě je čtrnáct a podle zákona nejsi schopná rozeznat, co tě dělá šťastnou.“ „No tak je ten zákon špatnej.“ Sarah udělala to, na co myslela od chvíle, co se posadili: předklonila se a políbila jej na kořen nosu. „Uráží mě, když někdo tvrdí, že nevím, co chci. Víš dobře, že dřív bývaly dívky mého věku vdané a rodily děti. Je to směšný, že před pěti sty lety bych měla být schopná vychovávat rodinu, a teď se nemůžu ani rozhodnout, jestli mám nějakého chlapa ráda nebo ne.“

„Vím, že to vypadá hloupě.“

„ Je to hloupé. Chtěla bych žít ve středověku. Ve svém věku už

bych měla vlastní zatracenou vesnici.“

Pan Carr se zasmál. „Ano. A kromě lepry a zkažených zubů a

negramotnosti bys jistě byla velmi šťastná.“

Sarah cítila, jak se v ní rozlévá horko. Zaprvé proto, že se cítila

trapně, když se jí smál. A zadruhé proto, že ji pořád laskal po stehně. Jeho dlaň byla tak velká jako obě její dohromady a každé pohlazení tak obsáhlo velký prostor její kůže. Znovu políbila vrásku mezi jeho obočími. Pak jeho čelo, pak rty.

„Sáro…“

„No tak společnost nesouhlasí. Nebudeme jim to říkat.“

„Sáro…“

„Včerejšek byl nejlepším dnem mého života. Cítila jsem se jako Pip, když poprvé vstoupil do domu paní Havishamové. Včerejšek mě změnil. Ukoval první článek řetězu, který mě spoutá. Potřebuju zjistit, jaký ten řetěz bude. Z trnů, nebo květin. Ze železa, nebo ze zlata.“

Pan Carr zvedl svou ruku z jejích stehen a vstal. Šel k oknu a

vytáhl žaluzii. Vyhlédl ven na prázdné hřiště a zakroutil hlavou: „Za šestnáct let učení jsem nenarazil na jediného studenta, který by byl jen z poloviny tak chytrý jako ty. A jen málokdy jsem učil někoho tak krásného.“ Prudce zatáhnul žaluzii a otočil se zpátky k Sáře: „Nikdo se to nesmí dozvědět.“ „Já vím. To je v pořádku.“

„Nikdo nesmí nic ani tušit.“

Nemohla se přestat usmívat. Šla k němu a přitulila se k jeho hrudi: „Budeme opatrní.“ Hladila ho po zádech a uvědomovala si, jak je velký, jak pevný: „Opatrní a šťastní.“ Pevně ji objal, jako kdyby měl strach a tohle objetí ho mohlo zachránit. Natáhla se a pohladila ho. Políbila světlé chloupky vykukující z jeho výstřihu a on zavrněl a vyslovil její jméno óSáro. „Jak ti mám říkat?“ zeptala se jeho klíční kosti. „Můžu ti říkat Daniel?“

„Ne. Ještě by sis na to zvykla. A kdybys mi tak řekla ve třídě…“ „Dobře, dobře.“ Vysoukala mu košili z kalhot a přejela mu rukou po břiše. Jeho kůže byla tak jemná. Kdyby neměl uprostřed ty drsné chloupky, mohlo by to být břicho dítěte. Jeho kůže byla tak jemná, že by klidně mohla být její vlastní.

Pan Carr a Sarah se domluvili, že se po škole sejdou u benzínky

za rohem. Odtud ji odvezl na Toongabbie Creek; obě ruce měl na volantu, obě oči na silnici a celou cestu mluvil o poezii tak, že si přála, aby cesta nikdy neskončila. Ale když pak zastavil u potoka, za úkrytem z křoví, dělal jí věci, které už slova nepotřebovaly. Po západu slunce ji odvezl domů. Zastavil na konci ulice a zakázal jí ho políbit, kdyby náhodou.

„Ještě nechci jít,“ řekla Sarah.

Vzal ji za ruku. „Už je po šesté. Tvoje matka bude mít starost.“

Sarah si pohrdavě odfrkla. Její matka, která trávila sedmdesát hodin týdně na univerzitě a zbytek ve své domácí studovně, by si nevšimla, ani kdyby nepřišla domů vůbec. Sářin otec pracoval ještě víc a sotva věděl, že má druhou dceru. Zato její sestra neměla žádný vlastní život, a tak si všímala úplně všeho. Samozřejmě. Kelly, která v sedmnácti žila jak čtyřicetiletá, se na Sáru vrhla okamžitě, jakmile vstoupila do dveří. „Studovala jsem,“ řekla Sarah, protože jestli něco Kelly bavilo víc než rýpat do ní kvůli všemu, co dělala, bylo to rýpat do ní kvůli studiu. Jenže pak zas chtěla Kelly vědět, co studovala, kde a s kým, a proč se neučila doma, když jí rodiče pořídili pracovní stůl, stolní lampu, počítač a spoustu knížek.

„Starej se o svoje,“ odstrčila Sarah sestru.

„Víš, že nesmíš mít kluka.“ „A?“

Kelly zakoulela očima. „Takže jestli s někým po škole chodíš a

máma to zjistí…“

„Jak by to asi máma zjistila? Leda by jí to někdo řekl.“

„Takže je něco, co by jí někdo mohl říct?“

„Tobě bych to asi řekla.“

Kelly vypadala dotčeně. „Já bych ti to řekla.“

„Jako kdybys měla co říct.“

„Ty jsi ale potvora.“

„Podle sebe soudím tebe,“ odpověděla Sarah a šla do svého pokoje přemýšlet až do večeře o panu Carrovi. Sarah a Kelly nesměly mít přítele, protože by to mohlo ohrozit jejich studijní výsledky. Až začnou chodit na vysokou školu, pak teprve budou moci s někým chodit, ale jen nezávazně, aby to nezabíralo příliš času. Ženy si nemohly dovolit rozptylovat se láskou, dokud si nevybudovaly pořádnou kariéru. Kelly to bylo upřímně jedno, za pár let dostuduje práva, ve třiceti se vdá za jiného právníka a ve dvaatřiceti a pětatřiceti porodí další dva malé budoucí právníky.

Nikdy by nedovolila, aby byla závislá na muži, ani aby se to o ní

říkalo. Stejně jako jejich matka se Kelly vdá za někoho s podobnými životními cíli, což, jak věděli všichni inteligentní lidé, je také jediný způsob, jak zaručit, že manželství přetrvá déle než přes líbánky. Sarah nedokázala pochopit, co má cokoliv z toho společného s ní. Bylo jí čtrnáct a měla čistou pleť a lesklé hnědé vlasy do poloviny zad. Přečetla víc knih než kdokoliv, koho znala, mluvila plynně francouzsky a domluvila se japonsky. Třikrát měla pohlavní styk, dvakrát zažila orgasmus a byla tolik zamilovaná a milovaná, že se jí točila hlava jen z pouhého pomyšlení. Na nic jiného nemyslela. Průměrné myšlenky byly pro průměrné lidi. A to ona nebyla. A to ona ani nikdy nebude.

Zadní sedadlo Fordu Falcon pana Carra a ztráta času při jízdě a parkování se jim rychle přejedly, takže se místo toho začali scházet ve škole. Třída byla příliš riskantní, ale pan Carr prozkoumal možnosti a přišel se spoustou alternativních míst. Zaprvé tu byla knihovna angličtinářů, která byla po vyučování vždycky prázdná a dala se zamykat, jenže byla na stejném patře jako knihovna, takže milování muselo být velmi tiché. Bezpečnější byla kůlna na pozemcích, která byla od hlavní budovy oddělená zeleninovými záhony, jenže v ní zase bylo zatuchlo a páchlo tu hnojivo, které z nich pak bylo cítit několik dalších hodin. Ideální byla klučicí šatna u tělocvičny, dostatečně daleko od hlavní budovy, zamykatelná a s dlaždicemi na podlaze, které včas prozradily každého nezvaného návštěvníka a umožnily Sáře a panu Carrovi utéct zadním vchodem. Jenomže šatna se dala využít jen v pondělí, protože jindy v ní bylo pořád rušno. Ještě zbývala školní jídelna, která sice byla každé odpoledne prázdná, ale bylo těžké se do ní dostat, aniž by byli viděni, a aula, kterou zas museli opustit do půl šesté, kdy v ní začínaly taneční kurzy. Každý den, když se loučili, řekl pan Carr, kde má být další odpoledne. Někdy spěchal, protože měl schůzku, často chodil pozdě a dvakrát dokonce nedorazil vůbec. Vždycky nechával zapnutý svůj telefon, aby věděl, kdyby ho někdo sháněl, a několikrát tak musel odejít v polovině jejich sexu, protože mu zavolal jiný učitel a oznámil, že je na cestě do knihovny, sborovny nebo kdekoliv pan Carr říkal, že bude.

Někdy se stávalo, že dveře byly zamčené a kalhoty pana Carra stažené ještě předtím, než si Sarah stačila sundat batoh, jindy zase seděla celé hodiny u jeho nohou a on ji vyučoval poezii, aniž se jí jen dotkl, dokud nemusela jít. Pak ji začal prosit ještě o pět minut. Když souhlasila, což bylo skoro pokaždé, něžně ji líbal a miloval. Když jedenkrát odmítla, protože musela domů, podíval se na ni vlhkýma širokýma očima, jako by ho právě uhodila. Dal jí facku a nazval ji koketou, se kterou ztrácí čas. Sesunula se na studené dlaždice, pálily ji oči a celá hlava. Strčil do ní nohou. „Tak běž, Sáro, když tak strašně spěcháš domů.

Vypadni, hned.“

Na dvě hodiny každý všední den přestávala Sarah Clarková existovat. Zpětně nebyla schopná určit přesný okamžik, kdy se to stalo, ale vždycky tam byl ten zlom, tání, absorpce. Neexistovala žádná hranice, kde by končilo její tělo a začínalo tělo pana Carra. Pan Carr jí vysvětlil, že to je přesně to, co Shakespeare myslel svým zvířetem se dvěma hřbety. Když se dva lidé absolutně spojí v projevu lásky, přestávají být oddělenými individualitami a stávají se jedinou bytostí. Akt vášně, když je správně konán, vytváří organismus větší než souhrn jeho jednotlivých částí; vytváří zvíře se dvěma hřbety, ale jedinou duší. Sarah věděla, že to není žádná metafora; kdyby kdokoliv náhodou přišel na jejich tajné místo mezi třetí a pátou, neviděl by dívku a jejího učitele dělat zakázaný sex. Viděl by jen vzpínající se, křičící dvouhlavou obludu. Tupé stvoření bez povědomí o okolním světě. Bez jakékoliv touhy kromě bytí víc sám sebou a míň čímkoliv jiným. Zbylých dvaadvacet hodin všedních dnů a během nekonečných víkendů se Sarah cítila ještě odtrženější než kdy předtím. Když ráno běžela bosa do koupelny, cítila každé vlákno koberce, jak si pod její nohou lehalo. Když kousala do svého ranního toastu, cítila každou maličkou rýhu na každém zubu, jak se obtiskává do chleba. Cítila, jak se každý chuťový pohárek probouzí jahodovou marmeládou. Ten pocit byl tak intenzivní, že mohla sníst jen půlku toastu. Kartáčování vlasů, čištění zubů, sprchování, všechno jí připadalo jako masturbace. Zapínala si podprsenku a přitom si říkala: Kůže na mých zádech je jemnější než na mém obličeji. Šťouchala do sebe a říkala si tohle je můj prst, tohle jsou má žebra. Probouzela se v noci, protože jí někdo sahal na vnitřní strany stehen, cizí prsty ji tahaly za bradavky. Když nastupovala do autobusu, dotkl se jeden stařík jejích zad a ona se otřásla, jako kdyby do ní strčil celou ruku, jako by jí vzal kus duše.

Její tělo bylo pořád horké. Její kalhotky vlhké. Každý večer potřebovaly její vlasy umýt a její nohy oholit. Často ji bolela kolena a na stehnech a zápěstích se jí objevovaly malé modřiny. Někdy mívala na zadku nebo na krku kousance. Připadala si vyšší a silnější a dělala delší kroky. Zářila a divila se, že každý, kdo ji vidí, to neví. „Nikdo se to nesmí dozvědět,“ opakoval pan Carr každý den při jejich milování. Někdy to zmírnil dodatkem, jak moc by chtěl říct celému světu, jak je šťasten, jaké požehnání našel a že sní o světě, v němž by opravdová vášeň nebyla trestána, ale oslavována; jindy byl zase přísný, skoro hrozivý, když jí říkal, že kdyby se to kdokoliv dozvěděl, on by přišel o práci a možná by ho zavřeli: „Na to nezapomínej, až zas příště budeš mít nutkání chlubit se svým kamarádkám.“

„Já se nechlubím,“ namítala Sarah. To byla sice pravda, ale také

byla pravda, že často měla chuť říct někomu o tom, co se děje. Toužila vyslovit nahlas miluji ho, aby to někdo slyšel a věděl, že je to pravda.

Chtěla to říct Jess, kterou znala déle než kohokoliv jiného kromě vlastní rodiny. Jess žila v jednopatrovém pseudotudorovském domě vedle Sářina jednopatrového pseudotudorovského domu od té doby, co jim byly čtyři. Jejich rodiče spolu hráli tenis a chodili na tytéž večírky. Sarah a Jess byly kamarádky. Ne proto, že by se měly nějak zvlášť rády, ale protože okolnosti jejich životů způsobily, že nebýt kamarádkami by znamenalo rozhodnout se k tomu vědomě, což zase ani jedna nechtěla, protože tolik nerady se zase neměly. Ale i kdyby se bývaly znaly sto let, stejně by Sarah nikdy Jess neřekla o panu Carrovi. Jess se chichotala, jen když slyšela slovo penis, a pohoršené se šklebila při vagině. Poezie ji nudila a pana Carra považovala za otravného, když jim ji nutil.

Jess byla Sářina nejstarší kamarádka, ale jejím nejlepším přítelem byl Jamie Wilkes, kterého znala jen dva a půl roku. Potkali se hned první den na střední škole, při první hodině, což byl tehdy zeměpis. Studenti byli rozesazeni podle abecedy okolo lavic uspořádaných do tvaru podkovy, takže Clarková seděla přímo proti Wilkesovi, oba druzí od konce, vedle nich už jen Burton a Yates. Učitel jim řekl, ať se dívají přímo před sebe, když jim rozdával studijní plán. Takže se celých deset minut Sarah a Jamie koukali přímo jeden na druhého. Jamie se snažil koukat jinam, do lavice nebo přes její rameno, ale jeho pohled se vždycky vrátil zase zpátky k Sáře. Usmála se na něj; uhnul pohledem dolů, pak nahoru a nakonec se usmál taky. Když byl studijní plán rozdán, oznámil jim učitel, že na prvním úkolu budou pracovat ve dvojicích. Sarah nikoho ve třídě neznala, a tak zvedla obočí na Jamieho, ten zčervenal a přikývl. Šlo jim to spolu výborně, dokonce měli i stejný smysl pro humor. Navíc malý, hubený a astmatický Jamie byl přirozeným spojencem pro nevyvinutou knihomolku Sáru. Zařadili se spolu mimo hlavní třídní partu a byli tam spokojení.

Jamie byl citlivý na slunce, vítr, pyl a trávu. A taky byl citlivý

vůči Sáře. Vnímal každý její dech, její nálady, a tak teď, když každý její dech a nálada patřily panu Carrovi, Jamie věděl, že se něco děje. „Nejsi nemocná?“ zeptal se jí, když přišla v úterý, šestý týden její aféry s panem Carrem, do školy.

„Nikdy mi nebylo líp.“ To byla pravda. Včera odpoledne jí pan Carr předčítal z Donneových Písní a sonetů. Řekl jí, že Donneovy milostné básně byly inspirovány jeho láskou k mladičké studentce, s níž později uprchl. „Představ si,“ řekl Sáře, zatímco jí rozepínal blůzu, „kdyby Donne nemiloval svou mladou studentku.“ Sundal jí blůzu i podprsenku a vzal její prsa do dlaní. „Jaká ztráta by to byla pro západní kulturu. Obrovská, tragická ztráta.“

„Jsi celá rozpálená,“ řekl Jamie. „Jako když jsi měla vloni na táboře tu horečku. I oči máš celé červené. Myslím, že bys měla jít k…“

„Nic mi není,“ smála se Sarah. „Ty jsi taková moje chůva!“ „Jess mi říkala, že s ní poslední dobou ani nechodíš domů. Myslí si, že jsi na ni naštvaná.“

„Ráda přehání. Zůstávala jsem v posledních dnech ve škole,

musela jsem se v knihovně učit.“

„Proč se neučíš doma?“

Sarah ho nevnímala. V duchu si opakovala báseň Thomase

Carewa, kterou se naučila včera v noci. Odpoledne ji přednese panu

Carrovi. Jmenovala se Zanícení a ona doufala, že jej inspiruje. Byla

přesvědčená, že jeden úryvek hovořil o klitorisu a spousta věcí o tekutinách a elixírech, které jí připomínaly spoušť, kterou měla ve svém spodním prádle, když přicházela domů. „Myslím, že přede mnou něco skrýváte, slečno Clarková.“ Jamie mluvil falešně sebevědomým hlasem, který používal, když vyhrožoval svému staršímu bratrovi, aby vypadl z jeho pokoje, jinak že mu rozbije hlavu. „Myslím, že zůstáváš ve škole, aby ses s někým scházela.“

Rozbušilo se jí srdce. „Proč myslíš?“

„Nevím. Možná proto, že každou poslední hodinu vyučování

trávíš tím, že si hraješ s vlasy. Každých dvacet vteřin kontroluješ hodinky, a jakmile zazvoní, vystřelíš ze třídy jako namydlený blesk.“

„Ne ne.“

Zvedl obočí. „Včera sis během hodiny čtyřikrát přepletla cop.“

Pan Carr si rád hrál s jejími vlasy. Někdy její ohon používal jako

vodítko, s nímž hýbal její hlavou tam, kam zrovna chtěl, a když měla

dva copy, užíval je jako opratě. Včera si její cop omotal okolo svého

penisu, pak jí vlasy rozpustil a nechal se jimi hladit po celém těle.

„Helemese! Ty se červenáš! Proč mi to nechceš říct? Myslel jsem,

že jsme kamarádi?!“

„To jsme, Jamie, jenže…“ Rozhlédla se, aby se ujistila, že je

nikdo neuslyší. „Nikdo se to nesmí dozvědět, jasný?“

„Jasný.“

„Myslím to vážně. Byl by to obrovský megaprůšvih, kdyby to

někdo zjistil. Možná by šel někdo i sedět.“

Jamie se zasmál. „A ty říkáš, že Jess ráda přehání! Proč by šel

někdo do vězení za to, že…“ zamrkal. „Tomu nerozumím.“

„Protože jsem pod zákonem a on je učitel.“ Nemohla potlačit

úsměv, i když věděla, že by teď měla být vážná.

„Cože?! Kecáš?!“ mrkal rychle. „Kecáš?“

„Ne. Každý den po škole se vídám s panem Carrem. Mám s ním

poměr.“

Jamie na ni zíral ještě několik sekund. Pak zakroutil hlavou a

šťouchl ji do ramene. „Potvoro, na chvilku jsem tomu vážně uvěřil.“

Zatímco Sáru nepřestával pan Carr varovat před vyzrazením

jejich tajemství, on sám si zahrával se sebeodhalením. Jednou k ní

poslal školního poslíčka s dopisem během hodiny matematiky. Zvenku na obálce stálo Přihláška do debatní soutěže. A vevnitř „Tvůj obličej, zkřivený ve výrazu mučivé rozkoše, právě vyvstal v mé mysli, jsem uvězněn za svým stolem.“ Jiný vzkaz, který jí položil na lavici při angličtině, když byla zabraná hluboko v myšlenkách s propiskou mezi rty, říkal „Jak bych chtěl být tou propiskou“. Někdy, když se míjeli na chodbách, se dotkl jejího zadku nebo prsou, nebo bezhlasně vyslovoval obscénní či romantická slova, nebo obojí. Když už spolu měli poměr dva měsíce, měla Sarah před třídou referát o Emily Dickinsonové. Věděla, že pan Carr si o básnířce myslel, že měla být vystřelena z děla někam na Měsíc. To Sarah brala jako osobní urážku a byla odhodlána jeho názor změnit. Zatímco její spolužáci poklimbávali v zadních lavicích, opisovali úkoly nebo poslouchali walkmany schované v penálech, obhajovala Sarah vášnivě básnířčin význam. Pan Carr pozorně poslouchal a tu a tam ji přerušil, aby něco vysvětlil nebo položil otázku. „Nejsem si jist vaším tvrzením, že Dickinsonová byla i komická. Můžete uvést příklad?“ „Samozřejmě.“ Sarah se mu podívala zpříma do očí a zarecitovala Báseň XI: Často je bláznovství tím nejbožštějším rozumem pro bystré oko; často je rozum pustým bláznovstvím většiny.

Jako ve všem vládne v tomto shoda a ty jsi rozumný;

Námitka, a ty jsi přímo nebezpečný a spoután měl bys být řetězem. Zatleskal jí a usmál se. „Velmi působivé. Ale možná že zakyslý by byl přesnější výraz než komický?“ Předklonil se na židli. „A doufám, že si uvědomujete, jak jste provokativní. Řetězy jako trest za jiný názor? Moje, moje Sáro.“

Sarah cítila, jak ji polévá horkost. Podívala se jinam, do třídy, ale nikdo, kromě Jamieho, který zíral s otevřenou pusou na nevnímajícího pana Carra, si patrně učitelova komentáře nevšiml.

Neposlouchali šprtku Clarkovou a nudného pana Carra, debatující o

poezii nějaké mrtvé ženské; neuvědomovali si, že jsou právě svědky předehry. Sarah zakončila svůj referát anekdotou: „Emily Dickinsonové jednou její dílo zamítl vydavatel, který kritizoval její nekonvenční používání interpunkce, obzvlášť její nadužívání pomlček. Její odpověď šla přímo k věci: Jsem v nebezpečí, pane. Když dnes čteme její básně, můžeme přímo cítit tlukot jejího srdce, její zrychlený dech, horkou krev proudící v jejích tepnách. Cítíme její naléhavost a bereme ji za svou.“

Pan Carr jí poděkoval za její úkol a vyzval dalšího studenta, aby přednesl referát, ale po hodině jí zašeptal, že se ihned setkají u benzínky, a i když oba ještě měli mít další hodiny, ujeli na své staré známé parkoviště u potoka a pan Carr jí řekl, že její proslov v něm vyvolal nesnesitelnou touhu.

„Nikdy mě nenapadlo, že by Emily Dickinsonová mohla být erotická,“ řekl jí. Sarah mu odpověděla, že nikdy nic nevypadalo erotické, dokud on jí nepředvedl, že erotické je všechno. Další odpoledne v jídelně měl pan Carr špatnou náladu. Obvinil Sáru, že ho úmyslně provokuje k riskantním akcím, které můžou vést k jeho vyhazovu. Nazval ji manipulativní a podlou, což ji rozplakalo. Řekl jí, že je ošklivá, když pláče, a tak zadržovala dech, dokud nad sebou zase nezískala kontrolu. Zahanbená tiskla svůj ošklivý obličej na jeho prsa a ulevilo se jí, až když ji pohladil po vlasech, omluvil se jí a řekl jí, že je tak krásná, že to sotva může snést.

„Může za to moje žena,“ řekl. „Včera odpoledne volala do školy a oni jí řekli, že jsem už odešel nemocný domů. Půl noci probrečela. Nevěděl jsem, co jí říct.“

Sarah zvedla hlavu, stoupla si na špičky a políbila ho. Podrbala

ho na zádech a políbila za uši. „Jo, mě málem taky dostali. Pitomá

kamarádka mé pitomé sestry mě viděla na parkovišti. Řekla jsem jí,

že jdu slečně učitelce Wrightové pro něco do auta. Nemyslím ale, že

mi uvěřila…,“ políbila ho na ohryzek. „Příště už bychom radši takhle

neměli odcházet.“

„Dřív nebo později na nás stejně přijdou.“

„Možná že v té době už to nebude vadit.“

Odstoupil a podíval se jí do obličeje. „Jak by to mohlo nevadit?

Miluji svoji ženu, Sáro. Miluji svoje děti. Dokážeš si vůbec

představit, co by jim udělalo, kdyby o nás dvou věděli?“

Sarah ztuhla. Nikdy ji nenapadlo, že by nechtěl to, co chce ona.

Brala jeho rodinu jako překážku, stejně jako své rodiče a svůj věk.

Předpokládala, že všechny překážky budou překonány, že láska je

věčné znamení, které pozoruje vřavu a není otřeseno. Ale jestli láska

byla to, co měl pro svou manželku, pak Sarah byla ta vřava. Byla jen

překážkou, která nic nezmění. „Dáváš mi košem?“

„Jestli ti dávám košem? “ zasmál se pan Carr. „Bože, to je tedy výraz!“

Sarah si nemohla pomoct, znovu se rozplakala. „Proč jsi tak strašně zlý?“ „Ale miláčku,“ objal ji do svého náručí, „je směšné brát to celé, nás, jako adolescentní románek, který skončí rozchodem. Jako kdybychom tohle mohli ukončit několika slovy. Opravdu bych si přál, aby to tak bylo. Přál bych si, abych mohl říct je po všem a ono by opravdu bylo. Ty a já ale nepřestaneme jeden druhého potřebovat, dokud nebudeme mrtví a pohřbení.“ „Dokud se má podivná čest neobrátí v prach? “ „Panebože, ty jsi neskutečná.“ Pan Carr ji zlehka zvedl a posadil ji na kuchyňskou linku. Roztáhl jí nohy a stoupl si mezi ně. Spolu pak rozepnuli jeho poklopec, sundali její kalhotky, shrnuli jeho kalhoty a trenky ke kolenům. „Jak to, že vždycky přesně víš, co říct?

Já byl takovej protivnej zlej chlap a ty!“ Vnikl do ní. „Ó, Sáro, já se

bojím, že obrátím tvou podivnou čest v prach ještě předtím, než ti

bude patnáct. Ty malá chudinko, ó, panebože, bolí to?“

„Ne,“ řekla, i když to bolelo.

„Bolí, že jo?!“ Pohyboval se rychleji. „Řekni mi to, Sáro, prosím.

Bolí to, že?“

„Ano, bolí. Ale mně se to líbí, pane Carre. Opravdu.“ Zasténal. Byl hotový. „Ó, má malá Sáro. Ty vždycky víš, co říct.“ „Sáro?“ začal Jamie. Byl páteční večer a oni byli roztažení na pohovce u něj v obýváku. V televizi hrála MTV, ale ani jeden z nich se nedíval. Sarah si četla Paní Bovaryovou a Jamie listoval Rolling Stonem.

„Hm?“ Ani nevzhlédla od knížky. Jamie jí od včerejšího referátu

o Dickinsonové neřekl víc než dvě slova. Přemýšlela, jestli se jí na to

konečně zeptá.

„Chceš něco k pití?“

Vzdychla. „Ne.“

Jamie odešel a vrátil se s plechovkou koly a pytlíkem brambůrků. Posadil se na podlahu, otevřel pití a usrkl, otevřel brambůrky a s plnou pusou začal znovu: „Takže.“

„Co?“

„Ty a pan Carr jste vážně…“

Sáře poskočilo srdce. Zavřela knížku a posadila se. „Jo. Vždyť

jsem ti to říkala.“

Přikývl. „Myslel jsem… mmm, takže vy dva… vy dva se líbáte a

tak?“ „No, jo.“

Jamie se znovu napil. „Dělalas to s ním?“ Přikývla.

„Doprdele.“ Jamie se postavil a nakopl křeslo. „Doprdele, Sáro…

to je… vždyť je mu aspoň čtyřicet!“

„Ne. Je mu jen osmatřicet.“

„Je to učitel!“

„Ale my se milujeme.“

Jamie se posadil a zvedl svůj časopis. Po chvíli se i Sarah vrátila ke svému románu. Cítila se zklamaná, ale nevěděla proč. Co čekala? Blahopřání? Snažila se představit, jak by se asi cítila, kdyby ta situace byla opačná, ale představa, že by Jamie dělal nějaké ženě to, co dělal pan Carr jí, byla příliš bizarní. Moc by se divila, kdyby Jamie vůbec někdy jen slyšel o těch věcech, co s panem Carrem dělali. Koneckonců ona je ale taky nikdy předtím neznala, dokud ji je pan Carr nenaučil. Ještě před několika měsíci byla tak nevinná jako Jamie; teď pochybovala, že by ji cokoliv týkající se sexu mohlo překvapit.

„Jsi naštvanej?“ zeptala se Jamieho, když odcházela.

Pokrčil rameny. „Kdo o tom ještě ví?“

„Jen ty. Ale nikomu to neřekneš, že ne?“

Přikývl. Sarah si myslela, že zahlédla v jeho levém oku slzu, ale

otočil se dřív, než se mohla přesvědčit. „Dobrou noc,“ řekl a zavřel

dveře, aniž jí nabídl doprovod, což se ještě nikdy nestalo.

Někdy se choval tak moc jako učitel angličtiny, že ji to dovádělo

k šílenství. Když zamykal dveře do šatny, jen tak utrousila, že právě

dočetla Paní Bovaryovou. A on chtěl jen tak plýtvat drahocenným

časem diskuzí o té knize.

„Můžeme to probrat potom.“

Usmál se. „Jsi nedočkavá, viď?“

Sarah setřásla batoh ze zad. „Víkendy bývají tak dlouhé. V

pondělí ráno už jsem tak…“

„Nadržená?“

Cítila, jak se červená. Bylo to jedno z těch slov, které používaly holky při tajné cigaretě na záchodech, když popisovaly kluky, se kterými byly o sobotní noci. Nebylo to to správné slovo, které by vyjadřovalo, jak se cítila ona.

„To není ono. Jen mi chybíš.“

„Tak sebou hejbni a posaď se.“ Pokynul k ocelové lavičce ve středu místnosti. „Mluv se mnou.“ Posadil se jí k nohám a díval se na ni zespodu. „Chci vědět, co si myslíš o Emmě Bovaryové.“ Sarah si povzdychla. „Nevím. Tak nějak jsem ji nenáviděla, hlavně za to, jak se chovala ke svým dětem, ale zároveň mi jí bylo líto.“

„Řekni mi proč.“ „No, protože ona hledala něco úžasného, extázi. A její manžel byl jen takový dříč, takže se hned zamilovala do prvního chlapa, co jí nabídl trochu vzrušení, a on se pak ukázal jako úplné čuně. No a další chlap byl totální srab a vypadá to, že čím víc hledala, tím to bylo horší.“

„A proto si zaslouží naše sympatie?“

„Jen si myslím, že je to smutné, že nikdy nenašla to, co hledala.“

„Myslíš, že to, co hledala, vůbec existuje?“

Sarah do něj nohou šťouchla. „Ano.“

Chytil ji za nohu. „A proč si myslíš, že nejsi stejně pomýlená jako

chudák Emma?“

„Kvůli tobě.“

„A, Sáro,“ zamračil se na ni pan Carr a začal jí rozvazovat

tkaničku.

„Neřekls, jestli jsem ti o víkendu taky chyběla.“

„Ne?“ pokračoval s její tkaničkou.

„Ne.“

„Chceš, abych to řekl?“ Pan Carr jí zul boty a postavil je na

podlahu vedle sebe. „Jen jestli je to pravda.“

Pomalu jí sundal ponožky a pečlivě je složil na boty. „Samozřejmě že jsi mi chyběla, ty můj malý hlupáčku.“ Zvedl její levou nohu ke svým ústům a jeden po druhém líbal její prsty. „Je to k nevydržení být tak dlouhou dobu bez tebe.“ Políbil její nárt a její kotník. „Absolutně k nevydržení.“

„Nechápu, proč se nemůžeme vídat o víkendech. Určitě bych

mohla…“

Přestal líbat její holeň. „Jsem si jistý, že ty bys mohla, Sáro, ale já ne. Žiju ve světě dospělých a dospělí mají zodpovědnost. Závazky k lidem. Nemůžu se jen tak otočit zády ke své rodině, protože ty máš nutkání.“

Sarah se kousla do rtu. Nenáviděla, když na ni mluvil svým učitelským hlasem. Ještě víc nenáviděla, když mluvil o své rodině. Věděla, že tam někde jsou, spí v jeho posteli, jedí u jeho stolu, smějí se jeho vrabčímu hnízdu na hlavě po ránu, ale bolelo ji na srdci, když na to myslela. Přála si, aby bývala o tom zatraceném víkendu nikdy nezačala. „Omlouvám se,“ natáhla se po jeho obličeji a přejela rukou po jeho hladkém čele, potom po jeho neviditelných, škrábajících vousech na tváři a na bradě. „Zapomínám, že jsou ještě jiní lidé, kteří tě potřebují. Když jsem s tebou, zapomínám, že jsou na světě i jiné věci. Prosím tě, nepřestávej líbat moji nohu. Mám to tak ráda.“ „ V ní každý stát, král ve mně žije, dál není nic! “ Usmál se a sklonil hlavu. Letmo se dotkl svými rty jejího kolene a znovu se na ni podíval. „Zdroj?“ „Donne. Mmm, Východ slunce?“

„Hodná holka.“ Začal olizovat vnitřní strany jejích stehen a vyhrnovat jí pomalu sukni nahoru. Postupoval pomalu. Nesnesitelně.

Než se dostal na konec, byla téměř v slzách. Zasténal do jejího rozkroku, zabořil svůj obličej do jejího prádla a pak se odtáhl.

„Sundej si kalhotky a sukni.“

Vstala a udělala, co jí řekl, zatímco on seděl pod ní a koukal vzhůru mezi její nohy. „Teď si lehni na lavičku. Na záda s…,“ zatlačil jí zevnitř na kolena, „nohama spuštěnýma na stranu. Tak. Hodná holka.“ Ocel pod ní ji studila, ale nestěžovala si. Za několik minut bude v ní a co se jí týkalo, mohla by pak klidně ležet na hromadě střepů. Klekl si nalevo od ní a chytil ji za ruce. „Něco ti ukážu, Sáro, a chci, abys dávala dobrý pozor. Když se cítíš osamělá…,“ vzal její levou ruku a pevně ji položil mezi její nohy. „Když ti chybím…,“ vzal její pravou ruku a položil ji na její poštěváček. „Chci, abys dělala tohle.“ Sarah zavřela oči a nechala ho, aby ji vedl. Byly to její ruce, její prsty, ale byl to pan Carr, který způsobil, že vrněla a třásla se. On byl velitel, vedl ji k tomu, aby pronikla hlouběji, pohybovala prsty rychleji a dělala menší kroužky. „Už tam skoro jsi, miláčku,“ řekl jí a ona protestovala, že ne, ale on ji umlčel. „Chci, abys opravdu pevně zaťala svaly. Snaž se a zmáčkni prsty.“ Téměř znenadání to přišlo. Zatnutí svalů vyvolalo vlny, které způsobily další stažení a to zase další vlny.

Posadila se, a jak se jí začala vracet krev do hlavy, místnost se s

ní točila. Zavřela oči, než ji závrať přešla. Když je zase otevřela,

viděla pana Carra, jak ji s úsměvem pozoruje.

„No, řekl bych, že to byl úspěch.“

Přeloženo dle Donne John: Komu zvoní hrana, Československý spisovatel, Praha 1987, s.102, překlad Zdeněk Hron.

Položila mu prsty na rty. „Co?“

„Vedla sis moc dobře. Už mě nepotřebuješ.“

„Ne.“ Hladila ho po tvářích a po rtech. Sesunula se na podlahu,

políbila ho a ochutnala tak sama sebe. „Potřebuju tě, potřebuju tě,

potřebuju tě.“

„Zvládlas to docela dobře se svou…“

„Zmlkni! Myslíš, že jsi tak fikanej, ale já vím, o co se snažíš.

Nevyjde ti to.“ Sarah ho líbala a zápasila s jeho kalhotami, zatímco si

sundávala svoji propocenou blůzu. „Nemůžu tě už nepostrádat. Pitoměj orgasmus nic neznamená. Jasný? Nic. Panebože, ty jsi tak hloupej! Já jsem pořád, pořád osamělá. Kdybych chtěla, mohla bych mít tisíc pitomejch orgasmů denně, ale to bych se cítila ještě víc sama. Chápeš to? Když se dotýkám sama sebe, jen mi to připomíná, že se nedotýkám tebe. Nechci se dotýkat a nechci, aby se mě dotýkal nikdo jiný. Potřebuju tebe. Tebe. Pochopil jsi to, ty zabedněnče?“ V hlavě jí pumpovalo tolik krve, že sotva vnímala. Neviděla výraz jeho tváře, když ji povalil, ale zvuky, které vydával, když do ní pronikal, byly děsivé. Pak už nebyla žádná diskuze, jestli se potřebují; nemohli se odtrhnout, nemohli se přestat po sobě sápat a škrábat se, nemohli přestat být jedním. Než se pan Carr z ní odvalil, hekaje a lapaje po dechu tak, až se Sarah o něho začala bát, byla venku tma.

Sářina matka seděla v předsíni, když Sarah přišla domů. „Kde jsi

byla?“ zeptala se, aniž vzhlédla od své knížky. „U Jamieho.“

„Nelži mi, Sáro. Jamie tě sháněl už víc než před hodinou.“ Sáru bolely nohy i záda. Potřebovala horkou sprchu a měkkou postel. Opřela se o zeď, co nejdál od matky. „Jen jsem byla venku s pár kamarády. Ztratila jsem pojem o čase. Omlouvám se.“ „Tvoje sestra mi říkala, že se vracíš domů pozdě už delší dobu.“ Sarah zavřela oči. Proč se jen sakra musela matka zrovna teď začít zajímat o to, co dělá? Ještě před rokem by bývala pro trochu pozornosti zabíjela, ale teď by nejradši splynula se zdí. Chtěla být neviditelnou pro každého kromě něj.

„Omlouvám se, mami, ale nemám, co bych k tomu ještě řekla.

Byla jsem s kamarády a ztratila jsem pojem o čase. Už se to nebude

opakovat.“

Její matka odložila knihu. „Vím, o co tu jde. Je ti čtrnáct a snažíš se prokázat svou nezávislost. Zkoušíš hranice, kam až můžeš zajít. To je naprosto zdravý, přirozený způsob chování pro tvoji věkovou skupinu.“

„Já nejsem žádná věková skupina, mami.“ „Samozřejmě že ne. Jsi Sarah Jane Clarková. Osobnost. Chápu.“ Usmála se. „Jsi osobnost, která potřebuje vědět, kde jsou její hranice. Tak pojďme vyjednávat.“ Přála si, aby její matka byla normální, aby chvíli vysilovala a pak jí třeba vzala kapesné nebo něco. Místo toho všechno muselo probíhat podle odborných příruček. Každé rodičovské rozhodnutí bylo v souladu s názorem odborníků. Ta kniha, co ji matka četla, se pravděpodobně jmenovala Profesionálním rodičem. Zřejmě ji nabádala k výchově vyjednáváním, nikoliv požadavky. Aby dovolila svému dítěti řídit své chování. Půjde to rychleji, když na tu hru přistoupí. „Dobře. Chtěla bych mít povolené být venku do devíti v pracovní dny a do půlnoci o víkendech.“

Smích. „První pravidlo vyjednávání: Vždycky požaduj víc, než

očekáváš. Proto odmítám tuto nabídku a navrhuji, abys každý den

chodila ze školy rovnou domů. Víkendy budou řešeny případ od

případu, v závislosti na tom, kam půjdeš a s kým.“

„Nemůžu chodit každý den ze školy rovnou domů. Učitel

angličtiny mi dává po vyučování lekce navíc.“

„Proč?“

„Moc mi to teď nejde. Z posledního úkolu jsem dostala dvojku.“

Matka přikývla. „Dobrá. Studuj s učitelem, ale doma budeš do

půl sedmé.“

„Teď už můžu jít spát?“

„Ještě chvíli. Musíme rozhodnout o tvém trestu. Něco

přiměřeného. Co si myslíš, že by bylo fér?“

„Myslela jsem, že můj trest bylo vyjednávání o hranicích mé

svobody.“

„Chabý pokus.“ Vzdychla si. „Dobře, já rozhodnu. Máš na měsíc

domácí vězení. Budeš chodit do školy a domů. Měsíc. Jasné?“

„Skvělé. Stejně nechci chodit nikam jinam než do školy.“

„Jistě, Sáro, to určitě. Dobrou noc.“

Když Sarah odcházela, dávala si pozor, aby šla normálně a aby

zůstala ve stínu. Kdyby si matka všimla, že kulhá, nebo ještě hůř,

kdyby viděla její škrábance na krku, byl by to konec. Když se dostala

ke dveřím, pokradmu se podívala zpátky, jen aby se ujistila, že si

ničeho nevšimla. Ale nemusela se vůbec bát, matka už byla zase

ponořená do své knihy.

Sarah se usmála, když pan Carr vešel do třídy. Ráno se neoholil a

byly mu vidět kratičké vousy, které cítívala na jeho tvářích na konci

dne. Možná by se ho mohla zeptat, jestli mu je může vytrhat zuby,

nebo ji třeba nechá oholit ho.

Nesmála se ale jenom jeho strništi, celý jeho zevnějšek byl dnes k

smíchu. Obvykle nosil vlasy nagelované nahoru, dneska je ale měl

zplihlé na hlavě. Měl červený nos, jako by strávil celý den na pláži, a

pod očima tmavé kruhy. Vypadal staře a zblízka by byl určitě cítit po

kapkách proti kašli a naftalínových kuličkách. Nemohla se dočkat, až

si z něj bude moct utahovat, že vypadá jako vandrák. A on jí to bude

vracet, protože ani ona nevypadá dnes o nic lépe. Jejich zpustlost

byla důsledkem včerejších událostí v klučicí šatně a už jen to pomyšlení ji celou rozpalovalo. Skákala radostí jen při pohledu na jeho proměnu. Podívejte, co s ním moje láska udělala! myslela si. Je tak silná, že ji můžete i vidět. Přinutila se odtrhnout od něj oči a zadívala se do učebnice, aby to vypadalo, že se usmívá nad něčím v textu. Ne že by se na ni někdo díval, kromě Jamieho, který ale stejně věděl, komu její úsměv patří. Znovu vrhla pohled vzhůru, panu Carrovi přímo do očí. Ó, jak jen mohly být jeho oči tak zelené? Znala každý centimetr jeho těla a překvapovalo a těšilo ji zároveň, co některé jeho části dokázaly, ale zdaleka nejradši měla jeho oči. Jeho oči ji obnažovaly, pod jejich pohledem byla úplně nahá ve smyslu, který neměl nic společného s absencí oblečení. Odkašlal si: „Než začneme, mám pro vás jedno oznámení.“ Ó a jeho hlas! Ten také milovala. Možná ještě víc než oči. Bylo tak těžké se na něj dívat a nemoci se ho dotýkat. Sevřela stehna a zírala do lavice.

„Jak jistě všichni víte, zbývají nám do konce pololetí méně než tři týdny.“ Počkal, dokud se třída zase neztišila. „Což znamená, že mě budete muset snášet už jen čtrnáct dalších hodin.“ Sarah se na něj podívala. Měl oči upřené na zadní stěnu a neusmíval se.

„Až se vrátíte z prázdnin, budete mít nového učitele a jsem si jist,

že vás bude učit tak rád jako já.“

Sarah chtěla, aby se na ni podíval. Potřebovala vědět, co to

znamená. Musela vidět jeho oči.

„Vyhodili vás?“ vykřikl Jerry Gleason. Každý se smál, až na

Sáru, která si byla náhle jistá, že přesně to se stalo.

„Kupodivu ne,“ usmál se falešným úsměvem. „Přestupuji do

Brisbane.“

Pořád ještě se na ni nepodíval. Brisbane? To nemohla být pravda.

Snažila se zhluboka nadechnout, ale nedostávalo se jí vzduchu.

Nějaká ruka stiskla její paži. „Jsi v pořádku?“ zašeptal Jamie.

Zavrtěla hlavou.

„Proč tak náhle?“ zeptal se Jamie.

„Vůbec to není náhlé,“ odpovídal pan Carr do zadní zdi. „Rodina

mojí manželky je v Brisbane. Chystáme se tam stěhovat už delší

dobu. Dneska ráno jsme si s ministerstvem potvrdili mé nové místo.“

Sáře se stáhl žaludek a hrdlo jí zaplnila žluč. Zakryla si ústa rukou, prudce odsunula židli a vyběhla ze třídy. Slyšela ještě Jamieho vyslovit její jméno a pana Carra: „Co se to děj…“ Pak Jamie vyhrkl: „Ty zatracenej srabe.“ Sotva stihla doběhnout k odpadkovému koši na chodbě a hned se setkala se svou snídaní. Když dozvracela, všimla si vedle sebe Jamieho. Dveře do třídy byly zavřené.

„Zatracenej srab,“ opakoval.

„Jdi do háje, Jamie.“ Sarah si otřela pusu a zamířila zpátky do třídy.

Jak Lancelota láska zranila,

to jsme si četli, jakou ranou stihla,

nebylo proč se bát být sami dva.

A najednou nám četba oči zdvihla

a sinalost rozlila po tvářích;

na jednom místě nám však duše zjihla.

Milenec, četli jsme, žádoucí smích

prý políbil, a tu on jako v snění,

on, jejž teď se mnou navždy svázal hřích,

mne na ústa políbil v rozechvění.

… a tak toho dne skončilo to čtení.

Sarah mu vrátila list papíru. „Co to má sakra být?“

„Dante Alighieri. Je to úryvek z Pekla, Sáro. Vím, že jsi to ještě nečetla, ale budeš. Budeš to číst, až budu pryč a ty na mě budeš myslet. Víš, Francesca a Paolo…“

„Nebudu to číst.“ Vytrhla mu papír z ruky a roztrhla jej vejpůl a pak ještě jednou. „Nemůžu uvěřit, že to uděláš.“

„Sáro, minulá noc byla naprosto šílená. To víš, ne?!“

„Já myslela, že byla… Já byla šťastná.“ Zvedl se a rukou si prohrábl vlasy. „Snaž se pochopit… Přijdu domů v půl desáté, když mě moje rodina čekala od šesti. Mám roztrhanou košili. Na prsou mám kousance. Na zádech opuchlé škrábance. Moje žena začala plakat a já ji nemohl zastavit. Potom moje…,“ třikrát se zhluboka nadechl.

„Holky byly ještě vzhůru. Taky plakaly. Bylo to…,“ pan Carr se

opřel čelem o tabuli. „Musel jsem si vybrat, Sáro.“

„A co já? Mám snad já možnost volby?“

Mlčel příliš dlouho. „Takže to je všechno?“ Vzrůstala v ní panika. Zoufale se snažila přijít na něco, cokoliv, co by změnilo jeho rozhodnutí. „Všechno to, všechno co ty, my, co jsme dělali a co jsi říkal. Nevěřím, žes to nemyslel vážně. Vím, že myslel. Naše duše jsou spojené! Vím, že Dante Alighieri: Božská komedie. Peklo, Novanta 1996, s.14, Zpěv pátý, přel.Vladimír Mikeš.

jsou. Cítím to pokaždé, když, panebože, ani nevím, jak to nazvat. Ale

jsme při tom jeden. Víš, že to tak je.“

Pan Carr si před ní klekl. Zabořil jí obličej do klína. Chtěla ho

zranit, udeřit kolenem do brady, praštit pěstí do obličeje, kopnout do

těch jeho nechutných míst. Ne, chtěla, aby to chtěla. Chtěla ho

nenávidět.

„Co můžu udělat, abys zůstal?“

Jeho slova byla ztlumena její sukní, ale pořád dobře srozumitelná.

„Vůbec nic. Promiň.“

Nemohla tomu uvěřit. Byl rozčilený scénou se svojí pitomou

rodinou. Když mu pomůže, určitě se uklidní. Pohladila ho po

mastných vlasech a přála si přitom, aby mu je mohla umýt. „Kolik

času nám tedy zbývá?“

Podíval se na ni. „Ty chceš přesto být se mnou?“

„Jo.“ Přinutila se k úsměvu.

„Odjíždím za měsíc.“

Měsíc byla dost dlouhá doba na to, aby změnil názor. Času víc

než dost. Sarah si svou naději ponechala pro sebe. Statečně přikývla.

„Dobře. Tak nemarněme čas hádkami a brekem.“

Vzlykl a znovu zabořil obličej do jejího klína, tentokrát jí ovšem

nejdříve vyhrnul sukni. Jeho strniště ji škrábalo na stehnech a slzy jí

je smáčely. „Děkuju, Sáro, ó moje Sáro, děkuju.“ Pohladila ho po

hlavě a připadala si silná.

Celý srpen zůstávala Sarah přesvědčená, že pan Carr zůstane v

Sydney. Jejich odpolední schůzky teď byly ještě vášnivější než dřív,

často jí říkal, že spolu budou navěky. Bylo jedno, zda mu věří nebo

ne, hluboko v sobě tu obrovskou pravdu cítila. Být s ním znamenalo

dýchat a všechno ostatní bylo jako běh v hluboké vodě.

Jamie jí říkal, že je bláhová, ale to jen žárlil a nemohl tedy zůstat

objektivní. A navíc neznal pana Carra tak jako ona. Nechápal, že to,

co pan Carr říká třídě, svojí rodině, řediteli, je jenom to, co musí říkat. Byla to slova veřejná, určená pro jeho veřejné vystupování. Jenom Sarah jej znala doopravdy a slyšela jeho skutečné myšlenky, takže jenom ona mohla vědět, že nic na světě mu nemohlo zabránit být s ní.

A pak, poslední den školy, bylo shromáždění, na kterém dostal dárek na rozloučenou, koženou aktovku s vyrytými iniciálami, a měl proslov, v němž se zmínil o škole v Brisbane, na níž teď bude učit, a o čtvrti, ve které se nachází, a najednou to všechno bylo tak konkrétní. Poprvé si uvědomila, že má možná Jamie pravdu. Možná pan Carr nikdy nemluvil o podrobnostech stěhování jen proto, že by ji rozčílil a zkazil si tak společný čas. „Nechce, abys ho otravovala,“ jak tomu říkal Jamie. Pak jí ale pan Carr řekl, že má pro ni překvapení, a ona se cítila hloupě, že o něm pochybovala. To překvapení vůbec nebude překvapením; určitě jí sdělí, že sice odchází ze školy, ale neodjíždí z města, protože by ji nikdy nemohl opustit. „Zítra ráno,“ řekl a tiskl jí přitom ruce tak silně, že se musela hodně snažit, aby neucukla, „tě vyzvednu na konci vaší ulice. V

osm.“

„Budeme se moct vidět v sobotu?“ Sarah ho políbila. „Tomu říkám příjemné překvapení. Kam pojedeme? Co si mám vzít na sebe?“

„To bude překvapení. Vezmi si něco pěkného. A řekni matce, že se vrátíš pozdě.“

V sobotu 28. srpna 1995 brzy ráno byla dost zima, aby si mohla

vzít džíny, ale protože řekl, že si má vzít něco pěkného, oblékla si bílé bavlněné šatičky, lemované vyšitými motýlky. Panu Carrovi se moc líbily, políbil všechny malé motýlky a půjčil jí svou koženou bundu, aby jí v autě nebyla zima. Za jízdy nemluvil. Hrálo rádio a on si pobrukoval, každou chvíli se přitom podíval na Sáru a usmál se. Jeli jenom chvilku. „Překvapení,“ zahlaholil a zaparkoval před motelem Parramatta.

„Půjdeme do motelu?“

„Počkej tady, než nás zapíšou.“ Přeběhl parkoviště a za chvíli už

se vracel s klíčem v ruce. „Jdeme, Sáro, ať neztrácíme čas. Pohni se.“

Sarah byla v motelu poprvé v životě, ale stejně mu nevěnovala

pozornost. Jediné, co si z pokoje vybavovala, byly oranžové závěsy,

uštípnuté zrcadlo a zatuchlina. Jakmile totiž vstoupila do pokoje,

přikázal jí svléknout se a pak ji povalil na podlahu. „Dneska,“ řekl, „jsi moje.“ Teprve tehdy si uvědomila, že se opravdu bude stěhovat do Brisbane.

Celou první hodinu ji kousal do nohou. Začal na levém kotníku, pokračoval přes holeň, lýtko, stehno a pak naproti na pravé stehno a dolů až ke kotníku. Křičela a kopala ho do obličeje, až už se nedalo rozpoznat, která krev tekla z jejích nohou a která z jeho nosu a úst.

„Nenávidím tě,“ řekla, když byl v ní a jeho nohy rozedíraly ty tisíce kousanců. „To není pravda.“ Pak ji celou zahrnul tak něžnými polibky, že zase začala plakat. Tulil se k jejím prsům a jemně jí sál bradavky. Nazýval ji andílkem, princeznou, óSároó. Prosila, ať ji neopouští. „Musím. Ale to bude dobrý,“ zlíbal jí celý obličej, „ Mají-li být dva, jsou dva, stejně jako dvojčata zahrnují dva, tvoje duše ovládající chůzi se nechce pohnout, ale učiní tak, když se pohne ta druhá.“

„Snůška sraček,“ vzlykla Sarah, „totální kecy.“

„Sáro, musíš…“

Dala mu facku, pořádnou, pak další a ještě jednu. „Jenom sklapni,“ řekla. „Nepřivedl jsi mě sem proto, abychom mluvili, a já stejně nechci poslouchat nic, co říkáš.“ Vzal ji za slovo. Po celý zbytek dne nepromluvili. Předchozí kousání do nohou nebylo nic, bylo to jako držet se za ruku. Myslela, že zemře, a nevadilo jí to. Bestie bojovala o svůj život a Sarah chtěla, aby zvítězila.

Na konci dne už si Sarah skoro ani nemohla sednout. Pan Carr ji odnesl do sprchy a umyl. Plakal, ale nemluvil a ona také ne.

Koneckonců o čem by se bavili, když utichl křik a kousání a rvaní? V tichosti ji odvezl na autobus a potichu zůstal, i když vzlykala a zatínala nehty do jeho pevné paže. Až když už Sarah byla příliš vyčerpaná, než aby v tom mohla pokračovat, vystoupila z auta a on odjel.

DRUHA ČÁST Jamie se prodíral lidmi na party a přitom pozoroval jednotlivé skupinky a hledal Sáru. Jess se právě vrátila ze své půlroční cesty po Evropě, s novým přítelem v závěsu, a Sarah slíbila, že přijde. Ale Jamie už prohledal vstupní halu, obývák, hernu i kuchyň a i na Sáru bylo příliš brzy, aby byla zamčená v jedné z ložnic. Měl trvat na tom, že ji sám vyzvedne a doveze sem, to byl jediný způsob, jak zajistit, aby byla tam, kde má.

Přes kuchyňské okno si všiml, že venku je ještě dvakrát víc lidí než vevnitř. Určitě bude tam. Pro Sáru byli nejzajímavější skupinou na jakémkoliv mejdanu kuřáci, a protože v téhle době museli být kuřáci vždycky venku, bývala tam s nimi i Sarah. Pro ni byli kuřáci nejvíc v pohodě, protože se očividně nezajímali o své zdraví a otevřeně zdvíhali prostředníček na politickou korektnost. Obzvlášť v tomhle věku. Starší kuřáci se aspoň mohli vymlouvat, že to tehdy nevěděli a že přestat v jejich věku by bylo smrtelné. Ale příslušníci Sářiny a Jamieho generace neměli žádnou obranu. Prodělali léta zdravotní výchovy a vládní kampaně zobrazující plíce plné dehtu. Od okamžiku, kdy si zapálili svou první cigaretu a rozpačitě ji zvedli k ústům, věděla generace Y, že vtahuje do plic předraženou černou smrt. Sarah se naučila nazpaměť seznam všech chemikálií obsažených v cigaretách, takže když jí někdo řekl, že je kouření škodlivé, mohla mu je všechny vyjmenovat: akrolein, benzen, formaldehyd, nitrosaminy, polycyklické aromatické uhlovodíky, uretan, arzen, nikl, chrom a kadmium. Při poslední slabice vždycky stiskla rty a zabručela: kadmiummmmm. Potom hluboce potáhla a řekla mňam. Nevšímavost vůči vlastnímu zdraví byla cool. Kuřáci byli cool. A mohli jste je zdaňovat až ke krachu a posílat je krčit se ven před dveře, stejně pořád byli víc v pohodě než ti svatoušci s růžovými plícemi a příjemnou vůní, co skřípali zuby uvnitř. Kromě tebe, Jamie, říkávala, vím, že máš astma a tak, ale kdybys mohl, tak bys kouřil, viď? Ale přestože kouř několika variant zaplňoval celý dvůr, Sarah si ho tam neužívala. Jamieho hodinky ukazovaly 20:49. Možná se jen opozdila. Skoro jistě. Ani si nemohl vzpomenout, kdy by neměla aspoň dvacetiminutové zpoždění. Obvykle spíš hodinové. Jamie uviděl Shelley a Jess stát u bazénu s vysokým blonďákem. Přišel akorát, aby slyšel konec očividně velmi vtipné historky, kterou chlápek vyprávěl. Jess a Shelley se prohýbaly smíchy. Jamie se postavil za Shelley a objal ji kolem pasu. Pořád se otřásala smíchem, jen se krátce otočila a políbila jej na tvář. Jejich smích byl čím dál víc iritující. Aniž se přestala smát, představila Jess Jamieho Mikovi a Shelley se snažila převyprávět mu Mikovu historku, kterou právě dopověděl. Šlo o místní televizní hvězdičku, vysavač a úrazové oddělení, ale příčina téměř hysterického smíchu zůstala nejasná. Jamie věděl, že kdyby u toho byla Sarah, obracela by před ním oči v sloup a on by měl dostatek odvahy, aby se zeptal, co je na tom vtipného. Ale Sarah tam nebyla, a tak se jen usmíval a čekal, až smích ustane. Jenže jakmile se holky uklidnily, začal Mike další trapnou historku a za chvíli už zase lapaly po dechu a otřásaly se smíchy. Přestože tentokrát slyšel Jamie celý příběh, stejně na něm neshledal nic moc vtipného. Podezříval holky, že kdyby stejný příběh vyprávěl on, sotva by se usmály. Bavily se evidentně vypravěčem a ne vyprávěním. Mike byl ošlehaný, měl vyšisované blond vlasy surfaře a hlas, který by byl slyšet i přes hukot vln. Jenže Mike nebyl surfař, aspoň ne profesionální, pracoval jako kmenový redaktor panského časopisu, neboli byl placen za obědy s pornohvězdami a koktejly se supermodelkami. Právě části rozhovorů „mimo záznam“ byly zdrojem jeho nekonečné zásoby anekdot k popukání.

„Je s tebou Sarah?“ zeptala se Jess, když Mike na chvíli zmlknul, aby si zapálil cigaretu.

Shelley při zmínce o Sáře viditelně strnula. Odtáhla se od

Jamieho a po straně se na něj podívala. „Ne, vůbec jsem ji neviděl,“

odpověděl a snažil se znít nezainteresovaně.

„Ano, kde je ta slavná Sarah Clarková?“ zeptal se Jamieho Mike.

Pokrčil rameny a přemýšlel, proč se tenhle chlap, kterého v životě neviděl, ptá jeho, Jamieho, který přece chodil se Shelley, kde je Sarah.

„Řekla bych, že ta slavná Sarah Clarková dělá přesně to, proč je tak slavná,“ řekla Shelley.

Tentokrát ztuhl Jamie. „Co to má znamenat?“

Jess se zasmála a šťouchla Mika loktem: „Teď to máš. Říkala

jsem ti, že Jamie je Sářin rytíř na bílém koni.“

„Něco mi uniklo. O čem to všichni mluvíte?“

Mike plácl Jamieho přes ramena. Musel se ovládnout, aby mu to

nevrátil. „Jess a Shelley mi vykládaly báchorky o tvojí kamarádce

Sáře. Varovaly mě, abych ti nic z toho neříkal, údajně protože by ses naštval, ale já stejně vím, že si ze mě jen dělaly legraci a ty jim to celé pokazíš, protože to uvedeš na pravou míru.“

Jamie zdvihl obočí a podíval se na Shelley. Zabořila pohled do

země.

„Každé slovo byla pravda,“ řekla Jess.

„Uvidíme,“ mnul si Mike bradu. „Pravda, nebo lež: Sarah žije ve

špinavém bytě bez nábytku a bez jídla, zato se spoustou knížek a ledničkou plnou piva.“

Jamie se zasmál: „To je asi z poloviny pravda.“

„Dobře,“ řekla na to Jess, „možná že má postel a asi tak jednu židli. Ale měla jsem pravdu o té špíně a knížkách.“ „Takže předpokládám, že to, že na gymplu pracovala v restauraci na plný úvazek a ještě byla nejlepší v angličtině v celém státě, je taky pravda jen z poloviny?“

Jamie absurdně pocítil příval hrdosti. „To je vlastně stoprocentní pravda. A ve francouzštině byla třetí nejlepší.“ „Myslím, že nám někdo dluží omluvu,“ řekla Jess, opírající se paží o Shelley. Shelley se podívala na Jamieho a vyslala malý provinilý úsměv.

„Jo, ale ještě jsme se nedostali k tomu nejzajímavějšímu,“

naklonil se Mike k Jamiemu a ztišil hlas. „Řekni mi, vážně balí

chlapy na recitaci veršíků?“

Jamie se snažil zakrýt svoje znechucení. „Někdy.“

„I když obvykle na to jde rovnou a řekne chlapovi, že ho vezme k

sobě domů,“ dodala Jess.

To byla taky pravda, ale Jamie se rozhodl to nepotvrdit. „A ten francouzský rugbyový tým?“

Jamie zíral na Shelley; přísahala, že to nikomu neřekne. „To

nebyl celý…“

Mike zatleskal: „Tu holku musím poznat.“

„Nemyslím, že sis z těch historek udělal dobrý obrázek.“

„Ale jsou pravdivé?“

Jamie pokrčil rameny. Nemělo cenu obhajovat Sářinu čest, když ona sama by ty historky vyprávěla, a možná i některé horší, kdyby se bývala obtěžovala přijít. Jenomže kdyby tu byla, kdyby Mike mohl vidět její drobné kosti a slyšet její protahované samohlásky a její tichý hluboký smích, pochopil by, že i kdyby o ní slyšel tisíc skandálních historek, strávil den a půl jejich posloucháním, stejně by se ani nepřiblížil k tomu ji poznat. Sarah Clarková byla nepřeložitelná. „Vidíš? Říkala jsem ti to! Očekávám úplnou omluvu, pane!“ Jess polechtala Mika na břiše, on ji plácl přes ruce, pak ji vzal kolem pasu a políbil. Jess se zachichotala a přitiskla se k Mikovi a pak jako by zapomněli, že jsou právě uprostřed konverzace. „Ach, ta čerstvá láska,“ řekla Shelley. „Vzpomínám, když jsme taky byli takoví, tehdy na začátku.“ Jamie se přinutil do smíchu. On a Shelley spolu byli půl roku, Jess a Mike skoro tři měsíce. „Já bych rád zdůrazňoval každé své slovo strčením jazyka do tvého krku, jenže vím, že kdybych tě tady a teď začal líbat, možná už bych nemohl přestat.“ Shelley ho vzala za ruku. „Možná bych nechtěla, abys přestával.“ Jamie si nemohl nevšimnout, že Mike si Jess opřel o bazénový plot a že obě její ruce ležely na jeho pozadí. Panebože, tohle by se Sáře líbilo. Bude litovat, až jí řekne, že přišla o to, jak Jess konečně opustila svou prudérnost.

Jamie Shelley políbil, protože věděl, že to od něj čeká, ale pak ji líbal dál, protože si jako vždycky uvědomil, že líbat Shelley je vlastně mnohem příjemnější, než si myslel. Vážně byla skvělá a tvořili spolu báječný pár. Shelley se líbilo, že byl svědomitý a slušně vychovaný, říkala, že se nemůže dočkat, až Jamie dokončí studia a otevře si vlastní účetní praxi, že sní o tom, že ona bude vedoucí jeho kanceláře a zároveň jeho masérka a dodavatelka obědů. Stříhala mu vlasy, protože podle svých slov nesnesla představu, že by se nějaká jiná kadeřnice dotýkala jeho krásných pískových loken. On ale stejně nechtěl, aby to dělal kdokoliv jiný, protože Shelley mu při stříhání tiskla prsa zezadu na krk a vyprávěla mu legrační historky o všech těch chlípných mužích s mastnými vlasy, které musela stříhat obvykle.

„Dobrá, přestaň.“ Shelley se na něj usmála. „Ne, nepřestávej, jen

na chvilku. Budeme pokračovat v blízké budoucnosti na vhodnějším

místě.“

Přitiskl se k ní. Přes její rameno viděl, že Mike a Jess zmizeli.

„Mohli bychom jít dovnitř. Najít si pěkné, soukromé místečko.“

Shelley se uchichtla. „Nebo bychom mohli jít zpátky ke mně.

Rodiče se nevrátí do půlnoci.“ Jamie váhal příliš dlouho. Shelley se zakabonila a vyprostila se z jeho objetí. „Ty nechceš jít ke mně?“ „Ne, chci. Samozřejmě že chci.“ Snažil se ji k sobě zase přivinout, ale nedala se. „Jen jsem myslel, že nechci čekat tak dlouho. Kdybychom šli dovnitř…“ „Mohl bys mi to udělat a pak jít ven poflakovat se a čekat na Sáru.“

„To je tak strašně nefér.“ Nemohl ani uvěřit, jak byla nespravedlivá. Tentokrát, přiznával, že opravdu jen tentokrát, na Sáru vůbec nemyslel, opravdu přemýšlel o tom, že by chtěl mít sex se svojí dívkou v jednom z těch cizích pokojů v tomhle cizím domě, jehož majitele ani neznal.

„Tahle tvoje žárlivost začíná být trochu ohraná, Shell.“

„Co začíná být ohrané, Jamie, je to, že se chováš, jako bys se

mnou jen zabíjel čas, dokud tvá drahá Sarah nepřijde k rozumu,

nenechá svého života megacoury a neusadí se s tebou.“

„Tyhle řeči nebudu znova poslouchat.“ Sebral se k odchodu, pak

se zastavil a vrátil zpátky. „Sarah je má kamarádka. Když si nevážíš

jí, nevážíš si ani mě.“

Shelley se zasmála, nahlas a pronikavě. „Ale prosím tě, jako by

byla urážka nazvat Sáru Clarkovou courou. Je to prakticky její oficiální titul.“

Jamie šel dovnitř. Prohledal obývák, kuchyň, halu, předsíň. Šel zas ven a obešel celou zahradu. Zcela určitě tady nikde nebyla. A Shelley o Sáře měla pravdu. Takovou, až mu připadalo, že se mu dostala do hlavy, celou ji prošmejdila a dělala si při tom poznámky. Když se Mike zase objevil, byl rozcuchaný a vypadal šťastně. Řekl Jamiemu, že s Jess viděli Shelley plakat v předsíni a že tam Jess zůstala, aby ji utěšila. „Máš průšvih, co?“

„No jo. Asi bych měl jít a vyžehlit si to.“ „Někdy je lepší je nechat vybrečet.“ Jamie přikývl a usrkl si piva. Byl výjimečný antitalent na řeči o ničem. Než Mike přišel, postával u hloučku lidí, které občas vídal ve škole, a předstíral, že sleduje jejich konverzaci, jenomže Mike mu položil ruku na rameno a spustil, čímž ho odtrhl od skupiny, takže teď stál tváří v tvář s tímhle maníkem, kterého sotva znal a který měl před chvílí sex s jednou z jeho nejstarších kamarádek. Někdo jiný na jeho místě by řekl něco ve stylu tak jaká je naše Jess v posteli. Jamie nechápal, jak to, že na to myslí, ale nedokáže to vyslovit, ale to vysvětlovalo, proč se kamarádil se samýma holkama.

„Takže pověstná Sarah se neukázala?“

Jamie pokrčil rameny. „Neviděl jsem ji. Může tady někde být.“

„Podle toho, co jsem slyšel, je to ale ten typ, který se nedá

přehlédnout.“

„To je fakt.“

Mike přikývl a zapálil si cigaretu. „Všiml bych si jí stylem

podívej-jak-se-ta-zfetovaná-holka-vrhá-na-všechno-v-kalhotách?“

„Ne! To ti řekla Jess, že vypadá takhle?“

Mike se zasmál a zvedl dlaně na obranu. „Jess neřekla vůbec nic

o tom, jak vypadá. To jsem si jen představil po všech těch

historkách…“ Kousl se do rtu a zadíval se do dáli. „Takže jak tedy vypadá?“

Jamie se snažil získat čas, takže vyhodil svoje skoro plné pivo do kartónové krabice, pak si vzal další z bedny opodál, otevřel ho a napil se. Neměl nejmenší tušení, jak popsat Sářin vzhled. Nebyla ošklivá. Nevypadala jako zfetovaná děvka, ani žádná jiná děvka, ani nějakej závislák. Nevypadala dost stará na to, aby chodila na univerzitu nebo žila sama nebo pila alkohol, kouřila nebo měla sex. Nevypadala, že má tak hluboký hlas, jak měla. Vypadala jako, a taky byla, dcerka ze středostavovské rodiny z předměstí. Hodně lidí by řeklo, že je malá a hubená, ale Jamie říkal průměrné postavy. Měla tak světlou pleť, že si ji pletli s anglickou turistkou. Byla jedinou osobou, kterou Jamie znal, která mohla mít vlasy až po pás a nevypadat přitom jako náboženský fanatik. Byly lesklé a skoro černé, a když si udělala ohon, byl tlustší než Jamieho zápěstí. Její oči byly zatraceně děsivé. Samozřejmě že nic z toho Mikovi neřekl. Jen pokrčil rameny a řekl: „Vypadá normálně,“ a šel hledat Shelley.

Většina lidí, které Sarah znala, žádala o zapsání do autoškoly v den svých šestnáctých narozenin, rok strávila soboty cvičnými jízdami, o sedmnáctých narozeninách dostala řidičák a k osmnáctým od maminky a tatínka zbrusu nové auto. Sarah zvládla první krok, v šestnácti ještě, byť neochotně, žila v souladu s představami svých rodičů. Jenže pak se všechno zvrtlo a ona se celý rok snažila hlavně uživit, ošatit a udržet ve škole, takže neměla ani čas, ani peníze, aby mohla chodit do autoškoly. Její sedmnáctiny byly rozmazanou vzpomínkou na pití, kouření a sex, následované dalším rokem přežívání až na dřeň, takže ještě než dosáhla osmnáctin, rozhodla se, že je lépe, když řidičák nemá, protože byla dost často opilá nebo zhulená a navíc, nejjednodušší způsob, jak dostat chlapy do jejího bytu, bylo nechat se od nich svézt.

Nevýhodou toho, že neuměla řídit, byla její absolutní závislost na místní autobusové společnosti, aby ji každý večer dovezla do práce a zpátky. Společnost byla jediná v celém okrsku a neměla tudíž žádnou konkurenci, takže její řidiči si nekomplikovali život dodržováním jízdního řádu a někdy se na něj úplně vykašlali a skončili směnu třeba o hodinu nebo dvě dřív. Při takovýchto příležitostech, a poté co dvacet minut mrzla na zastávce, si Sarah uvědomila, že právě dnes je jedna taková příležitost, musela buď jít pěšky, stopovat nebo zavolat Jamiemu. Slíbila kdysi Jamiemu, že nikdy za žádných okolností nebude stopovat, a sama sobě slíbila, že to bude dělat jen ve dne.

„Sakra,“ dupla si, aby zahnala zimu, jenže po dvojité směně měla unavené nohy a dupání ji bolelo, takže přestala. Podívala se zpátky na steakhouse; bude se tam muset vrátit, aby si zavolala. To se jí ale vážně nechtělo, opilci začínali být po jedenácté dotěrní, a protože měla na sobě pořád pracovní uniformu, nemohla je kopnout mezi nohy nebo poslat někam. Aspoň pokud nechtěla přijít o práci. „Sakra, sakra, sakra.“ Její kožená bunda byla dostatečně teplá, ale studený vítr bičoval její holé nohy. Její bolavé, unavené, studené, holé nohy. Znovu zaklela, stoupla si na obrubník a zvedla palec.

Netrvalo dlouho, tři nebo čtyři minuty, během nichž projelo

sedm, možná osm aut, a zastavil jí poslední model Commodoru.

„Kam jedete?“ zakřičel řidič. Bylo mu okolo čtyřicítky, měl tmavé

řídnoucí vlasy a brýle s jemnou obroučkou. Sarah nahlédla do auta:

na zadním sedadle dětská autosedačka a několik obrázkových knížek,

na podlaze vpředu prázdná plechovka od dietní koly a na zpětném

zrcátku zavěšený modrý medvídek s puntíkatým motýlkem.

„Severní Parramatta. Hned za vězením. Je to moc velká

zajížďka?“

„Ani trochu. Naskočte si.“

Auto mělo stejný pach jako dno Sářiny lednice, ale bylo v něm

teplo a hlavně už nemusela stát, takže byla naprosto spokojená. Řídil

jako člověk zvyklý vozit malé děti. Pomalu a s častými pohledy do

stran, přes rameno a do zpětného zrcátka.

„Zrovna jste skončila?“ zeptal se a díval se jí přitom na nohy.

„Jo. Normálně jezdím autobusem, ale dneska nedorazil.“

„Stejně byste ale neměla sedat do auta k cizím mužům.“

Sarah se na něj podívala. Okolo očí měl spoustu vrásek a jeho nos

byl maličko nakřivo. Zepředu by to pravděpodobně ani nebylo poznat, ale Sarah se na něj dívala z profilu, a tak mohla vidět hrbolek, který měl nejspíš z fotbalu nebo možná ze squashe. Určitě ale ne z barové rvačky, na to byl moc uhlazený. Muselo se to stát tak před třemi lety. Měl hezké uši. Malé, pěkné uši. „Chci říct,“ podíval se znovu na její nohy, „mohl bych být zabiják se sekyrou nebo masový vrah.“

„Mohl byste, ale nejste, ne?“

Zasmál se a odhalil svou dvojitou bradu. „Kdybych byl, asi bych

vám to neřekl, že?“

Sarah se usmála. „To byste ani nemusel. Mám zabudovaný vnitřní

senzor na psychopaty.“ Zlehka se dotkla jeho paže, na zkoušku. Vydechl a pak se to snažil zamaskovat odkašláním. Dotkla se ho znovu, tentokrát ale svou ruku nechala ležet na jeho předloktí. „Jsem s vámi úplně v bezpečí, to poznám.“

Poprvé se jí podíval do obličeje. „Kolik vám je?“

Pohladila ho po jemných chlupech na jeho paži. „Dost.“

Muž se zamračil na přední sklo. „Kde mám odbočit?“

„Na příštích světlech doleva.“

Dál jeli mlčky. Sarah přemýšlela, co asi dělal, že řídil rodinné

auto po předměstích takhle pozdě v noci v pracovní den. Podezřívala

ho, že mířil do jednoho z bordelů na Sorrel Street. Buď to, anebo to

opravdu byl psychopat vyhlížející svou příští oběť.

„Tak kam dneska míříte? Myslím potom, co mě vysadíte.“

Olíznul si rty. „Ále… nikam.“

Byli už skoro u jejího bytu. Byla tak unavená, vážně by si měla jít lehnout. Muž se kousal do rtu a upřeně se soustředil na řízení. „Zajeďte tady před ten náklaďák.“ Udělal, co řekla. Nechal své ruce na volantu v pozici za pět minut dvě a zíral přímo před sebe. Ano, byla unavená, ale to cítila ze všeho nejméně. Práce servírky jí sebrala sebe sama, stala se jen holkou v uniformě, která se laškovně usmívá na kluky, kteří se jí ptali, jestli ji kariéra v pohostinství naplňuje, servírkou, která nevylije pivo na hlavu chlápkovi, který ji štípe do zadku pokaždé, když jde kolem něj, spolehlivým párem rukou pohybujícím se plynule od utírání ke skládání, k zapisování číselných kódů jídel až k drhnutí. Čtrnáct hodin byla zavřená před okolním světem a teď dychtila po tom být otevřena. „Dám si před spaním pivo. Chcete taky?“ Muž stiskl třesoucíma se rukama volant. „Ano, chci.“ Když otvírala, brumlal, že byl na firemním večírku, nemůže se dlouho zdržet, protože ho čeká manželka, ale jakmile odemkla, zmlknul.

Sarah pozorovala jeho obličej; vždycky dokázala odhadnout, jaký

bude chlap v posteli, jen podle toho, jak reagoval na její byt.

Zvednuté obočí a ohrnutý nos znamenaly, že ji bude milovat, jako by byl princ a ona umývačka nádobí; smutné oči a soucitné pohledy indikovaly, že bude jako malá ztracená holčička ukájena svým ochráncem; otevřený nesouhlas s její schopností starat se o domácnost ji varovaly, že bude jako zlobivá dcera trestaná otcem; a váhání, možná až strach znamenaly, že ona bude tou aktivní a bude tomu chudáčkovi ukazovat, že dělá všechno správně. Její nejoblíbenější, a zdaleka taky nejvzácnější, byli ti, kteří nereagovali vůbec a ani se pořádně nepodívali kolem. Chlápci, kteří ji položili na záda hned, jak za nimi zaklaply dveře, kteří tu mohli strávit celý den a celou noc a nikdy si nevšimli barvy stěn nebo designu kuchyně. „To je…“ zamžoural na ni ten muž. „Bydlíš sama?“

„Jo jo,“ Sarah prošla kolem něj a natáhla ruku nejdřív doprava, aby rozsvítila v ložnici, a pak doleva, aby rozsvítila v koupelně. Světlo v kombinované předsíni, kuchyni, obýváku už svítilo. Muž pořád mžoural do šera. Vážně by si měla pořídit lampu. Stojací, světlou lampu, která by stála vedle pohovky. Jenže proč? Stejně tu jen spala a učila se, takže dokud viděla na knihy, moc světla stejně nepotřebovala. „Bydlíš tu dlouho?“

Sarah mu podala pivo a otevřela jedno i pro sebe. „Věčnost,“

odpověděla a skutečně jí to tak připadalo. Bylo to pět let, což byla

skoro čtvrtina jejího života.

Muž srkal pivo a upřeně zíral na nikotinem zežloutlou stěnu před

sebou. „Kolik jsi říkala, že ti je?“

„Neříkala jsem to.“ Sarah si sundala bundu a odkopla boty,

přičemž vzdychla úlevou. „Cigaretu?“ nabídla mu.

„Ne, já nek…“ Kývl směrem k hromadě učebnic na jejím

rozkládacím karetním stolku. „Jsi studentka.“

„Když zrovna nejsem servírka.“ Sarah klesla na jednu ze židlí za

pět dolarů a naznačila, aby si sedl na druhou. Zaváhal, asi přemýšlel, jestli ho ta rozvrzaná stará věc udrží, a pak se usadil na úplný kraj.

„Co studuješ?“

„Humanitní vědy.“ Sarah típla svou napůl vykouřenou cigaretu. Nejdřív myslela, že patří do kategorie nervózních týpků, teď ale bylo jasné, že je ochránce. Přímo viděla ta ozubená kolečka, jak se otáčejí za jeho černýma očima: jak by to stálo málo pořídit jí nějaký slušný nábytek, jak by jí mohl aspoň platit školné, jak by si dával pozor, aby ji vždycky vyzvedl v práci, kdyby pracovala dlouho, aby se nemusela vracet sama do tohoto malého ponurého bytu.

„Hele, ještě jsi neviděl ten výhled.“ Sarah vstala a vyšla tři

schody do své ložnice a další dva k oknu. Aniž se podívala, věděla,

že je přímo za ní.

„Je to ulička,“ v jeho hlase cítila zlost. „Ulička plná odpadků.“

„Ty jsi tedy škarohlíd. Díváš se na opravdovou pokladnici.

Podívej, je tam několik matrací, pár pneumatik a tohle ratanové křesílko by bylo super, kdyby tedy to sedadlo nebylo prosedlé.“

Sarah cítila na krku jeho dech. „Ta televize, co je v kuchyni, je z

téhle uličky. Není barevná, ale jinak funguje docela dobře. Ráda se

dívám na noční zprávy, když přijdu z práce. Dělá mi společnost.“

„Ty nemáš rodiče?!“

„Každý má rodiče, hlupáčku.“

„Kde jsou? Proč žiješ takhle?“

Sáru bavilo, jak se ji snaží pochopit. Nebyla sice ani teoretická možnost, že by mohl, ale líbilo se jí, že chce. Sáhla za sebe, chytla ho za ruce a ovinula si jeho paže kolem pasu. Vydal malý zvuk vyjadřující potěšení a pohladil ji zezadu po šíji.

„Četl jsi Janu Eyrovou?“ zeptala se.

„Jestli jsem…“ byl viditelně zaskočen, ale rychle se vzpamatoval.

„Á, ano, myslím, že ano, ve škole. Kdysi dávno.“

„Pamatuješ si, proč Jana opustí pohodlí Thornfield Hall, i když to znamená, že bude chudá a bez domova? Proč dobrovolně vymění svůj status guvernantky za žebračku?“ „Ne…“ zasmál se. „Nečekal jsem zkoušení. Neučil jsem se.“ „Odešla, protože její důstojnost pro ni měla větší cenu než fyzické pohodlí.“ Sarah se otočila a podívala se mu přímo do obličeje. „A to je i důvod, proč takhle žiju já.“ Ten soucit v jeho očích! Sarah mu sundala brýle, aby ho mohla vidět bezprostředně, a ta čistá upřímnost ji zabolela. V návalu vášně ho políbila, stáhla mu košili, pásek, otevřela poklopec. Chytila jemnou kůži jeho břicha a odtáhla ho na postel, která se skřípěním zaprotestovala. Věděla, že je cítit tukem, kouřem a pivem, ale nevypadalo to, že by mu to vadilo. „Kristepane,“ opakoval pořád dokola.

Zapůsobila na ni zručnost, s jakou ji svlékal, lehce jí přetáhl šaty

přes hlavu, aniž jí chytil vlasy do zipu, zkušeně rozpustil vlasy.

Pomyslela si, že musí mít dceru. Muži s dcerami věděli, jak

bezbolestně svlékat děvčata.

I Sarah měla své dobře nacvičené pohyby, jimiž oslňovala:

kondom se objevil zčistajasna, byl otevřen jednou rukou a nasazen dřív, než muž stačil vyslovit, že by to raději dělal bez něj. A pak, jemnými pohyby boků a sotva znatelným skloněním pánve, byl náhle v ní. Jeho obličej se okamžitě proměnil, vzal na sebe výraz, pro nějž Sarah nakrátko milovala každého muže, s nímž byla: šok, že je v ní, smíšený s vděčností, že mu to dovolí. Téměř u každého muže se ten výraz objevil a postupně se měnil v triumf nebo odhodlání. Ale tenhle roztomilý otec dcer s měkkým bříškem zůstal šokovaný a vděčný až téměř do konce. Až na samém závěru byl, stejně jako ostatní, přemožen touhou dotáhnout vše do konce a jeho obličej zošklivěl ve své lačnosti. Sarah jako obvykle měla orgasmus, protože dobře znala svoje tělo, věděla, kdy svaly zatnout a kdy povolit, kdy stisknout a kdy se oddat, věděla, jak oddalovat u muže ejakulaci, dokud sama nechtěla skončit. Všechny tyhle věci ji naučil pan Carr, další muž, který se na svých dcerách naučil, jak dívku svléknout, aniž by ji rozcuchal, a ona mu za to byla vděčná každý den svého života. Ale také ji naučil, že orgasmus nic neznamená, že je jako kýchnutí nebo výkřik. Přestože tedy sex vyhledávala jako drogu, jíž ve skutečnosti je, a přestože pokaždé docházela k orgasmu, vždycky doufala v něco jiného: ve splynutí vjedno, v bytí zvířetem se dvěma hřbety. Pokaždé, s každým mužem čekala na ten okamžik dokonalosti, na rozpouštění sama sebe, které umožní absorpci rozpuštěného já jejího protějšku; tak moc chtěla, aby pan Carr nebyl jediný, kdo ji dokázal takto umenšit. Ale po sedmi letech začínala ztrácet víru. Vedle ní se potil a hekal další muž, s nímž to zkoušela a užívala si, ale který nakonec zase nebyl nic víc než další dobrý sex.

Když muž odešel, vykouřila Sarah poslední tři cigarety a vypila obě zvětralá piva, která předtím otevřela. Odsunula upomínku za nezaplacenou elektřinu, aby se dostala k Domu smíchu a odnesla si ho do ložnice. Byla už za polovinou a doufala, že brzy usne. Ale ještě než uběhla hodina, praskla jí žárovka. Nejdřív chtěla vstát a vyměnit si ji, ale pak jí to připadalo jako příliš velká námaha. V hlavě jí pořád zněl poslední řádek, který stihla přečíst: „Nikdy neměla k životu skutečný vztah.“ Skoro celou noc zůstala vzhůru a poslouchala krysy, vřískající a drápající v uličce pod oknem. Minulou sobotu, když měla být na party se svými bývalými spolužáky, zůstala Sarah vzhůru celou noc a píchala s osmnáctiletým profesionálním tanečníkem.V neděli pak spala a studovala a vyvěsila telefon. Včera, v pondělí, šla do školy a pak do práce a pak měla sex s mužem, co ji dovezl domů. Takže telefon zvedla až v úterý a hned dostala od Jess pořádně vynadáno za to, že v sobotu nedorazila na party. Sáru bolela hlava a potřebovala jít hned do školy, takže aby Jess zarazila, slíbila, že za nimi večer po práci přijde do hospody. Celý zbytek dne svého slibu litovala, a tak přišla ve špatné náladě a čekala příšernou nudu. Ani se nenamáhala převléct se ze svého příšerného pracovního oblečení. Ulevilo se jí, když viděla, že je tam Jamie, o poznání méně nadšená byla z toho, že je tam Shelley, a zaskočená tím, že Jessin přítel je vážně kus. Litovala, že si neudělala čas a nepřevlékla se. „Konečně se poznáváme,“ řekl Mike a políbil jí ruku. „Konečně? Já o tobě vím sotva tři dny.“ Pořád jí držel ruku. „Ale já o tobě vím už měsíce. Jess o tobě pořád mluví.“ Sarah zvedla obočí na Jess, která se začervenala. Dobře jí tak. Obrátila se zpátky na Mika. „Takže předpokládám, že mě máš za šprtku a děvku, co se neumí postarat o domácnost.“

Mike se zasmál. „A to nejsi?“

„Příležitostně. Ale někdy…“ osvobodila svou ruku a otočila se kolem dokola, „jsem jen prostá, pilná servírka zoufale potřebující studené pivo.“

Mike jí šel pro pivo. Sarah využila příležitosti, aby Jess pochválila, jak sexy její nový úlovek je. „Vážně se mi líbí,“ řekla Jess, „mám ho opravdu, opravdu ráda, rozumíš?“

„To je super,“ řekla Sarah, „dobře pro vás.“

Jamie si Sáru stáhl k sobě a naklonil se k ní. „Ani o tom

neuvažuj,“ zašeptal jí.

„Nevím, o čem to mluvíš.“

„Myslím to vážně, Sáro. Podívej, jak je Jess šťastná. Ruce, a

všechno, pryč od tohohle.“

„Ale když on je neodolatelnej. Jak se mám asi ovládnout?“

„Nedělám si legraci.“ Jamie přimhouřil oči, jako to dělal

vždycky, když chtěl vypadat vážně a přísně. Sarah mu nikdy neřekla,

jak roztomilý tenhle výraz byl, protože pak by ho už nikdy nedělal.

„Můžeš mít jakéhokoliv chlapa chceš. Kromě tohohle.“

„A můžu mít tamtoho?“ ukázala na nějakého shrbeného opilce.

Konečně se usmál. „Ano, Sáro.“

„Díky, mami,“ políbila ho Sarah na tvář. Uvažovala, že by i sedla

a vypila pivo, které před ni Mike postavil, jenomže neuměla sedět

proti sexy cizinci a neflirtovat.

Pozvedla sklenici. „Díky. Ráda bych zůstala a pokecala, ale Jamie mi povolil, že můžu mít tamhletoho chlapíka.“

„Sáro, to jsem ne…“

„Řekl jsi, že můžu, Jamiečku, takže budu. Sleduj.“ Zavládlo

ohromené ticho. Pocítila záchvat hrdosti nad svou schopností vzít jim

řeč.

Každé všední ráno se Sarah sama se sebou dohadovala, jestli si

může dovolit vynechat jeden jediný den na univerzitě. Pracovala dlouho do noci, pak ještě déle pařila, byla příliš unavená, měla příliš velkou kocovinu, potřebovala uklidit byt, vyprat si, pustit se do další seminárky. Věděla ale, že i jeden den by jí chyběl, protože by jí připadalo, že jí to vlastně vůbec nechybí, a lákalo by ji to zopakovat.

Takže nakonec každý den zvedla své unavené, bolavé, kocovinou

ovládané tělo z postele, hodila na sebe špinavé prádlo, prokličkovala mezi spouští včerejších plechovek piva a dovlekla se na autobusovou zastávku o dva bloky dál. Pokaždé seděla vzadu s hlavou opřenou o okno a nohama na sedadle, aby odradila každého, kdo by si chtěl sednout vedle ní. Cesta trvala dvanáct minut a každou vteřinu přemýšlela, jak jen celý tenhle den přežije. Věděla, že se jí udělá zle, jen ucítí hnojivo na trávníku. Na sociologii určitě usne. Bude zázrak, když přežije do oběda. A každý den se ten zázrak stal. Jakkoliv mrtvolně se Sarah cítila, když vystupovala z autobusu, pohled na univerzitní budovu Milese Franklina ji okamžitě osvěžil. Nebyl to nijak krásný dům, klasická stavba ze sedmdesátých let z červených cihel, čtyři patra, odrazové sklo a železné mříže na oknech. Ale byl to Sářin opravdový domov, její duchovní domov. Kdyby si mohla dovolit nepracovat, trávila by celé dny tady. Milovala studentskou společenskou místnost s ošoupanými i, mužovými a zelenými pohovkami, oštípanými umakartovými stoly a rozvrzanými židlemi. Milovala ten starodávný stříbrný samovar, se kterým uměli zacházet, aniž se opařili, jen druháci a třeťáci. Milovala vrzání svých bot po linoleu, neustalé mlácení předních dveří, když foukal vítr, komoru pod schody mezi třetím a čtvrtým patrem, kde byl vždycky Joe D, kde se dala koupit tráva a zahulit. Milovala staré mazáky, kterým trvalo deset let dodělat bakalářský cyklus, a milovala i čerstvé prváky, kteří diskutovali o Barthesových a Lacanových teoriích, jako kdyby i ty byly zcela čerstvé a nové. Ale ze všeho nejvíc milovala vyučování, ty hodiny, kdy se pohybovala mezi vědomím své vlastní moudrosti a chápání a přesvědčením o své neskutečné tuposti.

Ostatní studenti Sáru zbožňovali, protože jim ochotně půjčovala své precizní poznámky a nešetřila na nich uznáním a povzbuzováním. Byla skromná, ale nadšená, dalo se s ní dobře mluvit a přitom byla zcela nepopiratelně chytrá. Někdy spala se svými spolužáky, někdy se svými učiteli, ale to její oblibě ani nepřidávalo, ani neubíralo. Přinejmenším tady byl sex prostředkem k uvolnění stresu, k oslavě nebo k překonání nudy. To byl další důvod, proč to tu Sarah milovala. Nejradši by zůstala na univerzitě navždy. Učit se, učit, přemýšlet, mluvit, souložit. V létě spát pod gumovníkem za vědeckým oddělením, v zimě na měkoučkých zelených pohovkách ve společenské místnosti katedry filozofie. Pít nedobrou kávu a levné pivo, jíst buráky a hašišové koláčky Joea D. Zbývalo jí ještě šest měsíců do státnic, pak rok magisterského studia, a co potom, to nevěděla. Přestože téměř každý, koho znala, tvrdil, ze je předurčená k velkým věcem, nikdo, včetně jí samotné, nevěděl, co to bude přesně znamenat. Ať dělala cokoliv, byla odhodlaná nesplňovat ničí očekávání. Podle toho, koho jste se ptali, mohla tato očekávání znamenat, že otěhotní a bude žít ze státních příspěvků, že se stane opečovávanou milenkou nějakého starého bohatého byznysmena, že její pití přeroste v alkoholismus a umře v kanále s prázdnou lahví v ruce, že její občasné koketování s ilegálními látkami bude stále méně občasné, až dosáhne bodu, kdy začne podvádět, aby zaplatila za svou další dávku, nebo že ji přestane bavit se tak dřít, vrátí se k rodičům a bude s nimi vesele vegetovat, dokud nesplatí její studentskou půjčku a neobdarují ji tradiční protinožeckou poststudijní cestou do Evropy. První a poslední z těch očekávání byla k smíchu, s těmi ostatními po léta laškovala. Musela se hodně hlídat, aby tohle laškování nepřerostlo v milostný poměr. Musela hodně dřít, aby se nestala jen živoucím klišé.

Jamie na Sáru čekal v univerzitní hospodě u jejich obvyklého stolu. Setkávali se tam u oběda každý den, protože do budovy ekonomické fakulty Sarah chodila, jedině když měla náladu sbalit nějakého zajíčka, a Jamie zase odmítal chodit na filozofickou fakultu, protože měl dojem, že studenti obchodu jsou tam pokládáni za bezduché nedovzdělance. Koupila si pivo a krabičku cigaret a zamířila k Jamiemu, usrkávajícímu kolu a nimrajícímu se v košíčku hranolků. „Včera večer jsem ti volal, když jsem dorazil domů,“ řekl, „to bylo po druhé ráno. Kdes byla?“

„Řádila jsem s alkáčem Andym,“ políbila ho na tvář a posadila se vedle něj. „Říkej si o nezaměstnaných opilcích středního věku co chceš, ale rozhodně tedy umějí pařit. Myslím, že včera jsem pila v Sydney snad v úplně každé hospodě a zvracela nebo čurala v každé ulici. A navíc prostě musíš milovat chlapa, kterej se nepustí flašky, ani když zrovna souloží.“

„Panebože, Sáro,“ Jamie vypadal, jako když se za chvíli rozbrečí.

„Proč to děláš?“

Pokrčila rameny. „Nostalgie de la boue.“

„Ani se tě nebudu ptát, co to znamená, protože je mi to jedno.

Moc dobře víš, že je jen otázkou času, než ti některý z těchhle

chlápků podřízne krk.“

Sarah zvedla oči v sloup. Podobné kázání jí dával Jamie nejmíň

jednou týdně, ačkoliv někdy předpovídal kulku do srdce nebo

punčochu okolo krku namísto podřezaného hrdla. Věděla, že má

pravdu, ale také věděla, že by nikdy nepochopil, že je to nutné. Že k

dosažení úplné blaženosti je nutné čelit nebezpečí.

„Kdyby sis aspoň pořídila mobil. To by bylo aspoň trošku

bezpečné.“

„Super nápad. Omluv mě, musím vytáhnout ze zadku nějakou

přebytečnou hotovost.“

„No, kdybys všechno neutrácela za chlast a cigarety…“ Sarah ignorovala Jamieho pohled, usrkla si piva a zapálila cigaretu. „Vážně. Celý týden dělám přesčasy a pořád mi chybí padesátka na elektřinu. Do příštího týdne to budu mít, ale jestli mě odpojí, budu muset platit fůru peněz za obnovení dodávek…“ Jamie před ni na stůl položil padesátidolarovku. „Držíš se svého rozpočtu?“ Sarah pokrčila rameny. Jamie jí sestavoval rozpočet každého půl roku, i když mu pokaždé říkala, že to nemá cenu, protože ho stejně nebude dodržovat. To on ale odmítal. „Někde tam musí být chyba… Snížili ti zase studentské přídavky nebo něco?“ „Nevím. Pořád je snižují. Je to mnohem míň, než jsem dostávala ještě na střední, a už tehdy jsem sotva utáhla nájem. Kdybych nedělala všechny ty přesčasy, byla bych už v háji.“ „Dobře víš, Sáro, že mámina nabídka pořád platí.“ Od té doby, co se Sarah rozešla se svými rodiči, se paní Wilkesová neustále snažila ujmout role Sářiny matky. A přestože Wilkesovi byli ti nejštědřejší lidé, které znala, a přestože volný pokoj v jejich domě byl větší než celý její byt, Sáru nikdy doopravdy nelákalo stát se členem jejich rodiny. Jednak byli Jamie i Brett její bývalí milenci a představa, že by se stali de facto jejími bratry, byla dost děsná. Navíc, více než fyzický prostor potřebovala Sarah prostor emoční a Wilkesovi byli z těch, kteří měli dlouhé dojemné konverzace při večeři a jeden druhého ujišťovali, že jim na sobě záleží. Představa, že se jí snaží dostat do psychických kalhotek podněcováním jejích myšlenek, ji zbavovala chuti k jídlu, a kdyby přestala jíst, všichni by hned začali myslet na anorexii a snažili by se znásilnit její vzhled. Jenže Jamiemu nemohla říct nic z toho, protože by hned chtěl, aby mluvila o tom, proč se cítí ohrožovaná citovou důvěrností.

„Díky, Jamiečku, ale bydlet s tvojí rodinou by úplně zabilo můj

sexuální život.“

Jamie se usmál, ale tím napjatým, strnulým způsobem, který používal vždycky, když byl frustrovaný. „Nenapadlo tě někdy, že máš trochu přeházené priority? Vážně, Sáro, je to jen sex.“ To bylo přesně to, co Jamie nechápal, nebyl to jen sex. I to nejrychlejší, nejvulgárnější, nejodosobněnější milování bylo víc než jen sex. Bylo to spojení. Bylo to dívat se na druhou lidskou bytost a vidět vlastní osamělost a potřebnost, jak se odráží zpět. Bylo to poznání, že společně máte moc dočasně zahnat ten pocit izolace.

Byla to zkušenost, co to znamená být člověkem na té nejzákladnější,

nejpudovější úrovni. Jak mohl někdo tohle nazvat jen něčím?

A kromě toho všeho tu byla ještě možnost, že možná, možná

najde nějakého jiného muže, jako byl on. Druhou polovinu zvířete,

které drásalo její nitro, kopalo a řvalo.

Sarah dopila pivo a zamáčkla cigaretu. „Nemluvili už jsme o tom

náhodou?“

„Jo. Pokaždé když mě musíš prosit o peníze, protože si nemůžeš

dovolit svůj životní styl.“

Sarah mrštila padesátkou Jamiemu do klína. „Můžeš si svoje

prachy a svoje soudy nechat, děkuji mockrát.“

„Nech toho, Sáro.“

Vyskočila ze židle. „Musím do knihovny.“

Napřáhl ruku a v obličeji měl výraz nekonečné lítosti. „Sáro,

prosím tě, vezmi si ty peníze.“

„Nepotřebuju je. Zrovna jsem si vzpomněla, že mám nějaké

někde schované.“

Jamie k ní přistoupil a mával před sebou bankovkou.

„Kecy.“

„Ne, vážně, doopravdy,“ řekla a utekla z baru. Jestliže to nebyla

pravda teď, tak brzy bude.

Jamie přišel k Sářiným dveřím, zrovna když se otevřely. Ve

dveřích stál šedovlasý muž v pruhovaném obleku. „Co?“ šťouchl ho

muž do prsou. „Proč tady čmucháš?“

„Já ne…, eee, je Sarah…“

„Ano. Promiňte,“ řekl muž a odstoupil od Jamieho, „spěchám.“ „Sáro?“ Jamie vstoupil dovnitř a zamkl za sebou. „Jsi oblečená?“

„Jo jo. Tady.“

Vešel do její ložnice a okamžitě se zarazil, jak se nadýchl té zvláštní směsi vzduchu. Soustředil se, aby dýchal jen zlehka a minimalizoval tak množství vdechnutého sexuálního odpadu. Sarah ležela na boku, polovinu obličeje a paži, o kterou se opírala, překryté svými nádhernými rozcuchanými vlasy, byla zabalená do prostěradla burgundské barvy, které obepínalo její vystouplé kyčle a víc zdůrazňovalo než zakrývalo její malá kulatá prsa. Jamie odvrátil pohled od děsivé nádhery postkoitální Sáry, jen aby byl konfrontován s něčím ještě horším. Na podlaze vedle ní ležela svraštělá hromádka zmačkaných papírových kapesníků a, Jamiemu připadalo, že mu prasknou plíce - úhledně srovnaný svazek dvacetidolarovek.

Jamie na ni zíral. „Tohle jsou ty peníze, co jsi měla někde

schované?“

„Jo, byly schované v Joeových kalhotách.“ Smála se a odkryla

tak lesklý mokrý vnitřek svých úst. Už dávno přestal Jamie navenek reagovat, když Sarah dělala takové věci. Uvnitř to ale bylo, jako by ho malé skleněné střepy bodaly přímo do srdce. Tak malé, že to vlastně ani nebolelo, jenomže teď už těch střípků bylo tolik, že ho srdce tak trochu bolelo prakticky pořád, a každý nový úlomek to o maličko zhoršil. Přinutil se k výrazu, který, jak doufal, vyjadřoval přehnaný šok.

„Ty jsi okradla toho chudáka, kterého jsem viděl kulhat ven?“ „Jsi vážně k popukání. Joe je náhodou skutečný staromódní džentlmen. Víc než šťastný finančně pomoci potřebné mladé dámě a na oplátku nic nežádá.“

„Jaký světec!“

„A to nevíš ani polovinu. Nejenom že mi ten úžasný muž dal dost

peněz na všechny účty tohohle měsíce, ale pak mě ještě nechal si to s

ním tři hodiny užívat.“

Jamie se na ni vesele zašklebil a bylo mu zle. „Jaká obětavost!“

„Já vím,“ zívla Sarah a vypadala malá a mladá a jakože potřebuje

od maminky pusu na dobrou noc. „Já jsem šťastlivé děvče.“

„Mám velkou, velkou novinku,“ pohrávala si Jess se svým copem a plaše se usmívala.

Shelley položila svou dietní kolu a naklonila se dopředu. „Jakou?

Povídej.“

Sarah pozorovala pár u vedlejšího stolu a snažila se odhadnout,

jaký je mezi nimi vztah. Muž mohl být o třicet let starší než jeho společnice a jejich zrzavé vlasy a světlá pleť naznačovaly možnost společných genů. Ale ta dívka byla úplně fascinovaná, usmívala se a kývala hlavou, jako by ještě nikdy kromě svých snů neviděla někoho takového, jako byl on.

„Sáro, posloucháš? Tohle je důležité.“

Sarah Jess přikývla. „Ano. Jasně. Máš mou plnou pozornost.“

„Dobrá, takže…“ Jess se usmála, podívala se ze Shelley na Sáru a zase zpátky, „budu se vdávat!“

Shelley vykřikla, vrhla se přes stůl a neohrabaně Jess objala,

„gratuluju! Jé, to je tak nádherné!“

„Já vím, já vím! Požádal mě včera večer a samozřejmě jsem hned řekla ano a ještě nemám prsten, protože ho dneska odpoledne půjdeme vybrat spolu, ale nemohla jsem se dočkat, až vám to řeknu.

Ach!“

„Ach!“ zopakovala Shelley.

Lidi na ně kvůli těm výkřikům a objímání a slánce a pepřence shozené ze stolu zírali. Všichni kromě slečny Květnové a pana Prosince, kteří zůstali k Jessině a Shelleyině kňourání úplně nevšímaví. Muž dál mluvil hlasem příliš tichým, než aby ho Sarah mohla slyšet, a dívka na něj dál zírala, jako by nebyl starý a ošklivý a neměl ohavnou kravatu se Snoopym. Sarah pocítila bodnutí žárlivosti, ale spíš byla šťastná, vždyť objevila důkaz, že pravá láska existuje. Usmála se na ně, i když věděla, že by si nevšimli, ani kdyby šla a natáhla se jim na stole nahá. „Tak co, Sáro?“

„Nemám slov.“ Což nebyla pravda. Měla toho spoustu co říct, ale většina z toho obsahovala i nazvání Jess pitomou hloupou káčou a ona měla aspoň tolik citlivosti, aby se zdržela urážek dívky v jejím okamžiku povznesené princeznovské radosti.

„Ó, já bych ti mohla vyškrábat oči, jak žárlím,“ mačkala Shelley

Jessinu ruku, „no, možná že tahle novina konečně Jamieho postrčí k

tomu, aby se konečně vyjádřil.“

Sarah málem spolkla cigaretu, kterou se právě chystala zapálit.

„Ty chceš, aby tě Jamie požádal o ruku? Jakože manželství? Jamie?“

„Co? Ty si myslíš, že se k sobě nehodíme?“

„Panebože, to já nevím,“ Sarah se zarazila, aby si zapálila. „Ale

Jamie a svatba? Vždyť on je takový bezstarostný malý maminčin

mazánek.“

Shelley si odfrkla. „Tak proč s ním tedy sakra ty trávíš tolik času?“

Sarah se nad tím zamyslela, ale ne na moc dlouho, protože

Shelleyiny oči byly výhružně zúžené. Navíc Sářino a Jamieho přátelství bylo, jako všechny dlouhodobé vztahy, komplikované. Její ledabylá jízlivá poznámka se jí vrátila jako výčitka, protože Jamie byl zdaleka, zdaleka nejlepší ze všech mužů, které znala; jen byl tak křehký. Ale tady a teď nebyla ani chvíle ani místo k hloubání o tom, co pro ni Jamie znamenal.

„Jen jsem myslela, že mi nepřipadá jako ideální materiál na manžela. Jestli taková věc je, což si ovšem, jak bych ráda zdůraznila, nemyslím.“

„No, aspoň pro mě je tedy perfektní,“ řekla Shelley. „A o tobě měl pravdu. Jsi takový cynik!“ Sáru zasvrběla kůže. To si později s Jamiem vyřídí, teď ale jen pokrčila rameny a potáhla z cigarety, jako by jí to bylo u plně jedno. Později ten večer po mnoha oslavných přípitcích v hospodě rozvezl Mike všechny domů. Vyložil Jamieho, pak Shelley, pak Jess. „Hele,“ řekl, když už v autě zbývala jen Sarah. „Pojď sem dopředu. Takhle si připadám jak nějakej blbej řidič.“ Mike řídil s jednou rukou na volantu a druhou na Sářině stehnu a využíval každé příležitosti, když řadil, k posunutí ruky blíž k jejímu rozkroku. Vysmála se mu, když jí řekl, že jí chce od prvního okamžiku, kdy ji spatřil, a smála se ještě víc, když ji nazval blbou děvkou. Když zastavili před jejím domem, popadl ji a přerušil její smích, když jí vrazil jazyk do pusy.

„Dobře líbáš,“ řekl jí, když se odtáhla. Sarah ho políbila ještě jednou jako díky za poklonu. On tak dobře nelíbal. Jeho jazyk byl líný a čelist příliš uvolněná. Ovšem jeho ruce byly o něčem jiném, jednou ji pevně držel za stehno, zatímco druhou jí přejížděl podél páteře. Po několika minutách se začal dobývat do jejího poklopce.

„Přestaň,“ řekla Sarah.

„Ne.“ Mike posunul ruku na její bok. Rozhodný tón jeho hlasu

mu přinesl plusový bod, stejně jako sexy způsob, jímž jí olizoval krk. „Tobě to nepřipadá špatný?“

„Ty předstíráš, že tobě jo?“

„Já nic nepředstírám. Mně je dobře. Jen přemýšlím, jak to že ty se

necítíš špatně.“

„Miluju Jess. Je neuvěřitelná holka. Ale není jako ty nebo já.

Nedokáže se u sexu uvolnit. Pokaždé to musí být obrovské divadlo.“

Vzal Sářinu ruku a položil si ji do klína. „Jsem zralej na explozi,

Sáro. Buď hodná holka.“

Sarah si vyprostila ruku a pak odstrčila ze sebe i jeho ruce.

Nebude hodná holka. Jestli si to někdy spolu rozdají, pak protože jim

to bude připadat jako dobrý nápad, nebude to proto, že ji prosí jako

John, ale bez peněz.

„Dobrou noc, Miku.“ „Co? Ne!“

„Dobře doraz.“ Později, když byla Sarah sama v posteli, probírala Mikův návrh. Ani ne tak to, co řekl, jako jak to řekl. Jako by si byl jistý, že neřekne ne. Jako kdyby byla jistota. Jako kdyby porušila nějaký zákon, když si to s ním nerozdala. Byla na tenhle přístup zvyklá, ale stejně jí pořád lezl na nervy. Lidi nechápali rozdíl mezi povolností spát s někým, kdo ji o to požádal, a mezi povolností nenechat chlapa půl roku čekat, než se s ním vyspí. Sarah byla povolná v tom druhém smyslu a dost jí vadilo, že si to lidi mysleli jinak. Její verze povolností znamenala neztrácet čas hraním podivných her; ta druhá varianta znamenala být zoufalý smutný případ, který ležel a čekal na zneužití kýmkoliv, kdo zrovna půjde kolem.

Věděla, že by neměla být Mikovým přístupem překvapená.

Ulevovala od sexuální frustrace mužům, kteří milovali frigidní

princezny, po celý svůj sexuálně aktivní život. Když odešel pan Carr,

vrhla se na romanticky zamilovaného, ale zoufale nadrženého muže a

od té doby souložila vděčné přítele a manžely. První byl Alex Knight, předseda studentské samosprávy, výjimečný student, nadšený sportovec, vedoucí církevní skupiny mládeže, a ona se do něj těžce zamilovala. Měl přítelkyni Lauru, která se odmítala milovat, dokud nebude mít na prstě zlatý kroužek. Alex by klidně počkal na Lauru, ale ne na sex. A tehdy do toho vstoupila Sarah.

Od Alexe se toho Sarah spoustu naučila. Třeba to, jak muži říkají jedno, pak něco jiného a pak se zachovají v rozporu s oběma stanovisky a stejně zůstanou přesvědčení o své osobní integritě. Alex mluvil o tom, jak moc Lauru miluje a jak si ji vezme, hned jak dokončí univerzitu. Pak se obrátil na Sáru a kázal jí o tom, že je příliš mladá, aby jezdila s muži na Ioongabbie Creek, vlastně příliš mladá na to, aby si s muži vůbec něco začínala, a že by měla mít víc sebeúcty. A když tohle všechno ze sebe dostal, zase s ní skončil v posteli.

Alex se pořád omlouval. Jeho obličej temněl pocitem viny zároveň s tím, jak rostla frekvence a žár jejich souloží. Cítil vinu za podvádění Laury, cítil vinu za zneužívání poblázněné čtrnáctileté holky ke svému vlastnímu potěšení a cítil vinu za odvrácení od Boha. Jenže stejně nepřestal. Na konci toku řekl Alex Sáře, že svatá Laura se totálně opila na závěrečném večírku a vzdala se svého cenného panenství. Stálo to za to čekání a jsou teď zamilovanější než kdy předtím a… Ve čtrnácti letech a jedenácti měsících skoncovala se všemi romantickými kecy.

Rozhodla se, že se podřídí pravidlu své matky a nebude mít přítele. Bavilo ji říkat mužům, kteří jí dělali návrhy, že s nimi nemůže jít, protože její matka si myslí, že milostné vztahy brání akademickému rozvoji. Stačilo by, říkávala, kdybychom jenom souložili?

Než dosáhla šestnácti, už to o ní všichni věděli. Sarah Clarková dělala věci, které hodné holky nedělají, dělala je zručně a s nadšením. A byla sexy. Což je třeba připomenout, protože většina ostatních holek, co se o tohle snažily, byla zoufale ošklivá. Rychle se šířil nekonečný proud drbů o sexuálních skandálech Sáry Clarkové, z nichž tak polovina byla pravdivá, ale všechny upevňovaly její reputaci nejlepšího způsobu strávení sobotní noci na severozápadních předměstích Sydney. Sarah dobře znala ty nálepky, které dostala, a dělala si, co chtěla, takže je zároveň potvrzovala i vyvracela. Její studijní výsledky byly perfektní, byla krásná a v posteli překonala pornohvězdu. Když si občas nějaký blbec myslel, že povolná znamená že bere všechno a že mít rád sex rovná se prosit o něj, pak to bylo něco, s čím musela žít, stejně tak jako fakt, že její rodiče byli stejně emočně retardovaní jako intelektuálně geniální. Nedostatky ostatních nemohly ovlivnit Sářin život, pokud jim to sama nepovolila. A to nikdy nedělala. A Mike nebyl žádná výjimka. Nemělo smysl řešit, že si myslel, že je dávačka; nebyla a on to dneska večer taky zjistil. Až jí bude slintat po obličeji a hladit po páteři příště, třeba se rozhodne se s ním vyspat, a třeba taky ne. Každopádně to bude jen o tom, jak to ona bude cítit, a nebude to mít nic společného s tím, co on dostává nebo nedostává od své červenající se princezny, kterou tak miloval. Jamie viděl Sáru vcházet do dveří za posledních deset let asi tak dvatisícekrát, takže si myslel, že už by na to měl být zvyklý. Měl by. Nebyl. I když věděl, že ji uvidí, když seděl u zapatlaného stolu v zadní části lokálu a cucal pivo, které ani nechtěl, když přemýšlel, proč se s ním chtěla sejít v neděli ráno, a snažil se odhadnout, co se děje tentokrát, když zíral na dveře a zuřil, že i když je za pět minut jedenáct a byli dohodnuti na desátou, ona nikde, i tehdy mu pohled na ni vcházející do dveří připadal jako něco nádherného. Pokaždé ho to zasáhlo. Vždycky si znovu uvědomil, jak úžasné je, že taková osoba vůbec může existovat, že může jít k němu a chtít s ním mluvit.

Políbila ho na tvář, zapálila si, klesla na protější židli, upila jeho piva, zkřivila obličej nad tím, jak bylo zvětralé a teplé, a zhluboka vydechla: „Poslouchej, Jamie. Potřebuju, abys mi něco slíbil.“ „Jen když se mi nejdřív omluvíš, žes nejdřív požadovala moji přítomnost v nekřesťanskou hodinu, a pak jsi mě nechala padesát šest minut čekat.“ „Měl bys mi poděkovat,“ vyfoukla mu kouř do obličeje. „Tohle je pro tvoje dobro.“

„Děkuju. O co jde?“

„Varuju tě, že Shelley se zoufale chce vdávat.“

„Jdi do háje.“

„Jamie, slib mi, že si ji nevezmeš.“

„Jako by se stalo.“ Zasmál se. Ženit se! U Mika to bylo normální,

bylo mu skoro třicet a měl svůj dům, ale jemu a Shelley bylo dvaadvacet. A ani ten svůj vztah nebrali tak vážně. Akorát… tenkrát v noci Shelley plakala, když od ní odcházel. Říkala, že ji využil a že se ani nenamáhá si s ní povídat nebo na ni být hodný, když zrovna nejsou v ložnici. To nebyla pravda; Jamie na ni byl vždycky jenom hodný. Pokud ovšem její představa hodného nebyla jiná než jeho.

Pokud netrávila veškerý svůj čas čekáním na něco, co Jamieho až

doteď nikdy nenapadlo udělat.

„Ona říkala, že se chce vdávat?“

Sarah přikývla. „Jen mi, prosím tě, řekni, že to se nikdy nestane.“

„Samozřejmě že ne. Já nechci… Tedy, jednou ano, ale ne teď a

ne… Ani nevím, jestli vůbec… myslím, že ji miluju, ale…“

„Jen mi to slib.“

Podíval se jí do očí. „Slibuju, že si nevezmu Shelley.“ Přikývla. „Hodnej kluk.“

Před pěti a půl lety, když ještě bydlela s rodiči, dostala Sarah pohled. Byl to první pracovní den po Vánocích a zároveň dva dny před jejími šestnáctinami, takže ve schránce toho ten den pro ni bylo víc.

První přání bylo od babičky z matčiny strany. Na přední straně byla kytice růžových a žlutých růží a uvnitř báseň o kvetoucím ženství. Druhé poslali teta Glad a strýček Rick. I na něm byly květiny, ale naštěstí žádná básnička, jen nápis Šťastných sladkých šestnáct. Třetí přání došlo od prarodičů z otcovy strany. Žili na Tasmánii a Sarah je v životě neviděla, ale každý rok posílali narozeninové přání a dvacet dolarů. Letos přidali k Sářinu překvapení pět dolarů navíc. „Hele, mami. Babička a děda Clarkovi mi letos poslali pětadvacet doláčů. Evidentně chápou, že teď, když jsem dospělá, potřebuju víc peněz.“ Matka vzhlédla od knihy: „Šestnáct není dospělost, Sáro, a jestli se snažíš zase začít diskuzi o tom, že si najdeš práci, tak rovnou přestaň.“ „Já jen chci nějaké peníze. Pořád říkáš, že se musíme učit zodpovědnosti a nezávislosti.“ Ve skutečnosti Sarah potřebovala peníze na pití a trávu a oblečení, které jí nevybere matka. „Nebudu se o tom znovu bavit, Sáro. Pracovat začneš, až dokončíš univerzitu, dřív ne. Konec debaty,“ vrátila se matka zpátky ke knize.

Sarah otráveně roztrhla poslední obálku. Přání bylo bílé, jen na přední straně byla zlatá růže na dlouhém stonku. Vevnitř bylo úhledným, svažujícím se písmem napsáno: „ Sladké šestnáctiny a nikdy jsi nebyla… zapomenuta.“

Sarah přestala dýchat. Přestože chyběl podpis i, Sarah zkontrolovala obálku, zpáteční adresa, znala Sarah to písmo stejně dobře jako svoje. Byl to tentýž rukopis, který jí jednou napsal Jsi hvězda a Skvělá práce, ale nezapomeň citovat svůj zdroj. Později se to písmo těsnalo na útržky papírů slovy Rozrušován tvými koleny. Auto ve 3:30? A Nechoď na trénink, potřebuju ještě trhnou zlíbat tvoje lopatky…

Kdysi mu při vzájemném svěřování a tulení po sexu řekla, že se bála, že bude v šestnácti pořád nepolíbená. Že ji nikdy nebude žádný muž chtít a ona zůstane navždycky geniální, ale osamocenou vědkyní s několika tituly a spoustou koček. Na to jí řekl, že ona bude do šestnácti políbená tolikrát, že se bude jen smát tomu, že se bála opaku. A že do šestnácti na něj zapomene. Odpověděla, to že nikdy, a myslela to doopravdy.

Vzpomínka na něj jí zamlžila oči a rozpálila obličej. Seděla bez hnutí a tiše doufala, že se jí nohy přestanou třást dříve, než si toho všimne její matka. Zírala do toho přání, až už ta slova ani neviděla. Tak málo slov! Nemohl jí jich napsat víc? Nemohl se aspoň podepsat? Ne proto, že by nevěděla, od koho jsou, ale protože chtěla vidět jeho jméno. Nemohl to pro ni udělat? Sarah se zvedla, sebrala svá přání a pětadvacet dolarů. „Můžu jít k Jamiemu?“

Matka pohlédla vzhůru a zamračila se: „Poslední dobou s ním

trávíš nějak hodně času. Je to teď tvůj přítel?“

Sarah udělala obličej na matčinu skloněnou hlavu: „Já přece

nesmím mít přítele.“

„Přesně tak.“

Sarah přejela prstem po zlaté růži. „Přesně. Takže můžu jít?“

„Ano, Sáro. Ale prosím tě, převlékni se. S tímhle oblečením by si

Jamie ještě mohl myslet, že pravidlo o tom, že nebudeš mít přítele,

nebereš vážně.“

Sáru napadlo, jak vlastně matka ví, co má vůbec na sobě, když se

na ni nikdy ani nepodívá. Navíc Jamie ji nikdy nebere takhle. Mohla

by klidně přijít jen ve spodním prádle a on by se jen zeptal, jestli si s ním zahraje Nintendo. Stejně je to jedno, k Jamiemu nepůjde. Proklouzne do sportovního klubu a najde si někoho na sex. Někoho starého. Bude to její narozeninový dárek sama pro sebe, inspirovaný panem Carrem.

Už nikdy se Sáře neozval. Její šestnáctiny byly poslední narozeniny, které strávila doma, takže si ani nebyla jistá, jestli ještě někdy napsal a jeho vzkaz skončil v nerezovém odpadkovém koši, nebo jestli už se nenamáhal.

Pak ale jednoho studeného červencového večera, téměř sedm let poté, co ji opustil, ho Sarah uviděla. Autobus, ve kterém jela, zastavil na semaforech tři bloky od restaurace, v níž pracovala, a když se letmo podívala z okna, viděla ho jet kolem. Byl to jen zlomek vteřiny, záblesk hustých světlých vlasů a černého kabátu, ale ona už věděla. Otočila se, aby ho ještě uviděla, ale auto už zmizelo za rohem. Přesto si byla jistá. Poznala by ho kdekoliv. „Jo, jasně,“ řekl Jamie, když mu o tom druhý den vyprávěla. Předstíral, že čte Rozum a cit. Jamie nenáviděl pana Carra. Nenáviděl všechny chlapy, s nimiž Sarah kdy byla, ale ze všech nejvíc nenáviděl pana Carra, protože ten byl první. Přemýšlela, jestli čtrnáctiletý Jamie doufal, že první bude on. Teď už věděla, že tenkrát po ní Jamie jel, ale jeho zájem skončil poté, co se s ním vyspala. Ne kvůli tomu sexu samotnému, ten byl docela dobrý, ale kvůli tomu, co bylo potom. Nerada na to myslela, a tak to nedělala. „No, ale stejně. Věřil bys, že v telefonním seznamu je osmnáct D. Carrů? Volala jsem jim všem a nic. Asi tam není.“ „Potřebuješ pomoc. Máš halucinace.“ Sarah ho šťouchla propiskou a Jamie jí to vrátil. Sarah mu propisku sebrala a povalila ho na záda. Složil se snadno, ani se moc nebránil, když mu přišpendlila zápěstí k podlaze. Přitiskla svůj obličej k jeho, nos na nos. Kdyby byl někdo jiný, jakýkoliv jiný muž, otevřela by pusu, sála by jeho spodní ret a přitiskla své tělo. Ohnul malé, ale pevné svaly svých uvězněných paží a tlačil vnitřky svých stehen proti jejím. Kdyby byl jakýkoliv jiný muž, tlačila by proti.

„Omluvu,“ požadovala.

„Ani náhodou.“

„Nemám halucinace. Byl to on.“

„Nepřipadá ti, že tvoje posedlost někým, kdo se sedm let neukázal, je poněkud nezdravá?“ „Ne,“ odvalila se z něj Sarah a všimla si, že jeho obličej se protáhl. Možná neměl dost. To bylo typické pro holky typu Shelley Rodgersové: nejdřív lákají kluky na samé lesklé rtíky a barevné sponky do vlasů, a jakmile je mají, zešednou a ztratí zájem o sex. „Ráno jsem se šla podívat do školy,“ řekla při zapalování cigarety.

„Panebože, ty jsi vážně blázen.“ „Jen jsem chtěla vědět, jestli o něm někdo něco neví. Myslela jsem, že možná někoho kontaktoval, jestli se vrátil. Myslela |sem, že se možná i…“ Sarah si povzdychla. Věděla, že má Jamie pravdu. Bylo šílené očekávat, že se jen tak vrátí do té červené cihlové budovy, kde se učila angličtina, a najde ho tam sedět za stolem a čekat na ni. „Každopádně, když jsem se vracela, celá přepracovaná, naštvaná a zklamaná, uviděla jsem na zastávce kluka, jak se schovává a kouří…“ „Sakra, Sáro, řekni mi, že jsi ne…“ „Ale jo. Šla jsem k němu a povídám: ‚Všichni ti, co nemají rádi tabák a kluky, jsou hlupáci.‘ A ten kluk jen: ‚Eh?‘ Tak jsem mu řekla o Marloweovi a jak ho pořezali v krčmě nožem a jeho to docela zajímalo, tak jsem mu řekla, jak jsem si hned vybavila ten citát, když jsem ho, krásnýho kluka, uviděla tam stát a potahovat ten krásný tabák. Nabídl mi cigaretu a kouřili jsme spolu, tak jsem mu řekla, jak je nikotin dvoufázová droga. A on to věděl, učili se to v biologii.

Řekl mi na to: ‚Zároveň uvolňuje a povzbuzuje.‘ A já dodala: ‚Stejně

jako orgasmus.‘ A on šíleně zrudl a pak jsem…“

„Přestaň! Panebože, Sáro, to je nechutný. A pravděpodobně

protizákonný!“

Sarah se zasmála: „Uklidni se. Bylo mu šestnáct. Zcela legální a

naprosto úžasný.“ Ten kluk byl vážně k sežrání: řecký bůh v záběhu, dětsky hladká hruď, osvěžující rychlost a nadšení, které vyvažovalo jeho neohrabanost. Nebyl to, co hledala, ale to koneckonců nebyl nikdo. Všichni byli jen taková útěcha.

Jamie ji chytil za ramena: „Sáro, ty máš problém. Jsi závislá na

sexu nebo něco takovýho.“

„Nech toho. Normálně se směješ, když ti takový věci vyprávím.

Co je dneska s tebou?“

Pustil jí ramena, ale chytil ji za ruku a obrátil ji dlaní vzhůru.

Aniž promluvil, maloval jí prsty po dlani kruhy. Celé odpoledne byl

takový divný. Pořád se jí dotýkal a po očku ji pozoroval. Vypadalo to, že jí už už chce něco říct, a pak si to rozmyslel a odvrátil pohled.

„Jamie, co je?“

Pustil jí ruku a zvedl knížku. „Cože to mám s tou knihou dělat?“

„Odhalit sexuální narážky.“ „V Jane Austenové?“

„Nevysmívej se.“ Vzala Pýchu a předsudek a nalistovala si první ze založených stránek. „Takže například: Karolína nabízí panu Darcymu, že mu spraví pero a říká: ‚Spravuji pera pozoruhodně dobře.‘ A pak Darcy řekne: ‚Děkuji, ale já si svoje spravuji sám.‘“

„No a?“

„Panebože, vy ekonomové jste ale zabednění! Pan Darcy říká Karolíně, že bude radši masturbovat, než by ji nechal dotknout se jeho ‚pera‘.“

Jamie mrštil knížku na podlahu. „Všechno ale není o sexu, Sáro.

Vlastně většina věcí není. To, že najdeš sexuální podtext v absolutně nevinné knížce, je jen další důkaz, jako kdybych ho potřeboval, že máš vážný problém.“

Sarah zavřela svou knihu a položila ji na tu Jamieho. „A co způsobuje, že jsi dneska tak hrozně příjemnej, je to jedna z těch mnoha, mnoha věcí, která nemá vůbec nic společného se sexem?“ „Budeme pracovat, nebo jen ztrácím čas?“

„Mluv se mnou.“

„O čem?“ promnul si oči. Dráždil je cigaretový kouř, ale nikdy si

na to nestěžoval. Sarah to ale věděla a měla ho o to radši.

„To mi řekni ty.“

Jamie se hryzl do rtu. Zkrabatil čelo a vypadal, že se rozpláče.

Sakra. Nenáviděla, když plakal. Nevěděla, co dělat. Sakra.

„Shelley je těhotná.“

Sarah zírala, zasmála se, uvědomila si, že to není k smíchu,

zaklela, zase se zasmála, pak se zvedla a nakopla pohovku. „Doprdele.“

Jamie ji popadl za nohu a stáhl dolů. Položila mu ruku na rameno

a on si opřel hlavu o její. Sarah vyslovila to, co pokládala za

samozřejmé: „Nechá si to vzít.“

„Ne,“ znělo to víc jako povzdech než slovo.

„Sakra. Takže co?“

„Budeme se brát. Její táta už za nás složil zálohu na garsonku.“

Jamie schoval obličej v její paži. Skrz flanelové pyžamo cítila jeho slzy. Zatracená Shelley. Sarah měla chuť jít za ní a pěkně si to s ní vyřídit. Pořádně ji kopnout do slabin nebo ji shodit ze schodů. Pořád čekala, že Jamie vyskočí a řekne, že to byl jen vtip, ale on místo toho jen brečel, až už měla promáčený i vršek kalhot. „Vždycky jsem chtěl děti,“ šeptal, „ty to přece víš, Sáro. Vždycky jsem to říkal, pamatuješ? Je to, co jsem chtěl, jenom o něco dřív.

Určitě to bude dobrý. Jen si na tu představu musím zvyknout.“

Sarah ho hladila po temeni a sama sobě přísahala, že Shelley

holýma rukama vytrhne srdce z těla. Vytrhne ho, hodí na zem a bude

na něm skákat, dokud z něj nezbude jen hromádka krvavé kaše.

Na začátku srpna pořádali Shelley a Jamie ve své garsonce malou

party na oslavu toho zdánlivě skvělého trojvítězství hypotéky,

zasnoubení a těhotenství. Pozváni byli dvě blondýnky, jejich dva

čerstvě ulovení muži a Sarah.

Jamie Sáru provedl po bytě, který byl skoro stejně malý jako ten

její, ale podstatně novější. Snažila se vyluzovat uznalé zvuky a tvářit

se, že je šťastná za něj, ale uvnitř zuřila. Jamie nechal školy kvůli

tomuhle. Kvůli tomuhle teď po telefonu prodával finanční služby.

Kvůli tomuhle měl temné kruhy pod očima.

„Nelíbí se ti to, viď,“ zeptal se, když neprojevila dostatečné

nadšení nad výhledem do zeleně z okna ložnice.

„Ne, líbí. Závidím ti. Je to tu mnohem hezčí než u mě. Ale

koneckonců každý máme to, za co platíme, že? Tenhle byt je nad

možnosti chudé studentky.“

„Ty si myslíš, že jsem měl zůstat na univerzitě?“

„Jen mi to připadá škoda.“

Jamie zatáhl závěsy a sedl si na okraj postele. Odněkud z

předsíně slyšela Sarah Shelleyino chichotání.

„Mám povinnosti. Nemůžu zároveň studovat. Později, až se to

všechno usadí, se třeba vrátím.“ Znělo to, jako kdyby to měl Jamie

připravené.

Sarah zavrtěla hlavou: „Nedělej, že tohle chceš, Jamie. Dostala tě

a…“

„Chci to. Tak mě podporuj.“

Sarah si sedla vedle něj a položila mu ruku na koleno. „Dobře.

Když jsi šťastný, jsem šťastná i já.“

„To znělo opravdu přesvědčivě.“

„Snažím se.“

Pohladil ji po ruce a usmál se. Měla chuť ho políbit. Bylo to čistě platonické, nebo aspoň skoro čistě. Líbat Jamieho bylo přirozené a uklidňující. Byl to způsob, jak říct všechno dobré, kdykoliv se mezi nimi objevily neshody. Ale možná že teď byly ty rozdíly příliš velké. Kdyby ho políbila na posteli kterou sdílí se Shelley, nepřekročila by určitou hranici? Hranici, která byla vždycky pružná a pořád se měnila, ale teď vypadala neprostupně.

Sarah nesnášela pevné hranice. Nesnášela Shelley. Nesnášela

žaluzie a městskou zeleň a pach smažené cibule. Políbí ho. Možná příliš dlouze. S otevřenými rty. Trošku použila jazyk. „Co to mělo být?“ „Pusa. Abys věděl, jak upřímně jsem za tebe ráda.“ Sarah upřeně pozorovala jeho výraz. Cítil něco? Něco musel cítit. Ona sama cítila teplo.

„Shelley udělala punč. Pojď, dáme si.“ Jamie odešel z pokoje a

Sarah pocítila neznámý studený pocit odmítnutí.

Sarah vypila sklenici Shelleyina punče. Byl přeslazený a kousky ananasu byly moc velké, takže zůstávaly přilepené na dně. Pochválila ho a pak si šla pro láhev Jima Beama.

„Holka podle mého gusta,“ mrkl na ni Mike a Sarah mu nalila.

„Ale ale, takhle brzy na panáky?“ zvedla Shelley obočí a vrhla

významný pohled na Jess.

„Na bourbon není nikdy příliš brzy.“ Sarah do sebe hodila

sklenici na jeden lok. Neplánovala pít takovým tempem, ale

koneckonců neplánovala ani políbit Jamieho nebo chtít po něm, aby jí to oplatil, nebo aby na ni někdo mrkal nebo se choval blahosklonně. Nalila si další skleničku, usmála se na Mika a ukázala na jeho pořád plnou sklenici: „Ještě jednu?“

Zvedl sklenici a vyprázdnil ji, aniž z ní spustil oči.

„Miku, pojď se mrknout na naše nové auto. Shelleyin brácha ho

pro nás dostal za velkoobchodní cenu,“ řekl Jamie.

Sarah řekla, že by ho taky chtěla vidět, ale Jamie ji ignoroval a

odvedl Mika pryč. To bolelo. Jamie ji nikdy nepřehlížel. Nemůže být

naštvaný kvůli polibku. Byl to zatraceně dobrý polibek.

Jakmile kluci odešli, začaly se Jess a Shelley rozplývat. Samé

podívej na ten diamantový prsten, není to báječné mít vlastní bydlení

a ten byt je taaaak úžasný. A to zařízení! Bylo toho tolik, co probírat.

Sáru nezajímaly starosti a strasti s výběrem pohovky, ona tu svoji

sehnala z druhé ruky za pětadvacet dolarů.

Sarah si přála, aby se Jamie a Mike vrátili dřív, než umře nudou.

Ze všech sil se snažila nebýt sexistka a rozhodně nechtěla

diskriminovat sama sebe, ale pravda byla, že devadesát procent holek

jejího věku bylo nudných. Proti tomu mezi muži to bylo tak sedmdesát. A kdyby se přidalo deset let a sundalo oblečení, těžko by Sarah hledala nějakého, na němž by nebylo aspoň něco zajímavého. „Ale řeknu ti, jednu věc jsem tedy nečekala,“ říkala zrovna Shelley, „ten neustálý tlak to dělat. Když bydlel u rodičů, stačilo mu to jednou dvakrát týdně, a teď to po mně chce každou zatracenou noc!“

„Tobě se to s ním nelíbí?“ zeptala se Sarah. Shelley a Jess se na sebe podívaly a zvedly oči v sloup. „O tom to není, Sáro. Je to tak vyčerpávající, dělat to každou noc. Někdy bych se jen chtěla přitulit a spát.“ Když to tenkrát jedinkrát Sarah dělala s Jamiem, byl opatrný, ale rychlý. Bylo to sice už dávno, ale i kdyby teď byl míň I pozorný a vydržel déle, těžko si Sarah uměla představit, že by sex s ním mohl být vyčerpávající. Ať tak nebo tak, ta potvora mu zničila život, to nejmenší, co pro něj mohla udělat, bylo rozdávat si to s ním a nestěžovat si. „Tak co pak děláš,“ zeptala se Sarah Shelley. „Necháš ho, aby se o sebe postaral sám?“

Shelley zbělela, jak zatínala nehty. „To Jamie nedělá.“ „Jsem si docela jistá, že dělá.“

„Myslím, že Shelley o tom ví víc než ty,“ vložila se do toho Jess.

„Přece s ním žije.“

„Jo,“ řekla Sarah, „to žije.“

Jamie byl naštvaný. Oprava. V sedm hodin, když ho Sarah,

políbila, byl Jamie naštvaný; teď, ve tři čtvrti na osm, nebyl ničím jiným než koncentrovanou masou vzteku ve formě lidské bytosti.

Sarah byla tak nesnesitelná, nestydatá potvora, že by ji nejradši vzal za culík a vytáhl ji ven na ulici.

Nejdřív ten polibek. Ten ještě zvládl docela dobře. Políbil ji zpátky, což pravděpodobně nebylo to nejlepší, pokud se týká Shelley, ale chtěl by vidět jakéhokoliv heterosexuálního chlapa, který by na Sáru nereagoval alespoň v první bezmyšlenkovité vteřině. Pak odešel. To bylo zcela určitě správné. Jen pánbůh ví, co by bylo, kdyby to neudělal. Jenže Sarah, ta ješitná sobecká Sarah, to tak samozřejmě nemohla nechat. Hned začala tak okatě flirtovat s Mikem, že bylo Jamiemu trapně za Jess. Sice se mu podařilo dostat Mika ven, z dosahu jejích letmých doteků a mnohoznačných úsměvů, ale dřív nebo později se museli vrátit a pak to začne celé znova. „Hele, kluci, pojďte nás rozsoudit,“ řekla a Jamie hned věděl, že je problém na cestě, protože Jess i Shelley hned říkaly, ať sklapne. Samozřejmě si jich nevšímala, zvedla se, opřela se dlaněmi o stůl a předklonila se, takže se jí tričko vyhrnulo a odhalilo kus světlé kůže na jejích bedrech. Jamie věděl, že kdyby se předklonila ještě víc, uviděl by tu tenkou růžovou jizvu na její páteři.

„Jak často byste řekli, že si normální zdravý Australan čistí

trubky?“

Jamie se podíval na Shelley a viděl, že celá zčervenala. Později to schytá. Ona nechtěla Sáru pozvat, říkala, že bude lepší, když přijdou jen Jess a Mike. Klidnější. Svobodnými ženami se cítila ohrožená, teď, když mezi ně už nepatřila. Ačkoliv to vlastně ne, měla spoustu svobodných kamarádek. Cítila se ohrožená Sárou. A proč by vlastně neměla? „Máte na to statistiky? Pro časopis?“ zeptal se Jamie Mika. Hlavně si Sarah nesmí všimnout, že ho dostala do úzkých. Uměla vycítit strach.

Mike se zasmál a podíval se na Sáru způsobem, který zvedl

Jamiemu žaludek. „Oficiální statistiky ne.“ Vzal si od Sáry

nabízenou cigaretu a přitom ji prsty pohladil po zápěstí. „Aspoň kvalifikovaný odhad,“ řekla Sarah a připálila mu, „založený na osobní zkušenosti a živobytí postaveném na psaní o mužích a jejich penisech.“

Jamie se snažil zachytit její pohled, ale ona měla oči jen pro Mika. To ho vážně štvalo, protože co měla znamenat ta pusa, když jede po Mikovi? Byl to pokus vyvolat v něm žárlivost, nebo to je jen zbožné přání? Nebylo to spíš tak, že ten polibek pro ni vůbec nic neznamenal a jeho následky už se z její přelétavé, lehkovážné mysli dávno vypařily? „Absolutní minimum je třikrát týdně.“ „Už je večeře, Shell?“ zeptal se Jamie.

„Jo, asi už bude. Podívám se,“ usmála se a jemu se ulevilo.

Nevinila ho ze Sářiny vulgarity, myslela, že jsou v tom spolu. Uvědomil si, že jsou, nebo aspoň že by měli být, a cítil se hrozně provinile.

„A co ženatí muži? Muži ve stabilních svazcích. Taky to dál

dělají?“

„Jasně že, sakra. A každý, který tvrdí, že to nedělá, lže jak když

tiskne.“

„Uzavírám případ,“ uklonila se Sarah Jess a ta se nuceně usmála. Jamie málem zaskučel, když si představil Sáru dotýkající se sama sebe. Nebyla to žádná nová představa, byla to jeho stará známá a zároveň nejoblíbenější. Jenže normálně ji měl pod kontrolou a nechal se jí unášet, jen když byl zamčený v koupelně pod proudem tekoucí vody.

„Tak mi řekni,“ pokračovala Sarah, „kdybys mohl mít skutečný,

intenzivní, pořádný orgasmus pořád dokola, bez času na oddych, jak

často bys to dělal?“

Jamie odešel z pokoje. Zastavil se v předsíni, opřel se čelem o

zeď a stál, dokud se jeho tep nezpomalil a celé tělo zase neuvolnilo.

Pak šel do kuchyně zeptat se Shelley, jestli nepotřebuje s něčím

pomoct.

„Ne, všechno pod kontrolou. Spíš bys měl dát pozor na Sáru.

Zastavit ji, aby neztrapňovala sama sebe.“

„Je v pohodě.“

„Podle tebe.“

Jamie nahlédl do předsíně, aby se ujistil, že tam nikdo není.

Slyšel Mikův chrčivý smích přehlušující Sářin hluboký. „Co tím

chceš říct?“

„Nevím, Jamie. Pořád mi říkáš, jak je chytrá, jak zajímavá a já

nevím co, ale já… já ji nechápu. Je jako chlap.“

Jamie se usmál, když si představil Sářiny vlasy, její smích, ty drobné nohy, které se vešly do jeho dlaně. „V čem je jako chlap?“ „Je… nepřístupná. Nikdy se neotevře, víš. Jen se opije a mluví o sexu. Nenechá nikoho ji poznat.“

„Když se opíjí a mluví o sexu, tak se otevírá. To je ona.“

Shelley si povzdychla: „To je ale tak smutné.“

Jamie chtěl odporovat, ale nebyl si úplně jistý, že nesouhlasí. Pokrčil rameny, vzal si z ledničky další pivo a vrátil se do obýváku, kde si Sarah nalévala další bourbon a rozebírala sex.

Při večeři se Sářinu chování nedalo nic vytknout. Když Jess vykládala o tom, jak je obtížné udržet uzeniny ve výloze čerstvé, vypadala, že hltá každé slovo. Dokonce pokládala otázky beze stopy sarkasmu. Pak začala Shelley o tom, že si založili nové spoření a do konce roku by mohli mít na zálohu na nový dům. Jamie se ošíval, protože čekal, že Sarah bude rýpat, ale místo toho vážně přikyvovala a probírala plusy a minusy smlouvy na dobu určitou a neurčitou a jestli je lepší koupit nový dům, nebo zrekonstruovat starší v dobré lokalitě. Po večeři zůstali všichni u stolu a dopíjeli punč. Shelley se nabídla, že je všechny odveze domů, protože byla jediná, kdo nepil.

Mike a Jess souhlasili, ale Sarah odmítla tu narážku pochopit a

prohlásila, že zůstane a dopije ten bourbon Shelley zvedla oči, aby ji mohl vidět jen Jamie, ale nedohadovala se. „Pořád se na mě zlobíš, Jamiečku?“ zeptala se Sarah, jakmile spolu zůstali sami. „Ne,“ odolal nutkání urovnat jí vlasy, které jí padaly do očí. „Na tebe nelze být stále naštvaný. Myslím, že jsem ale vydržel celou hodinu a půl.“

„Ó… on mě miluje!“ Stiskla jeho paži. Ruku měla horkou a

vlhkou. Ztěžka oddychovala. Nedobrovolný pohled na její hruď mu

odhalil ztuhlé bradavky rýsující se přes bílou bavlnu. Myslí mu

projela představa vlhké, nahé, pod ním se svíjející Sáry. Potlačil ji,

ale už bylo pozdě. Sarah vycítila chtíč stejně dobře jako strach a

obojí ji stejně vzrušovalo.

„Ten polibek byl docela žhavěj, co?“

„Ježkovy oči, někdy je tak těžký bejt tvůj kamarád.“

„Protože si to se mnou chceš rozdat, že jo?“ položila mu ruku na

vyboulení na jeho džínech. Bylo mu trapně, tak se zvedl a chtěl odejít, ale ona ho následovala. Postavila se před něj a vzala ho za ruce: „To je dobrý, já to chci taky. Chci to tak moc.“

„Co? Sáro, já…“ přerušil ho její polibek. Věděl, že to je

neskutečné, že je to sen, vtip. Jenže její polibek vypadal opravdově.

„Sáro, počkej, já…“

„Ty mě nechceš?“ rozepínala mu džíny.

„Ale jo, chci, ale…“

„Poslouchej mě, Jamie. Nikdy v životě jsem ještě nebyla tak

mokrá. Neměla jsem ani představu, že je možné být takhle mokrá.

Chápeš to? Potřebuju, abys mi to dělal hned tady a teď.“

A on nemohl ani uvěřit, jak moc to chtěl udělat. Vyrazili do

ložnice, ale byla příliš daleko. Koberec v předsíni byl měkký. Ona

ještě víc. Oba byli úplně oblečení. Džíny jen trochu shrnuli a spodní

prádlo odsunuli stranou. Chtěl se jí dotýkat, protože byla tak měkká a

otevřená a vlhká, ale ona mu ruku odstrčila a vedla ho dovnitř.

Nemáme moc času. Nevadilo to, protože už skoro dosáhl vrcholu.

Když se Shelley vrátila, seděli oba zase u stolu. Zatímco věšela

klíče na háček u dveří, dopila Sarah láhev bourbonu. Zapálila si a

Jamie si všiml, že se jí třesou ruce.

„Chlast došel,“ řekla, „takže asi vypadnu.“

„Odvezu tě,“ řekl a myslel tím Miluji tě.

„Moc jsi pil, půjdu pěšky.“

Shelley si vzdychla: „Já tě vezmu, pojď.“

Sarah stála. „Ne, fakt ne. Půjdu pěšky.“ Políbila Jamieho na čelo

a na chviličku nechala jeho hlavu spočinout ve své ruce. Pak

poděkovala Shelley za večeři a odešla.

Mike stál ve dveřích, pohazoval si klíčky od auta a nervózně

přešlapoval. „Jamie, kámo, půjdeš do hospody?“ Jamie rozhodně nechtěl s Mikem do hospody. Musel čekat doma, dokud nezavolá Sarah; on jí volat nemohl, protože Shelley by chtěla vědět, proč volá Sáře jen dvanáct hodin poté, co se spolu naposled viděli. „Miku, prosím tě, dostaň ho odsud,“ podávala Shelley Jamiemu peněženku. „Dneska s ním šijou všichni čerti a já se z toho asi zblázním.“

„Potřebuju…“

„Užijte si to,“ políbila ho Shelley na čelo a vystrčila ho ze dveří.

Seděli na zahrádce, takhle po ránu ještě zející prázdnotou, a Mike

se bavil trháním pivního tácku na malé kousíčky, zatímco Jamie si

nadával, že si s sebou nevzal mobil. Snažil se vybavit, kde je nejbližší telefonní budka.

„No, takže…“ Mike se zadíval do dáli Jamiemu přes levé rameno. „K Sáře. Vy dva jste spolu chodili nebo jak?“

Jamiemu se stáhl žaludek. „Ne, my jsme nikdy… Vždycky jsme

byli kámoši.“

„Jo, ale… Jel jsi po ní?“

„Asi jo.“

Mike ho sjel pohrdavým pohledem: „Spal jsi s ní?“

Jamie si lokl piva a připadalo mu, že mu uvízlo v krku.

Spolkl ho jen s námahou. „Jen…“ odkašlal si, „jen jednou. V

šestnácti. Byli jsme nalitý.“

„No a? Je to divoška, co?“

„Řekl bych, že jo.“

„Ty vole, to bych chtěl zažít.“

Asi minutu seděl Jamie beze slova. Neuměl se s muži bavit o

intimnostech, chyběl mu smysl pro míru, který ostatním chlapům

říkal, kam až můžou s upřímností zajít, aniž sklouznou k zženštilosti.

Ale představa toho slizkého, povrchního Mika, jak se sápe po Sáře, mu jeho už tak rozbouřený žaludek úplně zvedla.

„Nechceš po ní vyjet, že ne?“

Mike vypadal překvapeně. „Vyjet po ní? Kámo, já myslel, že vy

dva jste si blízcí. Ona se ti nesvěřuje?“

Ještě asi před třemi vteřinami si Jamie myslel, že ano. Pokrčil

rameny a čekal.

„Už měsíce mě zpracovává. Nechápu, že ti nic neřekla.“

„Zpracovává?“ snažil se Jamie zakrýt paniku, pronikající do jeho hlasu.

„Znáš to. Sem tam pusa, nějaké ty doteky. Škádlení. Prostě mě

zpracovává.“

Jamie si usrkl piva. Nesmí nechat Mika vidět, jak to s ním otřáslo. Stejně nejspíš kecá. „Abych řekl pravdu, jsem úplně bezradný. Ona mě…“ Mike naznačil nahození rybářského prutu a jeho navíjení, „ona mě zaháčkovala, kamaráde. Jsem jí vydán na milost. Kdykoliv se jí zachce, omotá si mě kolem prstu a já pak udělám, cokoliv po mně bude chtít. A ona to ví, ta potvora mazaná.“

Jamie myslel, že se pozvrací. „Není ti to hloupé vůči Jess?“ „Jo,“ mnul si Mike čelo, „trochu. Jess je zlatíčko, jasně, ale Sarah, ty vole. Zatracená Sarah Clarková! Nemůžu nechat plavat takovouhle příležitost jen tak.“ „Nemáš cíga?“ zeptal se Jamie a Mike mu podal krabičku. Jamie si zapálil a ani si nevšiml, jak se mu hned stáhly plíce.

Mike si taky zapálil a zhluboka potáhl. „Takže tohle jsem ti chtěl

říct. Včera večer jsme to pořádně rozjeli, přímo před vámi všemi.

Nikdo jste neměli ani páru!“

„U nás?“ Jamie zrudl. „O čem to mluvíš?“

„J á a Sarah jsme si to dělali, přímo u večeře.“

Večeře. Jamie si v duchu přehrál tu scénu. U večeře se nic

nestalo. Před večeří Sarah Jamieho políbila a flirtovala s Mikem. Po večeři vezla Shelley Mika a Jess domů a Sarah… Panebože! O čem to Mike mluvil?

„Tak tam tak sedím, jím to úžasné jídlo, co uvařila tvoje skvělá

žena, a najednou mám rozepnuté kalhoty a ruku na péru,“ Mike

kroutil hlavou, jako by tomu pořád nevěřil. „ A Sarah vykládá něco o půjčkách na dobu neurčitou nebo co a přitom mi ho přímo pod stolem ždíme. Samozřejmě jsem jí to ale oplatil. Když jsem si po jídle olizoval prsty, nebylo to jen kuře, jestli mi rozumíš.“ „Omluv mě, musím…“ Jamie vystřelil na pány a jen doběhl, vyzvracel snad všechno, co kdy snědl a vypil. Přestal až po několika minutách a snažil se zase nabrat dech. Pak si vzpomněl, jak říkala Nikdy v životě jsem ještě nebyla tak mokrá, a žaludek ho zradil znovu.

Když bylo Jamiemu šestnáct, nejvíc ze všeho si přál se jednoho dne probudit a být svým bratrem. Brett byl vším, čím Jamie nebyl.

Silný a svalnatý, zatímco Jamie byl slabý a náchylný ke zlomeninám. Opálený a ošlehaný, zatímco Jamie byl bledý a pihovatý, se šedými vlasy, které trčely přímo nahoru bez ohledu na množství gelu, které na ně naplácal. Brett byl skvělý sportovec, zatímco Jamie byl celý život kvůli astmatu osvobozený z tělocviku. Holky Brettovi padaly k nohám a on s nimi klidně mluvil, aniž koktal a zíral do země, a holky se smály a zasněně k němu vzhlížely. Na Jamieho koukaly holky jedině soucitně. Někdy o něm říkaly, že je roztomilý a takový hodný kluk, což bylo pro mladého Australana, který má být drsný, pevný chlapák, jako ortel smrti.

Právě Brett řekl Jamiemu o tajném životě Sáry Vladkové. Řekl, že je načase, aby Jamie věděl, že jeho milá kamarádka je v posteli nejlepší v Sydney. Že je žalostné, jak Jamie bloumal okolo s výrazem zamilovaného štěněte, zatímco Sarah dala každému, kdo se na ni podíval. Se širokým úsměvem se Brett svěřil, že on sám to s ní jednu noc dělal třikrát. Jak říkal, Sarah Clarková byla divoška. Absolutně bez zábran a neuvěřitelně sexy. Nepotřebovala žádné povídání, závazky, večeře a další kraviny, co vyžadujou ostatní holky. Chtěla jen sex.

Nejdřív tomu Jamie odmítal uvěřit. Znal Sáru lépe než kdokoliv jiný, to tvrdila i ona. Tolik nocí proseděla u něj na posteli a mluvila a mluvila, dokud nezačala chraptět a jeho krk úplně neztuhl, jak na ni vzhlížel ze svého místa na podlaze. Povídala mu o Nietzschem a Williamu Blakeovi. Řekla mu o svém poměru s panem Carrem, o tom, jak si jí rodiče nevšímají, jak nemohla spát víc než dvě hodiny v kuse. Mluvila klidně celou noc, celá rozpálená a rozjetá, a jemu připadalo že nic, o čem dřív přemýšlel, nebylo důležité. Nepřestal dokud se oknem neprodraly sluneční paprsky. Pak se rozhlédla, jako by si teprve tehdy všimla, kde je, rozpačitě se zasmála a vyplížila se do nového dne, aby byla doma, než se rodiče vzbudí. Určitě by mu řekla, kdyby spala s jeho bratrem. A on jí byl tak blízký, že by určitě věděl, kdyby skutečně byla taková. Určitě. Jenže Brett neměl důvod lhát. Brett byl vlastně jediný kdo s Jamiem mluvil jako rovný s rovným. Choval se k němu jako k muži, na rozdíl od rodičů, kteří ho brali jako pětiletí dítě z porcelánu.

Jamie se trochu poptal a zjistil, že posledních pár let strávil s

hlavou v zadku. Ať se zeptal jakéhokoliv kluka, každý o Sáře věděl, a spousta z nich to věděla z vlastní zkušeností, Jamie si pomyslel, že je dost nespravedlivé, že zrovna on je z kola ven. Proč ležel zrovna jeho úd permanentně ladem, když ona to dělala každému? Příští týden, když rodiče odjeli na víkend do Melbourne, měl příležitost tu nespravedlnost napravit. Brett, známý vymetač večírků, pozval půlku univerzity na velkou pařbu. Jamie pozval Sáru a ona se smála a řekla, že je už desátý, kdo ji tam pozval. Dorazila pozdě, sama a opilá. Byla namalovaná, navoněná a měla sukni tělové barvy, která se jí soukala nahoru po stehnech. Jamie ji odvedl od slintajícího davu a řekl jí, že vypadá krásně. Řekla jen můj, objala ho kolem krku, opřela svoje tělo o jeho a začala se pohupovat do rytmu. Jamie ji pohladil po vlasech. Teprve po nějaké době se osmělil přejet svou zpocenou rukou po jejích zádech. Zopakovala jen můj a on na to Sáro, já opravdu… a pak ho zprudka políbila na rty a řekla: Půjdeme nahoru?

Jediná Jamieho dosavadní sexuální zkušenost byla s dívkou, kterou potkal vloni o prázdninách na Pearl Beach. Bylo jí sedmnáct, měla blonďaté vlasy ostříhané na ježka, lýtka silná jako jeho stehna a tendenci chrochtat, když se smála. Nelíbilo se mu na ní vůbec nic, ale ona chtěla trénovat sex pro případ, že by se objevil někdo, koho by chtěla, a ten nápad přišel Jamiemu dost dobrý. Po třech týdnech mu potřásla rukou, řekla mu, že nebyl tak hrozný, a popřála mu hodně štěstí. To, co Jamie a Sarah dělali v jeho ložnici, ale nemělo vůbec nic společného s tím, co dělal s tou holkou v domě na pláži. Co dělali se Sárou, bylo tomu suchému, odhodlanému páření tak vzdálené, že se divil, že vůbec jde o stejný akt. Cítil úplné blaho a k jeho údivu to vypadalo, že Sarah také. Přitiskla obličej k jeho hrudi a řekla: Kdo by to byl řekl? A šestnáctiletý Jamie si myslel, že je hotovo, jenže šestnáctiletý Jamie byl idiot.

A jak se ukázalo, dvaadvacetiletý Jamie taky.

Když si omýval obličej, došlo mu, že by si nejdřív měl promluvit

se Sárou, než jen tak slepě přijmout to, co mu tu Mike vykládal.

Telefon ale nestačí, potřebuje ji vidět.

Bylo odemčeno. Otevřel dveře a vstoupil, přičemž jím projela

hrůza, když si uvědomil, že kdokoliv mohl otevřít ty dveře a vstoupit.

„Sáro?“

„V ložnici.“

Seděla na parapetu, kouřila a na kolenou měla rozečtený paperback. Vypadala malá a opuštěná, přesně jako to zneužité a opuštěné dítě, jakým bývala. Tolik se jí chtěl dotknout, chtěl, aby se ona dotýkala jeho, znovu cítit tu muší váhu její ruky na svém přirození. Chtěl být tak blízko, aby ucítil kouř z jejích vlasů, ochutnal pot stékající jí vzadu po krku. Ale jak se jí měl dotknout, když se ani neotočila a nepodívala se na něj, když ani nedala najevo, že registruje jeho přítomnost? Opřel se o zeď tak blízko k ní, jak si troufl. Pořád se nepohnula, jen zvedla cigaretu k ústům, potáhla, položila ruku a vyfoukla.

„Neměla bys nechávat odemčeno.“ „Ne, asi ne,“ vyfoukla kouř z okna. „Je to nebezpečné.“

„Asi jo.“

„Kdokoliv by mohl přijít. Neměla bys šanci.“ Pokrčila rameny.

„Panebože, Sáro! Chceš, aby ti někdo podřezal krk?“

„Přestaň si sakra hrát na chůvu. Co chceš?“

Ještě nikdy nechtěl někoho tak moc uhodit. Zhluboka se nadechl

a vrhl se do toho: „Co se stalo včera v noci, Sáro?“

„Ty si to nepamatuješ? Musel jsi být opilejší, než jsem si myslela.“ Vyhodila nedopalek z okna a oba ho pozorovali plachtit dolů a přistát v uličce, pořád ještě doutnající.

„Jednou takhle něco podpálíš. Nejdřív bys to měla típnout.“

„Jo, to měla.“

„Ty moc nepřemýšlíš o následcích svých činů, co?“

„Nepřemýšlím o následcích toho, kam házím hořící vajgly, fakt

ne.“

„To musí být fajn nestarat se o nic a nikoho jiného.“

Sarah velmi dlouho mlčela. Bylo jedno, jak dlouho to bude trvat, jak moc se kvůli tomu potil a třásl, Jamie by neodešel, dokud by se na něj nepodívala. Pozoroval její ruce, když si zapalovala další cigaretu. Její krátké dětské prsty zakončené upravenými, oblými nehty zralé ženy.

Nemohl si pomoct a dotkl se jí. Položil svou dlaň na její paži:

„Sáro? Prosím.“

Podívala se na něj s nevysvětlitelně smutným výrazem:

„Promiň,“ řekla a dotkla se konečkem prstu jeho brady, „nevím, co

mám říct.“

Jamie se osmělil. „Bylo to špatný?“

„O, bože.“

„Bylo to tak zlý? Byl jsem já tak špatnej?“

Zvedla se, aniž pustila jeho bradu. Na vteřinu si myslel, že ho

políbí. Roztřásla se mu kolena. Ale nestalo se.

„Bylo to úžasný. Ale nemělo se to stát. Panebože, vždyť ty budeš

mít dítě.“

„Já vím, to jen že…“

„Sakra, Jamie,“ dala mu Sarah facku, „já jsem taková sobecká

kráva. Připadalo mi, že… je to těžký dívat se, co se s tebou děje.

Potřebovala jsem být s tebou, být ti nablízku. Nepřemýšlela jsem, co

bude potom, jen jsem… Můžeš mi odpustit?“

„Nemám ti co odpouštět,“ řekl Jamie a hořká pachuť mu sloupala

do pusy.

Obličejem jí přejela úleva. Nebo to taky mohlo být vyčerpaní.

„Miluju tě, víš to?“

„Jasně.“ A Mika? Nemohl se přinutit to vyslovit. Její ruce byly

ovinuté okolo něj, její hlava na jeho rameni. Pod rukou měl její páteř.

Jak se jí měl zeptat na… ehm, nechtěl na to ani pomyslet. Ale věděl,

že nebude myslet na nic jiného, dokud nebude mít jistotu.

„Sáro? Mmm, mluvil jsem ráno s Mikem a říkal…“

„Mike. Ó jé,“ přitiskla Jamieho těsněji, „za chvíli tu bude.“

„Sáro, ne, prosím tě, řekni mi, že jste…“

„Ještě ne.“

„Ale bu…“

Sarah se vyprostila z objetí. „Jamie, nech toho.“

Tohle bylo příliš. Moc, sakra, příliš moc. Rozplakal se a věděl, že

ji to štve, ale… Bože, tohle bylo příliš. Doprdele.

„Jdi domů, Jamie.“

„Jak můžeš, Sáro…“

„Jdi domů.“

Poslední měsíce v roce měla Sarah vždycky plné ruce práce.

Musela odevzdávat seminárky, učit se na zkoušky a chodit na ně a k

tomu dělat co nejvíc přesčasů ve steakhousu. Jediným odpočinkem

pro ni byl sex s Mikem, který se u ní objevil jednou za pár dní, ať

chtěla nebo ne. Nestěžovala si, vyhovoval ji Neměla čas ani energii

balit chlapy a Mike přišel, rozdali si to, udělali se a odešel. V tuhle dobu ideální.

Naopak Jamie vypadal odhodlaně, že ji bude trestat za tu

obrovskou chybu, že se s ním vyspala. Mluvil s ní, jen když mu

zavolala, a i tehdy byl chladný a odtažitý. Když se viděli ve společnosti ostatních, choval se kamarádsky jako dřív, ale jakmile se ocitli o samotě, vždycky někam zmizel. Když na to občas myslela, bylo jí nesnesitelně smutno z bolesti, kterou Jamiemu způsobila, a ze spouště, kterou se evidentně rozhodl udělat z jejich přátelství. Naštěstí ale v poslední době neměla moc času přemýšlet, takže ta nesnesitelná bolest nebyla častá a rychle polevila. Na Štědrý den po práci šla do sportovního klubu, aby si našla nějakého zajíčka, ale potom se zapovídala s vyhazovačem jménem Bob, který se dobrovolně upsal do práce na celé Vánoce, aby nemusel být sám. Sáru přemohl soucit a odpor k sobě samé. Strávila celou noc ve dveřích, povídala si s ním i nevšímala si ohyzdné akné na celém jeho obličeji a krku. když mu ve tři ráno na Boží hod padla, Sarah ho na předním sedadle jeho auta uspokojila ústy a on se rozplakal.

Restaurace byla zavřená až do Nového roku, škola začínala až za měsíc a půl a každý, koho znala, trávil týden mezi Vánocemi a Silvestrem s rodinou. Šla by pařit, jenže neměla peníze, a navíc, když teď zpomalila natolik, aby si toho všimla, byla pekelně unavená. Takže spala dvanáct, třináct, čtrnáct hodin denně, stýskalo se jí po Jamiem, přemýšlela, jestli se někdy dostane ze Sydney, a přečetla znovu všechny svoje knížky což netrvalo tak dlouho, protože pořád měla těch samých třiadvacet, jako když odešla od rodičů. Když mohla číst takhle, bez termínů a povinností, vzpomněla si zase, proč literaturu tak miluje. Bylo to jako milovat nového chlapa, o němž víte, že jiné ženy taky přivede k orgasmu, ale potom, když se uděláte vy, je to najednou nepřenositelná a nesdělitelná rozkoš. Když četla, jak Emma Bovaryová věřila, že „vstupuje do něčeho úžasného, kde všechno bude vášeň, extáze, delirium…, vzpomněla si Sarah na své vlastní naděje, že unikne svému já prostřednictvím sexu, a vybavila si pana Carra, jak jí pohazoval v tom ošumělém hotelovém pokoji. Připadalo jí, jako by jí utrhli z těla vrstvu kůže, a tak ze sebe servala pyžamo a sama se uspokojovala, dokud se necítila líp.

Na uklidnění četla Huckleberryho Finna, jenže představa bílého pubertálního chlapce a otrhaného černocha, jak plují na svém voru, ji dostala na všechny čtyři, kde si třela dlaní svůj klitoris. A Donneovy Písně a sonety byly tak nesnesitelně erotické, že je radši odložila, aby si nezpůsobila nějaké skutečné zranění. Pak si vybrala Janu Eyrovou a bez potíží se dostala až k posledním stránkám, nad nimiž se začala svíjet. Jestli bylo v dějinách literatury něco erotičtějšího než chvíle, kdy Jane políbí Rochesterovy slepé oči, tak na to ještě nenarazila.

Když četla v Richardovi III. scénu, v níž Richard svádí čerstvě ovdovělou Annu, vzrušila se natolik, že spadla z pohovky, převrátila popelník a tvrdě praštila hlavou o podlahu. Když pak seděla mezi rozsypaným popelem a drbala si hlavu, přemyslela, jestli nemá Jamie pravdu. Možná byl opravdu její zájem o sex nenormální a její hlad přehnaný. Možná bylo úchylné padat z nábytku při čtení Shakespeara. Znovu si tu pasáž přečetla: To) vaše krása byla příčinou toho, co potom následovalo, krása, která mě pronásledovala ve snách a nutkala mě pobít celý svět, abych směl prožít hodinku na vašich ňadrech. Ne, její reakce byla na místě. Kdokoliv přečetl tuhle scénu a nevzrušil se, musí být od pasu dolů mrtvý. Stejně ale toužila po tom, aby tu Jamie byl a odporoval jí. Chtěla, aby byl nablízku. Na Silvestra měla Sarah zároveň své dvaadvacáté narozeniny a Mike a Jess u sebe pořádali kolaudaci. Sarah by klidně ten večírek vynechala a strávila noc ve městě se všemi ostatními opilými a nadrženými nezadanými obyvateli Sydney, jenže na tom večírku bude Jamie, a tak tam musela. Dostane ho někam, kde od ní nebude moci utéct, a přiměje ho být s ní zase kamarád. Jenže než vůbec mohla vymýšlet způsob, jak odlákat Jamieho od té nafouknuté věci po jeho boku, odtáhl Mike Sáru nahoru do jednoho volného pokoje. Celý uplynulý týden strávil s rodinou, a jak říkal, už „skoro exploduje“. Sarah mu chtěla říct, že to není její problém, ale to už ji shodil na postel, roztrhl jí kalhotky přesně v rozkroku a to už málem explodovala i ona.

„Hádej, co se stalo o Vánocích u Jessiných rodičů?“ zeptal se jí,

když byli hotoví.

Sarah se česala. Podívala se na něj v zrcadle a usmála se:

„Mmm?“

„Seznámil jsem se s báječnou Jocelyn Clarkovou.“ Mike k ní zezadu přistoupil a políbil ji na krk. Sarah zírala před sebe. „U oběda jsme si popovídali.“

Sarah na sobě nedala nic znát. Přemýšlela, jak dlouho jí bude

trvat dát dohromady peníze a zmizet. Moc dlouho asi ne, když se do toho pustí hned. Mohla by jet do Londýna nebo do Francie nebo na Nový Zéland. Kamkoliv, jen někam, kde ji nikdo nezná.

„Proč už se se svojí matkou nevídáš?“

Usmála se na jeho odraz: „Máš pěknou košili. Modrá ti sluší.“

„Protože mně vážně připadala moc milá. Ptala se na tebe.“

„Měl bys modrou nosit častěji, zdůrazňuje tvoje oči.“

Shakespeare William: Pět her. Richard III., Odeon, Praha 1980, s. 22, přeložil Břetislav Hodek „Vypadá trochu jako ty. Máš její oči a bradu. Nos musíš mít po tátovi. Toho jsem nepotkal. Prý pracoval.“

„To ti koupila Jess? Má skvělý vkus, to se musí nechat.“

„Musí být opravdový dříč. Představ si pracovat na Boží hod! Je

účetní nebo něco takového, že?“

„Finanční matematik. Pokud vím, nikdy v životě si nevzal jediný

den volna. Možná na svatbu, ale ani to si nejsem jistá.“ Sarah

odstoupila od Mika. „Jestli někdy zjistím, že jsi s mými rodiči mluvil

o mně, bude to konec. Ne jen tohohle přisprostlého románku, ale

jakéhokoliv kontaktu mezi tebou a mnou.“

Mike se po ní natáhl: „Jsou to tví rodiče, Sáro, ty…“ „Přestaň!“ Sarah se několikrát zhluboka nadechla a natáhla před sebe ruce v odmítavém gestu. „Jestli se mnou chceš ještě někdy mluvit, okamžitě o nich sklapneš.“ „Kristepane, Sáro, uklidni se. Promiň. Pojď ke mně,“ Mike vypadal zkroušeně a Sarah ho nechala, aby ji objal. „Jen jsem byl zvědavý,“ zašeptal jí do ucha. „Jess říkala, že tě vykopli kvůli nějakému průšvihu. Něco se sexem? Myslel jsem, že už je to dávno. Že už byste se mohli usmířit.“ Sarah si opřela hlavu o jeho rameno a přitiskla se k němu. Nával adrenalinu a prudké strnutí jejích svalů způsobily odkrvení hlavy a bála se, že omdlí. Špatně si její napětí vyložil a začal ji hladit: „To je dobrý,“ říkal, „to je dobrý, broučku.“ Říkal to pořád dokola, zatímco Sarah zuřila a snažila se ovládnout aspoň natolik, aby mohla sama stát.

Nakonec se její tep zpomalil na téměř normální tempo. „Nic o

mně nevíš,“ řekla a klidně od něj odstoupila.

„Sáro?“ natáhl se po ní. Uskočila zpátky, paže před sebou.

„Nesahej na mě. Už nikdy na mě nesahej.“

Jeho ruce vyletěly vzhůru. Několik vteřin na ni zíral, pak ruce

sundal, začal je natahovat a pak si začal prsty česat vlasy. „Sáro,

já…“

Pohybem zápěstí ho zarazila a odešla s hlavou vztyčenou. Nebude plakat. To je pod její úroveň. Jamie viděl Sáru a Mika vplížit se společně dovnitř a o dvaadvacet minut později viděl Sáru přijít k velkému černochovi s vyholenou hlavou a celou rozesmátou a přítulnou se o něj opřít. O další tři minuty později se Sarah s tím mužem u plotu líbala. Jamie se snažil při pohledu na Sáru, jak se podbízí, zatvrdit ještě víc. Snažil se připomenout sám sobě, že je na tom mnohem lépe, když už ví, že ho bere jen jako jednoho z nekončící řady natahujících se ptáků. Bolelo to tak, že měl chuť vyrvat si své zatracené srdce z hrudi.

Ale bylo to dobré. Sarah znamenala bolest, Shelley znamenala

útěchu. Dokud si bude tohle pamatovat, bude schopný se držet od ní a soustředit se na to být takovým otcem, jakého si jeho dítě zaslouží. A jeho dítě si rozhodně zasloužilo dobrého otce jako každé dítě. Sarah byla chodícím důkazem, jak rodiče nanic můžou dítě zkazit.

„Jamie, máš chvilku?“ plácnul ho Mike po zádech.

Jamie se podíval na Mika, zaznamenal upocený obličej a

rozcuchané vlasy a rychle se zas podíval jinam. „Co je?“

„Sarah se na mě vykašlala, ale pořádně.“

„Proč?“ zeptal se Jamie a snažil se ignorovat tu obscénní scénu u

plotu.

„Nemám páru. Typická blbá iracionální ženská. Možná to

dostane.“

„Sarah menstruaci nemá,“ už když to vyslovoval, uvědomil si Jamie, jaký je idiot, že to říká. Mike na něj samozřejmě koukal, jako když spadl z višně. Bylo lepší to vysvětlit: „Používá antikoncepční pilulku. Nechce ztrácet každý měsíc pět dní tím, že se bude cítit jak pytel sraček.“ Mike se na Jamieho zašklebil a zakroutil hlavou. „Věděl jsem, že jste si blízcí, ale netušil jsem, že se bavíte o tomhle. To je pěkně nechutný, chlape.“

„Chtěl jsem říct, že ať už ji naštvalo cokoliv, tímhle to není, jasný?“ Jamiemu teď bylo dost jedno, co si o něm Mike myslí. Bylo jasné, že Sarah za chvíli odejde se svým novým přítelem, a on jí ještě ani nepopřál k narozeninám. Od jejích třináctých narozenin, kdy jí dal knížku o středověké Evropě a ona ho poprvé políbila na tvář, ještě nikdy nevynechal.

„Protože znáš každý malý detail z jejího života, možná bys mi

mohl dát nějaký tip, co se s ní sakra děje.“

Jamie si povzdychl. Věděl, co se děje. Měla nějakou osobnostní

poruchu, která způsobovala, že nemohla být šťastná, aniž by

ubližovala sama sobě a celému okolí.

„Co se stalo?“ zeptal se, i když věděl, že toho bude litovat.

„Snažil jsem se jí zeptat, proč se nebaví s rodiči, a ona začala

vysilovat a utekla.“

To ovšem Jamieho zaujalo: „Co jsi jí řekl?“

Mike vzdorovitě vysunul bradu. „Řekl jsem jí, že je hloupost

chovat zášť vůči vlastní rodině jen proto, že nevydejchali, že držela

pár chlapům…“

„Doháje, Miku, tos jí řek?“

„Ne přímo takhle,“ kopal Mike do země, „snažil jsem se být

hodný.“

„Možná. Ale pochopils to špatně. Úplně špatně.“

„No, tak jak? Proč s nimi nemluví?“

„To je její věc. Kdyby chtěla, abys to věděl, tak bys to věděl.“

Jamie byl rád, že má vznešenou omluvu, aby mohl mlčet. Nebyla to

historka, kterou by chtěl někdy, kdykoliv říkat.

„Jen jsem chtěl pochopit, proč je taková… proč je taková, jaká

je.“

Nad touhle otázkou si Jamie lámal hlavu neustále. Pokaždé když

si myslel, že už našel odpověď, vzpomněl si na něco jiného, nebo ona řekla něco, čím změnila jeho názor, a zase zůstalo jen u samých možná a snad a spousty kdyby jen.

„V minulosti udělala Sarah pár hloupých rozhodnutí a někdy je dělá ještě dneska, ale ona… chovali se k ní špatně, udělali jí pár hnusných věcí. Věř jí, když ti říká, že o některých věcech nemůže mluvit. Pro jednou ji nech být.“ Nechtěl už o tom mluvit a zdálo se, že ani nebude muset. Mika to evidentně mrzelo, zíral do země a jeho obličej úplně ztratil barvu.

„Omluvím se jí.“

„Dneska ne, jo? Myslím, že už si toho užila dost,“ Jamie utřel maličkou slzu, která se tvořila v jeho levém oku. Akorát včas. „Ať si užije aspoň posledních pár hodin svých narozenin.“ Mike vyvalil oči: „Ona má narozeniny?“ Přes Mikovo rameno sledoval Jamie Sáru, jak se líbá, jak se směje, jak stojí na špičkách, jak se otáčí, jak odchází. Každý muž ji chtěl, každý chtěl být v její blízkosti, mluvil o ní, přemýšlel o ní a stejně se pravděpodobně na celém světě nenašel jediný člověk, který by jí popřál všechno nejlepší k narozeninám.

Na Nový rok v deset hodin se Jamie se Shelley k sobě tulili na pohovce, když zavolala Sarah. Byla hysterická. „Prosím tě, přijď ke mně,“ vzlykala. „Opravdu, opravdu tě potřebuju.“ Podíval se na schoulenou Shelley. Měla na sobě žlutobílé pyžamo se slunečnicemi, které trochu odhalovalo její bříško, a vlasy celé rozcuchané. Než je přerušil telefon, užívali si výjimečně příjemný večer. Mazlili se u televize, líbali a vymýšleli vtipná jména pro dítě. Ani si nevzpomínal, kdy s ní byl od té doby, co spolu začali chodit, tak moc rád. Říkal si Nový rok, nový začátek. Jenže Sarah zněla opravdu hodně nešťastně. Slíbil, že hned přijede. „Prosím tě, neříkej mi, že jedeš k Sáře,“ řekla Shelley hned, jak zavěsil. „Něco se stalo. Musím tam zajet.“ Shelley zamručela. „Něco se opravdu děje. Něco je s tebou, když mě tady necháš v deset večer a jdeš za ní.“

„No tak, Shell. Nikoho jiného nemá.“

Shelley vysunula dolní ret. „Měli jsme se tak hezky. Nemůže počkat do rána?“ Jamie se předklonil a sál její vysunutý ret, dokud se nezačala smát. „To už je lepší,“ řekl a urovnával jí rozcuchané vlasy. „Jen se podívám, jestli je v pořádku, a hned se vrátím. Slibuju.“ „Ty jsi příliš hodný, Jamie Wilkesi,“ řekla Shelley, ale usmála se a poslala za ním vzdušný polibek.

Sarah mu přišla otevřít jen ve spodním prádle, s pivem v jedné a cigaretou ve druhé ruce. Do minuty už seděl na její posteli a masíroval jí záda. V přívalu opileckých slz mu vyprávěla, co se stalo.

Okolo osmé k ní neohlášené vtrhl Mike a našel ji v posteli s

Charlesem, tím chlápkem ze včerejška. Přesněji řečeno, nenašel je tak úplně v posteli. Spíš ho hned za dveřmi uvítal ohromný nahý černoch se smějící se Sárou přehozenou přes rameno. Mike spustil příval nadávek, což se Charlesovi moc nelíbilo, a tak aniž Sáru položil, jednu mu vrazil. Mike odešel s rozbitým nosem. Charles se pak ptal, jestli má ještě nějaké další exmilence, o nichž by měl vědět, než si spolu začnou něco víc. Sarah ho kopla do ledvin a poslala ho do řiti, načež on ji pustil na hlavu, nazval ji všemi těmi jmény, která předtím použil Mike, a rozbil jí židli. „Už toho všeho mám dost,“ vzlykala do polštáře. Měla bledě modrá tanga a sladěnou podprsenku. Jamie si nevybavoval, že by Shelley někdy nosila tanga. Nebo soupravy spodního prádla. Dřív nosívala bavlněné kalhotky v základních barvách a černou polyesterovou podprsenku, teď ovšem vždycky měla mateřské spodní prádlo, které bylo určitě pohodlné, ale napohled přímo příšerné. Až se mimino narodí, koupí jí taky takovouhle krásnou maličkou soupravu. „Čeho všeho?“ Jamie jednou v Mikově časopise četl, že chlapi, které vzrušuje typ dívky v nesnázích, mají problém se svým egem.

Přemýšlel, jestli tedy není misogyn nebo v sobě nepotlačuje nenávist k ženám, protože mu Sarah takhle připadala mnohem atraktivnější než kdy dřív. A to už něco znamenalo. „Mám dost toho, jak si mě chlapi nárokují jen proto, že v mém těle zažili orgasmus,“ za každým třetím slovem se Sarah musela nadechnout.

Jamie byl vzrušený, ale říkal si, že je to třeba kvůli tomu prádlu a ne kvůli její slabosti či zoufalství. Mohl by to poznat, kdyby se trochu oblékla. Anebo kdyby zůstala svlečená a přestala plakat. V obou případech by zjistil, co potřeboval. „Nenávidím chlapy. Nenávidím je. Myslí si, že všechno vědí.

Chlapi! Nevědí nic. Jsou dobrý jen na jednu pitomou věc a většina z

nich není dobrá ani v tom.“

„Když je tak moc nenávidíš, tak proč s nimi trávíš veškerý čas?“

Jamie se přinutil zírat na obraz Eiffelovky nad její postelí. Byl to

příšerný lesklý plakát s červenomodrobílým nápisem I Love Paris.

Koupila ho před několika lety na školní slavnosti za padesát centů.

Říkala, že jí připomíná, že když se nezvedne ze zadku a nevyrazí do

světa, bude z něj mít jen kýčovité turistické obrázky.

„Netrávím s nimi veškerý čas, a to je ten problém. Víš, co mi řekl

Mike? Řekl, že nemám srdce! Věřil bys tomu?“

Ještě nikdy Jamie neslyšel Sáru takhle mluvit. Brala chlapy jako

spodní prádlo. Malilinkaté prťavé liliputské světle modré prádlo.

Přestaň.

„On tě nezná, Sáro,“ pohladil ji Jamie po zádech. „Myslíš, že by

ti pomohlo odsud vypadnout? Zajdeme někam na drink a na všechno

zapomeneš.“ Jamie byl na sebe pyšný. Když půjdou do hospody,

bude se Sarah muset obléct.

„Ty jsi na mě tak moc hodnej, Jamie. Tak zatraceně hodnej

chlap.“

No, tak aspoň na tomhle se Sarah a Shelley shodly. Ale pokládaly by ho pořád za hodného chlapa, kdyby věděly, že si představuje, jak bere Sáru oběma rukama za zadek, přitahuje si ho k sobě, boří obličej mezi půlky, ukazováček strká pod tanga a pak jazykem kopíruje štěrbinu? Myslely by si, že je tak moc hodnej, kdyby věděly, že má z utěšování opilé, zmatené holky bez rodičů ohromnou erekci? Musel to zastavit, než bude příliš pozdě. „Můžeš vstát, Sáro?“ „Proč?“ „Abych s tebou mohl mluvit. Prosím tě, posaď se, kvůli mně.“ Sarah se převalila na záda. „Můžeš se mnou mluvit, i když ležím.“

Tohle bylo ještě horší. Vypadala tak otevřeně, paže podél těla,

nohy mírně roztažené a pokrčené v kolenou. Její žebra i kyčle

vystupovaly nahoru. Nutkání dotknout se křivky jejího pasu bylo k

nevydržení. Byla tak dokonalá. Bylo těžké vydržet se na ni dívat, ale

odtrhnout oči bylo nemožné.

„Proč na mě zíráš?“

Jamie zvedl oči k Eiffelovce. „Mohla by ses trochu oblíct?“

„Proč?“

„Protože je těžké s tebou mluvit, když jsi skoro nahá.“

„Proč?“

„Máš župan nebo něco, co bych ti mohl přinést?“

„Župan? To je něco, co nosí oteklé těhotné ženské, protože

nechtějí, aby bylo vidět, jak jsou tlusté a ošklivé?“

Jamie se zvedl. „Odcházím.“ Natáhla se po jeho ruce a přitáhla ho

zpátky. „Ne.“

„Vím, že jsi rozčilená, ale nebudeš urážet Shelley.“ „Promiň. Miluješ mě?“

„Ano.“

„Ale ne tolik jako ji.“

„To je jiné.“

Převrátila se na břicho a zase zabořila hlavu do polštáře. Neodolal se na ni nepodívat. Měla tak jemnou a světlou kůži. Bledou jak mrtvola. Bez krve.

„Namasíruj mi záda,“ řekla. „Mluvíš jako Mike.“

„V čem jsem jako Mike?“

„Mike taky vždycky říká, že s Jess je to jiné. Masíruj pořádně,

nerozpadnu se.“

Jamie masíroval silněji. „Asi to neumím stejně tak dobře jako

on.“

„Nikdy mě nemasíruje. Řekla bych, že masíruje Jess, určitě jo,

nevím, mohla bych se ho zeptat. Ty dáváš Shelley masáže?“

„Někdy. V poslední době spíš masíruju bříško.“ Zavalila ho vlna viny, když si uvědomil, jak by Shelley ranilo, kdyby věděla, co dělá. Jen utěšuje starou kamarádku. V její posteli. Oblečenou ve spodním prádle. Na tom nic není, Shell.

„Budeš mi masírovat bříško?“ Sarah se nečekaně převalila, takže se nestačil ani pohnout. Jednu ruku měl na jejím břiše a druhá přistála na jejím levém prsu. Teď už měl jistotu, že jeho vzrušení nemělo co dělat s jejím utrpením, ale bylo způsobeno čistě jen tím, že ho zcela vědomě sváděla. Zvedl ruce vzhůru. „Ne.“ Natáhla se po něm a jeho ruce vrátila tam, kde byly. Vypadala chladně, jako kdyby v sobě neměla vůbec žádnou krev, která by ji zahřála, ale přitom její kůže přímo hořela a pod jejím prsem cítil srdce pumpovat ve zrychlené frekvenci.

Odtáhl se od ní. „Jdu domů za Shelley. Je těhotná, jestli to

náhodou nevíš.“

„Vím. Neodcházej.“ Sarah si sedla a jediným jistým, naučeným

pohybem si sundala podprsenku.

Jamie odmítal podívat se jí na prsa. Místo toho hleděl do jejího prázdného, slzami potřísněného obličeje. Veškerá barva z celého jejího těla se koncentrovala okolo jejích očí, rudých a oteklých k nerozpoznání. Ona vlastně celá její hlava vypadala divně, příliš veliká a divně zbarvená jako všechny ty nekvalitní internetové fotky filmových hvězd nalepených na cizí těla. „Chtěla jsi, abych přišel kvůli tomuhle?“

„Možná.“

Jamie si přál, aby ji tolik nemiloval. Přál si, aby se na ni mohl vykašlat a odejít. Ale chtěl, aby chápala, co mu tím způsobuje. Potřeboval, aby věděla, že ho tím zabíjí, a pak chtěl vidět, jak na to zareaguje, jestli jí to bude vadit nebo ne.

„Jak si můžeš myslet, že mě můžeš využít, kdykoliv si potřebuješ

vrznout? Mike mi říkal, že tu noc, co jsme… říkal, že tě… že jste se

při večeři osahávali,“ přerušil se vzlyknutím a vytryskly mu slzy.

Bylo mu to jedno. „Říkal, že jsi byla vzrušená. Že jsi byla celá…

Panebože, všechen ten chtíč, Sáro! A já myslel, že je to vůči mně!“

Sarah vzala kapesníček a otřela Jamiemu obličej. „Taky bylo,

Jamie. Přísahám. Neměl bys mu věřit, žárlí na tebe.“

Jamie ji odstrčil. „A já jsem byl tenkrát tak šťastný. Věřil jsem, že

mě opravdu chceš.“

„Chtěla jsem tě. A chci tě i teď.“ Sarah ho popadla za ruku a

vrazila si ji mezi nohy. „Cítíš to? To je kvůli mému Jamiečkovi.“

Cítil to. To vlhké teplo deroucí se z tenoučké látky. To vlhké

teplo, které jejímu tělu způsobil on. Panebože. Zavřel oči a snažil se

vyvolat obrázek Shelley; ona byla přesně tou manželkou, jakou

vždycky chtěl. Mysli na miminko. Mysli na to, jak se budeš cítit

zítra, až se Sarah bude tvářit, že se tu nikdy nestalo.

„Musím jít,“ řekl, aniž pohnul rukou.

„Musíš se mnou zůstat.“

Znovu ho políbila a on se na chvíli zapomněl. Pak si uvědomil, že

za posledních šestatřicet hodin to dělala nejmíň se dvěma dalšími

muži. Pro ni neznamenal nic a pro Shelley všechno. Odtáhl se. „Když

jsme minule… říkala jsi, že já to udělala, protože jsi byla naštvaná kvůli mně a Shelley a miminku a všemu. A pořád ještě jsi. Ty ve skutečnosti nechceš mě, ty jenom nemůžeš vystát, že někdo jinej jo.“ „Možná ze začátku, ale teď…“ vlhce ho políbila. „Chci s tebou spát, jen jak se na tebe podívám.“

Líbal ji, aniž chtěl. Držel v dlaních její prsa a připadala mu více rozpálená než předtím, ale jinak stejná. Vyslovila jeho jméno a natáhla se po jeho poklopci a on vzlykl a odtáhl se.

„Proč teď? Všechny ty roky, Sáro, a teď, když konečně mám…

Proč to děláš až teď?“ Jeho hlas zněl zlomeně, což ale odpovídalo jeho pocitu, že ho Sarah porcuje na kousíčky. Brzy bude příliš pozdě; ještě párkrát něco takového a už se nikdy nedá dohromady. „Nemůžeme vědět proč,“ povalila ho Sarah na záda a obkročmo si na něj sedla. Nechal ji. „Je to jako sopka. Ta zatracená věc roky spí. Lidi si stavějí domy přímo na jejím úpatí.“ Rozepínala mu košili a stahovala kraťasy „A pak jednoho dne bum! Ta stará neškodná hora bouchne a všude přes ty útulné hotely a venkovské restaurace se valí horká láva. Je to nevyhnutelné. Celou dobu to byla sopka a ne jen hora.“ Zvedla se, každou nohu po jednom jeho boku, a natáhla se, aby si opřela ruku o zeď za jeho hlavou. Druhou rukou si svlékla kalhotky ke kolenům, pak postupně zvedla o nohy a nakonec ten vlhký chuchvalec bavlny skopla vedle postele. Posadila se na něj a držela mu paže nehybné. „Vím, že ti ubližuju, vím, že se bojíš, že to udělám zase, a nemůžu slíbit, že ne. Někdy si myslím, že ti ubližuju jen tím, že jsem Ale můžu ti slíbit, že nebudu předstírat, že se tohle nestalo, a že nebudu předstírat, že to pro mě nic neznamenalo.“ Posunula se a vlhké pysky její vagíny mu polechtaly penis. Nadzvedl boky, nedočkavý do ní proniknout, ale ona rychle ucukla z dosahu. „Popros, ať ti to dělám.“ „Dělej mi to, Sáro, prosím.“ Usmála se a nalehla na něj. Jamie zavřel oči, aby si vychutnal ten pocit, že je v ní, a pak je zase otevřel, protože Sarah ho pomilovávala a on o to nechtěl přijít. „Ty jsi tak zatraceně nádhernej,“ říkala Sarah a tahala ho za chloupky na hrudi. „Jsi krásnej, úžasnej, neuvěřitelnej muž a já jsem na tebe tak pyšná.“ Mluvila měkce, hladila ho hrudi a břichu a pomaličku klouzala po jeho penisu nahoru a dolů. „Asi jsem ti neřekla, že jsem na tebe pyšná, ale jsem. Budeš ten nejlepší táta…“

„Šššššš. Sáro, prosím tě, nemluv o…“ „Smiř se s realitou, Jamie,“ usmála se a zrychlila. „Léta letoucí jsme kamarádi a to, že vím, jaké to je, mít tě v sobě, na tom nic nezměnilo a nezmění se to ani teď. Za pár měsíců budeš ženatý muž s dítětem a já budu pořád tvoje nejlepší kamarádka a pořád s tebou budu chtít spát a možná že ty budeš chtít spát se mnou. Taková je realita.“

„Vždycky, vždycky tě budu chtít, Sáro. Tohle je… ách,“ chtěl ji říct, že tohle je všechno, po čem kdy toužil, jenže ho začala dráždit rukou a on už nemohl říct vůbec nic. „Víš, vždycky jsem věděla, že jednou budeš mít svoji vlastní rodinu. Byla jsem překvapená, a ano, naštvaná, že se to stalo tak brzy, ale muselo se to stát. Ty jsi živitel, Jamie. Ty jsi byl stvořený k otcovství.“ Tohle vykládala a přitom ho pořád dráždila. Její hlas zdrsněl: „Zato já jsem byla stvořená pro tohle.“

Jamie pochopil, že mu oznamuje, že nikdy nebude jeho ženou

nebo s ním mít dítě. Dávala mu příležitost mít rodinu, kterou vždycky chtěl, a zároveň holku, po které vždycky toužil, jen ne pod jednou střechou, ne dva v jednom. A to bylo vážně, doopravdy super. Teď už ale chtěl, aby sklapla, protože i když miloval její hlas, nikdy v životě ještě tak zoufale netoužil se udělat. „Sáro,“ řekl, a to bylo vše. Vyslovil její jméno a pak už všechno, co jí kdy chtěl říct, vytrysklo z jeho útrob; chvěl se, vzlykal, a pak ležel bez hnutí.

Celý leden a únor se Sarah s Jamiem vídali tak často jako dřív, jenže místo aby koukali na filmy, opíjeli se nebo chodili na obědy, skočili do Sářiny postele a byli tam tak dlouho dokud Jamie nemusel domů. Sarah byla sama překvapená jak moc se jí to s Jamiem líbilo, a co víc, jak snadno usínala když ho měla po boku. Uklidňoval ji jeho dech v jejím uchu jeho ruka kolem jejího pasu, jeho vůně i zvuky.

Často ji musel budit, aby jí oznámil, že už musí jít, a ona se pak

celou noc snažila obnovit ten poklid, který si odnesl s sebou.

Na konci ledna u dveří zaklepal Mike. Nos už se mu uzdravil a přišel pokorně. Říkal Sáře, jak mu chyběla, a že sex s Jess mu připomíná, jak se ve třinácti snažil uspokojit s hromadou polštářů. Sarah nedokázala najít jediný rozumný důvod, proč s ním nespat, a tak jejich poměr začal nanovo. Jenže do měsíce už ho zase měla plné zuby. Těšila se na červenec, jeho svatbu. Ani ne tak na jeho svatbu jako na líbánky, které znamenaly tři týdny bez něho. Třetího března porodila Shelley holčičku jménem Bianco. Sarah šla do porodnice, přinesla Shelley kytici žlutých růží, doutník pro Jamieho a maličký bílý klobouček pro miminko. Držela ten růžovobílý raneček, co jí Jamie vrazil, a snažila se cítit i něco jiného než netrpělivost. Jamie ji doprovodil na zastávku a celou dobu mluvil jen o kontrakcích a epidurálech, kojení a koupání. Na rozloučenou ji ani nepolíbil, jen jí stiskl ruku a poděkoval, že se přišla podívat na jeho děvčata. Cestou zpátky se snažila nemyslet na ten teplý, svíjející se uzlíček, ale ve své prázdné náruči cítila jeho tíhu, slyšela jeho bublavé uhnutí i přes rachot autobusu. Připadala si raněná a zmatená, šokovaná, že Jamie vytvořil teplo a zápach vydávající stvoření, ze kterého ji bolely ruce a škubal nos a kvůli kterému je Jamie vůči ní slepý, chladný k její touze.

Ten večer Sarah nebyla hodná holka. Činila nebezpečné,

bolestivé, špinavé věci. Nešla domů, dokud z těla nevymazala

veškeré vzpomínky na miminko. Dokud neměla kůži rozedřenou do

ruda a nepáchla jako člověk bez domova a bez rozumu.

Po narození Bianky se jí Jamie několik týdnů vyhýbal.

V noci jí volal, aby se omluvil za další promeškanou schůzku.

Děťátko bylo nevyzpytatelné, náročné, nemohl ho jen tak opustit.

Shelley byla vyčerpaná, nemocná, nemohl ji jen tak odmítnout. Do

toho měl práci, domácnost a přípravy na svatbu. Hned jak bude moct, přijde za ní. Sarah mu odpovídala, že je stejně zaneprázdněná. Magisterské studium bylo náročnější, než čekala, a její dřívější studijní návyky už nestačily. Teď bývala na fakultě už před sedmou ráno, dala si kafe, přešlapovala a cvakala propiskou s dalšími černě oděnými pařiči. Od sedmi do devíti debatovali, zda byl Slessor skutečně modernista a Hope jestli byl geniální, nebo jen nudný. Někdy si pomáhali s osnovou seminárky nebo s přesnou formulací argumentů. Jedli čokoládové sušenky, marihuanové koláčky nebo buráky ukradené zpoza baru.

V devět si popřáli hodně štěstí, políbili se, zlehka nebo vážně, a rozešli se na své přednášky a semináře. V poledne se zase sešli, dojedli, co zbylo od rána, a ještě chvíli diskutovali. Odpoledne další vyučování, navečer samostudium v knihovně nebo psaní seminárek v počítačové učebně a odtud už Sarah jela rovnou do práce, kde až do deseti obsluhovala hosty. V jedenáct, bez výjimky, pokaždé volal Jamie. Chvíli si povídali a pak se šla Sarah ještě chvíli učit. Obvykle se do postele dostala okolo třetí a usínala za rozbřesku. O víkendech spala a studovala a s nikým se nevídala.

Takže vlastně doopravdy stejně neměla na Jamieho čas, ale i tak jí to, že se nevídali, vadilo. Než uběhly tři týdny, ztrácela se v textech a na přednáškách se jí myšlenky toulaly. Uvědomila si, že ztrácí víc času, když si ho jen představuje, než kdyby ho ve skutečnosti na hodinu nebo dvě vídala. Jenže to mu nemohla říct, hned by byl celý naměkko. Místo toho mu tři noci po sobě nebrala telefon a tu třetí, čtrnáct minut po půlnoci, se objevil u jejích dveří v košili a kravatě a byl, z něj cítit dětský zásyp.

Sáry se po týdny nikdo nedotkl. Takže když ji Jamie políbil na

krk, myslela, že se rozpláče, sex jí přišel intenzivní až k bolesti, a když pak ležela v jeho náručí, musela se kousat, do jazyku, aby neřekla nějakou hloupost. „Mám dojem, že, jsem ti docela chyběl,“ řekl. „To jo,“ odpověděla. Když byl Biance měsíc, Jamie a Shelley se vzali. Nebyla to velká událost, jak plánovali původně, protože měli trochu napjatý rozpočet a oba byli vyčerpaní. Shelley měla světle růžové hedvábné šaty a ve vlasech květiny. Sáře se tak líbila. Jamie se pořád usmíval, většinou ale na svou dceru, která celý obřad prospala v maminčině náručí. Hostina se odbyla v předsálí kostela, podávaly se jednohubky a krabicové víno, které zajistili rodiče nevěsty, a hudbu obstaral Jukebox od rodičů ženicha. Během hostiny, když si Shelley odskočila nakojit Bianku, ji Jamie zatáhl do skladiště. „To je pro tebe,“ řekl a podával jí malou černou krabičku. Uvnitř byl zlatý snubní prsten. Sarah na něj tupě zírala. Jamie ho vyndal z krabičky, zvedl Sářinu pravou ruku a prstýnek jí navlékl. „Vypadá překrásně.“

„Dostal jsi dva za cenu jednoho, nebo co?“ zeptala se a hned ji to

mrzelo. Přejela po prstýnku prstem. „Za co to je?“

„Chtěl jsem tím říct, že to, že jsem ženatý, nemění nic na tom, co

cítím k tobě.“

Sarah myslela, že se zadusí. „To já vím. Nemusíš mi kvůli tomu

dávat snubní prsten. Ještě si toho někdo všimne.“

lamie jí políbil ruku. „Nikdo si toho nevšimne, když je na pravé

ruce. A stejně to není snubní prsten, je to…“ Usmál se a znovu jí prsteníček políbil. „Není tam nic vyrytého, Sáro. Je jako to, co je mezi námi. Krásné a silné a bezejmenné.“

Sarah málem vyzvracela těch šest skleniček moselského, které vypila. Jamie dokázal být taková nepříjemná měkota. Ale i když se jí z jeho sentimentality dělalo zle, jeho pohled ji rozesmutňoval a nedokázala být krutá ani sarkastická.

„Pojď ke mně.“ Chytila ho kolem pasu a přitáhla k sobě. „ Už jsem ti říkala, jak ti to v tom obleku sluší?“ Políbila ho na krk hned nad límeček.

„Sáro, ne. Musím se vrátit…“

„Hned.“ Sarah mu rozepnula kalhoty. „Já tě chci.“

„Jak sakra můžeš být tak strašně necitlivá. Nemůžu to dělat na, ó,

ne, Sáro, ne.“

„Ššššš.“ Začala ho uspokojovat rukama, zatímco on ji líbal na krk a vyhrnoval sukni. Z druhé strany dveří sem doléhalo Only You a klapot vysokých podpatků na dlaždičkách a směs hlasů čtyřiceti lidí vedoucích dvacet různých konverzací. „Sáro, tohle je opravdu špatné,“ říkal Jamie do jejího ucha, když jí posouval kalhotky na stranu a pronikal do ní. Upadla na krabici s rolemi toaletního papíru, takže se od sebe na chvíli oddělili. Pak se jí zase zmocnil a dělal jí to tak, jak byli, oba úplně oblečení, oba se zlatými prstýnky na rukou, oba se hryzající do rtů, aby zastavili výkřiky. Začala hrát rychlejší písnička a hluk zesílil, jak vysoké podpatky a těžké kožené společenské boty zaplavily parket a několik ovíněných hostů se snažilo zpívat s jukeboxem. Neodvětraná komora páchla po dezinfekci. Sářin zrak, už tak trochu roztřesený vínem, se začal rozmazávat. Zavřela oči, ale pak jí zase připadalo, že padá, takže je otevřela. Jamieho obličej byl zrudlý, ze spánků mu odkapával pot na její šaty. Usmál se nebo spíš zašklebil a horkou, mokrou rukou se dotknul jejího obličeje. Cítila jeho studený prsten na tváři a prudce skousla, tvrdě, aby nezakvílela, jak jejím tělem projel orgasmus. První odešel on, poté co zkontrolovala, že na sobě nemá žádné otisky rtěnky, mokré skvrny nebo jiné výmluvné stopy. Sedla si na jednu z krabic a olizovala krev z vnitřního rtu. Byla otřesená tak jako hodně dlouho ne. Ovládl ji neznámý pocit, cosi pravdivého a jasného a hlubokého. Nebyla to láska, ale bylo jí to zatraceně blízko. Něco, co když byla dostatečně tma a člověk se díval úkosem z profilu, vypadalo trochu jako láska. Cítila to a bylo jí jasné, že má problém.

Sex pro potěšení byla náročná a nebezpečná hra. Obzvlášť pro ženy, jejichž těla byla stvořena, aby zrazovala a utíkala, se k citovým vazbám. Sarah věděla přesně, jak to funguje: nejdřív vzedmutá vlna adrenalinu a testosteronu, která vyvolala touhu, potom jemný hukot dopaminu, který spolehlivě nakopl tak jako cigareta, a nakonec ten úžasný serotonin. A nakonec, když se dostala do toho úchvatného

přirozeného rauše, převzal otěže primitivní, tři miliardy let starý pud, a udělal z ní sací, pářící stroj.

Sarah měla kocovinu, která jí až do čtyř odpoledne znemožňovala

vstát, takže do hospody na oslavu Jamieových narozenin dorazila

pozdě. Než stihla na zahrádku přijít, stačili se už Mike a Jamie přiopít. Na stole se vršily prázdné sklenice a plné popelníky. Jamie vypadal příšerně, což mu také Sarah řekla. „Zkus si spát půl hodiny denně a pak si povíme, kdo jak vypadá. Měla bys slyšet, jak moje mimino dokáže řvát. Dneska si ji díkybohu vzala na den máma. Shell i já jsme úplně vyčerpaní.“ „Chudáčku.“ Sarah ho políbila na čelo a potlačila nutkání pokračovat níž a políbit jej na rty. Narovnala se a poplácala ho po rameni. „Až budeš potřebovat vypnout, můžeš kdykoliv přijít ke mně.“ „Neee, to nedělej, chlape,“ řekl Mike. „Kdykoliv jsem strávil noc u Sáry, nespal jsem ani trochu.“ Popadl Sáru kolem pasu a posadil si ji na klín. Odstrčila mu obě ruce a přesedla si na židli vedle.

„Co je? Holky jsou pro víno na baru, klídek.“ Jamie si odkašlal: „Jo, ale já jsem tady.“

„Ty víš, že já a Sarah ze sebe nemůžeme spustit ruce.“ Mike po ní vyjel, vzal její obličej do dlaní a políbil ji na ústa.

„Proboha, vy dva potřebujete chvilku soukromí.“ Jamie se zvedl.

„Něco k pití?“

Sarah a Mike si u něj objednali a jen odešel, Sarah plácla Mika

přes ruku, která se plazila vzhůru po jejím stehně. „Co je to s tebou?

Jsi najednou zase svobodný a zapomněl jsi mi to říct?“

„Byl to jen Jamie.“

„A kdokoliv jiný, kdo se rozhodne přijít do téhle veřejné nálevny v nejrušnější den celého týdne. Někdy jsi tak zabedněnej.“

Mike vrátil ruku na její stehno. „Je to už taková doba, Sáro. Asi brzo exploduju.“

„Spíš vůbec někdy s Jess?“

„Málokdy. A navíc to není totéž. Nedělá všechno to co ty, neví, co

se mi líbí.“

Sarah zvedla oči v sloup. „Tak proč jí to neřekneš? Nebo to, mám udělat já? Popovídáme si hezky spolu jako dvě holky a já jí při tom poradím, jak ti ho vzít do pusy tak, abys pak neobtěžoval na veřejnosti její kamarádky.“

„Co to s tebou sakra je?“

Sarah mu neodpověděla. Zrovna si uvědomila, že Mike a Jamie teď představují celý její intimní život. S někým jiným si to naposled rozdala o narozeninách, skoro před čtyřmi měsíci. A Mika už přes měsíc neviděla, z čehož vyplývalo, že za celou tu dobu měla sex jen s Jamiem. Jak se ksakru tohle mohlo stát?

„Je to kvůli tomu, že se budu ženit?“ Mikův tón byl tak blahosklonný, že měla Sarah sto chutí ho praštit. „Moc dobře víš, že to mi je úplně jedno.“ „Dobře, ale…“ Mike pohladil vnitřní stranu jejího stehna. „Je to jen za pár měsíců. Nezačínáš malinko vysilovat? Nežárlíš třeba trochu?“ „Ne.“

„Tak co je? Máš snad přítele nebo co?“

„Ne.“

„Tak proč jsi tedy tak chladná?“

„Nejsem. Jen mám teď hodně práce. Když budu mít tenhle týden

čas, sejdeme se a rozdáme si to, jo?“

„Ježíši, ty jsi tak zasra…“

„Pití. Díkybohu!“ Sarah se k Mikovi otočila zády a pomáhala Jamiemu se sklenicemi. Potom dvěma velkými loky vypila jak svůj, tak Mikův drink. „Jejda!“ řekla Mikovi, „asi budeš muset jít koupit další.“

„Mrcho zatracená,“ řekl, ale zvedl se a zamířil k baru.

„Co to mělo znamenat?“ zeptal se Jamie.

„Je naštvanej, protože jsme to teď nějakou dobu nedělali.“

„Aha,“ usrkl si Jamie piva. „Hm a jak je to dlouho, co jste…“

Sarah se na něj podívala; upřeně zíral do stolu. Dělalo jí starosti,

jak vypadal utahaně a jak stresující byl teď jeho život. Chtěla ho

políbit, pořádně, na rty, ale spokojila se s dalším poplácáním po

rameni. „Dost dlouho na to, aby mě podezříval, že utajuju kluka,

přítele.“

Jamie se na ni podíval s úzkostlivým úsměvem. „A utajuješ?“

„No, ty jsi kluk. A jsi můj přítel.“

„Ano, to ano. Ale to není totéž jako kluk, přítel, partner.“

„S výjimkou toho, když je.“ Ta slova překvapila i Sáru samotnou,

stejně jako knedlík, který se jí udělal v krku.

„Ó.“ Usmál se, zčervenal, podíval se jí přes rameno, pak zpátky

do očí, znovu se usmál a zamračil. „Jsem tvůj přítel?“

„Ne. To tedy vůbec. Nevím, jak jsi na to přišel.“

„Sáro!“ plácl ji Jamie do paže. Sarah ho taky plácla a všimla si,

že se k ní naklání. To se jí líbilo, i to, že neztrácel čas a opřel se jí o ruku, ale nakonec se odtáhl a odhrnul pramen vlasů z jejího obličeje. „Nechápu, co chceš říct.“

„Já taky ne.“

„Ale líbí se mi to.“

„Mně taky.“ Knedlík v krku se ještě zvětšil. Přála si, aby se co nejdřív vrátil Mike a přinesl jí drink, ale zároveň si přála, aby zůstal daleko, protože… Panebože, je vymalováno!

Chtěla, aby Mike zůstal daleko, protože chtěla být s Jamiem sama! Celá měkla, a aniž si to přála, stávala se monogamní, kvůli Jamiemu. Po devíti letech téměř každodenního kontaktu chtěla víc. „Jsem nametená,“ řekla.

„Nejsi.“

„Ale ano, jsem. Neměl bys mě vůbec poslouchat, když jsem,

takhle nalitá.“

„Beztak nikdy neposlouchám nic, co říkáš. Jen tě zneužívám k

sexu.“

Sarah byla tak uhranutá jeho úsměvem, že jej popadla za límec,

přitáhla si ho a políbila.

„Sáro!“ odtáhl se, ohlédl, podíval se přes Sářino rameno a pak

zpátky jí do očí. „Nenadávala jsi právě teď Mikovi za to samé?“

„Jo. Sakra. Jo, nadávala. Promiň. Nevím, co to se mnou je.“

Několik vteřin si ji prohlížel. Ten jeho šilhavý pohled jen

zdůrazňoval pytle pod očima. Vypadal tak na třicet. „Něco se

změnilo, viď? Mezi námi?“

„Nevím. Já… Ano, asi ano. Možná. Cítím…“ Sarah si všimla Mika, vracejícího se s pitím. Povzdychla si a naklonila se blíž.

„Dokončíme to později. Slibuju.“

Mike se posadil vedle Sáry, postavil před ni tác se čtyřmi

sklenicemi bourbonu a hned jí zajel rukou pod sukni. „Kopni to do sebe.“ Sarah pila a vykládala Jamiemu cosi nepodstatného a nechala Mika rejdit ve svých kalhotkách. Vzpomněla si, že se jí takové věci dřív líbily, ale nějak si nemohla vybavit proč. Mikův prst byl drsný a neodbytný, vůbec ho nezajímalo, že není vzrušená nebo to, že hned vedle ní sedí Jamie. Přemýšlela, jak to asi Jamie bere, když ví, že ukazováček jeho přítele právě přejíždí po jejím mase, a uvažovala, jestli ví, že ona by to chtěla zastavit, ale nějak na to nemá energii. Po nějaké době se k nim připojily Shelley a Jess. Sarah byla ráda, protože to znamenalo, že Mike odstranil svůj prst z jejího těla. Shelley začala mluvit o problémech s kojením. Sáře ta debata o rozpraskaných bradavkách a zanícených mléčných žlázách přišla nechutná, ale Jamie se natáhl přes stůl, pohladil Shelley po paži a řekl: „Vedeš si skvěle, Shell,“ a Shelley se usmála, naklonila se a políbila ho. Po francouzsku. Sarah si nemohla nevšimnout, jak obrovská prsa Shelley měla a jak jí to teď, když shodila poslední těhotenská kila, slušelo. Sarah si připadala jako zkažená holka z filmu pro náctileté v osmdesátých letech. Holka s natupírovanou hlavou a těsnou minisukní, která svede přítele hodné holky, ale nakonec ho ztratí, protože je příliš povrchní a laciná, než aby mohla soutěžit se sladkou dívkou s dobrým vychováním a čerstvě vydrhnutým tělíčkem. Zatahala Jamieho za paži a podívala se mu do očí. „Zahrajem si na automatech?“

Přikývl, dlouze políbil Shelley a následoval Sáru do lokálu. Jakmile byli uvnitř, popadla ho Sarah za ruku, táhla ho za hrací automaty až dozadu k baru. To byla nejklidnější část hospody, protože tu bylo chabé osvětlení a nebyly tu kulečníkové stoly ani automaty. Kromě pár osamělých pijanů a barmanky tu byli Sarah a Jamie sami. Sarah ho postrčila do rohového boxu co nejdál ode dveří a sedla si k němu.

„To je lepší, což?“

Pokrčil rameny. „Lepší na co?“

„Pro nás. Nikdo nás tu neuvidí.“

„Jo. Skvělé.“

Sáru zmrazil jeho tón. „Co se děje?“

Poklepával prsty o desku stolu a ani se na ni nepodíval.

„Jamie? Co je? Naštvala jsem tě něčím?“

Jamie si odfrkl. „Ty jsi neuvěřitelná.“

Sarah vůbec nevěděla, co se děje. Před půlhodinou se přiznávala

k záchvatu nebývalé a nevyžádané monogamie a on byl celý

rozněžnělý a přívětivý a roztomilý. Co ho zničehonic tak zchladilo?

Položila svou ruku na jeho a zastavila jeho iritující bubnování. „Napovíš mi?“

Znova si odfrkl, setřásl její ruku a svoje vrazil do kapes, „Panebože, zrovna jsem viděl, jak tě prstuje.“

„Aha, tohle.“

„Víš, jak se asi při tom cítím?“

Sarah mu položila hlavu na rameno. „Jo. Promiň.“

„Říkala jsi mi, že už s ním nespíš.“

„Ne, říkala jsem, že jsem s ním nespala v poslední době. Neřekla

jsem, že už to nikdy neudělám. A neřekla jsem, ho nenechám na sebe

sáhnout.“

Jamie si vzdychl. „Musíte to dělat přede mnou?“ „Musíte se Shelley svou vášeň předvádět přede mnou?“

„Ona je moje žena.“

„Hnusí se mi, jak je teď krásná a jak má obrovský prsa a že s

tebou každej den spí. Já s tebou nikdy nespím. A nikdy nezíráš na

moje kozy.“

„Jsi opilá.“

„To jsem ti říkala. Takže, necháš mě teď dát ti opravdickej

narozeninovej polibek, nebo co bude?“

Jeho rty byly tuhé, jeho objetí zdráhavé, ale Sarah vytrvala,

hladila ho po zátylku a okusovala mu ústa, dokud neucítila z jeho

strany odezvu. Líbal ji dlouze a hluboce a přestal, až když strčila

ruku za pásek jeho kalhot. „Zlobivá,“ řekl.

„Půjdeme ke mně?“

Povzdychl si: „Nemůžu. Bianca je doma s…“

„Dobře.“ Narovnala se.

„Nebuď taková.“

Sarah si zapálila. „Jaká?“

„Ty jsi ta, která se nechtěla vázat. Ty jsi trvala na tom, abych do

toho se Shelley šel.“ „Jo, já vím.“

„Ledaže… To mezi námi… možná bychom si to měli znovu

vyjasnit.“ „Což znamená?“

Jamie ji vzal za ruku a zvedl si ji k ústům. „Předtím jsi říkala, že

se věci mění. Myslím, že chceš něco víc, a vím, že já to chci.

Myslím, že bychom si o tom měli promluvit.“

Bylo to to, co si myslela i ona, víceméně. Jenomže jak ho slyšela

to vyslovit a viděla tu intenzitu v jeho očích, jako by vevnitř ztuhla.

Nikdy by to nemohla udělat.

„Myslím, že je to fajn tak, jak to je.“

Jamie pustil její ruku, stiskl pevně rty a přikývl. „Já ji opustím,

Sáro. Když se mnou budeš ty, nechám ji.“

„Ne.“

„Sáro, já…“

„Ne.“

Začaly se mu chvět rty. „Ale říkala jsi, že se věci mění. Říkala jsi,

že chceš, aby to bylo jinak.“

„Promiň, Jamie, ale nic takového jsem neříkala. Nic se nezměnilo. Špatně jsi mě pochopil.“ Znovu přikývl a podíval se jí zpříma do očí. Jeho oči jí připomínaly jednoho jednonohého bezdomovce, který před jejím steakhousem žebral o prachy na chlast. Kdyby se na ni takhle díval ještě další dvě sekundy, asi by couvla. Ale nedíval. „Omluv mě,“ řekl a soukal se kolem ní, přičemž se mu nohy zapletly do jejích a jeho rozkrok se jí otřel o obličej. „Musím odvézt Shelley. Bianca potřebuje nakojit.“

„O. k. Uvidíme se brzy?“

„Jo, třeba,“ řekl a zmizel. Sarah zamířila k hlavnímu baru. Zamýšlela se opít natolik, aby jí bylo jedno, co se právě stalo. Natolik, aby jí bylo jedno, koho si odvede do svého malého ubohého bytu. Natolik, aby zapomněla, jak je zoufalá.

Prostor okolo hráčských stolů byl tak narvaný, že musela držet cigaretu vysoko nad hlavou, aby někoho nepopálila. I tak to ale bylo docela nebezpečné, protože její natažená paže byla pořád ve výšce některých obličejů. Stálo to ale za to, směs potu, hluku a cigaretového dýmu ji uklidňovala. Připomínala jí, že je přece holka, co má ráda mačkanice a lepkavost cizích těl. Jamie by to tu nesnesl.

Dostal by astmatický záchvat.

„Vážně, Sáro,“ pronesl jí kdosi přímo do ucha, „je od tebe extrémně bezohledné kouřit v tomto prostoru bez vzduchu.“ Sarah znala ten hlas. Znala ho, protože jí zněl v hlavě po dlouhých osm let. Znala ho, protože to byl ten zatracený soundtrack jejího života. Znělo to jako krev valící se jí do uší. Ne, to byla skutečnost, krev se pěnila, pulz se zrychlil, srdce bilo o závod. Všechny ty zvuky byly skutečné a stejně tak i jeho hlas. Za tu vteřinu, kterou trvalo, než se otočila, se připravovala na ten psychický nápor toho, že ho uvidí. „Doprdele,“ řekla, zatímco její vnitřní orgány se roztěkaly a svaly měkly. Tady byl. Stál přímo před ní, dost blízko, aby se ho mohl dotknout. „Zatraceně.“ „Není třeba klít, Sáro. Proč si nedokouříš svou rakovinnou ruličku venku?“ ukázal hlavou k východu.

Sarah jen zírala. Jeho oči byly přesně takové, jak si je pamatovala: tak zelené, že nezasvěcení si mysleli, že má barevné kontaktní čočky, tak vědoucí, že si připadala odhalená, objevená, dočista nahá v každém smyslu slova. Jednou mu řekla tvoje oči jsou tak zelené a on jí na to odpověděl ne tak zelené jako tvoje srdce. „Dělej. Vypal to na mě.“ Zamířil ke dveřím a ona za ním, i když se necítila schopná vypálit cokoliv. Sotva dýchala.

Zastavil, když se dostali pod venkovní schody, a tak se Sarah

zastavila také. Snažila se vymyslet něco mimořádného, co by mohla říct, ale nemohla přijít vůbec na nic kromě toho, že když prve vyslovil její jméno, znělo jí to, jako by ho slyšela nahlas vůbec poprvé. Chtěla by se znovu vrátit do toho okamžiku a slyšet ho znovu říkat Vážně, Sáro. „No, podívejme na tebe.“ Zavrtěl hlavou, jako kdyby byl nějaký dlouho ztracený příbuzný, který ji neviděl od tří let. Povzdychl si, usmál se, projel si rukou vlasy. „Malá Sarah Clarková.“

„Pan Carr,“ řekla.

Zasmál se a odhalil řadu malých bílých zubů. „Jsme snad ve

škole?“

„Á. No jo,“ plácla se Sarah do čela. Cítila se na čtrnáct. „Jsem Daniel, prosím. A vlastně už taky ne pan, ale doktor.“ „Ó, jak působivé. Doktor Carr,“ škádlila ho Sarah, aby zakryla, že ve skutečnosti je jím opravdu ohromená. Ne tím titulem. Všechno na něm ji ohromovalo, jeho řeč a jeho vlasy, držení těla a oči a zuby a oblečení. Byl tak zatraceně úchvatný, že si Sarah lámala hlavu, proč by vůbec chtěl ztrácet čas s holkou, jako je ona. Proč tu vůbec vlastně byl? Četl jí myšlenky, jako to dělával vždycky. Řekl jí, že se asi před rokem přestěhoval zpátky do Sydney, že žije v Rosehillu a je ředitelem chlapecké školy v Parramattě.

„Sakra,“ řekla a oba se zasmáli. „Myslela jsem, že ředitelé jsou všichni staří a vrásčití.“

„To jsou.“

„Takže ty nemůžeš být ředitel. Jsi na to příliš krásný.“ Začervenal se a na zlomek vteřiny ho Sarah viděla takového, jaký býval: červený v obličeji, zpocený, utrápený. Sebe sama viděla pod ním.

„A ty… no, myslel jsem, že už nemůžeš být hezčí, ale…“ Dotkl

se její paže. „Jsi tu sama?“

„Co?“ Zírala na jeho ruku. Velkou a teplou a měkkou. Jeho nehty byly dokonale čisté a vypilované. Nebylo na ní ani trochu zbylé, zažrané špíny v pórech a prasklinkách tak jako na rukách většiny lidí tady okolo. Jak by asi chutnala jeho pleť? Jako sůl nebo křída, nebo snad krev? „Jsi tu sama?“

„Och. Ne, přišla jsem s…“ Sarah se nedokázala soustředit na nic kromě té ruky na její paži. Určitě by si měla něčeho všimnout nebo si na něco vzpomenout nebo něco říct. „S přítelem?“ Jeho prsty se zaťaly do jejích svalů. Přála si být tlustší, aby měl víc na co si sáhnout. Přála si být baculatější, aby toho mohl popadnout plnou hrst namísto malinkého štípnutí.

„S kamarády. Přišla jsem s kamarády.“

„Máš…“ Promnul si levé oko. Sarah chtěla jeho ruku odtrhnout a

ocucat mu jeden po druhém prsty. „Máš přítele?“

„Ne.“

„To je skvělé.“

„Jo, to je. Jak se má tvoje žena?“ „Rozvedli jsme se.“

„Ach.“ Ten obrovský balvan v jejím žaludku se začal drolit. Ani

si nevšimla, že tam je, dokud nepocítila tu úlevu z jeho rozpadu.

„Nevím, co říct. Řekla bych ti, jak jsem neuvěřitelně šťastná, ale asi

by to nebylo vhodné.“

„Ne,“ usmál se Daniel. „Je nádherné to slyšet.“

„Jsem neuvěřitelně šťastná, že jsi rozvedený. Že jsi rozvedený a

že jsi tady.“

„Ty jsi tedy vážně ráda, že mě vidíš?“ zeptal se a okolo očí a na

čele mu vyskočily vrásky. „Myslel jsem, že bys mě mohla

nenávidět.“

Položila mu dlaň na čelo, aby vyhladila ty vrásky. Nové vrásky.

Vrásky způsobené neznámými událostmi v době, kdy nebyli spolu.

„Nenáviděla jsem tě, že jsi mě opustil.“

Vzal její ruku a držel ji. Stiskl. A uvolnil. „Promiň. Myslel jsem,

že to bude… Je mi to líto, Sáro.“

„To je v pohodě,“ řekla Sarah a teď, když byl zpátky, tak i bylo. Podíval se na ni se rty rozevřenými a za jeho zuby vyčníval jazyk. „Máš tu nejkrásnější pleť, jakou jsem kdy viděl. Chtěl bych se jí pořád dotýkat.“

„A kdy ty ses ptal na povolení?“

Zavřel oči a pohladil ji po bicepsu. Když se na něj znovu podívala, měl oči zastřené. „Už jsem říkal, jak neuvěřitelně nádherná jsi?“

Přerušili je tři muži v bílém. Danielovi přátelé. Nebo kolegové.

Nebo něco. Sarah se nemohla soustředit na to, co říkal. Byl tak

úctyhodný a okouzlující, ale když si s těmi muži potřásal rukou,

vzpomněla si Sarah, že její první orgasmus byl pozorností té samé

ruky. Když slyšela jeho hlas, měla chuť zavřít oči a celá se svléknout.

Cítila závrať jako hrdinka z Mills and Boon, která omdlévá pokaždé,

když se přiblíží vypracovaný, pohledný hrdina. Veškerá krev jejího

těla se nahrnula do genitálií a její hlava tak zůstala naplněná jen

vzduchem.

Daniel zrovna řekl něco vtipného, Sarah to poznala, protože se ti muži smáli. Připadala si hloupě, že neslyšela, co říkal, protože si nepamatovala, že by býval zrovna vtipný. Vždycky byl příliš seriózní, než aby mohl být vtipný. Možná se ale změnil. Už je to osm let.

Muži poplácali Daniela po zádech, pokynuli Sáře a zmizeli tam, odkud přišli. Daniel se k ní otočil a začal vysvětlovat, kdo ti muži byli, co dělali a proč na ně musel být milý. Cosi.. o síti školních prefektů a zastaralém administrativním systému. Doprčic, říkala si Sarah. Kéž by takhle mluvil celou noc, celý týden, navěky. „Vůbec mě neposloucháš.“ „Poslouchám. Ale ne úplně chápu. Promiň.“ Vzal obě její ruce do svých. „To není tvoje chyba. Asi říkám nesmysly. Tolik let jsem na tebe každý den myslel a teď, když jsi tady přede mnou, tak nedokážu říct ani jednu větu tak, jak bych chtěl.“

Jeho ruce byly horké a hladké a ona je milovala. Pamatovala si,

jak ji vzrušovalo, když ho pozorovala při vyučování, jak rukama zdůrazňoval pointy, jak jimi vypichoval cosi do vzduchu nebo kreslil prsty malé kroužky. Líbilo se jí, že každý pozoroval jeho ruce a přitom jeho ruce znaly tajemství, která se skrývala pod jejími šaty. A Sarah zase znala jeho tajemství. Znala každou šlachu, každou pihu a

každý sval ukrytý pod jeho oblekem, ačkoliv tehdy to nebyly obleky, ale džíny a trička a černá kožená bunda, kterou občas Sáře půjčil při jízdě domů. Nedokázala se smířit s představou, že se možná s věkem změnil i jinak než jen stylem oblékání. Že měl možná na těle vrásky nebo stařecké skvrny, které nemohla vidět, nebo že jeho svaly povolily nebo naopak ztuhly. Nepřibral? Pod vším tím oblečením to bylo těžké rozpoznat, ačkoliv jeho pas vypadal trochu tlustší než ten, který byla zvyklá objímat. Mohl by mít možná i novou jizvu, stejně jako ji ona má na zádech. Měla chuť si na něj posvítit a ochutnat, dotknout a zeštípat každičkou část jeho těla.

„Už zase mě nevnímáš,“ řekl a stiskl jí ruku silněji, než bylo

nutné k upoutání pozornosti. Bože, tohle si taky pamatovala. To

násilí z těchto rukou. Sklon používat víc síly tam, kde by stačilo míň. Ta ležérní krutost, s níž štípal, bodal nebo škrábal. To potěšení, které mu dělalo ji přivádět k pláči nebo prosit. Vzpomněla si, že když se viděli naposledy, málem ji zabil. Zapomněla už, jak zdůvodnila rodičům stav, v jakém přišla domů, pamatovala si ale svůj žal, když vybledla poslední modřina a její tělo se zotavilo zpět do stavu, kdy nebývalo milováno.

„Sáro?“ stiskl jí ruku tak, že sebou trhla. „Znervózňuješ mě. Řekni něco.“

„Drtíš mi ruce.‘

„Oh,“ pustil její ruce, zase je rychle uchopil a pohladil ji po

kloubech. „Zapomněl jsem, jak drobné máš kosti. Budu muset dávat

pozor, abych tě nepolámal.“

Zatraceně příliš pozdě, pomyslela si Sarah. „Hodíš mě domů?“

zeptala se.

Daniel ji odvedl na parkoviště. „Snažím se tě najít od té doby, co jsem se vrátil do Sydney.“ Odemkl stříbrné BMW a pomohl jí na sedadlo spolujezdce. „Z domova ses odstěhovala.“

„Ano.“

„A nejsi v telefonním seznamu.“

„Ty taky ne.“

Usmál se. „Ředitel školy je ideálním terčem pro rozjívené

telefonáty. Jak se vymlouváš ty?“ „Mám ráda soukromí.“

„Aha,“ řekl Daniel. „To proto jsi taková zamlklá?“ „To není zamlklost, to ten šok. A trocha hrůzy.“ Nepromluvil, dokud nevyjeli. „Děsím tě?“

Sarah se k němu otočila, aby mohla odpovědět, a zase se přistihla při snění. Proč z něj nemohla odtrhnout pohled? Nebyl ani moc pohledný, aspoň pokud pohledný znamenalo ty temné, hloubavé týpky z telenovel, s nateklými rty a zamračenýma očima. Když ho poprvé viděla, připadal jí jak Billy Idol, protože měl blonďaté rozčepýřené vlasy a černou koženou bundu. Takový byl první dojem, ale když ho pak poznala blíž, zjistila, že nevypadá ani trochu jako Billy Idol. Nepodobal se vůbec nikomu. Všichni si ale mysleli, že ano, protože měl obličej a tělo a způsob pohybu, který lidem připomínal filmové hvězdy a rockové zpěváky.

„Bože, ty jsi vyděšená k mlčení.“

„Tak něco. Jakmile se my dva dáme dohromady, začnu šílet.

Propadám přeludům. Nepoznávám sama sebe. A to mě děsí.“

„Víš, co děsí mě?“ Letmo se na ni podíval a pak opět hleděl na

silnici. „Že bych se až do smrti cítil tak mizerně jako těch posledních osm let. Že bych žil až do smrti bez ženy, kterou miluji.“ „Oh.“

Všechno, co si kdy přála, bylo, aby se k ní pan Carr vrátil a

vyznal se ze svého zoufalství, když je bez ní, a z touhy být už jen s

ní, navěky. Aby on a jedině on vyslovil ta slova, která jí řeklo už tolik mužů, na nichž jí nezáleželo. A všechno, na co se teď zmohla, bylo oh.

Zeptal se, kde bydlí, zavezl ji domů, doprovodil ke dveřím a

odmítl pozvání jít dál. Nepolíbil ji, ale dlouho nechal svou dlaň

přitisknutou na její tváři.

„Chci si s tebou zítra večer vyrazit.“

„Jsem v práci.“

Daniel odtáhl ruku a řekl: „Vyzvednu tě v sedm.“

„Já vážně musím…“

Odcházel. „V sedm,“ zavolal ještě přes rameno.

Osm let žila Sarah v prázdnotě, se kterou nešlo nic dělat.

Nepomáhali muži, ani chlast, ani drogy, ani znalosti, ani naděje. Žila

v ní tak dlouho, až se z ní stal povahový rys; byla to její prudkost, její tvrdost, schopnost být nablízku, a přesto tak vzdálená, vášnivá a klidná zároveň. Postavila svůj život okolo prázdné díry ve tvaru Daniela Carra, která byla středem světa. A jen tak, zničehonic, byla ta nicota zaplněna. Přeplněna. Přetékala. Teď se vytvořilo nové prázdno, tentokrát nikoliv uvnitř, ale okolo ní. Poprvé za dlouhé roky se cítila zranitelná. Její maličký byt byl najednou obrovský, rozskřípaná postel ohromná, její pohovka ji chtěla pohltit, když se na ni uchýlila. Nemohla najít žádnou útěchu, žádné bezpečí. Každičký prostor byl nekonečný, protože jej nevyplňoval on. Toužila, aby přišel a zvětšil ji. Doufala, že se tak brzy stane.

TŘETÍ ČÁST

Sarah zavolala do práce a oznámila, že je nemocná, a o půl sedmé už stepovala před domem. Ve tři čtvrtě přijel Daniel. Kromě společenských frází o jejím dni celou cestu mlčel. Nevadilo jí to, aspoň mohla meditovat o jeho stehnech. Věděla, že pod těmi stylovými plátěnými kalhotami se s každým zmáčknutím brzdy i plynu napínají a povolují jeho svaly. Věděla, že jemné světlé chloupky na jeho nohou směrem vzhůru řídnou a někde uprostřed vnitřní strany stehen mizí docela. Jeho kůže tam byla bledá a hladká jako dětský zadeček a na laskání jejího jazyka odpovídala husí kůží. Za těch deset minut, kterých trvalo dojet do Parramatty a najít parkovací místo, se Sarah stačila uvést do stavu němého vzrušení.

„Mexická je o. k.?“ zeptal se a položil jí ruku na bedra a vedl ji

uličkou vedle sebe.

„V pohodě,“ řekla, jako by na tom záleželo.

Restaurace byla potemnělá a poloprázdná. Sedli si do boxu v rohu, pod fotku čivavy v sombreru. Daniel objednal džbánek sangrie a panáka skotské a pak se se svraštělým čelem otočil k Sáře. „Celá ta barevná fasáda na tvém obličeji je kvůli mně?“

„Myslím, že je.“

„Bez toho vypadáš líp. Make-up nosí obyčejné holky, ty krásné ho nepotřebují.“ Sarah pokrčila rameny a zvedla jídelní lístek, ale jakmile si objednali, odešla na toalety a smyla si ze rtů všechnu rtěnku. Když se vrátila ke stolu, dotkl se prstem jejích rtů a usmál se. „Takže,“ řekla Sarah, když se pustili do jídla, „kde jsi byl celé ty roky?“

„Hm, to je složitá otázka. Stručná odpověď by byla, že jsem byl nahoře na severu.“ Usrknul si skotské. Byl nervózní, nebo k večeři vždycky popíjel skotskou s vodou? Sáru dráždilo, jak ho nezná.

„Proč mi nedáš tu dlouhou odpověď?“ Znovu se napil. „Dobrá. Přestěhoval jsem se do Brisbane, učil jsem angličtinu a moderní dějiny na zoufale podfinancované veřejné škole, dokončil dizertaci, doučoval děti imigrantů, vedl mužský modlitební sbor v tamním kostele, naučil se lyžovat, naučil se francouzsky, vzal rodinu do Severní Ameriky a západní Evropy, přihlížel, jak matka umírá na rakovinu prsu, přestěhoval se do Kempsey, založil nízkoprahové programy pro sociálně slabé děti, získal občanskou cenu, oslavil pětadvacáté výročí sňatku, začal běhat, naučil se vařit, rozvedl se, přestěhoval do Sydney, zajistil si místo na prestižním chlapeckém gymnáziu, hledal dívku, na kterou jsem posledních osm let myslel prakticky každý den, našel tu dívku, posadil se proti ní a pil skotskou. Konec příběhu.“

Sarah si uvědomila, že má zatajený dech. Zírala do stolu a

několik vteřin jej nabírala. Nemohla se přimět na něj podívat.

„Teď jsi na řadě ty,“ řekl.

Sarah se podívala do talíře. „Škola, číšničina, univerzita, nikde

jsem nebyla. Nuda.“

„Hmmm, ani zmínka o příteli. Za všechny ty roky že nebyly

žádné románky, žádné vztahy?“

„Nic, co by stálo za zmínku. Už mi to vystydlo.“ Odstrčila talíř a

rozhlížela se po popelníku.

„Tady nemůžeš kouřit, Sáro.“

„Vím. Kouřím snad?“

„Vidím, jak hledáš popelník a ošíváš se jako nějakej závislák.“

Sarah ztuhla a uvědomila se, že její ramena sebou skutečně vrtí.

„Líbí se mi způsob, jakým se pohybuješ. Myslím, že tě budu brát

už jen na místa, kde nebudeš moct kouřit, abych tě mohl pozorovat,

jak se kroutíš.“ Usmál se na ni a ona si musela položit ruce na

kolena, aby jimi přestala klepat nahoru a dolů. Naklonil se dopředu, s oběma rukama na stole. „Uvedl jsem tě do rozpaků.“

„Ne ne.“

Naklonil se blíž. „Jsi celá červená.“ Sarah si opřela tvář do dlaně, celá hořela. „Je tu horko.“ Ještě víc se naklonil, takže už skoro neseděl na židli, a vzal ji za bradu. „Teď máš v obličeji úplně stejnou barvu jako při orgasmu a i tvůj krk rudne úplně stejně.“ Sarah cítila, jak jí po spáncích stékají krůpějky potu. Snažila se přijít na něco duchaplného nebo kousavého, ale jediné, co ji napadalo, bylo nikdy nerudnu, ani v posteli, ani jinde. Ani tenkrát, když ve druháku na střední vyhrála přespolní běh, neměla obličej červený. Tenkrát Jamie říkal, že má obličej odkrvený, a říkal to i minulý týden, když se hodiny milovali v jejím dusném bytě za zavřenými okny. Sarah chtěla odtrhnout zrak od jeho tolik zelených očí, ale on držel její bradu pevně a vyškubnout se mu by vyžadovalo pohyb prudší, než jakého byla schopna. Cítila se ostatně neschopná čehokoliv. Seděla, tupě zírala do jeho očí a cítila, jak se teplo z konečků jeho prstů šíří do její brady, nahoru přes tváře a nos do čela a dolů přes krk a prsa. „Kde pracuješ?“ zeptal se Daniel, pustil její bradu a opřel se zpátky o opěradlo židle. „Western steakhouse. To je ta mastná žumpa na druhé straně řeky,“ řekla, jako kdyby tohle byla každodenní nezávazná konverzace.

„To zní opravdu atraktivně. Jak dlouho už tam jsi?“

„Od té doby, co jsem odešla z domova.“

„Což je?“

„Asi šest let.“

„To jsi ještě ani neměla vychozenou školu.“ Zamračil se na ni.

„Proč jsi odešla?“

Tuhle otázku Sarah nenáviděla i za normálních okolností a tohle

navíc normální okolnosti nebyly. Obvykle lhala, ale jemu nemohla.

Kdyby mu řekla pravdu, litoval by ji, a to by nesnesla. „Je to

nadlouho. Nechme to na jindy.“ Usmála se, jako by to byl nějaký

požitek, na který se má těšit.

Daniel přikývl, ale vypadal naštvaně. Aby odlehčila atmosféru,

zeptala se ho Sarah na kurz francouzštiny, který absolvoval. Ptala se

ho francouzsky a byla odměněna oslňujícím úsměvem. Byl z ní nadšen a ona v jeho nadšení zářila. Chtěla tu zářivou atmosféru zachovat, a tak mu začala vyprávět o tom, jak když opustil Sydney, začala se každý den po škole scházet s Alexem Knightem pod zástěrkou doučování francouzštiny. Půl noci pak musela zůstávat vzhůru a studovat, aby její výsledky odrážely hodiny strávené údajně na doučování, ve skutečnosti sexem. Několik vteřin na ni beze slova zíral. Když promluvil, byl jeho hlas velmi tichý. „To je ta nejodpornější věc, jakou jsem kdy slyšel.

Je mi z toho zle.“

„Cože? Proč?“ smála se. „Jako bys nevěděl, že teenageři tráví čas, kdy se oficiálně učí, milováním na zadních sedadlech aut.“

„To není… Ty jsi…“ Daniel si pohrabával prsty vlasy. „Alex

Knight byl předseda studentské samosprávy. Byl vedoucím skupiny křesťanské mládeže. Malé slizké hovno.“ Hltnul si skotské. „Uvědomovala sis, že to, co dělal, nebylo legální? Uvědomoval si to on?“

„To si děláš legraci?“

„Kdybych býval věděl, že student ze čtvrťáku to táhne s holkou

pod zákonem, tak bych…“

„Danieli!“ Sarah ho popadla za ruku a on přestal kázat, aby se na ni mohl podívat. „Alexovi bylo sedmnáct. Tobě?“

„To není…“ „Kolik ti bylo?“

„Třicet a něco.“

„Třicet osm. Z čehož vyplývá, že můj druhý milenec byl o

jednadvacet let mladší než ten první, neboli v mých očích úplné

dítě.“ Sarah mu zmáčkla ruku. „Vlastně byl nejmladší ze všech

chlapů, se kterými jsem spala poté, co jsi odešel.“

„Ze všech… Co jsi to řekla? Byli ještě další?“

„Samozřejmě.“

„Já… Sakra.“ Promnul si oči a natáhl vzduch do plic. „Kolik

dalších?“

Byl šílený žárlivostí. Měla z toho radost. „Netuším. Přestala jsem to počítat.“

„Ale…“

„Ale co, Danieli? Co se děje?“

„Bývala jsi taková šikovná. Chytrá.“ Zavřel oči.

„Vtipný je, že chlapi si nevšímají mozku, když máš krátkou sukni.“

„Zmlkni, Sáro.“

Daniel odmítl dezert a méně než hodinu poté, co přijeli, byli už zase v autě na cestě domů. Sarah se několikrát snažila něco říct, ale nikdy jí to nedovolil. Pokaždé když otevřela pusu, zvedl levou ruku z volantu a zastavil ji. „Ne,“ bylo jediné, co řekl. Když byli jedinou ulici od jejího bytu, zastavil na opuštěném parkovišti u basketbalového hřiště. „Dobrá, poslouchej.“ Vypnul motor a ve tmě se k ní otočil. „Jsem neuvěřitelně rozrušen tím, co jsi mi dneska řekla.“

„To vidím.“ Sarah si zapálila cigaretu.

„Musíš v mém autě kouřit?“ „Jestli se ti to nelíbí, můžeš mě hodit domů. Vlastně,“ Sarah stáhla okénko, cvrnkla cigaretu ven, zase jej zavřela a otočila se k němu, „mě tam stejně můžeš dovézt. Už mi to stačilo.“ „Řekni mi, jak se mám asi podle tebe cítit, Sáro. Všechny ty roky jsem věřil tomu, že jsi myslela vážně, když jsi mi říkala, že jsem jediný muž, kterého budeš kdy milovat. Přehlížel jsem fakt, že jsi po pozornosti toužící dítě, které vždycky říká a dělá to, co si myslíš, že mě potěší, bez ohledu na to, jestli to tak míníš nebo ne. Přehlížel jsem fakt, že jsi byla příliš naivní, abys vůbec mohla rozumět, co to znamená někoho milovat a…“ „Přestaň!“ Sarah bouchla pěstí do palubní desky. „To jsou kecy. Myslela jsem vážně každičké slovo, které jsem ti kdy řekla. Milovala jsem tě, Danieli. Milovala jsem tě tak zatraceně moc.“ „Kdybys mě milovala, nevběhla bys přímo do náruče tamtoho kluka.“

„Nemůžu uvěřit, že to říkáš.“ Sarah se k němu otočila čelem a stáhla nohy pod sebe. „Vzpomínáš, jak jsi mě škádlil a říkal mi, jak jsem nadržená, a já jsem to slovo nesnášela a stydlivě jsem ti říkala ‚ale ne, jen jsi mi chyběl‘ nebo něco takovýho.“ Všimla si, jak mu obličej přejel úsměv, a to jí dodalo odvahu aby po něm natáhla ruku a vzala ho za paži. „Bála jsem se, že se mnou něco není v pořádku. Že normální holky nevlhly tolik, aby se jim jejich milenci posmívali.

Bála jsem se, že připadám špinavá nebo nechutná, protože jsem po

tobě a po sexu vždycky tolik toužila. Ale když jsem se tě ptala, jestli je to špatně, citoval jsi mi Johna Wilmota a…“

„Kdybys milovala své potěšení míň, nebyla bys mi rovna.“

„Ano. A ty slova pro mě byly požehnáním. Vědět, že moje touha

není nic obludného, že kdokoliv si myslel, že bych neměla chtít tak

moc a tak často, mě nebyl hoden.“

„V té době jsem si neuvědomil, že tvá touha byla neurčitá.

Domníval jsem se, že ten nenasytný chtíč, který jsem tolik,

obdivoval, byl určený pouze mně.“

Sarah pevně stiskla rty. Ucítila pot a uvědomila si, že měla

orosený celý obličej. Když předtím odcházela z domova, klepala se v

chladném vzduchu a nadávala si, že si vzala v pozdním dubnu

takovou krátkou letní sukni. Ale teď se zalykala horkem. Vztek a

zmatek ji vždycky rozpalovaly.

„Danieli, prosím tě, nechápej mě špatně. Když ses mě poprvé dotkl, nastartoval jsi mě. Myslím to doslova. Ani jsem si neuvědomovala, že mám tělo, a najednou bum, moje tělo pořád křičelo, kypělo, bolelo, cukalo sebou. A ty jsi ho zkrotil. Ukázal jsi mi, co můžu dělat se vším tím žárem a touhou a jak zatraceně neuvěřitelně se můžu cítit.“ Jeho paže se pod její rukou otřásla. Stiskla ho pevněji. „Problém nastal, když jsi mě opustil, aniž jsi mě vypnul.“

„Panebože, Sáro,“ řekl hlasem třesoucím se stejně jako jeho paže, „to jsem nevěděl. Neuvědomoval jsem si, že bys… to jsem od tebe nečekal. Nikdy bych neodešel, kdybych… Panebože, nečekal jsem, že budeš taková.“

Sarah nahmatala automatickou řadicí páku a ujistila se, ze je v parkovací poloze, pak zatáhla ruční brzdu a klekla si vedle něj. Celý svět byl mokrý. Její laciné polyesterové šaty se jí přisály na záda a na prsa a pot jí stékal po nohách pod kolena. Vlasy se jí přilepily vzadu na krk a na čelo a na uši a na tváře. Obličej měla celý mokrý, zrovna tak i rty. Víc než všechno ostatní ale vnímala, vlhko mezi jejíma nohama. Pak cítila, jak mokré je jeho hrdlo a jak se otevírají jeho mokrá ústa a vtahují ji dovnitř. Ústa pana Carra. Rty pana Carra. Jeho jazyk a jeho zuby, ostré a zlé a mokré, mokré, mokré. Cítila krev a její tělo se vzedmulo rozpoznáním. Byl jediným mužem, který líbal bolestivě. Sarah si vzpomněla, kdy ji kousl poprvé. Bylo jí čtrnáct a on ji zrovna ve svém autě přiměl k tomu, aby se otočila. Připadalo jí to tak divné, nevidět jeho obličej, když byl v ní, a taky ten nový pocit, který přišel s novým úhlem, divný a příjemný. Za chvíli už lapala po dechu a když se udělal, kousl ji drsně do ramene.

„Chci jenom tebe,“ Sarah zalovila v jeho poklopci. „Vždycky

jsem chtěla tebe. Přála bych si, abych nikdy…“ Daniel ji kousl do tváře. „Vlez si dozadu,“ řekl jí, ale nečekal, až poslechne. Zvedl ji za boky a napůl ji strčil, napůl hodil na zadní sedadlo. Přimáčkl ji na břicho a sukni jí vyhrnul přes boky. Sarah se natáhla dozadu, aby se jej dotkla, ale chytil ji za zápěstí a pevně je držel u sebe. Potom jí řekl, že je nemožná, a zabořil své zuby hluboko do jejího pravého stehna. Sarah vykřikla bolestí i touhou. Daniel ji kousal znovu a zas a pořád. Nesundal jí spodní prádlo, nenechal ji otočit se na záda, nedovolil jí ho políbit nebo se jej dotknout. Pořád dokola ji kousal a kousal, až brečela tolik, že se bála, že zadusí vlastními slzami.

A pak najednou zničehonic přestal, přelezl na přední sedadlo a odvezl ji domů. Pozvala ho, prosila ho, aby šel k ní. Když odmítl, ještě trochu plakala a zeptala se, jestli by místo toho tedy mohla jít ona k němu. Nebo nemohli by třeba zůstat venku? Nemohli by prosím…?

„Potřebuju být sám, Sáro. Dnešek se nepovedl. Vůbec ne podle mých představ.“ „Danieli, prosím, prosím, nenechávej mě takhle. Jsem tak zmatená a…“

Daniel vystoupil z auta, obešel ho k jejím dveřím, otevřel je, vzal ji za ruku a vytáhl ji ven. Sarah se k němu přilepila a pokoušela se ho políbit, ale podařilo se jí jen olíznout jeho nehybnou bradu. Odstrčil ji, dost silně na to, aby couvla o čtyři pět kroků. Než znovu získala rovnováhu, nasedal do auta.

Pak odjel a nechal třesoucí se a krvácející Sáru stát uprostřed ulice. Přesně tak, jak ji nechal před všemi těmi lety.

Jamie věděl, že okolo Sáry musí našlapovat po špičkách. Přede dvěma dny mu málem řekla, že ho miluje, a on z toho byl tak rozradostněný, že na ni příliš tlačil, a ona se toho za lekla a couvla. Musí pamatovat, že Sarah se nikdy nechtěla vázat, že měla děs ze ztráty své těžko nabyté nezávislosti a že lepší muži než on už ztroskotali ve snaze ji získat. Jamie na ni cekal takovou dobu a teď, když už ji skoro měl, bylo zásadní, aby krotil svou radost a nechal ji mít v rukou otěže. Rozhodl se, že ji nechá několik dní být, aby si nemyslela, že se na ni začíná příliš lepit. Správnost tohoto zdrženlivého přístupu se ukázala hned druhý den, kdy mu zavolala do kanceláře a prosila ho, aby přišel. Mrzí mě ta hádka, řekla, potřebuju tě hned teď. Podařilo se mu vymazat úsměv z tváře na dostatečně dlouhou dobu, aby přesvědčil svého šéfa, že má migrénu a musí domů. Jakmile Sarah otevřela dveře, bylo mu jasné, že se jí stalo něco hodně zlého. Věděl to, protože měla červený obličej a Sarah nikdy nemívala červený obličej. Říkala, že to je možná proto, že je takové horko.

„Není horko, Sáro,“ sáhnul jí Jamie na čelo. Hořela. „Něco na

tebe leze. Cítíš se dobře?“

„Je mi dobře. Proč jsi mě ještě nepolíbil?“

Když ji líbal, bylo Jamiemu taky horko. Sundal si nejprve svoji

košili a pak i její. Břicho i záda měla stejně horké jako čelo. „Jak to, že nejsi ve škole? Ty jsi nemocná, že jo?“ zeptal se, ale jediná

odpověď, kterou dostal, byl její jazyk v uchu. Při přesunu do ložnice

si rozepnul džíny, sundal jí podprsenku, a zatímco jí líbal prsa,

odkopl kalhoty. Položil ji na postel a zatahal za pás jejích tepláků. „Počkej.“ Posadila se. „Zhasni.“ „Cože? Proč?“ Bylo pro něj těžké dostat se mentálně do stavu, aby mohl fungovat se Sárou. Nejdřív musel zapomenout, že je pravděpodobně ten nejhorší milenec, jakého kdy měla, a pak musel zapomenout, že má ženu a dceru. Tohoto stavu absolutního popření mohl dosáhnout jedině úplným ponořením do toho, jak se cítí, jak voní a jak vypadá Sarah. Soustředěním na její fyzickou přítomnost dosahoval takového vzrušení, že ho nemohl zastavit ani strach ze selhání, a obrovský pocit viny. A teď tu byl, tvrdý jako skála a připravený to rozjet, a ona to najednou přeruší.

„Jen bych se cítila lépe, kdyby bylo zhasnuto,“ řekla.

Zněla jako Shelley. To nebylo dobré. Když bude myslet na

Shelley, nebude to moct udělat. Bude muset rychle pokračovat,

protože jinak ho přemůže pocit viny a nedostanou se vůbec nikam.

Když dělal ty dva kroky k vypínači, přesvědčoval Jamie sám sebe, že

hned, jak se vrátí do postele, dostane se zase snadno zpátky do

nálady. Navíc tam stejně pořád bude dost světla, aby ji viděl, protože

sem zvenku pronikalo slunce oknem vedle postele. Ale hned jak

zhasl, zatáhla Sarah závěsy. Udělala se taková tma, že sotva

rozeznával její siluetu na posteli.

„Proč se na tebe nemůžu dívat?“ Slepě tápal a nahmatal boky pořád zahalené v huňaté látce. „Ššššš. Dovysvleč mě,“ řekla Sarah a přitáhla ho k sobě. Jamie se nebál ničeho. I když neviděl, bylo jasné, s kým se miluje. Sarah byla jedinečná ve všem, ale obzvlášť v tom, jaké v něm vyvolávala pocity. Tam venku si Jamie připadal nepatřičně. Byl moc malý, moc hubený, moc úzkostlivý, moc pasivní. Měl hrůzu z toho, že někdo vyhmátne, že je příliš z slabý a váhavý, než aby mohl být manžel a otec, neustále si byl jistý, že by klopýtl a sám sebe odhalil jako podvodníka. Ale když se miloval se Sárou, měl pocit, že vše je tak, jak má být. Nic nebylo křečovitého nebo násilného nebo děsivého. Byli jen Sarah a Jamie, a to bylo snadné, dokonalé a správné. „Sáro?“ řekl potom, když ležela s hlavou na jeho hrudi. „Řekla bys mi, kdyby se něco dělo, že jo?“

„Hm.“

„To má být ano?“

Sarah cosi zamumlala do jeho prsou. „Nerozumím ti.“

Povzdychla si a zdvihla hlavu natolik, aby ho mohla políbit na

bradu. „Nemohla by dáma dostat pár minut klidu, aby si užila

doznívání toho smrtícího orgasmu?“

Jamie věděl, že se něčemu vyhýbá, ale stejně se nemohl neusmát. Shelley neměla z pohlavního styku orgasmus vůbec a tady je najednou Sarah. Dal jí tu požadovanou chvíli ticha a pak to zkusil znovu: „Zůstala jsi v té hospodě až do kuropění?“ „Ne, odešla jsem chvíli po tobě.“

„Doufám, že jsi nešla sama.“

„Neboj, mami.“ Přejela mu prstem po tváři a sledovala průběh lícní kosti a hřebene nosu. „Měla jsem odvoz.“

„Muže?“ „Ano.“

„Byl to Mike? Protože jsi říkala, že už se s ním nebudeš vídat.“

Ovál ho studený vzduch, jak si sedla. „Nezačínej s tím, prosím.“

Jamie se posadil čelem k ní, i když byla taková tma, že jí neviděl

do obličeje. „S ničím nezačínám, Sáro. Jen se snažím s tebou mluvit

a ty jsi celá tajemná.“

„Tohle nemůžeme dělat, Jamie. Jestli se chceš chovat jako debil,

tak radši běž.“

Najednou si Jamie uvědomil, že se hádají. Nevšiml si, že se to

blíží, a najednou prásk, byl přímo uprostřed hádky se Sárou. Natáhl

se po její ruce. „Vždycky jsi mi říkala všechno, a teď se držíš zpátky.

Připadá mi, že tě ztrácím.“

Sarah ruku odtáhla. „Nevěděla jsem, že jsi mě získal.“

„Víš, co tím myslím.“

„Ne, nevím.“

Jamie strnul nad chladem v jejím hlase. Bezpochyby ji ztrácel, a

cokoliv řekl, situaci ještě zhoršovalo. Musel vycouvat hodně daleko,

než se od něj odvrátí úplně.

„Zapomeň na to, Sáro. Promiň. Dáme si něco k jídlu?“

„To by bylo fajn,“ řekla o něco smířlivěji.

Krize zažehnána. Jamie se zvedl a rozsvítil. Začal se oblékat a

měl plnou hlavu toho, jak bylo bolestné, když se na něj zlobila, a jak

si bude muset dávat mnohem větší pozor na to, co říká.

„Půjdeme do hospody nebo…“ Jamie vzhlédl od knoflíků na

košili a zahlédl Sáru. Kdyby se byl podíval o vteřin později, měla by

už tepláky natažené, ale v té chvíli byl ohnutá dopředu, se zadkem ve

vzduchu a kalhotami okolo lýtek. Jamie zíral. Od podkolenních

jamek až nahoru místo, kde se stehna spojovala s půlkami hýždí, byla celá fialová. Sarah chvíli hleděla do země, pak se pomalu narovnala a otočila se zády ke stěně. I když už zadní strany jejích stehen neviděl, nemohl odtrhnout pohled od místa, kde ještě před chvílí byly. „Přestaň civět!“ Sarah si natáhla kalhoty, znovu se předklonila, vzala si podprsenku a pak i tričko. Jamie pořád nemohl přestat koukat do míst, kdy byly ty zmlácené kusy masa. Není divu, že byla rozčilená a nepozorná. Ale proč mu to neřekla? Jak si mohla něco takového nechávat pro sebe? Představa, že pod ním ležela a předstírala, že se baví, když celý ten zážitek pro ni musel být tak bolestivý, byla děsivá. „Co se stalo?“ dokázal ze sebe vysoukat, když seděla na kraji postele a navlékala si ponožky.

„Nic, kvůli čemu by ses měl znepokojovat.“

Nic, kvůli čemu by se… Opravdu zrovna řekla, že to nebylo nic,

kvůli čemu by se měl znepokojovat? Požádal ji, ať mu to zopakuje. A

opravdu, opravdu říkala nic, kvůli čemu by ses měl znepokojovat.

Začal brečet. „Že tě někdo mlátí a znásilňuje, má být něco, kvůli

čemu se nemusím znepokojovat?“

„Ježíši,“ zvedla se Sarah a objala ho. „Ale ne,“ řekla a stáhla ho

na postel. „Ne, Jamie. Nemůžu uvěřit, že sis něco takového myslel.

Nikdo mě… nebylo to nic takového. Panebože. Promiň, že jsem tě

vyděsila, nechtěla jsem…“ Políbila ho na tvář. „To je přesně to, proč

jsem nechtěla, abys to viděl. Vždycky hned myslíš na nejhorší.“

Jamie pocítil vlnu úlevy. A hned potom znechucení. „Ty jsi

nechala někoho, aby ti to udělal?“

„Vypadá to horší, než to je.“ Sarah se dívala na ruce. „Jsou to jen

cucfleky. Víš, že se mi hned dělají modřiny.“

Jen cucfleky. Snadné modřiny. Neznepokojovat se. Jak utěšující.

Sarah někoho nechala kousat své nohy dost silně a dost dlouho na to,

aby způsobil kobercové modřiny. Jakej úchylák tohle holce udělá, ať

už s povolením, nebo bez? „Byl to Mike?“

Sarah zavrtěla hlavou. Měla tak pevně stisknuté rty, že jí zbělely. Bílé rty v rudém obličeji. Měla převrácené barvy jako na negativu.

„Musím vědět, kdo ti to udělal.“ Sarah zeširoka otevřela pusu, a jak roztáhla rty do O, nahrnula se jí do nich zpátky krev. „ Nemusíš vědět nic. Cením si, že jsi měl starost, ale teď, když jsem ti řekla, že se není čeho bát, měl bys to pustit z hlavy.“

Jamie se snažil pustit to z hlavy. Vydržel osm vteřin. „Je to teda něco, co se ti líbí? Být při sexu bita?“ Sarah odešla z místnosti. Jamie se několikrát praštil do čela a pak šel za ní. Seděla u kuchyňského stolu, kouřila a předstírala, že si čte. „Ptal jsem se jen proto, že jsem si říkal, že bys třeba příště, až to budeme dělat, mohla chtít, abych tě přitom plácal nebo něco. Jen si myslím, že tě asi neuspokojuju, když se pořád snažím být něžný a myslím na tvoje potěšení, zatímco ty toužíš po pořádném mlácení…“ Jamie se nenáviděl. Zněl jako hysterická ženská. Pohled na její fialová stehna spustil nějaký spínač v jeho mozku a on teď nevěděl, jak ho zase vypnout.

Ani nevzhlédla od knížky. „Naše sexuální styky jsou pro mě zcela

uspokojivé, Jamie.“

Styky? Z jejích úst to znělo jako náhoda. Jako by se srazili, když

zrovna náhodou byli nazí, a když už tam tak byli, tak si dali sex. Tohle to tedy pro ni znamenalo? Byl jenom další penis k jejímu uspokojení? A jestli právě tohle byl Jamie, co potom byl ten druhý muž? Byla ta činnost, která vyvrcholila v jejích modřinách, jen další styk?

„Doufám, že jste aspoň použili kondom. Chlap, kterej tohle udělá holce, je pravděpodobně…“

„Ne, bez kondomu.“ Sarah vzhlédla, a než se vrátila ke své knížce, usmála se.

Jamie k ní přistoupil a vytrhl jí knížku z rukou. Sarah třikrát mrkla a pak se její obličej vrátil zpátky k původním nezúčastněnému výrazu.

„Vy jste nepoužili kondom?“

„Nebyl třeba. Nic jsme spolu neměli.“

„Tak co jste teda dělali?“

Sarah si vzala knížku zpátky, otevřela ji, vložila dovnitř záložku a

položila ji na stůl. „Do toho ti nic není.“

„Když máš nechráněný sex, tak to je i moje věc.“

Sarah se zasmála beze stopy humoru. „Klidně si můžeš příště

nasadit gumu, abys neriskoval nakažení. Nebo ještě líp, co

kdybychom to už nikdy nedělali.“

Tohle bylo hodně zlé. Nejen že to řekla, ale že to řekla tak klidně.

Jako by jí to bylo úplně jedno, tak anebo tak. To bylo tolik, tolik zlé.

Posadil se na židli vedle ní a vzal ji za ruku. „Když okamžitě

sklapnu, odpustíš mi, že jsem byl takovej idiot?“

Sarah se mu zadívala přes rameno. Všiml si, jak má červené oči a jak jsou vždy přítomné temné kruhy pod očima nejtmavší za hodně dlouhou dobu. Musel se doslova kousnout do jazyku, aby ji přestal vyslýchat.

„Nejsi idiot,“ vrátila Sarah svůj pohled na něj. „Jsi jen kousavej

otrava.“

„Přestanu, přísahám.“

„Ne, nepřestaneš. Dohlížíš na mě ode dne, kdy jsme se poznali.“

Usmála se. „Jen si neber všechno tak osobně, jo?“

Ještě nikdy necítil takovou obrovskou vděčnost. Z toho úsměvu

by mohl být šťastný navěky. „Pokusím se.“

„Vím, že ano.“ Pak ho políbila a všechna hořkost poslední

půlhodiny se vypařila. Pak už zase byla úplně normální, smála se,

vyprávěla oplzlé vtipy a příliš kouřila. I Jamie se snažil být normální a navenek se mu to podařilo. Ale pod povrchem bylo jeho srdce potřísněné fialovou. Jako ty kruhy pod jejíma očima. Jako modřiny

na jejích nohou.

Sarah litovala, že prosila Jamieho, aby přišel. Myslela, že ji jeho přítomnost utěší; že jeho něžná pozornost bude tou správnou protilátkou na vzpomínku na Danielovy zuby. Obvykle se při milování s Jamiem cítila klidně a příjemně, ale dneska ji jeho stydlivé, váhavé polibky a opatrné přirážení dusily a připadala si osamělá. Chtěla na něj křiknout, ať není tak opatrný, ať se tak zatraceně nekontroluje. Zaťala zuby a soustředila se na to, jak ji pálí stehna, když se třou o prostěradla. Myslela na Danielovy zuby. Danielovy zlé, ostré, malé zuby. Pak myslela na ty růžové dásně, ve kterých žijí, a na ta ústa, která je ukrývají. Myslela na jeho vlhká, červená ústa se zlými, bílými zuby a drsným horkým jazykem a jak ji zase brzy budou ta krutá, krásná ústa celou líbat a lízat a kousat. Jamie ji dál zdvořile ukájel a Sarah myslela na Daniela. Když se oba udělali, Sarah první, s hlavou plnou Danielových úst, a pak Jamie s ústy plnými Sářina jména, cítila, že Jamiemu něco ukradla, a v tu chvíli věděla, že je nikdy nebude moci mít oba dva.

Netušila, co bude dělat. Daniel Carr ji dostal tak, že nebyla schopna myslet jasně. Od té chvíle, co se znovu objevil v jejím životě, prosakovalo jí z každého póru vlhké horko a odplavovalo veškerý rozum. Včera v noci by bývala udělala, cokoliv by po ní chtěl, ale on po ní nechtěl téměř nic. Dneska bolestí vystřízlivěla a byla vyděšená silou své touhy. Dneska si byla hluboce nejistá sama sebou.

Třetinu svého života si ho uchovávala ve svém srdci a mysli jako jediného muže, kterého by mohla milovat. Každého z těch stovek mužů, s nimiž byla, s ním porovnávala a žádný se mu nemohl rovnat. Studijní obor si vybrala, aniž si to sama přiznala, protože snila o tom, že kdyby se vrátil, oslnila by ho svojí sečtělostí. I její touha cestovat byla inspirovaná jeho prohlášením, že vidět svět je to nejlepší vzdělání, jakého se člověku může dostat.

A přesto byla pořád víc než samozvaná Líza Doolittlová. Intenzita jejího zasvěcení do sexu a hluboká ztráta, kterou pociťovala, když ji opustil, si vynutily sebepozorování hodné krize středního věku, když byla ještě dítě. Udělalo ji to silnou, nezávislou a vědomou si sebe sama. A i když její předčasná sexuální vyspělost byla rozjitřena snahou najít náhradu za Daniela, rychle si uvědomila, že má pro sex i opravdové nadání. A v objevování a rozšiřování toho přirozeného nadání nalezla opravdové zalíbení. Její život byl takový, jaký byl, kvůli němu, ale pořád byl do značné míry její. Kdyby ho dala Danielovi, v zásadě by se ho vzdala. Jako by vzala jehlu, zapíchla si ji do paže a řekla: Hej, tak to je konec. Chci být závislák a chci, aby zbytek mých dnů na téhle zemi byl vyplněn fetem, a je mi jedno, jestli umřu nebo se znečistím nebo zničím, jen když se budu cítit takhle. Nikdy nebudu cestovat po světě, nikdy nebudu mít rodinu nebo kariéru a nikdy už neuvidím své rodiče. Nejsem koule hořícího potenciálu, která jen čeká, aby mohla zaplnit své místo na světě. Nejsem nic a nechci nic kromě tohoto požehnání a této bolesti, této nicoty, prázdnoty, lásky.

A kdyby se dala Danielovi, znamenalo by to obětovat Jamieho. Bylo vůbec možné žít bez Jamieho? Od puberty tu vždycky byl, aby ji chránil před nejhoršími bouřemi a ohladil ty nejostřejší hrany života. Přežila docela dobře bez kamarádů, bez partnerů, bez rodičů, protože Jamie jí vždycky umetl cestičku, bez něj ani nevěděla, kdo vlastně je. Neuměla si představit, jak se bude žít ve světě bez Jamieho.

Ale už žila bez Daniela Carra a vůbec se jí to nelíbilo. Zavolal ve tři a řekl, že ji v osm vyzvedne. Podívala se přes rameno na Jamieho, který předstíral, že neposlouchá. „Musím do práce.“

„Nechceš mě vidět?“

Ježíši. Měl tak nádherný hlas. Kdyby tu nebyl Jamie, tak by mu to i řekla. „Už jsem si vzala volno včera. Vážně tam musím, jinak mě…“ „Dobře. Vyzvednu tě. V kolik končíš?“ Sarah si přitiskla ruku na ústa. Měla by mu říct, ať ji nechá na pokoji, zavolala by mu, až bude mít volno. Měla by mu říct, že má tedy opravdu drzost volat jí dneska po té spoušti, kterou udělal s jejíma nohama. Měla by mu říct, že už ho nemůže vídat, protože z ní vysává veškerou vůli, jakou kdy měla. Řekla mu, že končí v deset, a dala mu adresu. Protože si byla vědomá, že Jamie natahuje uši, zašeptala, že se nemůže dočkat, až ho uvidí. Bylo to zoufalé a jen to vyslovila, chtěla to vzít zpátky, ale jemu se to líbilo.

„V tom případě přijedu dřív,“ řekl.

Daniel vešel do restaurace v půl desáté, sedl si na bar a objednal skotskou. Sarah se usmála a srdce jí poskočil jako vždycky, když se na něj podívala. Přikývl, ale neusmál se, ani nezamával. Byl tady a byl krásný.

Dokončila směnu v mrákotách nesmělosti. Pracovala ve steakhousu šest let, ale když věděla, že se na ni dívá, připadalo jí najednou všechno nové a složité. Bylo náročné udržet hlas, chůzi i rovnováhu tak, jak má být. Bylo náročné se nechichotat a nepohrávat si s vlasy. Bylo těžké necítit se, jako když hraje ve filmu, v němž je servírka spasena ze své nudné, ponižující existence pohledným, postarším pánem, který ji pozoruje přes celou místnost a zamiluje se do způsobu, jakým jí její vlasy padají do obličeje, jen tak. Když hodiny odbíjely desátou, měla už Sarah tašku přes rameno a naznačovala Danielovi, ať ji následuje. Nepřevlékla se, ani nepoklábosila s chlapy v kuchyni, ani si s ostatními servírkami nedala pivo, jak to obvykle po směně dělávala. Když byli na parkovišti, zastavila se a dala mu pusu, kterou netrpělivě přijal a rychle ji s bručením strčil do auta. Řídil děsivou rychlostí a ignoroval semafory. I když se Sarah fyzických zranění nikdy nebála, řídil tak šíleně, že ho prosila, ať zastaví. Vyjel ze silnice na prudkou nezpevněnou cestu a se skřípěním zastavil uprostřed volné krajiny. Sarah slyšela téct vodu, takže tu musela být řeka, ale jeli příliš dlouho na to, aby to byla Parramatta, a kdyby to byl Toongabbie Creek, tak by zase poznávala tu cestu.

„Kde to jsme?“ Rozepnula si pás a otočila se k němu.

„Podívejme,“ řekl a začal ji drsně líbat. Sarah málem ztratila

vědomí, jakou silou ji líbal. Její hlava se zabořila do sedadla a její

nos tvrdě narážel o jeho lícní kost. Líbal ji celým obličejem, ale když se snažila přitáhnout jeho tělo na svoje, odtáhl se.

„Strašně se mi líbilo pozorovat tě při práci,“ řekl lapaje po dechu.

„Už čtyřicet minut jsem tvrdej.“

„Vzrušilo tě pozorovat, jak uklízím stoly?“

„Ó, ano. Ty v těch malých těsných šatech a ohavných botičkách.

A ta jmenovka, panebože! Nikdy jsem si tě předtím takhle

nepředstavoval. Holka s jmenovkou.“

Podívala se dolů na svoje bílé sandály bez podpatku. Měl pravdu,

byly ošklivé a její nohy v nich vypadaly ještě hubenější a kratší než

obvykle. Měla se převléct.

Daniel jí upravil límeček. „Vždycky jsem měl slabost pro tyhle

šatičky. Víš, že jsem přišel o panenství se servírkou?“

Sarah si odkašlala. „To jsem nevěděla.“

„Všichni kluci o něj přišli s ní, byla obecní děvka. Pamatuju si,

jak jsem jednou její jmenovku vytahoval přímo z… Paula. Asi bych

si ani nepamatoval, jak se jmenovala, nebýt té jmenovky.“

„Jestli se mě snažíš nějakým způsobem urážet, tak bych byla radši, kdybys to udělal přímo. Řečičky čtyřicátníků o tom, jací byli zamlada kanci, mě extrémně nudí.“ Sarah se zabořila do sedadla a vyhlédla z okna.

„Ale miláčku,“ řekl tím nejsladším, nejněžnějším hlasem, jaký od něj kdy slyšela, „urazil jsem tě, když jsem ti chtěl lichotit.“ Byl dobrý v kontrole svého hlasu. Byla to součást jeho metody na její ovládání. Přecházel od horkého k chladnému, ke sladkému, k naštvanému, ke krutému, k milému a zpátky a znovu dokola. Sarah byla od přírody klidná, takže takové kolísání ji mátlo, a to bylo přesně, proč to dělal: aby narušil její obranu. Jako kdyby někdy nějakou obranu měla, když šlo o něj. „Co jsem chtěl říct,“ pokračoval, „je, že i v tom ohavném oblečku, se zplihlými vlasy a mastnou pletí, i když tedy vypadáš úplně nejhůř, jak můžeš, a to určitě vypadáš, jsi pořád ta nejžádoucnější žena na světě.“ Sarah se pořád dívala ven. Věděla, že vypadá hrozně, a rozhodně nestála o nějaké falešné lichotky, ale nechápala, proč jí musí vědomě tak ubližovat.

„Ó, moje Sáro.“ Jeho ústa jí přejížděla po zátylku, po uchu, po čelisti. „ Zrak paní mé se k slunci srovnat nedá, korál jí zahanbi rty ruměné, je-li sníh bílý, její pleť je snědá. “ Sarah se k němu zase naklonila, okamžitě a úplně mu odpouštějíc. Shakespearovy sonety byly na pozadí celého jejich vztahu. Při veřejném mučení ve třídě je čítával nahlas a každičké slovo jí připadalo napsané jím pro ni. Jeho nejoblíbenější byl osmnáctý: Mám tě snad k letnímu dni přirovnat? Letora mírnější jsi, uvážlivá. Dnes působil otřepaně a vyumělkovaně, ale možná jen proto, že se z něj stalo klišé, heslo na přáníčkách vytištěné přes obrázek rozkvetlých narcisů, dlouhé zelené trávy a dívky s obličejem schovaným pod velkým bílým kloboukem. Když to Shakespeare napsal, bylo to původní a přetékající upřímností, a zrovna takové to bylo, když to Sarah slyšela poprvé. Když se na ni podíval přes třídu a ona cítila, jak jí tváře rudnou. Ten je otravnej. Proč nás všechny nutí číst tyhle zamilované kraviny, zašeptala tehdy Jess. Sarah už si nevzpomínala, co odpověděla, ale ať už to bylo cokoliv, řekla to příliš nahlas, takže přestal číst a vrhl na ni vyčítavý pohled. Něco, o co byste se chtěla se třídou podělit, slečno Clarková? Sarah zahanbeně zavrtěla hlavou. Pan Carr si ji odpoledne nechal po škole a kázal jí o vyrušování. Řekl, že k němu jako učiteli nemá respekt. Potom ji miloval, zatímco ona recitovala pořád dokola ten sonet. Abys nikdy nezapomněla, říkal. „Co musím udělat, abys se mnou zase začala mluvit?“ „Nevím, jestli s tebou chci mluvit. Nevím, co s tebou chci dělat.“ „Co takhle něco k pití u mě doma?“ Sáře připadalo, že se rozbrečí. „Tak jo, dobře.“ Daniel měl byt v patnáctém patře skoro nového domu v Rosehillu. Sarah neměla chuť dívat se na nic kromě Daniela, ale snažila se být slušná a pochválit mu leštěné dřevěné podlahy, Dle Shakespeare William: Sonety, ArcaJiMfa, Třebíč 1997, s. 265, Sonet 130, přel. Jarmila Urbánková. Dle Shakespeare William: Sonety, ArcaJiMfa, Třebíč 1997, s. 41, Sonet 18, přel. Jarmila Urbánková.

mramorovou koupelnu i extra velký balkon. Ve svém nadšení byl

jako dítě a předváděl jí ledničku se zabudovanou výrobnou ledu a knihovnu z růžového dřeva, která zabírala celou stěnu v jeho obýváku. Bylo to, jako by mu bylo osmnáct a poprvé bydlel pryč od rodičů. Pak si Sarah uvědomila, že asi opravdu bydlí poprvé sám, a pocítila ochranitelský záchvěv. Objala ho kolem pasu a políbila ho na krk. „Můžeme už jít do postele?“

Daniel se zasmál. „Ne, nemůžeme do postele, Sáro. Sotva se

známe.“

„To jsou nesmysly.“ Sarah jej líbala po krku vzhůru, až se dostala

k uchu. „Nikdo mě nezná tak jako ty. Nenechala bych tě včera dělat,

co jsi dělal, kdybychom se neznali.“

„Zaprvé, Sáro, ty jsi mě nenechala to dělat, neměla jsi na výběr.“

„To si jen myslíš,“ strčila mu Sarah jazyk do ucha.

„A zadruhé,“ Daniel od ní odstoupil, ale ruce jí nechal na pase,

„včerejšek je výborným příkladem toho, proč nemůžeme do postele.

Když jsem s tebou, vůbec se neovládám.“

„O to tě neprosím.“

„Je pro mě hrozně důležité, abychom to dělali správně. Nebude to

jako minule.“

Sarah si ho zase přitáhla k sobě a přitiskla se k němu. „Bude to o moc lepší. Tentokrát ti můžu něco předvést já.“ „Panebože, Sáro!“ Daniel ji odstrčil, až spadla na stolek za sebou. Ani si toho nevšiml; vytahoval knihy z polic a něco si pro sebe mumlal. Když se k ní zase otočil, držel v kůži vázanou knihu velikosti telefonního seznamu. Ukázal na pohovku vedle sebe: „Posaď se.“ Sarah udělala, co řekl. „Je to jedna z tvých fantazií? Chceš abych ti předčítala biblické příběhy? Nebo je budeš číst ty mně, zatímco já…“

Daniel jí zacpal pusu. „Sklapni. Chci ti něco ukázat, pak mi řekneš, jak moc se my dva známe.“ Sundal ruku a Sarah na něj vyplázla jazyk, ale už nic neříkala. Otevřel na svém klíně knihu a Sarah viděla, že to vůbec není kniha, ale fotoalbum. Otevřel jej na svatebním snímků, pár na něm vypadal tak šťastně, jak jen je možné. Usmívali se, ne do foťáku, ale na sebe, a jejich ruce byly propletené. On měl světlé vlasy po ramena a bleděmodrý smoking, ona splývavé bílé šaty a na hlavě věneček z květů. Na nápise nad jejich hlavami stálo Blahopřejeme, Danny a Liso. „Danny?“

„Tehdy jsem byl Danny.“

Oba pak mlčeli a Sarah listovala albem. Sotva mohla uvěřit, že býval tak uhlazený a mladý. Vypadal jako surfař nebo plážový hipík a ona, jeho žena, byla krásná, i přes vyfoukané vlasy a modré oční stíny.

„Kolik ti bylo?“

„Byl jsem příliš mladý.“ Přimhouřil oči a odhalil vějíře vrásek

kolem nich. „Sotva devatenáct.“

Sarah počítala. „Víš, že ses ženil čtyři roky předtím, než já se

vůbec narodila?“

„Sakra,“ řekl Daniel, což Sáru rozesmálo, i když na tom nebylo k

smíchu vůbec nic.

Sarah listovala dál. Lisa s velmi dlouhými vlasy ležící na pláži ve

žlutých bikinách. Daniel na pláži v červených plavkách parodující

kulturistické pozice. Lisa v karatistickém dresu s diplomem. Daniel

při promoci, objímající Lisu okolo ramen. Stránka za stránkou plná zlatého páru. Její vlasy byly čím dál delší, jeho čím dál kratší. „Tady,“ řekl Daniel a odstrčil jí ruku. Spěšně prolistoval stránky. „Moje holky. Ta v tom červeném klobouku je Abbey a u stromu je Claire. To je před několika lety v Itálii. To byly poslední opravdové prázdniny s nimi.“

Sarah zírala. Dvě hubené, náctileté blondýny s barevnými lyžemi a posměšnými úsměvy. Ta mladší, Claire, vypadala na šestnáct a měla Danielovy oči. Obě byly moc hezké. Sarah vůči nim nic necítila, neměly s ní nic společného. Zavřela album a odložila ho. „O. k., pochopila jsem to. Myslíš, že tě dost neznám, protože jsem nikdy nebyla konfrontována s realitou tvého života beze mě. Ale pleteš se. Posledních osm let jsem strávila konfrontací s realitou, že máš rodinu. Nikdy mě to nezajímalo a nezajímá mě to ani teď.“

„Ty to opravdu nechápeš.“

Sarah zaťala pěsti. „Můžu si zapálit?“

„Ne.“

Sarah si vzdychla. „Budeme už někdy brzy souložit?“

„Ne.“

„Co chceš?“

„Chci, abys pochopila, že jsem neopustil svoji rodinu kvůli nějakému rychlému uspokojení, ani kvůli krátké, vášnivé aférce. Nejde o krizi středního věku nebo dočasné šílenství nebo vrtoch. Jde o můj život.“ Daniel vzal její ruce a stiskl je mezi svými. Sotva šeptal: „Nikdy jsem nebyl hazardní hráč, Sáro. Když jsem se s tebou miloval, bylo to poprvé, co jsem překročil zákon. Bylo to poprvé, co jsem byl nevěrný své ženě. Pokaždé když jsem byl s tebou, mi pak bylo celý den zle, když jsem pomyslel na své dcery, na Lisu, na svoji práci a na Boha.“

„Přestaň se chovat tak zatraceně nadřazeně. Tak jsi starý. Tak jsi obětoval prdlajs. Pánečku.“ Sarah od něj odtáhla ruce a vylovila z tašky cigarety. Ignorovala jeho zúžené oči a jednu si zapálila. Hned se jí udělalo lépe. „Vy pane Laskavý Rodinný Pobožný, jste si na několik měsíců pořídil dychtivou, obdivující, poslušnou malou sexuální otrokyni. Pak jste se vypařil a žil osm let svůj laskavý, rodinný, pobožný život. Zatímco jste jezdil na zahraniční dovolenou, lyžoval, spal se svojí ženou, já jsem byla tady a vyrůstala. Už nejsem čtrnáctiletá panna. Rozhodně jsem toho zažila víc, než bys řekl. Takže přestaň s těmahle melodramatickýma kecama. Buď mě chceš, nebo ne. Všechno ostatní můžeme vyřešit postupně.“

Celých deset sekund na ni Daniel zíral. Pak jí vzal z ruky cigaretu, došel k oknu a vyhodil ji ven. Když se k ní vrátil, usmíval se. „Ty jsi neuvěřitelná. Chci říct…“ Přišel a klekl si k jejím nohám. „Ty jsi neuvěřitelná, Sáro. Neustále mě dostáváš tím, jak jsi krásná, chytrá a odvážná. Jak si mám udrží chladnou hlavu?“

„Nemáš. Chladná hlava je pro všechny ostatní, se mnou musíš zešílet.“

„Vím, že si myslíš, že je to absurdní, ale musím vědět, že to cítíš stejně jako já, než dovolím, aby se to stalo. Odolávat ti, když jsi mi tak povolná, je ta nejtěžší věc, jakou jsem kdy v životě udělal, tak to prosím nedělej ještě těžší.“ „Nerozumím tomu.“ Pokrčila rameny a on, nesnesitelně a kouzelně, taky. „Musím ti ještě něco důležitého ukázat,“ řekl a šel zpátky ke knihovně. „Jestli to není tvoje přirození, tak mě to nezajímá.“ „Přestaň takhle mluvit, nebo ti zavolám taxíka.“ Podal jí pomačkanou, zažloutlou obálku. „Podívej.“ Sarah zvedla oči v sloup, ale vytáhla ven balíček fotografií, které obálka obsahovala. První byl oficiální školní snímek čtrnáctileté Sáry v modré skládané sukni, bílé blůze a modrém svetru, s dvěma dlouhými copánky po stranách. Další dvě byly rozmazané obrázky Sáry hrající ve školní uniformě fotbal. Na prvním měla paže ve vzduchu, oslavující vítězství, na druhém běžela směrem k fotografovi, zamračená na neviditelného soupeře. Další byla fotka Sáry na školní plavecké slavnosti. Ta fotka byla skoro stejná jako ta, co nosil Jamie v peněžence, akorát že tahle měla Jamieho odstřiženého, takže z něj zbyla jen paže na jejím mokrém rameni. Bože, co on by na tohle všechno říkal?

Zvedla poslední fotku a trhla sebou. Když byla Sarah v

ročníkovém přípravném výboru, pan Carr byl dohlížejícím učitelem a chtěl na vnitřní obálku ročenky vlepit snímky týmu při práci. Sarah a ostatní čtyři členové výboru udělali pár vtipných póz, s vyplazenými jazyky a vypoulenýma očima. Tenkrát vyfotil snad celý film a oni si všichni mysleli, jak byli vtipní, šilhali a dělali zaječí uši nad hlavami ostatních. Ale fotka, co teď držela Sarah v ruce, nebyla jedna z těch vtipných, na něž si pamatovala. Byla to Sarah, sedící sama u editorského stolku, s vlasy volně padajícími přes rameno. Soustředila se na výstřižky před sebou a nevěděla, že na ni míří fotoaparát, a natočená byla tak, že mezi jejíma hubenýma, nevědomky roztaženýma nohama byl vidět růžový trojúhelník jejích kalhotek. Položila fotky na podlahu před sebe. „Tyhle jsou vyfocené předtím, než jsme… To je úchylné, Danieli.“ „Vím. Když mě s nimi Lisa chytila, mohla zešílet, vyhrožovala, že zavolá policii. Řekl jsem jí pravdu, že tě miluju, ale to ji rozčílilo ještě víc. Myslím, že pod tím vším kázáním o zneužívání a využívání taky možná cítila obyčejnou žárlivost.“ „Takže tě vykopla?“ Daniel zavrtěl hlavou. „Ne, byla neuvěřitelně rozumná. Navrhla oddělené ložnice a psychiatrickou léčbu a já vděčně souhlasil. Psychiatr mi pomohl mnohem víc, než bych čekal. Řekl jsem mu všechno o tobě, o tom poměru, o fotkách a fantaziích, o všem. Pak se mě ptal, jestli jsem ochoten se snažit přes ty vzpomínky dostat. Řekl, že jestli chci doopravdy zachránit manželství, musím se doopravdy přenést přes svou minulost. Uvědomil jsem si, že to nechci udělat. Šel jsem domů a řekl Lise, že ji opouštím a jdu najít tebe. Holky pochopitelně byly na její straně. Obě řekly, že co se jich týká, nemají už otce.“

„Danieli…“ Teď Sarah rozuměla o něco lépe. Pochopila, že toho obětoval mnohem víc než ona. Pochopila to, ale kvůli tomu ho chtěla ještě naléhavěji. Pohladila ho po obličeji, ve vlasech, dolů po jeho krku až k ramenům. „Miluji tě a chápu, čeho ses vzdal. Ale minulost je minulost a teď můžeme být spolu.“ Uhnul jí z dosahu. „Je důležité, abychom to teď udělali správně. Jestli mě miluješ, necháš mě to udělat správně. Počkáš.“ Povzdychla si a dívala se na fotky rozprostřené před ní na podlaze. „Takže tyhle sis vyfotil, aby sis ho mohl honit, nebo co?“ „Myslel jsem, že by mi to mohlo pomoct dostat to ze sebe, abych nemusel… Ale nepomohlo to. Pořád jsem… Šel jsem za svým zpovědníkem a řekl mu, že jsem posedlý jinou ženou. Že mě pokouší spáchat cizoložství. Řekl mi, abych se modlil za odpuštění a věnoval větší pozornost své ženě.“ „A udělal jsi to?“ Představa jeho s někým jiným jí způsobovala svrbění kůže. A jeho žena byla tak hezká, mnohem hezčí než Sarah.

„Snažil jsem se. Nezabíralo to. Pokaždé když jsme se s Lisou

milovali, myslel jsem na tebe. Jenže to pak bylo ještě horší, protože

ona nebyla ty a já byl nespokojený a cítil jsem se zahanben, že ji podvádím, i když jen v myšlenkách. Miloval jsem ji a byl jsem rozzlobený na svoje vlastní city. Myslel jsem, že je to jen takové období, krize středního věku nebo tak něco. Jenže to nepřešlo. Bylo to silnější a silnější. Až už ty fotky přestaly stačit.“

„Jak dlouho jsi tohle dělal, než jsi mě ulovil?“

„Nevím. Pár měsíců.“

„Snažím se přijít na to, co bych asi dělala, kdybych věděla, co

děláš. Asi by mě to znechutilo.“

„Mě teda určitě.“

„Nebyla jsem ale znechucená, když ses mě dotkl. A to bylo tedy

sakra překvapení.“

„Bože, já byl ten den úplně vyděšený. Kdyby mě chytili nebo

ještě hůř, kdybys se řevem utekla…“ Daniel se přisunul a políbil ji na

tvář, kde jeho rty na chvíli zaváhaly a pak se pohybovaly dál přes

lícní kost až na čelo. „Byl jsem úplně ochromený. Tys tam byla,

přímo vedle mě, já mohl cítit tvé vlasy a… och…“ Zabořil jí obličej

do vlasů. Mlčky čekala, až bude pokračovat. „Byl jsem posedlý.

Takovou dlouhou dobu jsem sám sebe doháněl k šílenství, že se to

zdálo nevyhnutelné. Jednu chvíli jsem tě slyšel mluvit a…“

„Byl to Shakespeare, že?“ Sarah ho hladila po temeni hlavy a

utápěla se v jeho vzpomínkách. Mohla téměř cítit křídu na jeho

rukou a slyšet tenisový míček narazit do okna třídy.

„Ano. Mluvila jsi a já si představoval, jaká je asi na dotek tvá

kůže. Díval jsem se ti na koleno a bylo tak blízko, že jsem si říkal, že by stačilo se natáhnout, jen maličko natáhnout ruku, a věděl bych to.

Věděl bych, jaká je na dotek tvá kůže, a to by stačilo.“

„A tak jsi to udělal,“ zašeptala.

„A ty jsi neutekla se řevem,“ zašeptal zpátky.

„Ačkoliv kdybych věděla, že jsi perverzní šmírák, tak bych ti

nikdy nedovolila na sebe sáhnout.“

„Ale teď to víš a stejně mě necháš se tě dotýkat.“

„Teď už je pozdě.“

Daniel se jí podíval zpříma do obličeje. „Od toho dne jsem neměl

nikdy klid.“

„Já taky ne. Pořád jsem byla taková neklidná. Znám způsoby, jak se oblbnout tak, že zapomenu. Piju příliš, oddávám se sexu až do úmoru, beru uvolňovače svalstva. Když udělám všechny tři najednou, můžu někdy spát celou noc nebo aspoň na několik hodin na nic nemyslím.“ Sarah se nemohla ovládnout a přestat se předklánět a líbat Daniela. „Častokrát jsem usnula, jenom aby se mi o tobě zdálo. Když se pak probudím, připadá mi, že je všechno špatně. Jako by moje kůže byla příliš těsná.“

„Panebože, já vím, Sáro, miláčku, já vím.“

Už to nemohla vydržet. Vrhla se na něj a začala ho zuřivě líbat.

Chvíli odporoval, pak zabručel a otočil ji na záda. Najednou měl ruce

všude. V jejích vlasech, na krku, na stehnech, vyhrnoval jí sukni.

Bylo z něj hladové, mrchožroutské zvíře, skřípající zuby a sápající se

po ní, jako by byla mrtvá. Vyrážené zvuky z prsou a hluboko z hrdla.

Bojovala proti jeho váze a podařilo se jí vyprostit ruku natolik, aby mu mohla rozepnout kalhoty. Pořád pokračoval, dorážel zuby na její krk, škrábal ji nehty po břiše. „Miluju tě, Danieli,“ opakovala pořád dokola, zatímco on jí rval tělo.

Potom zvedl hlavu, podíval se jí do očí a tvrdě ji udeřil do tváře.

„Panebože, Sáro! Proč mě nenecháš dělat to správně? Proč mě

nenecháš, abych se k tobě choval s respektem?“

Sarah věděla, že si neuvědomuje, jak je jeho otázka směšná. Že si

neuvědomuje, že v kousání do nohou a fackování je ještě mnohem

méně respektu než v oboustranně uspokojivém sexu. Nechápala, proč

ji to fascinovalo, když jakákoliv příčetná osoba by byla

přinejmenším znepokojená. Viděla tu zvrácenou logiku, pokřivenou

morálku, nebezpečné sebeobviňování, jenže jí to bylo jedno.

„Nechci respekt. Chci, abys mě miloval.“

Otevřel zeširoka ústa, jako by chtěl zařvat, ale vylezlo z něj jen

zraněné zakňourání. Odvalil se z ní dolů na podlahu. „Krucinál.“

Lapal po dechu a svíral si hruď. Politováníhodné raněné zvíře.

„Nebudeme to dělat, Sáro. Ne takhle.“

Sarah se posadila. Ruce se jí třásly. „Jsi parchant, víš?“

„Takhle to nebude.“ Nepodíval se na ni.

„Dobrá.“ Sarah se zvedla a dala se zase dohromady. Celou dobu

se na něj dívala a bála se, že on na ni už ani nepohlédne. „Řekni mi,

jak to bude.“

„Přestaneš se pelešit, přestaneš se oblíkat jako děvka a přestaneš se chovat, jako bych byl jen takové nové vytržení z tvého skutečného života. Zodpovíš mi veškeré mé otázky o sobě.“ „A pak co? Pak spolu můžeme mít sex?“ „Až uvidím, že jsi už schopná se řádně zavázat, přijdeš a budeš se mnou žít.“

Sarah se zasmála. „Opravdu?“

„Ano. Do té doby na sebe ani nesáhneme, je to moc náročné.“

Sarah se nad ním zamyslela. Byl starý, zoufalý, zvrácený, zlý.

Byl v jejím životě zpátky tři dny a už jí rozkazoval. Kladl jí podmínky, které byly svévolné a nesmyslné. Protiřečil si a byl krutý. Chtěla ho nenávidět. Chtěla mu říct, ať si své rozkazy a pravidla strčí do svého stařeckého zadku. Ne, nechtěla. Chtěla udělat všechno, co řekl, dvakrát lépe, než to nařídil, aby z ní byl nadšen a mohli se milovat a dotýkat až do smrti.

„Dobře,“ řekla Sarah, „přijímám.“

Když o několik dní později přišel na návštěvu Jamie, bylo jí jasné, že mu musí o Danielovi říct. Nebylo možné s ním strávit den a zamlčet něco tak velkého. Ale než vůbec mohla začít uvažovat o tom, že mu to řekne, potřebovala se udělat. Sexuální frustrace pro ni byl zcela nový pocit a vůbec se jí nelíbil. Jestliže chtěl Daniel hrát nějakou bizarní hru na čekanou, pak to bylo samozřejmě jeho právo, ale Sarah se v žádném případě svého největšího potěšení nevzdá. „To je ale hezké přivítání,“ řekl Jamie, když ho přirazila ke zdi. „Chyběl jsi mi.“ Sarah mu vyhrnula tričko a přejížděla rukama po hrudi a břiše. „Připadá mi to hrozně dlouho, co jsme se naposledy viděli.“ „Pro mě je to vždycky příliš dlouho.“ Jamie si přetáhl tričko přes hlavu a hodil je na podlahu. „Pořád na tebe myslím, víš to?“ „Vím. Já taky.“ Ale i když to říkala, myslela na Daniela. Sarah věděla, že Jamie přišel od plenek a kojení a fňukání a nemůže být ani zdaleka tak vzrušený jako ona. Odvedla ho k pohovce, dovysvlékla ho a vzala si ho do pusy. Snažila se už nemyslet na Daniela, ale nemohla. Popustila svým myšlenkám uzdu a představovala si, že má v ústech, pod rukama Daniela. Uváděla ho v šílenství, dováděla k pláči, jak v tom byla dobrá. Litoval každého dne, kdy svou techniku zdokonalovala na jiných mužích.

Vytrhla ji až ruka na čele. „Přestaň.“

Bez dechu vzhlédla vzhůru. Jamie měl přivřené oči, kůži zrudlou.

„Pojď ke mně.“

Sarah se svlékla s očima na erekci, která mohla patřit komukoliv.

To bylo něco, co musela mít. Nezáleželo na tom, na koho myslí,

koho chce nebo kdo jí chybí. Potřebovala jen tuhle věc uvnitř,

potřebovala, aby její nezvladatelné, horečnaté tělo bylo napadáno.

Potřebovala být uspokojena zpátky k normálnosti.

Ale záleželo na tom. Poprvé v životě záleželo na tom, s kým je, a

její tělo vědělo, že na tom záleží, a vůbec nespolupracovalo. Jamie

byl opravdový bojovník. Neuměla si představit, co si myslel, když

vydržel donekonečna měnit polohy, třikrát změnit místo a projít

dlouhými okamžiky odhodlaného hekání, přerušenými frustrovanými

povely. Možná myslel na práci, na Shelley nebo něco jiného, co by

mu pomohlo zpomalit. Sarah opravdu oceňovala jeho výdrž a

sebekontrolu, ale bylo to marné. Daniel Carr uvěznil orgasmus v ní a

jedině on ho mohl vysvobodit.

„Jen pokračuj a dotáhni to,“ řekla Sarah, poražená a rozbolavělá.

„Co se děje, Sáro? Co dělám špatně?“

Sarah mu řekla, že je skvělý, že problém je v ní. Ztuhla mu čelist.

„Vyzkoušíme něco jiného.“ Vyzkoušeli tři další polohy a různé

tempo. Sarah mu znovu řekla, že se to prostě nestane.

„Dobrá.“ Vzdal to.

„Ne,“ řekla a přitáhla si ho zpátky k sobě. „Ty to dokonči, to je

dobrý.“

„Nech mě jít dolů.“ „Jamie, ne.“ Sarah pokládala orální sex za něco, co dává, nikoli přijímá. Už mu předtím vysvětlila, že jí to připadá, jako by byla talířek mléka vylizovaný hladovým kotětem. Jak jí pasivita připadala jako umírání.

„Prosím, Sáro. Nech mě to zkusit.“ Jamie si klekl na podlahu mezi její nohy a začal jí třít stehna. Pak rezolutně prohlásil. „Když se ti to nebude líbit, přestanu. Prosím?“ Sarah zdvihla oči v sloup. „Jak chceš.“ Jamie si odhrnul zpocené vlasy z čela a zmizel mezi jejími stehny. Sáře to bylo okamžitě nepříjemné a pokusila se vyklouznout, ale on ji pevně chytil za boky a držel ji. Po několika minutách se začala sama sebe ptát, jestli se příliš neukvapila, když tuto aktivitu vyloučila ze svého sexuálního života. Za několik dalších minut už Sarah lapala po dechu a zatínala prsty do Jamieových ramen. Pak ztratila veškerou kontrolu nad svými myšlenkovými pochody. Na kratičký, požehnaný okamžik zapomněla na Daniela a na rychle mizící možnost nezávislého života.

Spali celé odpoledne, stočení u sebe na podlaze obýváku. Sarah se probudila a uviděla ho zrovna otevírat oči, mrknout na ni a usmát se dezorientovaným, rozespalým způsobem. Taky se na něj usmála, posadila se a zapálila si cigaretu. Už to nemohla odkládat.

„Musím ti něco říct.“

Chytil se jí v pase a vytáhl se do stejné polohy. „No?“ „Je to o tom chlápkovi, co jsem si s ním tuhle vyrazila.“

Jamieův obličej ztvrdnul. „Ten kousal?“

„Jo. No, myslím, že by mohl být…“ „Magor?“

„… víc než jen přechodná záležitost. Myslím, že by to mohlo být

vážné.“

Jamie koukal přímo na ni. Jeho výraz se ani trochu nezměnil.

„No nic, jen jsem chtěla, abys to věděl.“

Jamie na ni zíral celých pět vteřin. „Dobře.“ Zvedl cigarety a

zapálil si. To bylo velmi zlé znamení. „No, to je tedy šok.“ „Já vím.“

„Chci říct, já se tě celé ty roky snažím dostat. Ne jen já. Spousta chlapů se o to snažila. Všichni jsme byli tak pitomí, běhali za tebou, chovali se k tobě mile, prokazovali ti respekt, a nikdy nás ani nenapadlo, že jediné, co od muže chceš, je, aby byl ochoten tě zmlátit do bezvědomí.“ Potáhl z cigarety. Hlas měl smrtelně klidný. „Jen mě mrzí, že jsi mi to neřekla dřív. Bývalo by nám to oběma ušetřilo spoustu starostí, ne? Pořád jsem přemýšlel, že dělám něco špatně, a ukazuje se, že taky ano. Dostatečně jsem ti neubližoval.“

„Tak to není.“

„Ne. Je to jen tak, že já nejsem ten, kterého chceš.“

Sarah stiskla rty, protože nemohla lhát, ale taky nemohla otáčet nůž v jeho ráně. Přinesla pivo. Jamie svoje vypil na ex. Sarah mu přinesla další a ještě jednu cigaretu. Když mu to podávala, spatřila v jeho očích záblesk tepla. Byl to dostatečný důkaz, že ho úplně nezmrazila.

„Přála bych si, abys nebyl tak nepřátelský,“ řekla.

„A jaký mám být?“

„Mohl bys mě podpořit. Mohl bys být můj kamarád.“ Odfrkl si. „Chceš, abych ti blahopřál?“ „Podívej, Jamie. Asi to není, co chceš slyšet, ale ujišťuji tě, že je to ten největší kompliment, jaký jsem kdy vyslovila. Jako přítele si tě cením miliónkrát víc než jako milence. Jako milenec jsi součástí veliké a ne vždycky reprezentativní skupiny, jako přítel ne. Přítel jsi můj jediný a nejlepší.“ Jamieho maska povolila. Kousl se do rtu a promnul si oči. „Ale nejsem, že ne. Teď máš někoho dalšího, kdo je víc než milenec.“ „Nevím ještě, co je. Ale nejsi to ty.“ Sarah mu položila hlavu na rameno a on ji paží objal. „A kromě toho, ty přece taky máš někoho jiného. Oženil ses, máš dítě a rodinu a celý… Máš celý tenhle život a já mám jen sny, práci a sex. Možná chci někomu patřit.“ „Já jen… asi jsem předpokládal, že patříš mně. Těchhle posledních pár měsíců mi připadalo, že jsme opravdový pár.

Chodíme spolu ven, jsme nejlepší kamarádi, prakticky můžeme jeden za druhého dokončovat věty. A milujeme se. Chci říct, jaký je rozdíl mezi tím, co máme, a skutečným rozvinutým vztahem?“ „To mi řekni ty. Ty jsi ten, co každý večer chodí domů ke skutečnému rozvinutému vztahu.“ Zase upadli do mlčení. Sarah to chtěla dostat ven všechno najednou, ale Jamie byl tak rozrušený ze zprávy, že je ještě někdo, že myslela, že říct mu, kdo ten někdo je, by na něj bylo příliš. Navíc její vztah s Danielem stejně nijak rychle vpřed nepostupoval. Jestli to půjde dál jako doposud, tak bude trvat dalších sto let, než se s ní vyspí. Sarah se rozhodla, že veřejné označení Daniela Carra za její životní lásku počká alespoň do té doby, než se překoná a vyspí se s ní.

Během toho dlouhého mlčení se Jamie oblékl a Sarah se posadila pod něj a dívala se. Když se posadil na pohovku, aby si zavázal tkaničky, klekla si a líbala mu ruce a paže. Ohnal se po ní a zasmál se a ona mu zavázala tkaničky, zatímco ji hladil ve vlasech. „Takže,“ řekl a vzal ji za ruce, „kdo je ten neuvěřitelně šťastný muž?“

Sakra. Její plán neříct mu to závisel na tom, že se nezeptá.

Nemohla, nemohla mu lhát. Sakra.

„Brzy se s ním budeš moct vidět. Slibuju.“

„To bude super.“ Jamie zvedl obě její ruce k ústům a postupně je

políbil. „Jak se jmenuje?“

Sakra. Sakra. Sakra. Sarah si odkašlala. „Daniel.“

Jamie chvíli mlčel. Sarah zoufale doufala, že si to nepamatuje, že

si to nespojí. Dokud znovu nepromluvil, zadržovala dech. „Daniel, a dál?“

Sarah vylezla k němu na pohovku a dala si jeho paži kolem

ramen. Sama jej objala kolem pasu a stiskla. „Carr,“ hlesla.

Další dlouhá, dusivá pauza. Potom: „No, Carr je docela běžné jméno, ale stejně je to dost neuvěřitelná náhoda.“

„Jamie,“ Sarah si pohrávala s jeho jménem, když ho vyslovovala.

Chutnalo slaně. „Není to náhoda.“ Paže okolo jejích ramen ztuhla. Myslela, že takhle zůstane už navěky. Sarah na něm byla tak nalepená, že nemohla otočit hlavou, aby mu viděla do obličeje. Dokázala si ho ale představit, zamrzlý a tvrdý, stejně jako zbytek jeho těla. „Sáro,“ řekl Jamie a jeho biceps jí pulzoval na krku, „řekni mi, že si děláš srandu.“ „Vrátil se pro mě.“ Sáře připadalo, že spolkla plnou pusu mořské vody. Z té soli v puse i ve střevech se jí zvedal žaludek. Moc mu chtěla vidět do obličeje. Myslela na to, jak se cítila, když jí Daniel ukázal ty fotky, nad kterými osm let onanoval. Uvažovala, jestli takový smutný, děsivý uchyl může stát za to, aby přišla o Jamieho.

Jenže bylo jedno, jestli za to stál, prostě to tak bylo.

Jamie si uvolnil ruku. Vstal, přistoupil k oknu a prorazil jím pěst.

Sklo bylo staré a špinavé, rozbilo se na vražedně vypadající střepy,

každý velký tak akorát, aby probodl lidské srdce. Jamie si vzal bundu

a omotal si ji okolo krvácející ruky. Potom ze stolku sebral klíče a peněženku a odešel.

Poté co Jamie rozbil u Sáry okno, šel domů a pohádal se se

Shelley. Zeptala se ho zcela logicky, co se mu sakra stalo s rukou, ale i když si Jamie uvědomoval, že to je zcela rozumná a oprávněná otázka, nedokázal ji rozumně zodpovědět. Řekl jí, ať ho přestane otravovat. Řekl jí, že už má dost toho jejího věčného sekýrování a podezřívání. Řekl jí, že jen proto, že jsou manželé, jí nemusí hlásit, co dělá každou vteřinu během dne. Nejlepší obrana je útok. Shelley podotkla, že otázka, proč krvácí po celé kuchyni, je těžko sekýrování. Řekla, že nechce vědět, co dělá každou vteřinu během dne, že chce jen vědět, co dělal ve chvíli, kdy se zranil. Jamie jí vynadal a odešel.

Nemůžete vyhrát hádku, když víte, že nejste v právu. Nemůžete říct své milé, starostlivé, nekonečně trpělivé manželce, že důvod, proč je z vás krvácející hromádka neštěstí, je ten, že žena, kterou zbožňujete, která je vám cennější než vaše vlastní krev, žena, již se celý život snažíte učinit šťastnou, ta žena že miluje někoho jiného. Jak asi mohl říct Shelley, že by si přál zemřít, protože Sarah milovala někoho jiného tak moc, jako Jamie miloval Sáru? Ne jen tak někoho. Ne jen tak nějakého muže. Sarah milovala krutého, sadistického, manipulátorského zločince. Sarah milovala muže, následky jehož škod se snažil Jamie posledních osm let odčinit. Asi po hodině za ním Shelley přišla. Sedla si k němu a rozmotala mu jeho nešikovně zavázanou ruku. „Myslím, že to nebude potřebovat šít,“ řekla a ohmatávala proužek zaschlé krve. „Přestalo to krvácet.“

„Omlouvám se,“ řekl Jamie, „byl jsem u Sáry.“

„Já vím. Volala.“

Stáhl se mu žaludek. „Co ří…“

„Chtěla se ujistit, že ses dostal v pořádku domů. Měla o tebe

starost.“

Sarah měla o něj starost. Aspoň něco. Nebylo to moc, ale aspoň jí

nebyl lhostejný, jak si myslel.

„Co se stalo? Říkala, že jste se pohádali.“

Sarah řekla, že se pohádali. To byl zajímavý způsob, jak to

nazvat. Hádka. Za předpokladu, že existovala rozdílnost názorů,

mohla být vyjasněna stanoviska a vyjednána řešení. Nazvat to

hádkou to bagatelizovalo, dělalo z toho cosi, co se může vyřešit a

přes co se lze dostat. Sarah a Jamie se jen pohádali.

„Nemůžeš mi to prosím říct?“

„Jo, je to… vídá se s tím chlápkem, co… není pro ni to pravý.“

„A co? Sarah má vždycky nějakého losera.“

„Tohle je něco jiného,“ Jamie se usilovně snažil nerozbrečet.

„Ubližuje jí.“

„Och.“ Shelley ho pohladila po ruce, pečlivě se vyhýbajíc ráně.

„Myslíš fyzicky?“

Jamie nevěděl, jak má vysvětlil Sářiny modřiny. Mohl je popsat

do posledního detailu, ale to by Shelley chtěla vědět, jak to ví, a

těžko jí mohl říct, že dneska tři hodiny souložil se Sárou, a kdykoliv

cítil, že už bude, rychle změnil polohu, aby viděl její rozbitá stehna.

Takže zatímco Sarah se nemohla udělat, protože myslela na chlapa,

co jí to udělal, Jamie stejným způsobem oddaloval vlastní orgasmus.

„Má modřiny,“ řekl.

„Modřiny. Sakra. Neumím si představit, jak se s tím vyrovnává.

Co na to říká?“

„Říká, že ho miluje.“ Jamie se rozbrečel.

„Ó, sakra,“ políbila ho Shelley na tvář, pohladila po hlavě,

přitiskla si jej na prsa. „Je mi to líto, miláčku. Je mi to líto. To bude dobré.“

Jamie věděl, že nechat svou ženu ho utěšovat kvůli zlomenému srdci není správné. Ale koneckonců, co bylo? Po nějaké době se probudila Bianca a začala křičet. Společně ji přebalili, Shelley si sedla na postel, aby ji nakojila, a Jamie si lehl na bok a pozoroval je.

„Nemůžu uvěřit, že jsme ji stvořili,“ řekl Jamie a hladil Bianku po jemných vláskách, které se snažily překrýt její stále ještě měkkou lebku. „Nemůžu uvěřit, že je naše.“ „Taky tomu nemůžu uvěřit. Nemůžu uvěřit, že mám tuhle malinkou holčičku, a nemůžu uvěřit, ani že mám tebe. Každý den děkuji Bohu za vás za oba.“

„Jo, já jsem totiž takové požehnání.“

Shelley položila ruce na jeho a oba je drželi na Biančině hlavičce.

„Vy oba jste požehnání.“

Později toho večera řekl Jamie Shelley o panu Carrovi. Když vyposlechla všechno, co ta zrůda Sáře udělala, přinesla jimi čaj a pak se jala vysvětlovat, proč je Jamie úplně vedle. Zaprvé, to, co se stalo, se nemůže považovat za sexuální zneužívání. Čtrnáctiletá Sarah nebyla žádné nevinné děcko. Každého na mediálním semináři otravovala kázáním o dětském otroctví v diamantových dolech v Africe, pedofilních knězích, ženské novorozenecké obřízce v Somálsku a tisíci dalších nespravedlnostech. Vždycky vykládala, jak je třeba dát hlas těm, co nejsou slyšet, bránit ty, kteří se nemohou bránit sami, a posílit zneužívané a pošlapávané. Když se tohle vezme v úvahu, je potřeba říct, že má rozhodně sklony blamovat lidi, kteří dělají to co pan Carr. Čili že jestliže ji pan Carr znásilnil nebo využil své mocenské pozice k tomu, aby ji zmanipuloval, pak by jí určitě činilo potěšení ho předvést, spravedlnosti ve jménu všech zneužívaných dívek, které nebyly tak silné a statečné jako ona. „Možná se bála,“ řekl Jamie. „Možná měla strach, že použije násilí.“

Shelley na to neskočila. Chodila do stejného kostela jako pan Carr. Vyučoval v nedělní škole a vedl i páteční setkání mládeže. Jeho dcery se vytahovaly, jaký je táta měkota, že ho vždycky přemluví k čemukoliv. Ve škole byl stejný. Nikdy nezvedl hlas ani nebouchl do stolu, když zlobili. Když dělal rozhodčího o tělocviku, vždycky zdůrazňoval fair play a respekt k hranicím. Byl dobrovolným poradcem studentské linky důvěry. Zkrátka a dobře, byl to jeden z nejlaskavějších, nejjemnějších a nejméně zastrašujících lidí, jaké kdy poznala. „Je asi stejně tak schopný násilného sexuálního zneužití jako ty,“ řekla.

Jamie se jí podíval do očí. „Možná že jsem. Je tak těžké si to

představit?“

„Ano, to tedy je. Jsi mírný až moc. Proto tě miluju.“

Zvedl svou obvázanou ruku. „Někdy nejsem tak mírný.“

Shelley odvrátila pohled. „Ano, máš pravdu, jo.“ Usrkla si čaje a

pohled nechávala na zadní stěně. „Pak je to ona. Ona inspiruje násilí.

Dělá ze slušných mužů zvířata.“

„Shelley!“ Natáhl se přes stůl, aby na ni dosáhl, chytil ji za bradu

a otočil k sobě, aby na sebe viděli. „Neopovažuj se obviňovat ji. A

neopovažuj se mě srovnávat s ním!“

„Proč ne? Evidentně vás oba přivádí k šílenství.“

Jamie by jí nejraději vrazil facku. Odolal, ale bradu jí držel

pevně. „Kdybys viděla, co jí udělal… tu bolest, co… Je to hnusný

zvíře. Její stehna vypadají, jak kdyby prošla mlýnkem na maso.

Kousance a modřiny má od kolen až do pasu! Kdybys to viděla, taky

by ses naštvala tak, že bys byla schopná rozbít okno.“

Shelley zdvihla ruce a odstrčila mu jeho ze své brady. „Asi mi bude muset stačit tvůj popis,“ řekla, vstala a otočila se k němu zády. „Protože si neumím představit, že bych měla v blízké budoucnosti příležitost zkoumat Sářina stehna. Ale koneckonců, proč bych měla?“

Jamie ji nechal jít. Nebylo k tomu co dodat.

Většinu noci o tom přemýšlel pořád dokola. Shelley měla pár dobrých argumentů, ale unikal jí smysl. Jistě, Sarah byla i předčasně vyspělá, a ano, pan Carr měl i několik dobrých vlastností, ale to neomlouvalo muže v jeho pozici, že využil holku, která si myslí, že je dospělejší, než je. Učitel mající sex se studentkou pod zákonem je špatný v každém smyslu toho slova a není nic, co by to mohlo omluvit.

Ale co? Ona ho milovala. Ať byl kdokoliv, ať udělal cokoliv, Sarah ho milovala a bylo tomu tak vždycky. Vždycky říkala To je On, Jamie, ten jediný, kterého potřebuji, s ním o něm, prahnu po něm. Říkala to, když jí bylo čtrnáct a měla čerstvě zlomené srdce; říkala to, když jí bylo šestnáct a byla bez domova; pak v osmnácti,

když si to rozdávala s celebritami a odmítala milionáře; a řekla to

méně než před měsícem, když byla nahá a líbala Jamieho hruď.

Kdyby nebylo Jeho, myslela bych si, že tohle je to nejlepší, co mě

může potkat. Myslela to jako poklonu.

Byla to poklona. Být druhý z tisíců, být hned za bohem.

Obzvlášť za bohem, který se na bohoslužbě už osm let neobjevil.

Bůh, který opustil tu nejvěrnější ze svého stáda v okamžiku, kdy ho

nejvíc potřebovala.

Sarah trpěla za svou víru a oddanost. Zatímco se Daniel Carr

bavil pod queenslandským sluncem, Sarah se zmítala v bouři, vrhala

se na skaliska a snažila se rozbít. Zatímco si láska jejího života hrála na pláži s dětmi, Sarah dělala dvojité směny v pochybné restauraci, aby si mohla dovolit bydlení v barabizně. Zatímco on učil obdivný houf teenagerů angličtinu, Sarah polykala prášky, ztrácela čas a podstupovala potraty. A zatímco on učil v nedělní škole, Sáru ojížděli podivní týpci na parkovištích a v temných uličkách. A když se tohle všechno dělo, Jamie se držel zuby nehty, odháněl to, držel ji při životě a čekal, až přijde jeho čas. Nikdy ho nenapadlo, že by to všechno dělal ve prospěch Daniela Carra, že by Sáru udržoval v dobré kondici, dokud nepřijde a nevezme si ji. A kdyby to věděl, stejně by v tom nebyl žádný rozdíl. Jamie se o ni staral, protože ji miloval, a miloval ji proto, že nemohl jinak. I kdyby ho nikdy ani nepolíbila, i kdyby s ním ani nepromluvila, stejně by dělal vše, co by bylo v jeho silách, aby ji učinil šťastnou a v bezpečí. Na tom nemohlo nikdy nic změnit.

Daniel vzal Sáru do parku Parramatta, protože byl krásný jasný

den a protože tu od té doby, co se před rokem vrátil do Sydney, nebyl a protože chtěl, aby se prozatím vídali jen na veřejnosti. Sarah se oblékla tak rezervovaně, jak jen to bylo možné, aniž sklouzla do vysloveně ošklivého. Tmavě modré džíny, světlemodrý komplet svetříku a trika a sportovní boty. Zapletla si vlasy a svázala je modrou mašlí, kterou si kvůli tomu koupila. Seděli bok po boku, aniž se dotýkali, na lavičce u řeky. Sarah slíbila, že mu řekne všechno, co bude chtít vědět. Byla celá dychtivá to ze sebe všechno vysypat, ne proto, že by se jí líbilo mluvit o svém mizerném životě, ale protože čím dřív se všechno to dohánění promeškaného a poznávání navzájem odbude, tím dříve se jí Daniel dotkne.

„S kolika muži jsi byla?“ chtěl vědět.

„S mnoha.“

„Sáro, slíbila jsi, že budeš upřímná.“

Povzdychla si. „Jsem. Já nevím s kolika. Se stovkami.“

Daniel na ni zíral a evidentně čekal, že mu řekne, že si dělá legraci. „Aha,“ řekl. „Kolik z nich jsi milovala?“

„Žádného.“

Podíval se na ni úkosem. „Žádného?“

„Jen tebe.“

Jeho obličej změkl a na chvíli si myslela, že by ji mohl políbit,

ale on jen přikývl a pokračoval ve svém výslechu. „Spíš teď s

někým?“

„Ano, no, jen s Jamiem. Vlastně je to docela vážné, no, jo, miluju

ho, ale ne tak… ne zamilovanou láskou. Znám ho celou věčnost a…

Je to složité.“

Daniel zavřel oči. „Vysvětli mi to.“ „Je to nejlepší kamarád a já mu víceméně vděčím za život. V Dickinsonové se říká: ‚Mluvit s tebou je jak úkryt.‘ Tohle já mám s Jamiem. Jenže on zbouchl tu bláznivku a vzal si ji, ale miluje mě a já, no, já miluju tebe. Řekla jsem mu o tobě a on…“ Sarah se při té vzpomínce přikrčila. „Nevzal to moc dobře.“

„Chci, abys s ním přestala spát.“

„Nemůžeš ode mě očekávat, že…“

„Sbohem, Sáro,“ Daniel se zvedl. „Zavolej mi, až budeš

připravená to brát vážně.“

„Danieli, ne,“ popadla ho za paži a zatahala ho. „Přestanu,

slibuju. Promiň.“

Posadil se a odstrčil jí ruku ze své paže. „Ještě někdo jiný, o kom

bych měl vědět?“

Zavrtěla hlavou.

„Hodná holka. Teď chci vědět o tvé rodině.“

Sarah pevně stiskla ruce. „Máma je profesorka ekonomie. Táta je

finanční matematik, co pracuje asi pět set hodin týdně pro jednu

pojišťovnu a počítá statistickou pravděpodobnost vyhnutí se žalobě

při nevyplacení oprávněného pojistného nároku. Kelly je o tři roky

starší než já. Co jsem naposled slyšela, studovala práva na Univerzitě

Nového Jižního Walesu.“

Sarah si zapálila cigaretu a Daniel se odsunul na kraj lavičky. Chtěla ho za takovéhle věci nakopat. I když ona by ho nakopala jen tak, jen aby se ho dotkla.

„Setkali jsme se s tvojí matkou na rodičovském sdružení. Byla nádherná jako ty, ale tak břitká, tak…“

„Zlá?“

Daniel se zasmál. „Vzpomínám si, že jsem si něco takového

pomyslel. Rozplýval jsem se, jak jsi úžasná a…“ „Tehdy už jsme spolu spali?“

„Ne, nic jsme spolu neměli.“ Daniel zkroutil obličej, aby demonstroval své znechucení. Uměl být sprostý, ale nesnášel to, co nazýval laciná slova. Taková byla zakázaná. „Byl jsem tebou ale poblázněný. Myslím, že jsem to trochu přehnal, když jsem matce líčil, jak jsi fantastická.“ „Řekl jsi jí, že jsem fantastická?“ Zašlápla cigaretu a posunula se zpátky, aby mu zase byla nablízku.

„Ano, ale ona o tobě mluvila, jako bys byla cizí dítě. Poučovala mě, že mám učit útvary a podněcovat intelektuální rozvoj, a vykládala, že jsi velmi bystrá, ale plýtváš rozumem na čtení romantických blábolu.“ „To je má matka.“

Daniel se natočil tak, že se jí díval přímo do obličeje. „Předhodil jsem matce, že je docela normální, když dívka tvého věku čte romantické romány, a ona odpověděla, že kdyby to bylo na ní, nikdy bys neplýtvala časem v hodinách, jako jsou ty moje. Kdyby to bylo na ní, nestudovala bys nanicovaté koncepty zpochybnění a etnocentrismu, ani by ses nezabývala výrazem a interpretací. Podle ní jsem tě měl učit jasný, výstižný vyjadřovací styl, a toť vše.“ Jeho hlas byl nádherný, ale přála si, aby přestal. Přála si, aby ji políbil, aby se jí dotknul, aby jí řekl svým tělem, že je mnohem, mnohem lepší než kdokoliv, koho znal.

„Když odešla, myslel jsem jen na to, jak jsi zranitelná. Že děvče tak otevřené světu, jako jsi ty, s matkou tak zatvrzelou, by se otevřelo komukoliv, kdo by jí projevil jen náznak náklonnosti.“

Sáře se stáhlo hrdlo. Snažila se mu říct, ať sklapne, ale slova jí uvízla v hrudi. Odkašlala si a zvedla ruku, aby ho umlčela. „Jsi v pořádku?“

„Dobrý. Mohl bys být prosím chvíli zticha?“

„Dobře.“ Po nějaké době řekl: „Jen jsem chtěl, abys věděla, že ti ohledně matky rozumím. Chápu, že ji musíš nenávidět pro její chlad.

Ale taky by ses na to mohla podívat jako já. Kdyby nebyla tak

odtažitá a nemilující, možná bys nebyla taková snadná kořist.“

Něco se v ní zlomilo a vytryskly jí slzy. Daniel si dřepl před ní a obličej měl zvrásněný znepokojením. „Rozplakal jsem tě. Promiň.“ Podal jí tmavěmodrý kapesník. „Ani mě nenapadlo, že by tě to mohlo tak rozrušit.“

„Kecy, Danieli. Úmyslně se mě snažíš rozhodit. Minule jsi mi říkal, že sis nemohl pomoct, že ses mi snažil odolat, ale nemohl jsi. Teď mi říkáš, že jsi vědomě využil příležitosti. Nevím, co si mám myslet.“

Několik minut byl zticha, pohupoval se na patách a pozoroval,

jak se Sarah snaží znovu nabýt klidu. Když se jí dech vrátil do

normálu, opět promluvil, dívaje se jí přímo do očí: „Fantazíroval jsem, snažil se odolat, rozhodl jsem se o tebe pokusit a změnil jsem názor, pak jsem potkal tvou matku a zase jsem ho změnil zpátky, potom jsem se modlil a rozhodl se nechat tě na pokoji. Přešlapoval jsem tam a zpátky, a ano, nakonec jsem se rozhodl využít tvé zranitelnosti. Ale kdybych to nebyl býval já, byl by to někdo jiný a ten by víc než pravděpodobně necítil nic víc než dobrou příležitost. Já jsem tě miloval a miluji tě pořád. Jen jsem chtěl zdůraznit, že to, že jsi měla takové rodiče, jaké jsi měla, ti usnadnilo mě přijmout do svého života.“

Sarah se mu podívala do nitra a uviděla jeho manipulativní černé

srdce. Srdce, které ji milovalo a které milovala ona. Zapálila si

cigaretu a vyfoukla mu kouř přímo do očí. Ucukl, ale nepohnul se.

„Proto jsi odešla z domova, Sáro? Protože tvoji rodiče byli příliš

přísní? Protože vůči tobě byli chladní?“

„Ne. S přísností bych mohla žít. Aspoň než bych dodělala školu.“

„Tak co se stalo?“

„Řeknu ti to,“ řekla, „ale moc se netěš, tentokrát se nerozbrečím.“ „Myslíš, že se mi líbí, když pláčeš?“

„Ano.“

„No, možná trochu,“ řekl beze stínu zahanbení. „Ale hlavně chci vědět, co se stalo, že jsi svou rodinu na šest let přestala vídat.“ „Byla jsem znásilněná. A rodiče tomu nevěřili.“ Sarah se otřásla, jako by ji její tělo mohlo přesvědčit, že na tom nebylo nic, co by ji mohlo rozrušit.

„Ó, panebože. Miláčku, já…“ Daniel jí položil ruce na kolena a pak, ještě než mozek stačil pořádně zaregistrovat tu radost z jeho doteku, je zase sundal. „Řekni mi, co se stalo.“ Sarah si přejela jazykem po zubech, jako by ostřila nůž. Bylo podivuhodné, jak ji uspokojovalo ho taky na oplátku zraňovat. Olízla si rty a ucítila krev, která na nich nebyla, ale bývala tam a zase bude.

„To je všechno,“ řekla. „Detaily si můžeš domyslet, jestli potřebuješ něco, nad čím onanovat.“ „To je kruté, Sáro. I na tebe.“ Zvedl se a došel ke břehu řeky, ruce vražené hluboko v kapsách. Sáře to hned bylo líto. Nemohl si pomoct, musel ji zraňovat; chtěl ji tak moc znát, že se nemohl držet zpátky, nemohl k ní být zdvořilý a neupřímný. „Omlouvám se,“ křikla Sarah. „Vrať se, prosím, a posaď se ke mně. Řeknu ti, cokoliv budeš chtít vědět, hlavně buď blízko vedle mne.“

Daniel se pomalu vrátil a sedl si vedle ní. „Jak můžeme být spolu,

když mi neprozradíš svá tajemství?“

„Já vím, promiň. Řeknu ti je.“

„Všechno, rozumíš?“

„Ano.“ Sarah se rozhlédla a byla zklamaná, že park byl úplně prázdný. Někdy vás nepřítomnost jiných lidí dusí víc než cokoliv jiného. Veřejný park o slunné sobotě by měl být plný dětí a maminek a psů a létajících talířů. Nemělo by tu být ticho jako v márnici, člověk by tu neměl mít pocit, že i kdyby křičel a křičel, tak by ho stejně slyšely jen kachny.

Zhluboka se nadechla. „Bylo mi šestnáct. U Jamieho byla party…“

„U Jamieho, se kterým teď spíš? Vy jste se už tehdy znali?“

„Jo, ty taky. Jamie Wilkes. Byl v naší třídě. Vlastně to byla party

jeho bráchy Bretta, proto jsem tam taky chtěla jít.“

„Měla jsi ráda Bretta?“

„Ó, ano. Brett je skvělej. Párkrát jsem s ním spala, ale spíš jsme

byli jen opravdu dobří kámoši. Chtěla jsem na ten mejdan, protože

tam šli všichni jeho spolužáci z univerzity, takže to byla taková

opravdu velice široká nabídka starších mužů.“

Daniel se zamračil. „Spala jsi s Jamiem a Brettem ve stejnou

dobu?“

„Ne! Nepřerušuj mě.“ Daniel přikývl a Sarah pokračovala: „Takže, všichni ti kluci se na mě vrhali, dávali mi pití a cíga a jointy, chtěli se mnou tancovat a zkoušeli všechny ty triky. Nespěchala jsem, bavila se s Jamiem a vyčkávala, až si vyberu, a najednou po mně vyjel Jamie. Začal se ke mně tisknout a vykládat, jak mi to sluší, a tak. Nejdřív to bylo divný, protože byl sice sladkej a všechno, ale byl to můj malej Jamie. Pak to přestalo být divný a začalo to být vzrušující, protože představa, že bych měla sex v jeho pokojíčku, ve kterém jsem byla asi tisíckrát, byla tak zvrácená a obscénní. Začala jsem si představovat, jak budu sledovat, jak se udělá po celém prostěradle se Spidermanem, a jak si to rozdáme na podlaze pod fosforeskujícími hvězdičkami na stropě. A tak jsem do toho šla. A nebylo to vůbec takové, jak jsem myslela. Nebylo to vůbec divné, bylo to úchvatné. Tedy, on byl prakticky panic, takže to byla jen taková rychlá, přímočará akce, ale byl to Jamie. Můj nejlepší kamarád, chápeš? A jak se na mě díval… Bože, nikdy se na mě nikdo tak nedíval. S takovým zbožňováním.“ „Moment,“ přerušil ji Daniel. „ Já se na tebe tak dívám. Já tě zbožňuju.“ Sarah se rázně ohradila. „Můžeš mě to nechat doříct?“

Mračil se a vrásky na čele měl hlubší než obvykle. „Dobře. Ale ještě se k tomu vrátíme, to ti slibuju.“ Sarah přikývla a věděla přitom, že v tomhle příběhu toho ještě bude tolik, k čemu se bude chtít vracet. Než Daniela uspokojí, asi umře. „Jamie nám šel dolů pro pivo a nějaká cigára. Asi po minutě, co odešel, se otevřely dveře. Byla jsem otočená zády a upravovala si vlasy, tak jsem jen řekla ‚To je tedy rychlost‘ nebo něco a ten hlas, co nebyl Jamieho, na to ‚Slyšíš to, kámo. Čeká na nás.‘ Otočila jsem se a ve dveřích stáli dva kluci. Řekla jsem jim, že Jamie šel dolů pro pivo, a myslela si, že to pochopí a vypadnou, ale oni zavřeli, zhasli světla a…“ Sarah zavřela oči a soustředila se na svůj dech. Byla v pohodě. V pohodě, v pohodě, v pohodě. Byla sakra úplně v pohodě. „Sáro? Jsi v pořádku?“ Otevřela oči a usmála se. „V pohodě. Takže, jsem tam v té tmě, s těmi dvěma kluky, co jsem si mlhavě pamatovala z mejdanu. Jeden z nich byl fakt velikej, steroidově velikej. Ten druhej byl velkej jen jako fotbalista a byl pěknej. Za jiných okolností bych do něj určitě šla. Ale bála jsem se, že kdyby se vrátil Jamie a oni tu byli, myslel by si, že jsem je pozvala, a rozhodilo by ho to. Jamie je v takovejchhle věcech hrozně nejistej. Řekla jsem jim, že musí odejít. Smáli se a Steroidak řekl něco o tom, jak se on a jeho kámoš cejtěj blbě, že jsou jediní ze všech těch lidí venku, se kterými jsem ještě nesouložila. Řekla jsem mu, že je k tomu velmi dobrý důvod a že je hnusné nevychované prase a má se ode mě držet dál. Strčil mě na postel a já byla tak překvapená, že jsem chvíli nedělala vůbec nic. Pak jsem kolem sebe začala mlátit a kopat a pořád jsem mu říkala, ať vypadne. Zavolal si toho kámoše, přišpendlili mi ruce za hlavu a roztáhli mi nohy. Začala jsem se docela bát. Pořád jsem na ně křičela, ať vypadnou, a doufala, že lamie stihne přijít dřív, než něco udělají.“

Sarah přestala a podívala se na Daniela. Čelo se mu lesklo a tváře

měl zrudlé. Kývl na ni, aby pokračovala.

„Takže,“ pokrčila rameny, „Jamie se vrátil, až když už to udělali.

A když se vrátil, snažil se je zmlátit, takže jsme oba byli celí pobití a druhý den…“

„Slíbila jsi, že mi řekneš všechno.“

„Nebylo to snad jasné? Dva chlapi mě znásilnili a zmlátili

Jamieho.“

„To mi říkáš výsledky. Já chci vědět, co se stalo.“ Sarah se na něj nemohla podívat. „Potřebuju cigáro.“ „Prosím,“ řekl a Sarah musela vzhlédnout, protože jeho hlas najednou postrádal tu naštvanost, kterou měl vždycky, když chtěla kouřit. „Dobrá,“ zapálila si. „Takže ten větší chlápek, Barry, mi vyhrnul sukni a roztrhal kalhotky. Skutečně je roztrhal tak, že byly na vyhození. Jenže tím to neskončilo. Potom… do mě vnikl, opravdu tvrdě, takže to bolelo, až jsem začala křičet, a to byla chyba, protože ten druhej, co mi držel ruce, mi dal jednu přes hubu, což bolelo ještě víc než to, co dělal Barry. Křičela jsem, i když se mi pusa plnila krví.“

„A co bylo potom?“

„Vzal tu svou věc.“

„Jakou věc, Sáro? Jsme snad ve školce?“

„Vložil mi tu věc do úst a já skousla, opravdu silně. Znovu mě

uhodil a já myslela, že se asi zadusím vlastní krví a zuby, ale bylo mi to jedno, byla jsem tak šťastná, že ho to bolelo.

Barry skončil a já myslela, že to je vše, že to nejhorší je za mnou

a že jsem pořád naživu. A pak ten, co jsem ho kousla, řekl Barrymu,

že si to chce se mnou taky pořádně rozdat. Znova jsem začala řvát,

myslela jsem, že volám Jamieho, ale pusu jsem měla celou rozbitou,

takže nevím, jak to znělo. A pak mě otočili a ruka na mém temeni mi tlačila obličej do matrace a já věděla, co se mnou udělají. Přestala jsem se snažit dýchat a doufala jen, že omdlím a nebudu nic cítit.

Pro ně to ale nebyla žádná zábava, když jsem byla v bezvědomí,

takže mi za vlasy zvedli hlavu, vrazili mi dalších pár facek a polili

mě pivem. Znovu jsem byla znásilněná, a bylo to ještě mnohem horší než předtím, jako kdyby mě párali zaživa. Ať se snažili jak chtěli, stejně jsem jim párkrát omdlela. Myslela jsem, že umírám. Měla jsem halucinace, myslela jsem, že nad postelí stojí matka a že na ni volám, a pak jsem se podívala znovu a on to byl Jamie, jenomže on tam jen nestál, on křičel, a pak jsem slyšela, jak se sype sklo, a uvědomila jsem si, že to není halucinace a že Jamie právě rozbil láhev o Barryho hlavu.“

Sarah přestala, aby típla cigaretu a zapálila si novou. Nepodívala

se na Daniela, ale neslyšela ho dýchat.

„Jamiemu se podařilo dostat je z pokoje. Byl ale pořádně

zmlácenej… Chudák. Mohl si vyrvat plíce, ale jakmile bylo po všem,

já byla úplně klidná. Pořád říkal, že jsem v šoku, ale nebyla jsem, aspoň si myslím, že ne. Byla jsem jen u vytržení, že ještě žiju, že mám žízeň, že chci cigáro. Jamie mě omyl a dal trochu do pořádku a mně bylo trapně, že mě vidí takhle a že se mě dotýká, přičemž všechno dělá jednou rukou a druhá mu bezvládně visí po straně. Držel mi ručník mezi nohama a plakal a pokračoval a já si říkala, proč jen museli přijít a udělat to? Proč jen ti debilové museli přijít a zkazit tak perfektní noc? Chtěla jsem se Jamiemu nějak odvděčit, poskytnout něco, co by si zasloužil, ale byla jsem tak rozbitá, že by to k ničemu nebylo. Pak jsem chtěla plakat, ale nešlo to, a tak jsem se místo toho pozvracela. Byl to snad ten nejhorší zážitek, co jsem do té doby prožila.“

Daniel si odkašlal. „Zavolali jste policii?“

„Nenapadlo nás to. Přespala jsem v Jamieho pokoji za zamčenými dveřmi a druhý den Jamie a Brett svolali bandu a vymlátili z těch dvou duši. Pobili je fakt zle, polámali kosti a tak. Byla jsem šťastná. Připadalo mi, že spravedlnosti bylo učiněno zadost.

Každopádně ráno mě Jamie doprovodil domů. Nebylo to daleko. Chtěl jít se mnou dál, ale já už se cítila špatně za to, čím si kvůli mně musel projít. Nechtěla jsem ho vystavit další scéně, o níž jsem věděla, že bude hodně nepříjemná, a v níž on by měl znovu pocit, že mě musí bránit. Navíc jsem viděla, že byl opravdu ošklivě zraněný; řekla jsem mu, ať jde k doktorovi, že mu zavolám později. Vešla jsem do kuchyně a ti tři seděli u snídaně, každý s částí nedělních novin a miskou cereálií. A já si pomyslela, jaká malá dokonalá scéna. Jaká malá dokonale šťastná to je rodinka a já jsem takováhle troska. Měla jsem na sobě Jamieho bundu, která zakrývala moje paže, ale nohy a obličej byly celé rozbité. Věděla jsem, aniž se na mě ještě kdokoliv podíval nebo na mě promluvil, že už nejsem součástí tohoto výjevu. Nebo že ve skutečnosti jsem jí nikdy nebyla, vždycky jsem pro ně byla příliš nepořádná, i bez nateklého nosu a vyražených zubů. Všichni se vyděsili, ale já zůstala klidná. Řekla jsem jim, co se stalo, a požádala mámu, aby mě odvezla do nemocnice. Řekla ne.“ Daniel hvízdl. „Řekla ne?“ „Řekla ne. Řekla, že je jí tak stydno, že se na mě nemůže ani podívat. Táta řekl, že půjdu do internátní školy. Zeptala jsem se, jestli chození do internátní školy zabraňuje znásilnění, a on mi řekl, abych nebyla tak melodramatická. Kelly řekla, že není možné, abych byla znásilněná, protože přece každý ví, že já nikomu neřeknu ne. Máma se zeptala, jestli je to pravda, a já…“ Sarah si oddechla. „Řekla jsem, že je pravda, že mívám často sex, ale že bych si myslela, že stará školní feministka jako ona pozná rozdíl mezi sexuální povolností a donucením k souloži za soustavného bití do obličeje.“

Daniel se ohromeně smál. „Obdivuju tě, Sáro. Opravdu. Jsi ta

nejstylovější ženská na světě. Bohyně.“

Sarah a Daniel si povídali celé odpoledne, seděli na lavičce,

procházeli se podél řeky a pak si lehli na záda a pozorovali mraky.

Řekla mu, jak ji Jamieho máma vzala do nemocnice a zapsala se jako

nejbližší příbuzný a zaplatila všechny účty a jak jí Brett a Jamie

pomohli najít byt a práci a nějaký starý nábytek. Líbilo se jí, že

Daniel nazval Jamieho hrdinou a že řekl, že od ní bylo obdivuhodné,

že raději odešla z domova, než aby byla ponižována omezenými

lidmi.

Než ji dovezl domů, byla už dávno tma. Byla celá omámená tou novou zkušeností, že mohla říct skutečně všechno, co měla na srdci, a nesklidila jen zděšení nebo znechucení. Jestli kdy potřebovala ujištění, že její potřeba Daniela není jen sexuální, tak dnes ho dostala. Byla víc než sexuální, ale v zásadě byla opravdu fyzická. I když se s ním spojila v citové rovině, svrběla ji kůže. Kdykoliv se zasmál něčemu, co řekla, nebo přikývl způsobem vyjadřujícím úplné porozumění, cukaly jí svaly. Potřebovala ho fyzicky, ale nebyl to ten pudový chtíč, který pociťovala k jiným mužům. Nebylo to o honění za orgasmem, bylo to o dělání zvířete se dvěma hřbety.

Než vystoupila z auta, vyslovila otázku, která v ní hlodala

poslední dvě hodiny. „Danieli, když jsem ti říkala, co se stalo…,

když jsem ti popisovala, co udělali, jak ti bylo?“

Stáhl obočí. „Bylo mi tě líto.“

Sarah přikývla. „Ale… co…?“

„Co?“

Zavřela oči a zhluboka se nadechla. „Vypadalo to, že si to trochu užíváš. Stejně jako si trochu užíváš, když brečím.“

„Podívej se na mě, Sáro.“ Podívala se. Jeho oči byly obrovské a mokré. „Myslím, že co udělali, je opovrženíhodné. Mám zlomené srdce z bolesti, kterou jsi musela projít, a z necitlivého přístupu tvé rodiny. Nicméně,“ dotkl se zlehka prsty její ruky, „co se tebe týká, všechno mě rozpaluje. Jestliže moje vzrušení při tom, když popisuješ svá zakrvácená stehna, ze mě dělá deprivovaného zvrhlíka, pak, Bůh mi pomáhej, jsem deprimovaný zvrhlík.“

„To jsem si myslela.“ Sarah otevřela dveře, naklonila se a políbila jej na čelo. „Bůh mi pomáhej, protože tě miluji.“

Sarah žila pro den, kdy se jí Daniel znovu dotkne. Skoro každý

den ji bral na večeři nebo ji vyzvedl z práce nebo zaskočil na drink,

ale vždycky ji sotva políbil na dobrou noc. Začala chodit za školu,

protože do práce chodit musela, aby neskončila na ulici, ale zase

potřebovala mít čas ho vídat.

Pořád jí zvonil telefon. Nebrala ho. Věděla, že se nemusí bát, že

zmešká hovor od Daniela, protože ten jí nevolal, neboť věděl, že

když s ní potřebuje mluvit, stačí počkat pět minut a zavolá ona.

Volala mu uprostřed dne, aby mu řekla o hodině, na které právě byla,

nebo o knížce, kterou právě dočetla; volala večer, aby slyšela jeho

hlas, než půjde do práce; volala mu uprostřed noci, protože když

kvůli němu nespala, chtěla, aby byl taky vzhůru.

Jednou v noci, když opět nespala, sledovala v televizí dokument o

hlubinách oceánu. Bylo tam o rybě, která se celoživotně pářila tím,

že sameček se přisál k samici a žil z toho, že sál její krev a na oplátku do ní vypouštěl neustálý proud semene. Byla to ta nejvíc sexy věc, jakou kdy Sarah v životě slyšela. Zavolala Danielovi a řekla mu to.

Daniel se jí vysmíval. „Problém toho, že získáváš informace z

televize, je, že se necháš krmit těmihle drobnými sexy rádobyfakty, ale už to není dotažené. Víš o té rybě jednu jedinou věc a nic víc.

Když samice zemře, zemře i on, nebo se dokáže odpoutat? Když zemře samec, je samička doživotně odsouzená plavat oceánem s hnijící mrtvolou táhnoucí ji ke dnu? Co se stane, když počne? Zastaví se ten proud? Dělají…?“

„Panebože, Danieli! Koho to zajímá?“

„Mě. Vsadím se, že ani nevíš, jak se ta ryba jmenuje?“

„Je mi to srdečně jedno. Jsem z té snadno uspokojitelné generace,

vzpomínáš si? Chci znát jen to nejzajímavější, to ostatní nechám

vědcům. Chci rychlá, sexy, exotická rádobyfakta.“

Daniel se zasmál. „Jsi roztomilá. Teď už jdi ale spát, je pozdě.“

„Ještě ne. Chci si ještě povídat.“

„O rybách?“

„Proč ne? O čemkoliv, je mi to jedno. Chci jen slyšet tvůj hlas.

Povídej mi o oceánu.“

Chvíli mlčel. Přemýšlel nebo možná vytahoval z knihovny v obýváku nějakou vědeckou publikaci. Když promluvil, měl hlas tichý a zastřený. „Oceán,“ řekl, „je svět sám pro sebe: ohromné pláně rozprostřené po oceánském dně, dlouhé horské hřbety tyčící se k hladině a protkané zařezávajícími se hlubokými údolími. Jsou tam aktivní sopky, vybuchující tak hluboko, že my na povrchu o tom ani nevíme.

Oceán je past. Je chladný a uklidňující, takže jdeš dál, hlouběji. A potom zemřeš. Tak zákeřná je voda. Když jsi spálený, je ti horko nebo tě něco bolí, vyléčí tě, ukonejší a uklidní. Ale taky tě může zmrazit k smrti nebo uvařit. Rozdrtit nebo zadusit.“ Odmlčel se a zeptal: „Nenudím tě?“ „Ne, pokračuj prosím.“ „Dobře, Sáro.“ Další pomlka. „Sundáš si kvůli mně kalhotky?“ „Samozřejmě.“ Vyklouzla z kalhotek a on pokračoval. „Velký bílý žralok nemá žádného přirozeného predátora. Má široké vroubkované zuby, které snadno projedou i tvrdou kostí nebo masem.

Někteří žraloci mají i dlouhé špičáky, aby mohli kořist držet bez

hnutí, když se zakusují. Mají zabudované smysly, slyší a cítí celým

tělem. Když mají žraloci sex, ukoušou se až skoro k smrti.“

„Danieli, to čteš?“ řekla Sarah a cítila a slyšela ho celým tělem,

chtěla jím být ukousána k smrti, aby se její krev smísila s jeho a byla unášena proudem.

„Ššššš. Představ si krokodýla v bažině, jak předstírá, že spí, a přitom tě pozoruje a představuje si, jaký budeš mít výraz, až po tobě zezadu skočí a zaboří zuby do tvého povolného masa. Krokodýli sebou mrskají, když žerou, dostávají se do tance smrti. Zpřerážel by ti polovinu kostí, než by se rozhodl ukončit tvé trápení a rozbít ti lebku o kámen.“

Sarah byla rozpálená a chtěla s ním být v oceánu. V bažině nebo jezeře nebo pitomým potoce. Potřebovala chlad, mokro, skryté skály a poklady. Potřebovala mlácení, kousání a nedostatek vzduchu. „Co dál?“ zeptala se Daniela, který měnil hlas podle toho, co vyprávěl.

Mokrý a temný.

„Chobotnice modrokroužkovaná je veliká jako golfový míček. Když kousne, nejdřív cítíš nechutenství. Zastře se ti zrak. Za chvíli oslepneš. Ztratíš hmat. Nemůžeš mluvit nebo polykat. Po třech minutách jsi paralyzovaná a nemůžeš dýchat.“ Sarah cítila, jak se jí její jed rozlévá v žilách. Tři minuty a bude po všem.

„Opravdu fascinující jsou větší chobotnice. Umíš si, Sáro, představit všechna ta chapadla? Představ si, jak tě sají a obtáčejí a do toho se ještě kotníky zaplétáš do mořských řas. A při tom všem se ti plní hrdlo a plíce vodou. Utopíš se a jsi ráda, doufáš, že to bude brzy.“

Sarah byla slepá a nehybná. Na světě byl jen Danielův hlas a zvuk praskajících kostí ve vodě a slizké plazící se potvory hemžící se okolo ní. Chapadla byla v ní a ona řekla Danielovi, jak se tak cítí. Řekla mu o sání a ovíjení se uvnitř ní a o tom, jak ta voda jen překypuje citem. Řekl jí, že on taky překypuje citem, a ona jen topím se.

Potom všechno ztichlo. Pomalu se Sáře rozjasnil zrak i mysl.

Bylo jí trapně, že je uprostřed noci sama ve své kuchyni s telefonní

šňůrou omotanou kolem pasu a rukou mezi nohama.

„Danieli?“ Slyšela ho dýchat, ale připadalo jí, že uběhla věčnost,

než se ozval.

„Měla jsi orgasmus, že?“

„Jo. Ty ne?“

„To tě tedy rozpálilo? Mořské potvory?“ Sarah váhala a snažila se

interpretovat jeho hlas. Škádlil ji?

„Je ti příliš trapné mi odpovědět?“ Zněl rozzlobeně.

„Rozpálil jsi mě ty. Proč jsi tak divný?“

„Rozpálila tě představa pitomý ryby. To je nechutný. Asi se z

toho pozvracím.“

Sarah si okrajem trička otřela ruku. „Přestaň. Cítím se kvůli tobě

hrozně.“

„Vážně, Sáro. Ty jsi úplně zvrácená malá holka.“

„Hele! Ty jsi na sobě taky pracoval. Slyšela jsem to…“

Sarah zavěsila a plakala a plakala a plakala.

Druhý den našla pode dveřmi zastrčenou obálku. Vevnitř byla

ručně psaná báseň:

Návnada od Johna Donna

Pojď, se mnou žij, tvou lásku chci,

radosti nové najdem si,

žluť písku, vody jiskrné, udice, háčky stříbrné. Hovornou řeku, lásko má, zahřeješ svýma rukama a ryby, až tě uvidí, se za své družky zastydí.

Až ponoříš se, vidím již,

jak každá ryba pluje blíž,

jako by, může-li to být, tebe si chtěla polapit. Jestliže slunce s měsícem tě uzří, samy zatmí se, a já, pakli se dívat smím, po jejich světle nebažím. Ať jiní mrznou s udicí, nohy si pálí v ostřici, či dychtí rybky lapiti do ok anebo do sítí, ať drsné ruce vytrhnou z děr v březích rybu nebohou, ať rybí oči v hlubině oklamou mušky, zrádkyně, tys přece, jak to vypadá, nejlepší vůbec návnada; ta ryba, jež ti odolá, žel, moudřejší je nežli já?

Neznala ji, ale poznala první verše, napsané Marlowem. Byla to

tedy parodie, ale proč ji Daniel poslal? Aby parodoval dramatičnost jejich lásky, tak jako Donne parodoval Marloweovu? Četla ji pořád dokola, až si ji zapamatovala. Byla v ní zpráva, kterou měla pochopit. Byla tam viditelná narážka na jejich telefonickou konverzaci a možná to bylo všechno, co tím chtěl říct: ocenění erotična moře. Omluva. Jenže viděl sám sebe jako básníka a ji jako rybáře, který ho chytil, když ti ostatní, moudřejší muži utekli? Čili je hlupák? Jsi nejlepší vůbec návnada, znamenalo to, že chápe její svůdnost jako vrozenou, zatímco ostatní ženy musí mrznout s udicí? Nebo Daniel jen zdůrazňoval nádheru a vášeň, která může být zachycena v každodennostech? Použití metafyzické fantazie k demonstraci té nejzákladnější lidské zkušenosti? Bylo tam i násilí, oka a ostřice, která řeže. Daniel jí zamotal hlavu, aniž použil jediné vlastní slovo.

Zavolala mu a řekla, že jestli se snaží omluvit, tak by to měl prostě udělat, a jestli chtěl říct něco jiného, tak by měl přijít a říct to tak jako tak.

„Myslel jsem, že je úplně jasné, co chci říct,“ řekl. „Donne neřekl nikdy nic jasného, Danieli. Celý den mi hučí v hlavě, jak se na to snažím přijít.“ Jemně se zasmál. „Vybral jsem tu báseň, protože se její téma zdálo vhodné, ale všechno, co jsem chtěl říct, je v prvních dvou verších.“

Donne John: Extáze, Mladá fronta, Praha 1967, s. 45/46, přeložila Hana Žantovská. Sarah se podívala na ten pomačkaný cár papíru s kávovými skvrnami a znovu si přečetla ty verše, i když je znala zpaměti. „To myslíš vážně?“ řekla a tolik se bála, že se zase začne smát nebo že zavěsí nebo jí řekne, že je nechutná. „Neříkám věci, co nemyslím vážně.“ „Takže to, co jsi říkal včera v noci, jsi taky myslel vážně?“ „Ano, zvracel jsem hned, jak jsem zavěsil. Pak jsem opsal tu báseň a odvezl ji k tobě. Celou noc jsem u tebe seděl přede dveřmi a poslouchal, jak pláčeš. Uvědomil jsem si, že náš telefonní rozhovor byl bod zlomu, na nějž jsem čekal. Měli jsme bizarní sex po telefonu, ze kterého se mi udělalo zle, ale i přesto prese všechno jsem měl chuť to zopakovat. Uvědomil jsem si, že bys mi to dovolila. Jestliže můžeme jeden druhého rozplakat, jestliže se nám ze sebe dělá zle, a přesto pořád zoufale dychtíme být spolu… Sáro, Pojď, se mnou žij, tvou lásku chci, radosti nové najdem si.“

„Dobře, ano, dobře,“ Sarah zase plakala, „ale potřebuju chvilku času. Musím dát výpověď z bytu, musím to říct kamarádům, musím… no, spoustu věcí. Potřebuju aspoň dva týdny.“ „Máš jeden,“ řekl Daniel. „Nechám tě udělat všechno, co musíš, a za týden si tě přijdu vyzvednout.“

Týden uběhl a Sarah si nic nevyřídila. Ten den, co to vyslovil, v sobotu, seděla doma, kouřila a civěla do zdi. Celý den strávila tím, že myslela na to, že to jsou její zdi, a i když byly zažloutlé a oprýskané a s otisky prstů, byly její a nikdo jiný na ně neměl žádné právo. V půl desáté si uvědomila, že si byt pronajímá, takže ty stěny nejsou její, byly jejího domácího. Po jedenácti hodinách truchlení po něčem, co neexistovalo, začala Sarah šílet. Oblékla se do miniaturních šátečků a vyrazila do toho nejvykřičenějšího baru na Parramattě. Bylo tu poloplno motorkáři a rádobymotorkáři, uřvanými ožraly, poflakujícími se feťáky a drogovými dealery, kteří zůstávali úplně střízliví, aby náhodou někdo nevyužil příležitosti. Bylo tu jen pár žen a žádná z nich nevypadala schopná chůze bez asistence. Každý, kdo ještě viděl, zíral na Sáru nepřátelsky nebo chtivě nebo obojí. Sedla si na bar k motorkáři s šedivějícím ohonem a vousy. Ani se nenamáhal skrývat, že jí zírá na prsa, ani se netajil svým úsměškem. Sarah si objednala panáka tequilly. Motorkář zaplatil. Na kloubech levé ruky měl vytetováno DOPRDELE. „Doprdele s čím?“ Podržel jí před očima pravou ruku. Tam měl SE ŽIVOTEM. „ Doprdele se životem? Co to má jako znamenat? Chceš umřít? Protože to je dost snadný splnit, jestli to vážně chceš. Nebo je v tomhle kontextu doprdele pozitivní? Jakože ho chceš do prdele, protože ho máš tak zatraceně rád?“

Vypadalo to, že ji neslyšel. Kývl na barmana a před Sárou přistál

další panák tequilly. Kopla ho do sebe.

„Díky. Ale vážně si myslíš, že si to budu rozdávat s nějakým

neandertálcem, který si nechává na svý velký chlupatý ruce tetovat

bezvýznamný drsňácký fráze jen proto, že mi koupil pár panáků?“

Na baru se objevil třetí panák. „Umíš vůbec mluvit?“ zeptala se

Sarah. „Nejsi hluchoněmej nebo tak něco?“

„Kvůli podělanejm ukecanejm holkám jako ty bych si přál bejt.“

Sarah se zachvěla. „No. Tak tohle bylo jenom sprostý. Odcházím.

Dík za to pití.“

Rychle odtamtud odešla, celá se třesouc očekáváním a strachem. Jak zahýbala za roh hospody, uslyšela prásknout dveře a pak těžké, pomalé kroky. Zpomalila a neotáčela se. Kroky se přibližovaly. Ruka jí stiskla zezadu krk a ona se na místě málem udělala. Strčil ji čelem k obrovskému kontejneru. Její rty se dotýkaly chladného kovu a pod tváří měla něco lepkavého a teplého. Do nosu se jí dral zápach hnijící zeleniny a kočičí moči a zvedal se jí z toho žaludek. Něco jí přeběhlo po levé noze a vybavila si ty ohromné krysy, které viděla pobíhat pod popelnicí před hospodou. „Řekni mi, proč by taková malá sladká holčička jako ty chodila na takovýhle místa a vyjížděla po chlápcích, jako jsem já?“ Držel ji pevně, takže když otevřela pusu, aby odpověděla, naplnila se jí hořkou chutí toho, co naposled po popelnici steklo. „Jen jsem si v klidu chtěla dát svůj drink,“ odpověděla a snažila se neotvírat pusu. „Nemůžu za to, že si nějakej starej tlustej pitomec namlouvá, že se o něj zajímám.“ Odtáhl jí hlavu a uhodil s ní o kontejner. „Víš, co dělám s chytrákama, holčičko?“ Sarah vyplivla krev; zůstala jí na tváři a odkapávala na prsa.

„Šukáš je svým malým chlupatým ptáčkem?“ „Ta první část byla správně.“ Ucítila na svých nohou chladný noční vzduch, jak jí vyhrnul sukni a kalhotky. Neočekávala takové násilné a úplné vniknutí. Z očí jí proudily slzy a míchaly se s tou hmotou na kontejneru. Cítila chuť železa a špíny a něčeho, co možná bývalo chilli. Slyšela z oken nad hlavou tříštění sklenic a pak ženskou křičící, že Carlos je teplouš. Pár metrů od nich, za kontejnerem, túrovali místní drsňáci motory, jak se snažili bleskově vyrazit od semaforů. A přes to všechno vrčení slyšela pleskání masa. „Spokojená?“ řekl po chvíli, zapnul poklopec a silně lapal po dechu.

„Extatická,“ řekla Sarah.

Natáhla si kalhotky, utřela si obličej do rukávu a pak mu

pozvracela boty.

V neděli večer šla Sarah do místního sportovního klubu, kde sedmnáctka slavila vítězství. Jejím původním cílem byl trenér, tlustý zarudlý muž s chybějícím předním zubem, ale pozvracel se na baru a byl vyveden, takže Sarah zůstala sama s deseti šestnáctiletými příliš nadšenými kluky. Druhý den se probudila s třeštící hlavou, bolavou čelistí a zrudlými stehny. V hlavě postele měla rozházené čtyři páry fotbalistických ponožek a prostěradla jí páchla a byla ztuhlá. Chtěla si vzpomenout, jak se tam ty ponožky a skvrny vzaly, ale její paměť končila v okamžiku, kdy ji změť kluků nesla domů. Šla do školy, ale nemohla se soustředit, tak pak raději celé dopoledne strávila v tělocvičně. V poledne omdlela a upustila jednomu svaloušovi na nohu činku. Sarah a svalouš doklopýtali na ošetřovnu, kde mu nohu obvázali a Sáře řekli, že je podvyživená a hyperglykemická. Pak ji svalouš vzal k sobě na kolej a vyspal se s ní. V polovině Sarah opět omdlela a ten chlapík byl tak ohleduplný, že přestal a dal jí trochu jablečného džusu, aby mohla pokračovat. Zbytek týdne byl vyplněn podobně sexuálně obsesivním chováním, jehož cílem bylo zabránit myšlenkám. Přes den Sarah plavala, skákala přes překážky, drhla podlahy a stropy, četla Sartrův Hnus ve francouzštině a pracovala extra směny ve steakhousu. V noci souložila s těmi nejhoršími týpky, jaké nalezla. V průběhu týdne měla sex s jednorukým chlapíkem, co vybíral na charitu, taxikářem, který jí potom naúčtoval plnou sazbu za cestu domů, a poloznámým stárnoucím fotbalistou, který po ní chtěl, aby celou dobu, co ji měl, vykřikovala jeho fotbalovou přezdívku. V pátek večer, kdy chtěla skutečně posunout hranice impulzivního, nechutného sexu, zašla do gay baru v Severním Sydney. Než v sobotu ráno v devět padla do postele, vykouřila dva gaye a třetího svlékla. Frustrovalo ji, když si uvědomila, že stejně myslí na Daniela, i když už napůl spí. Ani týden maniakálního chování nepomohl k tomu, aby přestala toužit po tom směšném starém chlapovi. Přála si mít něco, co by si vzala, nějaký prášek, který by ji vyléčil z potřeby ho mít. Vyzkoušela všechno, co jí přišlo pod ruku, ale stejně ho chtěla. Dokonce se vrátila i k tabletám, o nichž přísahala, že už si je nikdy nevezme, protože ji málem zabily.

To bylo v sedmnácti, když chodila s dýdžejem jménem Todd,

který měl nechutné oranžové dready a naprosto božské tělo. Tu první

tabletu si Sarah vzala, protože jí ji vsunul pod jazyk, když ji líbal.

Když ji spolkla, vydržela za jeho mixážním pultem tančit v kuse třicet hodin. Ty tablety se staly nutností. Blížila se maturita a učení v kombinaci s prací znamenaly, že spánek byl pro ni vzácný a krátký luxus. Nemohla si ty pilulky dovolit, protože vydělávala sotva na nájem, takže ne poprvé ani naposled v životě si Sarah začala vybírat muže, s nimiž spala. Nikdy to nebyl přímočarý výměnný obchod, ne opravdová prostituce. Jen si místo chlápka s nejkrásnějším zadkem nebo nejdivočejšími pohyby vybírala chlápka, který ji předtím, než ho udělala, pořádně nadopoval.

Začínala potřebovat tablety už i ráno, aby vůbec vstala z postele.

Dovolila Toddovi a jeho špinavým, rebelským kamarádům, aby

zůstávali u ní v bytě, takže tam byl pořád hukot. Zašlo to tak daleko,

že skoro každou noc musela Sarah někoho vykopávat ze své postele

a někdy byla tak unavená, že usnula vedle těla nějakého sjetého

neznámého.

Jednou v noci zůstala dlouho vzhůru a učila se, když zaslechla ze své ložnice zvuk, jako když někdo rdousí kočku. Vrazila do pokoje, vzteklá, že ji někdo ruší a že je tak zatraceně vyčerpaná, i když si ten den vzala víc tablet než obvykle. Todd byl v posteli s nahou plešatou ženskou, jíž z levé paže trčela jehla. Sarah zavřela dveře a tu noc spala na pohovce.

Následující den se svěřila Jamiemu, který s bráchou a tátou vyhnal ty squattery z jejího bytu. Potom dva dny seděl Jamie u Sáry, když nadávala, potila se a zvracela. Když přešlo to nejhorší, vařil jí, krmil ji, a když začala panikařit, hladil ji po vlasech a předčítal jí nahlas učení, aby nezmeškala ve svém studijním plánu. Dokonce jí i zaplatil nájem za ten týden, kdy jí bylo příliš zle, než aby mohla do práce. Přísahala mu, že už si nikdy takovou věc neprovede. Ale tenhle týden se vší silou snažila právě to udělat. Brala ty růžové prášky v naději, že se po nich bude cítit tak jako tenkrát, to znamená nezajímat se o nic jiného než další prášky. Samozřejmě to nefungovalo. Ani prášky, ani tráva, ani kola, ani chlast, ani sex jí nemohly zabránit chtít Daniela. Viděla teď, jak bylo směšné, když si myslela, že ano. Když její touhu po Danielovi nerozdrtilo osm let odevzdávání se mužům a drogy, nemohl to udělat jeden pitomý týden. Mohla to jedině přijmout. Vrazit si jehlu do žíly. Ale nejdřív musela spát.

Probudilo ji vytrvalé klepání. Dopotácela se ke dveřím, pořád oblečená v přiteplalém oblečku, kožené minisukni a zlaté podprsence. Na schodech stál Daniel, oči mu zářily a tváře plály.

Chytil ji za ramena a tvrdě ji políbil, záda jí zapřel o zárubně a sám

se do ní opřel celým tělem.

„Panebože, ty chutnáš nádherně,“ mumlal jí do krku. „Jsi

připravená?“

Sarah ustoupila a utřela si ústa ve snaze dát se trochu dohromady.

Zíral na ni. „Ty jsi zrovna přišla?“

„Nevím. Kolik je?“ Pořád byla celá rozklepaná ze všeho, co si

včera dala. Bylo skvělé ho vidět, ale bylo tak těžké neomdlít.

Daniel ji strčil dovnitř a zavřel. Jeho oči propátraly místnost,

vrátily se k ní a zúžily se. „To jsi měla na sobě venku?“

Sarah se postavila podle ní do sexy pózy. „Líbí se ti?“

„Je to odporné. A nahoře ses něčím polila.“ Sarah se podívala dolů a rozesmála se. „Ó, podívejme. Předtím jsem si toho nevšimla. To dostaneš za odměnu, když někoho kouříš v temných uličkách.“ Zasáhl ji pěstí do spodní čelisti a ona proletěla předsíní a přistála na podlaze v kuchyni. Opatrně se posadila a všimla si bolesti v levém boku a lokti. Daniel stál nad ní. Přijala jeho nataženou paži, ale když už se skoro zvedla, pustil ji a ona spadla na dlaždice. Vytáhla se na kolena a zvedla hlavu akorát včas, aby viděla, jak ji jeho noha kope do ramene. Zase upadla a tentokrát tak zůstala a plakala na podlaze. Daniel do ní nohou šťouchnul. „Vstaň.“

„Jdi do prdele.“

Kopl ji do žeber. „Vztyk.“

Sarah se posadila, kvůli rovnováze se opírajíc o kuchyňskou lavici. Daniel si před ní dřepl a vzal jí bradu do dlaní. „Jsi na drogách?“ řekl a zněl jako její otec nebo něco takového. Zněl, jako by byl zatracený učitel. „Jistě,“ řekla, „kdo není?“

Daniel jí zatřásl hlavou. „Co sis vzala?“

„Jen, mmmm, jen nějaké éčko a, mmmmmm, stimulanty a, jo,

spoustu vodky, trochu trávy.“

„Máš natolik jasno, abys se mnou mohla mluvit?“

„Proč bych s tebou měla chtít mluvit. Jsi blbej pošahanej tyran.

Jen se ti líbí mě mlátit.“ Sarah se rozbrečela. „Říkáš všechny ty kecy, jako že mě miluješ, že ti na mně záleží, ale pak mi ubližuješ a rozbrečíš mě a necháš mě celý týden samotnou.“

„Komu jsi ho vykouřila?“

„Neposloucháš mě? Už toho mám dost. Nebudu už odpovídat na

žádný tvý pitomý otázky. Táhni.“

Daniel se předklonil a něžně ji políbil na rty. Potom vyndal kapesník a otřel jí obličej. Brečela ještě víc, ale pořád ji líbal a utíral jí nos, dokud se úplně nevyčerpala. Potom jí vedl hlavu dolů do svého klína a hladil ji po vlasech.

„Promiň. Nejsi teď ve stavu se mnou mluvit. Jsi evidentně pořád pod vlivem něčeho a je ode mě nerozumné od tebe očekávat něco smysluplného.“

„Je nerozumné očekávat cokoliv, když jsi mě právě zmlátil.“

Podrbal ji. „Nepřeháněj. Sotva jsem se tě dotkl. Evidentně bereš

něco, co zvyšuje vnímání. Jen si na chvíli lehni a uklidni se.“

Sarah si potichu lehla. Byla pravda, že pořád ještě byla sjetá,

totálně nevyspalá a pravděpodobně jí ze všeho toho stresu

kolabovaly nadledvinky, ale rozhodně neměla přeludy. Spráskal ji a

to rozhodně nepřeháněla.

Po nějaké době jí řekl, aby se šla umýt. Když se vrátila,

osprchovaná a převlečená do pyžama, podával jí šálek kávy a toast s

drožďovou pomazánkou. „Vypadáš, jako když jsi týden nejedla.“

Sarah nabízené dary přijala a sedla si na podlahu. Byla příliš

rozbolavělá, než aby mohla sedět rovně na dřevěné židli. Sedl si

vedle ní a uždíbnul jí z talíře kousek toastu.

„Nejsem připravená s tebou odejít,“ řekla, když měl plnou pusu.

Polkl a podíval se na ni. „Ne neberu jako odpověď.“

„Neříkám, že ne. Říkám, že to nebude dneska. Mám ještě nějaké

vyřizování.“

„To nedovolím, Sáro. Tenhle týden byl jako nový druh pekla.

Nemohl jsem vydržet být bez tebe, ale utěšoval jsem se myšlenkou,

že ty se připravuješ na to, být se mnou. A teď zjišťuju, že jsi lítala

kolem a dělala kdovíco s kdovíkým.“

„Nikdy jsem nesložila celibát. Ty dobrovolně abstinuješ, já ne.“

„To jsem nikdy neřekl. Řekl jsem, že s tebou nebudu spát, dokud

se ke mně nenastěhuješ, a mezitím jsi ty měla přestat spát s kdekým.

Já jsem to dělal, že si to ani nedokážeš představit.“

Položila napůl snědený toast. „Říkáš to, abys mě zranil?“

„Ne, kdybych tě chtěl zranit, udělal bych tohle.“ Daniel ji štípl na

vnitřní stranu lokte, kde to opravdu bolelo.

Odsunula paži. „Měl jsi včera sex?“

„Ano.“

Sarah couvla, jako by ji štípl znovu. „S kým?“

Zavrtěl hlavou. Čelo měl zachmuřené a mezi obočími měl tři hluboké vrásky. Někdy se na ni díval, jako by byla pořád studentka, mladá a chytrá a jím tak okouzlená, že by brala všechno, co řekne, jako zákon. Někdy jí připadalo, že taková je. Inu, pane Carre, samozřejmě že mě můžete políbit, a samozřejmě se mne tam můžete dotýkat, když chcete. A ano, pane, když říkáte, že je to pravda, tak je, a o čem říkáte, že je správné, musí být správné, i když jsem si vždycky myslela, že není dobré nechat muže zakusovat se mi do žil a nechat mě vykrvácet, ale když říkáte, že bych měla, tak budu.

„Odpověz mi. S kým?“ Přinutila se vydržet jeho pohled.

„S mladou dámou jménem Tricia,“ řekl, „mezi jinými.“

„Mezi…“ Sarah si přitiskla ruku k bušícímu pravému spánku.

„Kolika jinými?“

„Vybírám si z několika. Záleží na tom, jakou mám náladu a která zrovna může. A kolik jsem ochoten utratit.“ Do krku se jí draly zvratky. Polkla je. „Ty to děláš s prostitutkami?“ „Ano, Sáro.“

„Celou tu dobu jsi…“ Sarah vyskočila na nohy, dopotácela se do

koupelny a vyzvracela se do záchodu. Malý kousek toastu, který

právě snědla, vyšel nestrávený. Vypila trochu vody z kohoutku,

rovnou ji vyzvracela zpátky do umyvadla, znovu se napila, omyla si

obličej a vrátila se k Danielovi.

Seděl se zkříženýma nohama a díval se na ni. „Jsi v pořádku?“

„Jen kocovina.“ Sarah si sedla a zapálila si cigaretu, aby se

zbavila hořké pachuti v puse. „Takže za to musíš platit, jo?“ „Dělám to cíleně. Nechci strávit měsíce večeřemi a skleničkami se ženou, jen abych dostal jednu noc sexu.“ Daniel se spiklenecky usmál. „Je to jen pohodlnost, než budu mít svou holčičku doma.“ Sarah ho pozorovala skrz kouř. Byl tak zatraceně klidný. Byl si tak zatraceně jistý sám sebou. Musela si udržet ten kousíček důstojnosti, který jí zbýval. „Takže,“ řekla v tom nejledabylejším tónu, jakého byla schopna, „co s nimi děláš?“

„Mám s nimi sex.“

„Jen tak, normální sex?“

Zasmál se. „Ať už to znamená cokoliv.“

„Jaké jsou?“

„Jsou to normální ženské, jen dělají svou práci.“

„Jak vypadají? Ta ze včerejška, jak vypadala?“

„Odbarvená blondýna, pěkné tělo, mladší než já, ale starší, než za

jakou se vydávala.“

Sářina fasáda lhostejnosti se začala drolit. Bojovala, aby udržela hlas klidný a aby se jí netřásly ruce. „Pěkné tělo? Co to znamená?

Velký prsa, dlouhý nohy?“ „Na tom nezáleží, Sáro.“

„Na tom záleží, když si vybíráš děvky, co vypadají jako tvoje žena. Opravdu to o něčem vypovídá, že si vybíráš ty, které mi nejsou ani trochu podobné.“

Postavil se a šel k oknu u pohovky. „Jestli ti to pomůže, začnu

požadovat vychrtlé, ošklivé brunety.“

Sarah přehlížela jeho urážku. „Trvám na tom, že toho necháš.“

„Ty nebudeš na ničem trvat.“ Praštil pěstí do okna pobitého prkny

a otočil se k ní. „Myslíš si, že máš tu moc, ale nemáš. Můžu si tě vzít, kdykoliv budu chtít, jen tě vyzvednu, vezmu domů a svážu tě.

Nebudeš nikoho kromě mě vídat, dokud neumřeš.“

„Pokračuj. Tady jsem. Tak si mě vezmi.“

Daniel se zase otočil k oknu a opřel si hlavu o prkno. Sarah to

myslela vážně, doopravdy si přála, aby ji unesl. Chtěla se zbavit

možnosti volby. Chtěla pocítit tu absolutní svobodu být majetkem.

„Doufal jsem, že nebudu muset. Doufal jsem, že přijdeš

dobrovolně, že budeš chtít přijít.“

„Chci.“ Sarah k němu přistoupila a políbila ho na čerstvě oholený

krk. „Akorát že já jsem si dokázala vytvořit tenhle život. Není nijak

skvělej, ale je můj. Jako ta písnička, víš která, udělal jsem si to po

svým. “

„Předpokládám, že ta verze je od Sex Pistols?“

„Ona je ještě nějaká jiná?“

„Miluju tě.“

„Já miluju tebe. Proč je to tak těžké? Proč nemůžeme prostě být

spolu? Proč nemůžeme prostě… proč neskončíme všechny tyhle řeči

a nejsme prostě šťastní?“

„Nechci, abys byla šťastná s čímkoliv kromě mě.“ Daniel se

otočil. Plakal. „Chci, aby ses vzdala tohohle svého malého života.

Chci, abys nic neměla. Chci, abys byla úplně bezbranná. Chci, aby ses bála a byla zlomená a třásla se strachy.“ Sarah taky plakala. „Ty jsi tak zatraceně romantický.“ „Malá Sáro Clarková.“ Daniel jí přejížděl upravenými nehty podél krku. „Myslím, že už oba máme dost tohoto napětí, tohoto boje. Řekni mi, půjdeš se mnou a budeš se mnou žít? Budeš moje?“ „Řekla jsem ti, že ano. Jen potřebuju…“ „Ne.“ Jeho nehty se zaryly. „Už nebudu čekat.“ Sarah se mu podívala do očí a přála si, aby na ni byl trochu něžnější, trochu slabší. Věděla, že on si přeje, aby byla drsnější, silnější. To bylo skoro legrační, protože každý muž, se kterým se Sarah zapletla, jí řekl, že není dost něžná. Nevěděla, jestli z ní Daniel něžnost dostal, nebo jestli on byl tak hrubý, že v porovnání s ním vypadala slabá.

„Musím vidět Jamieho.“

„To chápu. Večer se vrátím.“ Daniel ji políbil na čelo a odešel.

V sobotu ráno, tři týdny poté, co Jamie naposled viděl Sáru,

zavolal Mike a požádal ho, aby s ním šel na pivo. Řekl, že si

potřebuje promluvit o Sáře. Jamie nechtěl mluvit o Sáře, chtěl mluvit

se Sárou, ale protože mu přestala brát telefon, řekl si, že mu musí

stačit mluvit o ní s Mikem.

„Chtěl bych vědět,“ řekl Mike, když byli usazeni v boxu se

sklenicemi piva, „co jsem udělal, že jsem ji naštval?“

„Nemyslím, že bys udělal něco, čím bys ji naštval.“

„Tak proč mě sakra nechce vidět? Proč ani nezvedá telefon?“

„Nevídá teď ani nemluví s nikým kromě chlapa, co je do něj

zamilovaná.“

Mike na něj několik vteřin zíral. Pak se napil piva, zapálil si

cigaretu, znovu se napil a poškrábal se na nose. „Jakýho chlapa?“

„Ten starej sráč. Myslí to s ním vážně. Opravdová láska a tohle

všechno.“

Mike vypadal sklíčeně. „Kdy se to stalo?“ „Když byla ještě dítě.“

„Co?“

Jamie pokrčil rameny. „Nic. Myslím, že to bylo o mých

narozeninách. Myslím, že s ním odešla o mých narozeninách.“

„Dobře, takže to je… je to jen měsíc. Já jsem s ní spal půl roku,

nemůže mě jen tak zazdít pro nějakého přivandrovalce.“

Jamie se zasmál. „Jasně, ty máš právo seniorátu.“

Mike se zamračil, jako by věděl, že si z něj někdo utahuje, ale

nevěděl jak. „No, ano, mám. Oba dva si sem tam smočíme, ale

všichni ti ostatní jsou jen nárazovky. Šest měsíců je dlouhá doba. Já a Sarah máme něco zvláštního, závazek.“

Jamie se přestal smát. Něco bylo hodně špatně. Předpokládal, že

Mike bude vykládat, jak je nadržený nebo jak je naštvaný, že se mu

Sarah ani neomluvila. Očekával stížnosti. Mike byl ale opravdově

zoufalý. A co sakra myslel tím závazkem? „Ehm, jaký druh závazku?“

Mike se naklonil přes stůl. „Před několika měsíci Jess odjela na školení a Sarah přišla ke mně. Bydlela u mě dva dny a bylo to…“

Mike si prohrábl vlasy. „Jamie, kámo, to byl ten nejlepší zatracenej

víkend mýho života. Dělali jsme to v každý místnosti, v každý známý poloze, a pak jsme jich ještě pár vynalezli. Nechala mě dělat věci, které jsem jindy dělal jen s dobře placenýma profesionálkama.“ Přestal, aby si lokl piva. „Mluvili jsme o tom, jak je skvělý najít někoho, kdo má taky zálibu ve výstřednostech. Když jen tak někoho sbalíš pro náhodnej sex, nemůžeš ho jen tak poprosit o… no, každopádně, shodli jsme se, že máme něco speciálního a že už budeme, co se týče tělesných tekutin, monogamní.“

Jamie měl jazyk přilepený na patro. Kdyby jím pohnul, mohl by otevřít pusu, a pak by jen řval a řval a nemohl by přestat. Držel ho tam a tázavě zvedl na Mika obočí. „Chápeš,“ řekl Mike a poškrábal se na krku, „dohodli jsme se, že nebudeme používat kondom pod podmínkou, že s ostatními je naopak vždycky používat budeme. Vím, že to zní lacině, ale není…

Nerad to říkám, ale bylo to opravdu romantický. Dneska musíš mít v

druhého opravdu důvěru, abys nepoužíval ochranu. Já a Sarah tu

důvěru máme, kámo.“

Jamie zíral Mikovi do obličeje a na krk. Celou dobu, co mluvil,

se škrábal, takže teď byl jeho krk ozdobený červenými pruhy. Pro

Mika byla Sarah epidemie plazícího se, zavrtávajícího hmyzu. Ta

nákaza do něj pronikla genitáliemi a uhnízdila se mu pod kůží, užírala mu vnitřnosti, blokovala průduchy, okusovala jeho srdce. Ten chudák se mohl drápat, dokud mu kůže celá nezrudla, mohl si sedřít kůži a stejně ji nemohl dostat ven, protože byla tak hluboko. Dostala se až na samou dřeň. A jak byla jednou uvnitř, nemohl ses jí zbavit, aniž bys nezpůsobil citelné poškození té podpůrné stavbě. „No, nerozumím tomu. Jestli to chce skončit, dobrá, ale aspoň mi to musí říct sama. Neměl bych to slyšet od tebe.“ Mike si šestkrát nebo sedmkrát promnul nos. „Teď půjdu k ní a budu trvat na tom, aby si se mnou promluvila. Nenechám si kálet na hlavu.“

„Nebude tě poslouchat. Měl bys toho chlapa vidět. Je mu asi sto a

je tak uhlazenej, chladnej. Sarah je z něj úplně mimo.“

Mike se ušklíbl, promnul si nos, poškrábal krk. „Tys ho viděl?“

Jamie si odfrkl. „Jo. V prváku jsem ho měl na angličtinu. My

jsme ho měli na angličtinu.“

Mike civěl na Jamieho. „Kecáš?“

„Zeptej se Jess. Zeptej se jí na pana Carra. Řekne ti, jak najednou

v pololetí sbalil kramle. A jak někdy v té době přestala Sarah jíst a

začala pít a kouřit a souložit se vším, co mělo kalhoty.“

Mike mu nevěřil. Jamie mu řekl celou story nebo aspoň tolik, kolik věděl. Na konci už Mike osnoval vraždu Daniela Carra. Jamiemu bylo fuk, že možná zadělává na problém nebo že narušuje Sářino soukromí nebo že by měl chránit její čest. Sarah byla v ohrožení, a protože on sám měl zákaz, pod hrozbou rozvodu, ji vídat a protože Sarah nebrala telefon a nemluvila s ním, byl možná Mike nejlepší možnost, jak zachránit Sáru samu před sebou. „Pojďme. Budeme jí bušit na dveře, dokud nás nepustí dál,“ řekl Mike.

Jamie uvažoval o tomtéž už asi miliónkrát. Neudělal to, protože se nechtěl, aspoň ne teď, rozvádět. Navíc v objevení u Sáry bez pozvání se skrývalo jisté nebezpečí, když to naposled Mike udělal, přivítal ho nahý obr a rozbitý nos. Upozornil Mika na tenhle a ani neřekl ten první důvod. „No a?“ řekl Mike, „beztak to nebude klidný rozhovor, ne?“ Jamie váhal. Jeho potřeba vidět ji byla sžírající, ale nechtěl ji naštvat. Když se objeví bez pozvání, naštve se, a když se objeví bez pozvání s Mikem, naštve se ještě víc. Mike by navíc prosazoval své právo na ni sahat a Jamie by musel tiše sedět a pozorovat Mikovy ruce na všech těch místech, kde by měly být jeho ruce. „Mohli bychom ještě zkusit jí znovu zavolat,“ navrhl Jamie. Mike oběma rukama praštil do stolu, vyprázdnil svou sklenici a vzal si klíče od auta. „Kašlu na to. Prostě půjdeme a promluvíme s ní.“

„Ještě to jednou zkusím.“ Mike znovu praštil do stolu, ale neodporoval. Kousal se do rtů a škrábal si ruku klíčky, když pozoroval Jamieho, jak vytáčí číslo. Jamie nečekal, že by telefon zvedla, spíš to byla oddalovací taktika. Předtím spěchal, aby dal Mikovi všechny informace v domnění, že je to nejlepší pro budování armády proti starému panu Carrovi, ale už teď pochyboval o moudrosti toho kroku. Musel brát ohled na Shelley, ačkoliv když půjde za Sárou s Mikem, neporuší slib úplně. Ale jestli půjde za Sárou s Mikem, nebude s ní moct pořádně promluvit. A ona bude Jamieho nenávidět, že do toho zatáhl Mika.

Jamie už sám sebe nenáviděl, že do toho zatáhl Mika. Jenomže ho

potřeboval, aby… Bylo to pořád dokola.

„Haló?“ Sářin hlas, chraplavý a trochu znepokojený.

Jamie málem telefon položil. Žaludek měl na vodě.

„Danieli?“ řekla.

Panebože. „To jsem já, Sáro.“

Rána. „Ahoj, ty. Jak se pořád máš?“

„Dělám si o tebe starosti. Jsi v pořádku?“ Jamie si myslel, že

pukne. Mike na něj divoce gestikuloval. Jamie se odvrátil a díval se

ven přes parkoviště.

„Jo. Chtěla jsem ti zavolat. Je legrační, že jsi zavolal, protože já

bych ti zavolala asi tak za pět minut.“

„Já ti volám celý týden, Sáro.“

„Och.“ Slyšel cvaknutí jejího zapalovače. „Heleď, mohl bys,

prosím tě, přijít? Potřebuju se s tebou vidět.“

„Teď?“ řekl Jamie, zapomněl na Shelley a na Mika a všechno, na

čem nezáleželo. Vybavoval si jemnou kůži, modré oči, lechtivá

chodidla. „Můžu přijít hned.“

„Hned bude super.“

„Už jsem na cestě.“ Jamie zavěsil, nadšený ze svého úspěchu.

„Dobrá práce, kámo.“ Mike poplácal Jamieho po paži. Jamie se

několikrát praštil telefonem do hlavy. Pak musel utíkat, aby dohonil

Mika, který už nastupoval do auta.

I když už bylo po poledni, Sarah otevřela v růžovém flanelovém pyžamu. Pytle pod očima měla větší, než je kdy Jamie viděl. Sinalá pleť, rozpraskané rty, monokl přes pravé obočí. Byla troska a neuvěřitelně, omračujícně krásná.

„Co ten tady dělá?“ zeptala se Sarah při pohledu přes jeho

rameno. „Miku, co tu děláš?“

Mike postoupil vpřed a odstrčil Jamieho stranou. „Nemůžeš

aspoň předstírat, že mě ráda vidíš?“

Popadla Jamieho za ruku a přitáhla ho blíž. Páchla kysele, jako

by zvracela. Jamie ji políbil na čelo a přidržel její drahocennou

hlavu. Zakňourala, což bylo zvláštní, a pak si ho přivinula pevněji.

„Proč jsi ho přivedl? Potřebovala jsem s tebou mluvit o samotě.“

„Mohla bys o mně přestat mluvit, jako bych tu nebyl?“

Sarah si vzdychla, pustila Jamieho a otočila se k Mikovi.

„Potřebuju mluvit s Jamiem o samotě.“

„Proč mě tak zazdíváš?“

„Vážně nemám čas to vysvětlovat.“

„Udělej si ho. Zasloužím si vysvětlení.“

Sarah se otočila k Jamiemu a protáhla obličej, pak přistoupila k

Mikovi a položila mu ruce na ramena. „Máš pravdu. Potřebujeme si

promluvit a slibuju, že to uděláme, ale ne teď. Právě teď potřebuju

mluvit s Jamiem o samotě.“

Mike zvedl Sářiny ruce z ramenou, spojil je a stiskl mezi svými.

Ohnul se a políbil ji na rty. Sarah ho taky políbila a tiskla se k němu.

To bylo přesně to, čemu se Jamie chtěl vyhnout: být svědkem

znovusetkání milenců.

„Miku, prosím?“ řekla tónem jako vezmi si mě. „Nech nás

několik hodin o samotě, ano? Až se vrátíš, budu ti věnovat plnou

pozornost.“

Mike přikývl a pohladil ji po tváři způsobem, který mohl být popsán jedině jako něžný. „Slibuješ, že mě znovu neodbudeš?“

„Slibuju.“

„Dobře, broučku.“ Mike ji znovu políbil, přišel k Jamiemu a bouchl ho do zad. „Jedu zpátky do hospody. Za několik hodin se vrátím.“ Otevřel dveře a pak se s úsměvem otočil. „Buďte hodné, děti.“

Sarah a Jamie stáli a dívali se jeden na druhého, dokud neslyšeli

naskočit Mikův motor. Pak ji Jamie objal a začal plakat. „Ó, hele. Ó, nebreč. No tak, Jamie, prosím.“ Sarah ho políbila na krk a na obličej. Nemohl přestat vzlykat. Byla prostě tak… Panebože, neměl slov. Byla vším. „Přestaň s tím nesmyslem.“ Odtáhla se a otřela mu obličej rukávem svého pyžama. „Pojď a povídej si se mnou.“

Sedl si s ní na pohovku. Na pohovku, kterou pro ni objevil ve

výprodeji a pomohl jí ji donést domů. Na pohovku, na níž vypil tisíc piv a vedl milion rozhovorů a měl málo sexu. Na Sářinu pohovku. V Sářině bytě. Sářin úsměv a Sářiny ruce, které obracely jeho. „Nepotřeboval jsi šití?“ zeptala se. Jamie zavrtěl hlavou, otočil se k oknu a všiml si, že je přebité prknem. Přemýšlel, jestli to udělala Sarah sama, nebo to pro ni udělal on.

„Víš, jak šílím?“ řekl Jamie.

„Promiň. Jestli ti to pomůže, já taky šílím.“

„Jediné, co by mi pomohlo, by bylo, kdybys řekla, že ses rozešla

s tím, jak se jmenuje?“

Sarah se kousla do rtu. Vypadala, chudáček, tak unaveně. Jen Bůh

věděl, co s ní to monstrum dělalo.

„Doufala jsem, že už sis na to trošku zvykl,“ řekla.

„Na to si nikdy nezvyknu. Je pro tebe špatnej.“

Sáře blýsklo v očích. „Mýlíš se. Špatně je, když nejsem s ním. Cítím se špatně. Miluju ho. Proč nemůžeš být šťastný se mnou?“ „Prostě nemůžu.“

„Snaž se!“ Sarah mu stiskla ruce. „Jsi tak sobecký, Jamie. Ty máš

celou rodinu. Já nikdy neměla nikoho. Teď mám a ty jsi naštvaný a

zlý.“

Byl naštvaný a zlý. Ale ani ne tak na Sáru jako na všechny lidi na

světě, co nebyli Sarah. Schytávala to hlavně Shelley. I když byla až nadlidsky tolerantní, pořád se hádali. Zrovna včera se ho ptala, proč je tak protivný, když ona byla ta s popraskanými bradavkami, nateklými kotníky a beze spánku. Jamie jí připomněl, že i on několikrát za noc vstával, aby miminko ukonejšil, a že musí na osm hodin denně do práce. Pak řekl, že její popraskané bradavky a nateklé kotníky pro něj taky nejsou zrovna výhra. Po tomhle Shelley hodinu plakala a Jamie se snažil přijít na to, co to s ním sakra je. Přišel na to, že nezávisle na tom, jak moc se snaží být dobrým manželem, zůstávalo pravdou, že když se podíval na Shelley, neviděl to, co vidět chtěl, a to byla Sarah. Nemohl přestat myslet na to, že kdyby bývala Shelley neotěhotněla, nebyl by si ji býval musel vzít a mohl by si vzít Sáru. Nebylo to logické, protože a) Sarah o něj projevila zájem, až když se nastěhoval k Shelley, čili by s ní nikdy nemohl začít spát, kdyby Shelley neotěhotněla, b) Sarah se nechtěla vdávat a c) i kdyby se Sarah chtěla vdávat, nikdy by to nebylo za Jamieho, protože ho nemilovala takhle. Utěšovával se tím, že takhle Sarah nemiluje nikoho, ale tahle útěcha byla pryč, protože už milovala a Jamie byl ztuhlý a válcovaný vlakem myšlenek, o nichž věděl, že jsou směšné, ale které nedokázal zastavit. Nenáviděl Shelley a nenáviděl sebe a nenáviděl Daniela Carra a někdy nenáviděl dokonce i Bianku. Nikdy nenenáviděl Sáru, i když moc dobře věděl, že by měl. „Stěhuju se k němu,“ řekla Sarah falešně radostným hlasem, který lidi používali, když vám sdělovali špatné zprávy, ale chtěli, abyste si mysleli, že jsou dobré. „Kdy?“

Zamumlala něco, co znělo jako „dneska“.

„Kdy?“ zeptal se znovu.

Promluvila jasněji: „Dneska.“

„Dneska.“ Jamie jí zíral na prsty. Měla okousané nehty stejně

jako on. Ale Sarah si nikdy nehty nekousala, vždycky si je pilovala a

upravovala, takže je mívala perfektně vytvarované.

„No, dneska večer.“

„Večer?“

„Jo, takže… musím balit. Musím se připravit.“

„Musíš se připravit.“ Jamie dál zíral na ty polámané nehty. Byly

to nehty úzkostlivé, frustrované, impotentní osoby. Nehty osoby visící na vlásku.

„Přestaň opakovat všechno, co řeknu!“

Jamie vzhlédl. „Neuvědomil jsem si to.“

„Jo, no…“ Sarah se napůl usmála. „Jsi v pohodě?“

„Jasně. Proč bych nebyl?“

Pak ho Sarah políbila. Jemně, sladce, tak něžně, tak teple. Tolik

let svého života snil o takovýchto polibcích. Díval se na ni při

vyučování a představoval si, jak ho bere za bradu a předklání se se

rty pootevřenými. Díval se na ni, když hrála fotbal a běhala přespolní

běhy a plavala na slavnosti, a přemýšlel, co bude její přirozená,

radostná sportovnost znamenat pro kluka, kterého bude milovat.

Viděl muže, jak ji ohmatávají a tahají a popichují, a představoval si,

jak by se k ní choval jinak. Přísahal si, že kdyby ji dostal, nikdy by k

ní nebyl hrubý. Kdyby měl takové štěstí, nikdy, nikdy by ji neranil,

ani v aktu vášně.

Rychle utekla jeho zasněná, bolestná puberta, a teď byl muž a měl

Sáru už mockrát. Mockrát a různými způsoby a pořád ji ještě neranil,

i když chápal, co k tomu muže pudilo. Sarah muže ovládala se svými jemnými vlasy a chytrými rty a svou nenasytnou. Muži se s ní cítili současně vděční a využívaní. A ona byla tak povýšená, tak zatraceně nadutá, že měl člověk chuť ji donutit, aby ho brala vážně.Vyvolávala instinktivní potřebu dokázat jí, že potkala sobě rovného, že jsi silnější, lepší muž, než jakého dosud potkala, že jsi byl muž, který ji mohl donutit žadonit. Když jsi ji měl v náručí, chtěl jsi vědět, že za vší tou zbrojí její techniky, pod vším tím řevem její nevymáchané pusy z tebe byla u vytržení. Bylo to velmi silné puzení a Jamie ho cítil teď, stejně jako ho cítil vždycky, když se ho dotkla. Ale on byl jiný než ostatní muži. Měl tu čest, že ji znal, když byla statečná a sladká a dobře živená. Znal ji předtím, než začala se sexem, a v tom byl ten rozdíl. Proto by ji nikdy nemohl ranit, nikdy nedovolit, aby ho přemohl chtíč nebo marnivost. Vždycky ji bude líbat jako teď, přesně jako teď, protože ať už jí to namluvil kdokoliv, opravdová láska nebyla sobecká a krutá. Opravdová láska by neměla chtít po milovaném krev a po milujícím okovy.

„Proč musíš jít?“ zeptal se Jamie, aniž ji přestal líbat.

„Prostě je to tak.“

Jamie zase začal brečet a skoro to vypadalo, že si toho nevšimla, i

když on věděl, že všimla. Ona jen prostě nebyla ten typ dívek, jejichž

pozornost přitahovala bolest. Prostě pokračovala v líbání, hladila ho

na bedrech a nad pasem.

Hladila ho a líbala a přehlížela ty horké mokré slzy, co jí lepily

řasy na jeho tváře.

„Kam tě bere?“

„Kousek.“

Jamie pořád brečel, přitom jí svlékal košili a kalhoty, pomáhal jí se svými, při rozepínání a tahání rukávů a svlékání prádla ji něžně líbal.

„Budu tě ale moct pořád vídat, že jo?“

Sarah odpověděla povzdechem. Kroutila se pod ním, a aniž chtěl,

vnikl do ní. Na chvilku se strachoval, že je tohle naposled, kdy se s ní

miluje, ale ta myšlenka rychle zmizela. Celý svět bylo jen Sářino tělo

svírající to jeho. Všechno, co nebyla ona, bylo nepochopitelné, ale on

tušil, že někde na konci najde odpovědi. Tohle nepopsatelné nutkání mělo jistě nějaký smysl vyšší než fyzické uspokojení. Určitě na něj na konci čeká smysl života nebo tajemství vnitřního míru nebo klíč k jejímu srdci.

Ale nebylo tam žádné odhalení. Jen příliš pomíjivý pocit míru a potom Sarah, nevyzpytatelná jako vždycky, usmívající se na něj, hladící ho po lopatkách a zádech. Zeptal se jí, jestli chce, aby ho vyndal, a ona řekla nikdy.

„Sáro, jak jsem se předtím ptal, jestli tě budu moct vídat…“

„Nic na světě by mi nemohlo zabránit vídat mého Jamiečka,“

řekla, ale její tělo se pod ním napjalo a její tón byl celý špatně. Zase

tu byla ta falešná radost.

„Takže se nic nezmění?“

Ticho. Ticho se smutnýma očima a ztuhlými údy. „Sáro?“

„Ne, změní. K čemu by to jinak bylo?“

Jamie cítil, jak se v ní zmenšuje. Chtěl se dostat zpátky, ale bylo

už pozdě. Už nikdy nebude v těle Sáry Clarkové. Uvědomil si, že to

zas tak moc nevadí, alespoň v porovnání s vyhlídkou, že by ji už

nikdy neviděl. Klidně by se nadosmrti vzdal sexu, kdyby to

znamenalo, že s ní bude moct mluvit aspoň jednou za dva dny.

„Takže tohle už dělat nebudeme?“

„Tohle už dělat nebudeme,“ polechtala ho Sarah na zádech.

„Jedna z věcí, které mi budou opravdu chybět.“

„Jasně.“

„Opravdu. Vlastně všechny ty věci, které mi budou chybět, jsou

všechny ty věci, které dělám s tebou.“ Rozšířily se jí oči, zvlhly,

zamrkaly. „Máš vůbec představu, jak jsi pro mě důležitý? Když si

pomyslím, že bych tě neměla, nemůžu pořádně dýchat. Díváš se na

mě těma psíma očima, zavržený a sebelítostivý, a myslím, že

nechápeš, že vzdát se tebe je ta nejtěžší, nejhorší, nejbolestnější věc,

jakou jsem kdy musela udělat a pravděpodobně jakou kdy udělám.“

Jamie z ní slezl, odstrčil teplo jejího lichocení a zpracoval tu chladnou zprávu v podtextu. Vzdát se tě Nemít tě Všechny věci, které mi budou chybět… „Už tě nikdy neuvidím, že?“ řekl, sbíraje své oblečení a dávaje se fyzicky dohromady.

„Nikdy neříkej nikdy,“ řekla Sarah a strašlivě se zasmála. „To byl sex na rozloučenou?“

„Myslela jsem, že to víš.“

Jamie se přinutil na ni podívat. Byla pořád nahá, bezostyšně

roztažená. Zapalovala si cigaretu, jako vždycky. Jak už ji to nikdy

neuvidí dělat.

„Myslel jsem… Nevěděl jsem, že to bylo sbohem všemu, sex,

měj se krásně. Neměl jsem potuchy, že jsi tak chorá. Ani mě

nenapadlo, že se vzdáš deseti let přátelství kvůli bláznivýmu starýmu

chlápkovi, kterej tě řeže jako koně.“

Ucouvla, pak zavrtěla hlavou, jako by si ji chtěla pročistit.

„Budeme se vídat, Jamie. Jen už to nebude tak často. Bude to ale

dvakrát sladší, když to bude dvakrát vzácnější.“

Na chvíli si myslel, že začne ječet. Otočil se a popadl boty,

vděčný za koncentraci, kterou vyžadovalo rozmotání spěšně

rozvázaných tkaniček. „Dobře, Sáro. Jen mi napiš telefonní číslo a

adresu a já ti za pár dní zavolám. Možná až se usadíte, bychom se

Shelley mohli přijít na večeři.“

„Jamie, nemyslím si…“

„Jo, já si taky nemyslím, že by si Shelley chtěla vyrazit s učitelem ve středním věku. Jen se stavím a dáme si skleničku nebo něco.“

Sarah se dotkla jeho ramene, ale on držel pohled na svých nohách. „Bude lepší, když ti zavolám já. Nemyslím, že by Daniel…“

„Jo, dobře, jasně. Zavolej mi kdykoliv.“ Boty měl nazuté. Neměl žádný další důvod tu zůstávat. „Uvidíme se tedy později. Dík za ten sex.“ Zvedl se.

„Jamie!“ Sarah skočila před něj, nahá a s divokýma očima. „Jak

můžeš být tak klidný?“

„Nevím. Jak můžeš být tak krutá?“

Sarah se po něm natáhla, ale ustoupil jí z cesty. Kdyby se ho

dotkla, sesypal by se.

„Nemůžu tě nechat takhle odejít.“

„Proč ne? Není to přece navěky, ne? Chci říct, budeme se pořád

vídat. Zavoláš mi.“ Jamie vykročil. Krok za krokem a za krokem.

„Ano, ano, zavolám, Jamie. Víš, že tě miluju, že jo? Víš, že ti

zavolám hned, jak budu moct?“ Její hlas už zněl vzdáleně. Už byla

vzpomínkou. Méně než to, byla vzpomínkou na sen, který míval.

Krásný sen, dokud trval.

Sarah se osprchovala vodou tak horkou, jak dokázala snést.

Kocovinu měla horší než ráno, začalo jí pulzovat v místech, kde ji Daniel uhodil a kopl, a k tomu všemu se nemohla přestat třást. Horká voda ji měla uklidnit, ale místo toho jí bylo ještě víc zle a ještě víc se třásla. Vylezla ze sprchy, vyzvracela se naprázdno, opláchla si obličej studenou vodou a oblékla se.

Když přišel Mike, pila kávu, celá se otřásala a snažila se dát dohromady natolik, aby mohla začít balit. „Zatraceně, ty jsi mi chyběla,“ řekl a objal ji. „Co je, broučku? Je ti zima nebo co?“ Sarah se vyvlékla z jeho objetí. „Je mi dobře. Ale nemám moc času, takže…“

„Aha.“ Mike si sedl na pohovku, takže se na ni díval zespodu.

„Co se děje?“ „S čím?“

„S námi.“

„Hm, no, nic. Dělali jsme to a už to neděláme.“

Na chvíli se mu zachmuřil obličej a pak se zase rozjasnil. „Jamie

říkal, že ses do někoho zabouchla.“

Povzdychla si a posadila se vedle něj. „Jo.“

„Je pravda, že je to tvůj starej učitel?“

Přikývla a Mike pomlasknul. Zvyk, který v Sáře vyvolal touhu to

ukončit. Mike si zapálil a nabídl cigaretu Sáře, mávnutím odmítla a

zapálila si svoji.

„Jamie říkal, že tě mlátí.“

„J…“ Sáře se stáhlo hrdlo. Pročistila si ho bolestivým odkašláním

a zkusila to znovu: „Je pro něj těžké být objektivní. Všechno to

špatně chápe.“

„Kdo? Jamie?“ „Jo.“

Mike na ni mžoural skrz dým. „Jsi vyhýbavá, Sáro. Umlčuje tě

ten chlap nebo co?“ „Ne.“

Jeho oči se tak napínaly, že se téměř ztrácela, a spodní ret se mu třásl jako zlobivému dítěti. „Předpokládám, že tu modřinu na čele sis udělala, když jsi vrazila do dveří?“ Sarah překonala nutkání zakrýt si tu modřinu rukou. „Nemám tuchu, kde jsem k ní přišla. Měla jsem šílenej týden.“ „Jo, jasně, jak chceš.“ Mike se přes ni natáhl, aby típl cigaretu do přetékajícího popelníku. „Takže jsi v tom naplno s tímhle maníkem a znamená to, že my jsme skončili?“

„Ano.“

Mike se poškrábal na krku tak silně, že mu vyskákaly růžové čáry. „Najednou jsi uvěřila v monogamii?“ „Vůbec ne. Budu dál souložit s kým budu chtít a kdy budu chtít. Akorát že na prvním místě mezi kdo bude vždycky on a protože až s ním budu bydlet, tak to kdy bude pořád, netuším, kdy si udělám čas nebo budu mít potřebu dělat to s tebou nebo s kýmkoliv jiným.“

„Ty ses zbláznila.“

„Říkej tomu, jak chceš. Miluju ho. Je vším, co jsem kdy chtěla.“ „Super, jsem za tebe vážně šťastnej.“

Sarah se natáhla pro jeho ruku a odtáhla mu ji od krku. Bála se,

že by si tam jinak vydlabal díru. Ruku měl horkou a ulepenou, obličej červeně a bíle kropenatý. Sarah si poprvé uvědomila, že ten muž, co sedí proti ní, má city.

„Promiň, Miku, ale vážně toho musím ještě spoustu udělat.

Musím zabalit a zavolat realitce a…“

K Sářinu překvapení se Mikovy oči zalily slzami. Pevně je zavřel, ale slzy mu tryskaly pod víčky, některé se mu zachycovaly na řasách, než se osvobodily a zmáčely strniště na jeho tváři. Sarah si byla jistá, že jestli toho dne uvidí ještě jednoho muže brečet, zavraždí ho. „Miku…“ Neměla ho čím utěšit. Ani ho neměla ráda. Jediná věc, kterou kdy měli společnou, byla záliba v drsném sexu. Jediné, co po něm úplně oblečeném, zranitelném, vzlykajícím chtěla, bylo, aby odešel.

„Co když opustím Jess?“ řekl a tiskl si na oči hřbety rukou.

„To je směšný. Dej se dohromady.“

Podíval se na ni tak, že jí naskočila husí kůže. „Myslím, že tě

miluju, Sáro. Nechtěl jsem, ale je to tak. Nechci věřit, že…“

Jeho potřeba ji dusila, a tak Sarah udělala to jediné, co ji napadlo,

aby to nesnesitelné napětí odlehčila. Vlezla mu na klín a políbila ho.

Políbila ho, jako by byli dlouho odloučenými milenci setkávajícími

se uprostřed válečné vřavy, jako by nemilovala Daniela, jako by

netruchlila pro Jamieho, jako by její tělo i duše nebyly unavené k

smrti po týdnu plném sexu na hraně a nekonečné touhy. Líbala ho,

dokud jeho city neopadly a hlavní úlohy se zase neujal jeho úd.

Mike trval na posledním sexu a Sarah usoudila, že jí to může jedině pomoct. Že Mike do ní bušil a vykřikoval při tom obscénnosti, bylo po traumatu s Jamieho hnědýma očima, prosícíma o něco, co nemohla dát, uklidňující. Sarah vždycky podvědomě věděla, že sex s někým, koho milujete, je nekonečně bolestnější než i ten fyzicky nejnamáhavější sex s mužem, který je vám úplně ukradený. Ale náhle spatřila zcela nový aspekt tohoto docela přízemního poznatku. Jestliže si kvůli sexu s někým, koho milovala, připadala zraněná a měla strach, a sexem s někým dominantním a zvráceným ztrácela kontrolu nad svým tělem, tak co se potom sakra stane, až jí to konečně udělá Daniel Carr? Bude to jako tehdy ve škole, ale ještě víc, protože tentokrát tu nebudou žádné právní, morální ani společenské bariéry, které by je držely zpátky. Nebudou mít žádný důvod přestat. Vzpomněla si zase na ten den v hotelovém pokoji, jak si myslela, že tam zemře, a bylo jí to jedno, pokud neustával. To bylo osm hodin. Snažila se představit, jak by vypadala po dvou dnech strávených o samotě v pokoji s Danielem. Po týdnu s ním by z ní jistě nezbylo víc než hromádka lepkavého prachu. Možná to bylo to, co Jamie vycítil. Možná proto se na ni díval, jako by už byla mrtvá.

Někdo zprudka zabouchal na dveře.

Mike otevřel oči, ale nepřestával. Sarah zadržela dech. Bouchání

na dveře nepřestávalo. Přestal se hýbat. „To jsou tvoje dveře?“

„Pššš,“ řekla Sarah a přitiskla mu ruce na zadek, aby ho zastavila.

„Sáro!“ vykřikl venku Danielův hlas. „Otevři.“ Sáře spadly paže

podél těla. „Panebože, to je on. Miku, to je…“

„Může sakra počkat.“ Mike pokračoval.

„Uvědomuješ si,“ křičel Daniel, „že když někdo stojí na trávníku,

vidí ti přímo do okna obýváku?“

„Panebože,“ řekla Sarah.

„To snad zatraceně není možný. Neuvěřitelný, prostě

neuvěřitelný. Jakej úchylnej parchant šmíruje lidi? Šmírák.“ Mike si

natahoval kraťasy, křiče urážky směrem ke dveřím. Sarah zkameněla. Nebyla schopná se pohnout, aby zastavila Mika. Tohle bylo zlé, tak zlé a ona se nemohla pohnout ani promluvit, jenom omotat své nahé paže kolem svého nahého těla a čekat, až přijde a udělá, co udělá.

Daniel vešel do pokoje. Obličej měl bez výrazu. Za ním se krčil

zrudlý Mike. „Nemůžeš sem jen tak vejít a…“

„Oblékni se.“ Měl tak tichý hlas, že přemýšlela, jestli může tu

noc přežít. Vstala a začala si navlékat spodní prádlo.

„Kdo si sakra myslíš, že jsi?“ řekl Mike.

„Radši bys měl jít, Miku. Promiň.“

„Nenechám tě tu samotnou s tímhle hajzlem.“

Daniel se na zlomek vteřiny podíval na Mika a pak se zase

pohledem vrátil k Sáře. „Chce tě přede mnou chránit. To je

roztomilé.“

„Jsi magor, kámo.“ Mike se posadil na pohovku a založil si ruce

na prsou. „Nikam nejdu.“

Daniel pokrčil rameny a otočil se zpátky na Sáru. „Pospěšme si. Sbal si, ať můžeme jít.“

„Danieli, já…“

Umlčel ji pohledem, způsobem, jakým to umějí jen učitelé,

popadl ji za ruku a pokývl do předsíně. „Jdeme.“

„Přestaň jí říkat, co má dělat!“ Mike se postavil. „Není dítě. Sáro?

Budeš ho poslouchat?“

Daniel před Sárou zvedl oči v sloup. „Chápu to s Jamiem, je to tvůj dobrý kamarád. Ale tenhle…“ ukázal na Mika. „Proč by ses nechávala píchat tímhle krasavcem?“

„No, je to taky kamarád, jasný? Chtěla jsem se rozloučit.“

Daniel se podíval na Mika a odfrkl si. „Doufám, že nemáš na

loučení těch kamarádů příliš. Byla bys vyčerpaná, než bych tě vůbec dostal domů.“

„Hej!“ Mike si škrábal ruce jako nějaký feťák. „Sáro? O čem to

mluví?“

„Á,“ Daniel se usmál a pocuchal Sáru v už tak rozcuchaných

vlasech. „Předpokládal jsem, že o Jamiem ví. Viděl jsem je spolu přijíždět a myslel jsem, že se střídají. Myslel jsem, že mají nějakou dohodu.“

Sarah na Daniela vrhla zlý pohled, aby mu ukázala, že se jí to

chování vůbec nelíbí. Obdivně se usmál. Sarah celá změkla a předklonila se, aby ho políbila. Celou tu dobu, co byl pryč, jí chyběl. Tedy přesněji tu dobu, kdy vůbec nebyl pryč, ale plížil se kolem domu a sledoval ji. Chyběl jí a milovala ho a byla šťastná, že se o ni konečně přihlásil. Políbila ho a prsty ho vískala ve vlasech. „Sáro!“ Mike si dupl. „Ty spíš s Jamiem? Je to to, co tenhle sráč říká? Jo?“ „Jo. Tedy chci říct dřív,“ řekla Sarah Danielovi do očí. Půjde s ním domů. Konečně, konečně s ním půjde domů. Proč tady pořád stojí, když už mohla být v jeho posteli? Jejich posteli.

„Ty prohnilá malá děvko. Ty zatraceně vůbec nemáš srdce.“ Daniel se zasmál a odhrnul jí vlasy z čela. Pak ji pevně líbal na rty a v pozadí křičel Mike. Polibek pokračoval a pokračoval, až už nemohla dýchat. Zrovna když si myslela, že omdlí, Daniel ji pustil.

Mike byl pryč. ČTVRTÁ ČÁST

Daniel v autě nepromluvil. Nepromluvila ani Sarah. Přemýšlela, co jí udělá, až dorazí domů. Domů. K Danielovi domů. Domů k Danielovi a Sáře, ne Danielovi a Lise nebo Danielovi a jeho rodině. Byli na cestě k němu domů a on dovolí Sáře tam bydlet a nikdy už jí ho nikdo nevezme. Zlobil se na ni, ale přesto pořád chtěl, aby bydlela u něj doma, a pro to Sarah vydrží cokoliv. Řekl jí, aby se osprchovala, a osobně dohlížel, aby na sobě vydrhla každý centimetr. Vůbec se jí nedotkl, jen aby ji dovedl ze sprchy do postele a přivázal jí kotníky a zápěstí k pelesti červenými saténovými mašlemi. Rozhodil jí vlasy, aby voda odkapávala na polštář. Když skončil, poodstoupil a spokojeně přikývl.

„Jsi tak krásná, Sáro moje.“ Svlékl se, aniž z ní spustil zrak.

„Tohle nemusíš. Já tu chci být. Jsem připravená tu být. Nemusíš mě svazovat.“ „Jenom na chviličku, miláčku.“ „Je to trest? Za Mika?“ Sáře dodávala její nehybnost odvahy. Bylo vzrušující být bezbranná, nemoci dělat, co by měla, což bylo bojovat nebo utéct. Bylo osvobozující mít omluvenku z činnosti, ze zodpovědnosti, z rozhodování. „Býval bych řekl, že být natolik zoufalá, abys roztáhla nohy takovému hubeňourovi, je trest sám o sobě.“ Daniel si nahý klekl vedle ní. „Viděl jsem ho dělat ti to, Sáro. Viděl jsem oknem jeho vychrtlý hřbet míhat se nahoru a dolů a viděl jsem, jak kopeš kotníky. Stál jsem přímo venku a díval se a byl jsem smutný, že jsi klesla tak hluboko.“

Sarah otočila hlavu, on jí položil ruku na čelo a donutil ji lehnout si rovně a s očima do stropu. Obkročmo jí sedl na hrudník, levou rukou jí držel hlavu rovně a pravou začal pohybovat po svém údu nahoru a dolů. Snažila se zbavit pout, ale ta se jí jen zaryla hlouběji do masa; jestli si toho všiml, nijak nereagoval.

„Co mě překvapilo, bylo ne to, že to děláš, ale že to děláš tak rychle. Bylo to jen pár hodin, co jsme se viděli, a sotva půlhodina poté, co ze sebe vydal to nejlepší chudák Jamie. Šla jsi na to rovnou a přiznávám, že mě to vzrušuje.“ Silněji se opřel o její čelo, kolena se jí zarývala do žeber. „Stál jsem tam venku a díval se na ty děti, jak do toho buší, a říkal jsem si, jak je hloupé, že já platím za sex a ty balamutíš několik milenců.“ Hlas se mu začal třást a dech byl přerývaný. „My se můžeme uspokojit jedině navzájem, že, miláčku? Kristepane. Uspokojení jsme byli jedině spolu a, och, oba si můžeme ohoblovat genitálie do nicoty a, ó ó ó panebože, nikdy to nebude stačit, pokud nebudeme spolu. Ó, dobrý Bože!“ Vypadalo to, že přenáší veškerou svoji tělesnou váhu do jejího čela, a Sarah se bála, že by se mohl přestat ovládat a rozdrtit jí lebku. Řekla mu to a on se ovládl. Čas šel dál. Dal jí trochu skotské, ale nedovolil jí vodu. Seděl jí na hrudi a kouřil. Když požádala o sluka, řekl jí, že dostane, až bude po všem. Neřekl, kdy to bude. Když si stěžovala, že ji bolí hlava, dostala dvě malé pilulky zapité skotskou přímo z láhve, a když si stěžovala na křeče v nohou, dal jí masáž. Mluvil o své ženě, o dcerách a o svých kurvách. Nechtěl, aby ona mluvila, a jí to bylo jedno. Pořád průběžně masturboval, s přestávkami na pití, cigarety nebo aby Sáře dal pilulky nebo skotskou. Pak si lehl vedle ní a chvilku spal, paži přes její hruď a nohy zamotané v jejích. I Sarah trochu spala, ale nikdy dobře. Pořád ji budil svým hlasem nebo vibracemi postele, když se nad ní krčil a mučil ji neustále se obnovující a nedotknutelnou vášní.

Jak čas postupoval, začala žadonit, aby do ní vstoupil, aby ji

políbil nebo ji nechal ho políbit. Nemohla snést tu blízkost bez

naplnění. Po vnitřních stranách paží jí kapala krev, jak se snažila osvobodit. Slízal krev, otřel jí slzy, nakrmil ji skotskou, ale nedovolil jí dotknout se ho a nedovolil jí odejít.

Když musela na záchod, odvázal ji, odnesl a čekal hned za

dveřmi, aby ji zase donesl zpátky do postele a svázal ji. Požádala ho,

aby tentokrát uvázal mašle volněji, utáhl je víc. Omdlela.

A pak se probouzela a on ji líbal na obličej. „Miluješ mě?“

Balancoval nad ní a skláněl se jako hřeben vlny.

„Tolik.“

„ Porfyrie mě uctívala; z překvapeními překypovalo srdce a rostlo, i když jsem přemýšlel, co dál. V tu chvíli byla mou, mou, jasnou, dokonale čistou a dobrou: přišel jsem na to, co s jejími vlasy. “

„Uškrtíš mě?“ „Ne, když nezpanikaříš.“ Sevřel jí ruku kolem hrdla a Sarah se snažila promluvit, ale nemohla. Povolil své sevření. „Když budeš odporovat, udusíš se. Je to takhle jednoduché. Takže teď buď hodná a lež klidně.“ Znovu jí položil ruku na hrdlo, Sarah zavřela oči a cítila ten klid nedostatku kyslíku, tady hluboko v zeleném moři. Vstoupil do ní a bylo tak krásné cítit ho plavat s ní. Bojovala, aby si udržela vědomí a soustředila se na pocity projíždějící jí stehny a na slova, která jí šeptal do vlasů. Bylo ale těžké mu rozumět, bylo těžké se soustředit na to, co říkal. Pořád ji unášel proud a jeho ostrá slova jí pohazovala sem a tam a nutila ji vydržet. Snažila se vydržet, jak jí říkal, tisknout ho pevně, jako by jeho úd byl větví nad peřejemi, které když se bude držet pevně, tak se neutopí. Kdyby se okolo ní omotala a zmáčkla ji dostatečně silně, byla by zachráněna. Její údy byly paralyzovány, a tak držela zevnitř, i když přitom věděla, že to je jen léčka a že když ho bude vtahovat hlouběji, utopí se ještě rychleji. Pak věděla, že umírá, protože když se donutila otevřít oči, viděla jen tmu a už neslyšela Danielův hlas, jak ji vede. Viděla temnotu a také ji slyšela, hučení nicoty, která nebyla jen okolo ní, ale i v ní a skrze ní. Nebyla ničím, vznášela se v nicotě, neslyšela nic. Pak náhle záblesk světla a byla vším, cítila všechno, slyšela všechno. Byla rozdělena vedví, a jak se její tělo až dolů otevíralo, Daniel křičel a padal do ní a Sarah také křičela, protože to světlo bylo příliš jasné a horko moc horké a ty stahy nepřestávaly ani poté, co z ní vystoupil a nechal ji zase dýchat. Bylo to, jako by tlačil své škrtící prsty přímo na její nervová zakončení a její tělo bylo šokované, protože nebylo projektováno, aby se na něj sahalo bez kůže. Když křeče přešly, odvázal ji a ona se schoulila do klubíčka mezi jeho nohy a spala hlubokým spánkem neviňátek. Sarah se probudila na podlaze Danielovy kuchyně. Daniel chrápal vedle ní, levou nohu nataženou přes její břicho, čímž jí hmoždil žebra. Cítila čerstvou lásku proudit z místa, které bylo tak plné, že až bolelo, když se další láska drala dovnitř. Lehce mu nadzvedla nohu a vyklouzla zpod něj. Zavrčel a otočil se na bok. Vůbec netušila, jak skončili na podlaze v kuchyni, mysl měla rozostřenou. Její poslední jasná vzpomínka bylo umírání a znovuzrození a potom už jen ostré, násilné výjevy, které byly jako vystřižené z nějakého divného feťáckého filmu. S námahou překročila jeho spící tělo. Všechno ji bolelo.

Sarah našla kávu a spustila kávovar, doufajíc, že hluk a aroma ho

jemně probudí. Když otevřela ledničku, naskočila jí paměť: měli hlad a přišli se sem najíst. Něco je vyrušilo, vyrušili jeden druhého, a kdo ví, jak dlouho už to bylo, ale Sarah byla hladová k smrti. Našla v mrazáku balíček croissantů a hodila je do mikrovlnky.

„Co dělá moje holčička?“

Sarah se otočila a usmála se na něj, až ji zapálily suché,

rozpraskané rty. Daniel se zakalenýma očima a rozcuchanými vlasy

si protáhl ruce a nohy a zvedl se z podlahy, aby si natáhl i záda.

Hlasitě křupla a on zasténal.

„Křupu,“ řekl, postavil se, otočil hlavu na jednu i na druhou

stranu. Křup a křup. „Kafe! Ty jsi poklad!“ Objal ji a zlehka ji

políbil. Bolely ji rty, ale taky ho políbila, silně.

„Dělám croissanty.“

Daniel se usmál a rozhlédl se po kuchyni. Mikrovlnka pípla a on

se zasmál. „Tam? Budou příšerný a gumový.“

Sarah vyndala talíř. Croissanty byly příšerné a gumové, ale on se

jen znovu zasmál a pomohl jí namazat je máslem a džemem. Odnesli

si kávu a croissanty na zadní balkon, cestou se zabalili do ubrusů ze skříňky. „Kolik myslíš, že je?“ zeptala se Sarah při pohledu na temnou oblohu a neosvětlená okna v protější budově. Daniel pokrčil rameny a vysunul hlavu dozadu, aby se podíval na hodiny uvnitř. „Čtyři deset. Sakra, museli jsme tam spát několik hodin. Není divu, že mě bolí záda.“ Sarah si vzpomněla, že hodiny v jeho ložnici ukazovaly šest čtyřicet šest, když ji poprvé přivázal. „Danieli, co je za den?“ Zasmál se a kusy pečiva mu vylétly z pusy a přistály Sáře na klíně. Chvíli na ně dezorientované a zmateně zírala. Všechno bylo horké a mlhavé a vydávalo vůni jako jeho kůže a znělo jako jeho smích. „Úterý, astronautko.“

„Och.“ Sarah si všimla, že má na bradě džem, natáhla se a otřela mu ho prstem. „Co se stalo s nedělí a pondělkem?“

Daniel ji chytil za ruku a položil si její prst s džemem na rty a

cucal ho déle, než bylo nutné k tomu, aby ho očistil. „Zničili jsme

je.“

Sarah se vrátila dovnitř pro cigarety, a jak se tak belhala bytem, aby je našla, otřásla se. Bylo to jako scéna zločinu. Sametový rudý polštář z pohovky byl roztržený a jeho náplň se sypala na podlahu obýváku. Krémový koberec byl na několika místech potřísněn. Na zdi v chodbě, kousek od soklu, byla krvavá skvrna velikosti a tvaru Sářiny ruky. V koupelně bylo rozbité zrcadlo, dveře od sprchy byly roztříštěny na tisíce malých střípků. Tak odlišných od dlouhých, lesklých úlomků na umyvadle.V koupelně nebyla krev, ale všudypřítomný pach zvratků. Cigarety našla v ložnici a posadila se na postel, aby si jednu vykouřila.

Setřásla ze sebe ubrus a prohlížela si tělo, aby nalezla nějaké důkazy o tom, co se tu dělo. Černé modřiny na vnitřních stranách stehen bledly do sedavé masy nad koleny a dětské odřeniny ji pokrývaly odtud až ke kotníkům. Bolelo ji břicho, ale vypadalo v pořádku. Na žebrech měla modřiny a na levé straně natrženou kůži. Prsa měla pokrytá fialovými a černými skvrnami, a když se předklonila a podívala do zrcadla, objevila cucfleky, které se jí táhly od krku až po ucho. Na hrdle měla černé otisky prstů a ona se jich uctivě dotýkala, ohromená tím, co jí udělal a co ona vydržela. „Myslel jsem, že jsi mě opustila.“ Daniel seděl nahý na kraji postele a vyndával si cigaretu z pomačkané krabičky. „Nikdy. Odkdy kouříš?“ zeptala se ho Sarah a pomyslila si, že kouří elegantně. „V poslední době objevuju podivné touhy. Věci, které jsem nikdy nepotřeboval nebo nechtěl, se najednou pro mě staly životně důležité.“ Natáhl se napříč na postel s hlavou na jejím břiše. Sarah si všimla, že jeho tělo bylo relativně zachovalé. Sem tam malá modřina, ale nikde nebylo tak pomlácené jako Sářino. „Co jsi se mnou dělal?“ zeptala se, hladíc ho po čele. Daniel jí vyfoukl kouř do obličeje.

„Co myslíš?“

„Moc si toho nepamatuju.“

„Á, no myslel jsem si to. Je to škoda. Dobře jsme se bavili.“

„O tom nepochybuji,“ řekla Sarah. „Pamatuji si, jak jsem

myslela, že umírám, a pak jsem měla něco, čemu se myslím říká

spinální orgasmus. Bože, bylo to, jako bych měla extra zásobu

nervových zakončení. Co to sakra bylo?“

Daniel jí podal kouřící nedopalek, a zatímco se odvalil na bok,

aby se jí mohl dívat do obličeje, típla ho. „Už jsi něco zažila, že jo?“

„Myslím, že jo.“

„Požívala jsi někdy nitráty?“

„Jo. Ten dýdžej, co jsem s ním chodila, v tom jel. Chtělo se mi z

toho lézt po zdi, ne v tom dobrým slova smyslu. A asi to nebyla dobrá kombinace.“

„Panebože, Sáro,“ Daniel se zamračil a obočí se mu setkala. „Každopádně, to, co jsi zažila, byl nechemický ekvivalent vdechování nitrátu v okamžiku vyvrcholení. Omezil jsem ti přívod kyslíku a mozková kůra usnula a přestala omezovat ty části mozku, které stimulují vnímání.“

„Škrtil jsi mě, abych to víc cítila?“ „V podstatě.“

„Ach,“ Sarah si sáhla na krk a podívala se zpátky do zrcadla, aby

ještě viděla ty černé otisky, které zanechaly jeho prsty. „Neříkej jen ach. Máš být neuvěřitelně okouzlená. Stálo mě to hromadu peněz, abych se tu techniku naučil. Je pokládána za specialitu.“

„Co kdybych umřela?“ Daniel ukázal zuby a promluvil hrdelním hlasem. „Prořízl bych si hrdlo a pomalu vykrvácel k smrti nad tvým tělem.“ Sarah mu zvedla hlavu a natáhla se vedle něj. Pokryl ji svýma nohama a rukama. Musela setřást jeho jazyk, aby mohla mluvit: „Kdybych si myslela, že si děláš legraci, řekla bych, že je to doopravdy úchylný. Ale vím, že to myslíš vážně, a skoro bych chtěla, abys to udělal. Skoro bych chtěla, abys vykrvácel k smrti nad mým ještě teplým tělem. Chci, aby vylomili dveře a nalezli tě na mne s proříznutým hrdlem a mě udušenou, s vlasy slepenými tvou seschlou krví. Až nás oddělí, moje vlasy budou vytrženy i s kořínky a zarostou do tvé rány a potom budou navěky tvojí součástí. Naše buňky se rozloží společně.“ Daniel jí zlíbal obličej. „Jsi zvrácená. Chceš, abych dělal ty nejhorší věci. Podívej, co jsem ti udělal!“

„Co jsi mi udělal? Po té kyslíkové záležitosti už si toho moc

nepamatuju. Teda, útržky, ale takové rozmazané.“ Daniel se posadil a natáhl se po cigaretách a každému jednu zapálil. „Naléval jsem tě skotskou a dával ti trankvilizéry a pak jsem tě dva dny prznil.“

„Nepotřebuješ mě zfetovat nebo svazovat.“

„Ale je to taková zábava. Akorát že tvoje kůže nic nevydrží. Ani

se nemusím snažit, abys krvácela.“

„Já ani neměla možnost tě zranit. Štve mě tvoje neporušená kůže.“ Sarah mu u stehna přidržela doutnající cigaretu. „Můžu?“ „Není to k ničemu, když žádáš o dovolení, Sáro.“ Zatlačila mu cigaretu do masa a zadržela dech a kousek od ní ztuhl jeho penis. Kromě erekce Daniel nijak nezareagoval. Sarah cigaretu odtáhla a zanechala na kůži holý, zčervenalý otisk a pach spálených chlupů. Měl tlustou kůži, bude muset být drsnější. Měla ji tam držet, aspoň než napočítá do pěti. Ne, měla ji tam držet, dokud by nohou neucuknul, se slzami v očích a chvějícím se hlasem. „Vážně tě rajcuje bolest?“ zeptala se a ohnula se, aby políbila jeho spálenou kůži.

„Ne moje bolest, tvoje nepohodlí. Líbí se mi, když se bojíš, ale

jedeš v tom dál, protože mi tolik věříš. Miluju ten šok odhalení na tvém obličeji, když něco zažíváš poprvé.“

Sarah si pamatovala všechna svá poprvé s ním, dávno a dávno.

Bylo jí smutno, že promarnili tolik času, když celou tu dobu měla být právě tady.

Následující dny byly vyplněné zkoumáním a objevy. Změť údů a šeptaných slov a stínů. Pro Sáru to bylo jako zjišťovat, k čemu má tělo. Paže měla proto, aby ji udržely nad Danielem, ruce, aby chytaly, tiskly, hladily a bušily. Hrdlo existovalo, aby křičelo a kvílelo. Daniel jí řekl jednou v noci, která mohla zrovna tak být ránem, že to plánoval roky. Její absolutní oddanost jemu byla vše, co si kdy přál. Konečně bylo pokořeno její panenství. „To sis vzal před lety,“ připomněla mu Sarah.

„Tehdy jsi byla pannou v moderním smyslu toho slova. Ale

nebyla jsi opravdovou pannou v původním významu. Tentokrát tě

mám.“

„Původní význam? Jako obětní panna?“ Sáře se líbilo, jak to zní,

a znovu se mu nabídla. Vzal si ji, pomalu, protože bylo obtížné se

hýbat. O několik hodin později, když už nebyli schopni přinutit ztěžklé údy do další akce, pokračoval Daniel, jako by je nic nepřerušilo. „Slovo panna pochází z řeckého a latinského muž a žena. Znamená androgyn. V dávných časech se používalo pro ženu nebo bohyni, jako byla Diana, která žila sama. Ženu, která odmítala patřit muži.“ „Jako já.“

Daniel se převalil a přimáčkl ji. „Ty, panna, se všemi svými

chlapy.“

Sarah se snažila usmát, ale nedokázala to, stejně jako promluvit.

Bolela ji čelist. „Ironie.“

„Minulost, teď tě vlastním.“ Daniel už v ní zase byl, ale ani se

nehnul. Byla unášena.

Sotva spali. Když je přemohl pach a lepkavost krve a potu,

doklopýtali do sprchy a poslepu, osláble jeden druhého namydlili.

Sarah měla ztěžklé paže, bolela ji záda a krk. Daniel si stěžoval, že ho bolí kosti a má zničená kolena. Společně se zhroutili do postele, na podlahu, na pohovku, na balkon, ale nikdy nespali ani neodpočívali dlouho. Přestalo to být potěšení a stalo se to bolestnou povinností. Sarah už byla zase závislá. Brala si ho znovu a znovu, jen

aby se cítila normálně.

„Do háje, Danieli, co práce?“ Venku bylo světlo a ona se

probudila s pocitem, že je někde, kde by neměla být.

„Cože?“ Měl zavřené oči. Ruku měl položenou přes její nos a

levou tvář.

„Musím zavolat do práce. Musím…“

„Volal jsem. Řekl jsem jim, že máš vážné rodinné důvody, a dokud nezavoláš, jsi mimo stát. Nemusíš si dělat starosti.“

„A co tvoje práce?“

„Mám volno. Čtyři týdny.“

Sarah mu odstrčila ruku a snažila se posadit. Bylo to příliš těžké.

Padla zpět na matraci. „Co jsi…?“

Daniel pootevřel oči. Byly víc červené než zelené. „Osobní

volno. Řekl jsem jim… Panebože, já umírám hlady. Měli bychom

vstát. Něco sníst.“

„Co jsi jim řekl?“

Jeho rty se lehce pohnuly. Sarah věděla, že to je úsměv. „Řekl

jsem jim, že mám osobní krizi, které se musím věnovat. Myslím, že

si všichni myslí, že jsem se zhroutil.“

Sarah se otočila na bok a hlava jí přistála na jeho hrudi. „Kdyby tě teď viděli, tak by se jim to jen potvrdilo. Vypadáš hrozně. Jako kdybys rok žil v lepenkové krabici, chlastal a žral bláto.“

„A ty vypadáš jako šest týdnů stará mrtvola kokainovýho závisláka, co umřel na syfilis.“

„Polib mi.“ „Prosím.“

Nějak to zvládli. Sarah začala krvácet a byla vyděšená, potom fascinovaná. Od šestnácti neměla menstruaci. Když se objevila krev, uvědomila si, že nebrala své pilulky, a vynutila si přestávku v těch nekontrolovatelných orgiích. Poslala Daniela do lékárny a čekala ve sprše, dokud se nevrátil. Bylo mu trapně a nepříjemně, muž středního věku s monoklem a poškrábanými tvářemi nabízející jí pět balíčků tamponů, protože si nebyl jistý, které jsou ty správné. Měl na sobě černé plátěné kalhoty a tmavozelené tričko s límečkem. Řekl, že je venku sluníčko, ale chladno. Kdy naposled byl oblečený? Sarah mu nedovolila se svléknout. Oblékla si tlusté šedivé ponožky, růžové kalhotky a tílko a modrou teplákovou soupravu. Po týdnu nahoty bylo oblečení mučivě sexy. Bavlna jejího spodního prádla se o ni otírala jako svádějící konečky prstů, gumičky jejích ponožek se jí sápaly po kotnících.

Daniel venku koupil čerstvý chleba a šunku, takže stáli u kuchyňského pultu a ládovali do sebe spěšně udělané sendviče. Jejich dlouho potlačované chutě se podráždily, takže pak vymetli v šílenství celou kuchyni, snědli zkažené sušenky a napůl rozmražený tvarohový koláč. Pak pili červené víno, dokud se Sarah nepozvracela a Daniel ji neodnesl do postele.

Zdálo se jí o Jamiem a probudila se vzlyky a výkřiky jeho jména. Daniela rozčílilo, když slyšel, jak vykřikuje Jamieho jméno s touhou, posadil se a kouřil, s obličejem temným a děsivým. Sarah přísahala, že to byl šílený, zmatený, bezvýznamný sen, koláž nesmyslných obrazů, které tvořil její opilý mozek. Vyprávěla mu včerejší sen, ve kterém všichni v Sydney museli zůstat doma kvůli králičímu moru, dokud problém nevyřešily příslušné autority. Sarah, Sarah ve snu, šla ale stejně ven a byla králíky zadušena k smrti. Daniel se smál a nazval ji případem pro psychiatry. Lhala mu, protože dnešní sen byl znepokojivě živý a nejsouvislejší ze všech, co kdy měla. Dívala se na Jamieho, jak si uvazuje smyčku kolem krku, s druhým koncem provazu přivázaným k větráku na stropě. Křičela a křičela na něj, ať přestane, ať sleze, že je jí to líto, že byla slepá a sobecká a hloupá a prosím, prosím, prosím, slez odtamtud. Jamie se na ni podíval prázdnýma očima a skopl židli pod sebou. Zvuk jeho lámaného krku ji probudil.

Navzdory jejímu ujišťování a příběhům o králících byl Daniel rozrušený. Úplně se svlékl a sedl si se zkříženýma nohama na postel a díval se dolů na Sáru. Šťouchnul ji do ucha a do krku a pak do břicha. Usmála se a nechala ho plácnout ji do obličeje a štípnout do tváří. Nereagovala, ani když ji tahal za vlasy tak prudce, že ji pálila kůže na čele. Byl jako dítě, pošťuchoval a strkal a škádlil malé zvířátko. A stejně jako dítě to nedělal z krutosti, ale ze zvědavosti. Chtěl vědět, jak daleko může zajít, než zaútočí zpátky. Když neměl od Sáry žádnou reakci, přestala ho jeho hra bavit a snažil se ji svléknout. Řekla ne, a když se pak i přesto pořád snažil, vlepila mu facku. To ho vzrušilo; odsedí si od ní a začal se hladit. Požádal ji, aby mu vyprávěla o Jamiem. Konkrétně chtěl vědět, co dělali v posteli. Snažila se, ale slova jí vázla v krku, tak mu místo toho vyprávěla o všech mužích, co nemilovala, a začala rovnou tím, když se Daniel odstěhoval. Nedostala se ani k šestnáctým narozeninám a on už vzdychl. „Jsi opravdu zvrhlík,“ řekla Sarah. „Ty ze mě děláš zvrhlíka.“ Daniel přitiskl ruku i paži Sáře na ústa. Pořád mluvil: „Připadal jsem si zvráceně už jen tím, že jsem s tebou, a ty mi pak vyprávíš všechny tyhle nemravnosti, co jsi vyváděla. Jsi ještě dítě a měla jsi víc milenců než já za celý život. Jsi… na co myslíš? Musíš mi říkat všechno, na co myslíš, všechno.“ Sarah se potila ve svém huňatém úboru. Nebyla takový romantik jako on a nemohla mu říct, že přemýšlí, jestli s ní Jamie ještě někdy promluví. Myslela, že Daniel by její myšlenky a její neupřímnost pokládal za známky toho, že ho miluje méně. Možná že ano. Nebo si možná jen chtěla něco nechat pro sebe. Záchranný člun, na který by se mohla uchýlit, až ji Daniel přemůže. „Přemýšlela jsem o tom, že bys mohl být reinkarnací markýze de Sade,“ řekla.

„Ano?“ Bylo vidět, že ho fascinovala představa toho ďábla v

jejich posteli.

„Četla jsem o něm, když mi bylo sedmnáct, a ukázala jsem některé části Jamiemu a Jess a oni se vyděsili. Mysleli, že je něco jako Satan. Pamatuju si, že i tenkrát jsem při čtení myslela na tebe. On se ukájel při představě, že zprzní mnohem mladší milenku, a říkal, že je třeba násilí vůči objektu touhy, aby potěšení poté, co se vzdá, bylo ještě větší.“

Daniel si lehl vedle Sáry, položil si na ni ruku a škrábal ji v

kruzích okolo pupíku. „Proč jsi v sedmnácti četla takové věci? Když bylo sedmnáct mně, četl jsem detektivní komiksy.“

„Jeden chlapík, kterého jsem potkala v gotickém klubu, si myslel,

že když to přečtu, budu otevřenější ‚pozřít jeho zpevněnou podstatu‘.

Sbalila jsem tu knížku a zdrhla.“

„A mě nazýváš zvrhlíkem!“

„Byl tam příběh o muži, který zamkl ženu ve sklepení a nekrmil

ji. Soustavně ji pozoroval, zkoumal její tělo, jak procházelo různými

fázemi hladovění, uspokojoval se, ale dovolil si vyvrcholit, až když

zemřela. To zní jako něco, co bys udělal ty.“

Daniel sledoval na jejím břiše ohnivý kruh. „To bych neudělal.

Vůbec jsi mě nepochopila.“

„Vážně?“

„Jsem, tím srovnáním uražen. Nejsem špatný člověk, Sáro, ani

trochu. Zeptej se školní rady nebo církevního výboru pro získávání

finančních prostředků. Zeptej se kterýchkoliv rodičů mých studentů. Všichni se za mě zaručí.“

„Á, jenže to je jen obal. Jako když Ted Bundy nosil na ruce sádru

nebo jak je vrah v lacinejch hororech vždycky převlečenej za poslíčka. Ženy ti důvěřují, protože jsi tichý a rezervovaný a vypadáš, jako by tě děsila byť jen myšlenka na mimomanželské styky.

Hédonistický, sexuální zvrhlík převlečený za jemného zbožného ředitele.“ „To není žádný převlek, Sáro. Já takový jsem.“ „Kecy, je to jen hra. Ve skutečném světě hraješ toho váženého muže ve středním věku, pak přijdeš ke mně domů, zamkneš dveře a proměníš se v obludu. Ale kdo by tě z toho podezříval? Ani by mě to nenapadlo, když jsi byl můj učitel. Myslela jsem si tehdy, že jsi tak krásný a že chodíš domů a pravděpodobně máš sex pod rouškou sobotní noci. Myslela jsem, že jste takový milý pán, pane Carre.“

„ Doktor Carr, děkuji, slečno Clarková.“ Silně ji šťouchnul do pupíku. „Víš, já jsem takový býval. Než jsem tě potkal.“ „Dobrá, já maličká jsem tě celého zkazila. Tebe, velkého vzorňáka.“ „Zkazila. Způsob, jakým tě miluji, jakým tě chci, tvoje přítomnost a tvoje tělo a tvůj smích, to všechno mě nutí hledat nové způsoby, jak být s tebou. Chci tě stáhnout z kůže a vidět, co je pod ní. Ne jen vidět, ale ochutnat a cítit a čichat, co máš pod kůží.“ Daniel ji políbil nečekaně něžně. Jeho jemná ústa se neslučovala s krutými nehty na jejím břiše. Přehlížela, jak je to nepříjemné, a polibky mu vracela. Po chvíli začal vrnět, ale pořád nepřesunul ruku z jejího břicha. Sarah ho políbila drsněji a on zareagoval přirážením k jejímu oblečenému stehnu. „No dobře,“ řekla Sarah a přerušila tak polibek, „já jsem ta zvrhlá, stejně jako já tě nutím třít se údem o mou nohu. Proč nepřiznáš, že jsi výstřední cvok?“ Daniel se o ni přestal třít. Lehl si vedle ní s rukou stále na jejím břiše a usmíval se způsobem, který ho dělal mnohem starším a moc roztomilým. „Dřív jsem myslel, jaký mám výstřední sex, když jsme to s Lisou dělali ráno místo před spaním. Pak jsem se jedno zimní odpoledne pomiloval s malou školačkou a všechno bylo jinak.

Otevřel se celý svět možností. S tebou se nezdá žádné místo a žádný způsob nebo čas špatný.“ „Miluju tě.“ Daniel ji šťouchnul do pupíku. „Proč to pořád děláš?“ Smál se a šťouchnul ji silněji. Sarah se rozplakala. Ne z fyzické bolesti, koneckonců jenom ji šťouchal do pupíku, ale protože si uvědomila, že on si vždycky bude dělat všechno po svém, bez ohledu na to, jak si myslela, že je chytrá.

Šťouch.

„Přestaň mě šťouchat! Proč jsi tak zlý?“

„Když se ti nelíbí, co dělám, měla bys mě zastavit.“ Daniel ji

znovu rýpnul.

Vyhrál. Praštila mu do ruky, převalila se na něj a zatlačila mu koleny paže dolů. Nechal ji na chviličku si myslet, že ho dostala, a pak se převalil a zkroutil jí ruce za zády. Řekl, že se mu líbí, když se brání, a ona se mu snažila vysvětlit, že si nehraje, ale on mluvil přes ni. Řekla něco jako přestaň a skoro prosím, ale vyznělo to jako kňučení. Dal jí pohlavek a řekl jí, ať se nechová jako dítě. Řekl pověz mi, co chceš. Nemohla promluvit. Znovu ji uhodil a řekl musíš to říct, jinak to nebudu vědět. Pohlavkoval ji, až už nemohla nic než skučet a pak, aby ji doopravdy dorazil, z ní slezl, sedl si na kraj postele a ani se jí nedotknul.

„Prosím,“ řekla Sarah.

„Prosím co?“ Zněl velmi, velmi vzdáleně.

Prosím co? Asi brzy omdlí. Prosím, dotýkej se mě. Prosím, nech

mě být. Prosím, Danieli, prosím. Prosím, dělej to, kvůli čemu

zapomenu, abych se necítila špatně, prosím, nebuď tak zlý, prosím,

zneškodni mě znovu nebo mě zabij nebo mě polib. Prosím, nenech

mě zraněnou. Když znovu promluvila, měla hlas jasný a hlasitý.

„Nech mě prosím zavolat Jamiemu.“

Zíral na ni, dokud neustoupila a nezavřela oči. Pak vstal a odešel.

Sarah několik minut čekala v ložnici, a když se nevracel, vstala a šla se po něm podívat. Byt byl prázdný. Sjela výtahem na parkoviště a ověřila si, že je auto pryč. Ve výtahu zpátky nahoru se žena ve slunečním klobouku Sáry zeptala, zda je v pořádku. Hlas ji neposlouchal, a tak jen přikývla a zakašlala a žena se podívala jinam. Zpátky uvnitř Sáře došlo, proč se o ni ta žena zajímala. Vlasy měla v jednom černém chumlu, z něhož jí vykukovaly jednotlivé prameny, jako by tam byly přilepeny. Obličej měla nezdravě bledý s červenými skvrnami, žlutými modřinami a fialovými vaky. Měla na sobě růžové tílko a modré tepláky a paže měla černomodré. Vypadala jako feťačka nebo jako rocková hvězda. Kde byla ta zdravá, tajuplná záře, která měla přicházet v zamilovanosti? Daniel byl pryč. Sarah se osprchovala a oholila si nohy, podpaží i třísla, bylo nechutné, jak byla zarostlá. Umyla si vlasy, použila i kondicionér, vyčesala všechny uzly a pečlivě si vlasy zapletla do copu s červenou mašlí na konci. Pod umyvadlem byl jodisol a Sarah si s ním ostříkala celé tělo, zatínajíc zuby nad tou bolestí v milionech ran a odřenin. V bytě byl totální nepořádek. Sarah uklízela hodinu a půl a pak si připadala znovu tak špinavá, že se ještě jednou osprchovala. Převlékla povlečení a dokonce z květináče na balkoně utrhla několik kamélií a dala je do vázy na jídelním stole.

Daniel byl pořád pryč. Už několik hodin. Vykouřila tři cigarety, zvedla telefon a vytočila Jamieho číslo. Zvedla to Shelley, nazvala ji courou a zavěsila. Sarah vypila dvě velké sklenice whisky Wild Turkey, kouřila a pozorovala vchodové dveře. Pak znovu zavolala Jamiemu. Shelley jí řekla, že jestli zavolá ještě jednou, nechá jí udělit soudní zákaz. Sarah si znovu přihnula a znovu zavolala.

„Už bylo zatraceně načase!“

„Neřvi na mě, Miku.“

Slyšela ho vydechovat, jak se snažil dostat dech pod kontrolu.

„Tolik jsem se bál. Jsi v pořádku?“ „Je mi fajn. Viděl jsi Jamieho?“

„Kde jsi?“

„U Daniela. Jak se má Jamie?“

„Sáro, miláčku, tolik mi chybíš, bojím se o tebe, protože ten

maník je zasranej cvok. Nech mě tě vidět. Prosím.“

„Vážně potřebuju vědět, jak se má Jamie.“

Vzdychl. „Zhroutil se, Sáro. Co jsi čekala? Totálně se rozložil a

skoro každý den chodí k psychiatrovi. A bere ty léky, po kterejch je

pořád ospalej.“

Sarah se přinutila říct: „Můžeš mu prosím tě říct, že ho miluju?“

„Ne, Sáro, to zatraceně nemůžu.“

Rozplakala se a žadonila, ale pak se otevřely přední dveře.

Danielovy nohy a Danielovy ruce s tolika bílými růžemi, že přes ně

nebyla vidět hlava. Sarah zavěsila a přes její slzy se snášely

Danielovy růže.

Na Sářin smutek reagoval Daniel tím, co nejdřív pokládala za

soucit. Bála se, že se rozzlobí, až zjistí, že jí chybí Jamie, ale jeho

hlas zůstal tichý a sladký. Zasypal ji růžemi a polibky a slůvky

útěchy. Zasypal ji porozuměním. O několik hodin později, když se

mu se vším svěřila a vyplakala, uvědomila si, jak ji napálil.

„Chudinko malá,“ řekl, „jsi tak rozpolcená.“

Sarah nemohla odpovědět. Byla pod ním, drtil ji. Plakala tolik, že

ji bolelo v krku, a oči měla oteklé, že téměř neviděla. Jeho klid byl

dar. Dar jako růže, co jí přinesl. Růže, které je obklopovaly na

kuchyňské podlaze.

„Myslím,“ pokračoval Daniel, „že bys měla odejít.“

„Ne,“ zaskřehotala Sarah a oči se jí zalily čerstvými slzami.

„Ano, Sáro. Myslím, že to tak bude nejlepší. Jestliže tolik myslíš

na Jamieho, měla bys jít a být s ním. Jestliže tu nechceš být, jestliže nechceš být se mnou, pak tě nebudu držet.“

„Ne.“

„Ne? Ne co, Sáro? Na nic jsem se tě neptal. Co je ne?“

„Ne, nechci odejít. Prostě ne všemu, co říkáš. Nejsem rozpolcená.

Miluju tě. Nechci odejít a neodejdu. Nikdy.“ Bolelo ji říkat to, ale

když to ze sebe dostala, bylo jí lépe. Znovu se spustily Danielovy

polibky a on přenesl svou váhu na lokty, takže povolil tlak na její žebra a hruď. „Dobře, Sáro, dobře,“ řekl. „Ale jestliže někdy, kdykoliv zjistím, že ses viděla s Jamiem nebo s ním mluvila, pak to bude konec.“ „Konec čeho?“ Daniel se zvedl na kolena, rozkročmo nad ní. Zvedl růži a držel ji před sebou, vznášející se nad Sářinými prsy. Jedním prudkým pohybem se píchl trnem do krku. Dost silně, aby se objevil tenký pramínek krve a začal sílit. Pustil růži Sáře na břicho a zavřel oči. „Píchneš mě trnem z růže?“ pokusila se Sarah o vtip, protože část jí se stále vzpírala dramatičnosti. Její větší část, část, o které věděla, že s ním je to více než dramatické gesto, zvítězila. Její slova vyzněla slabě a bojácně. „Ani se tě nedotknu, miláčku. Odvezu tě k Jamiemu. Popřeju vám oběma hodně štěstí. A pak…“ zvedl prst a rychle si přejel přes hrdlo. Rozmazal tu malou krvavou skvrnu a jeho krk pak vypadal jako podříznutý. Sarah věděla, že ho nikdy neopustí. Ne proto, že by se bála, že se zabije, ta hrozba byla víc dráždivá než děsivá, ale protože i když byl manipulativní, krutý, psychotický parchant, i když měl přes krk špinavý pruh krve, i když jí vyhrožoval a obličej měl zkřivený krutostí, i potom ho chtěla a milovala a nemohla se přemoci mu to neříkat. I když tiskl růžové trny do jejího těla a bil jí hlavou o podlahu a nazýval ji přelétavým blázínkem, nemohla říct nic než Ano.

Intenzita prvních dvou týdnů se nedala vydržet. Oba byli fyzicky vyčerpaní. V pondělí, třetí týden vztahu, stáli před zrcadlem a s údivem si vzájemně ukazovali svá zranění. Sarah byla poničená mnohem viditelněji, ale Daniel ji ujistil, že ho kosti bolí víc, než si vůbec umí představit. Daniel Sáře slíbil, že vůči ní bude na chvíli mírnější, aby se odřeniny a modřiny mohly pořádně zahojit; Sarah slíbila Danielovi, že ho nechá spát déle než tři hodiny v kuse a že už nebude při každém milování očekávat akrobatické výkony. Sarah si dělala starosti, co bude dělat, až se Daniel vrátí do práce. Nejenže byla nezaměstnaná, ale na univerzitě zameškala tolik, že už nemohla zakončit semestr a bude muset čekat až do zápisu na další rok.

Daniela to těšilo. „Můžeš být mou otrokyní.“

„Přesně to, co jsem vždycky chtěla,“ řekla Sarah a oba věděli, že

to vůbec nemyslela sarkasticky.

Když šel Daniel poprvé do práce, volala mu Sarah patnáctkrát.

Když přišel domů, čekala na něj v předních dveřích nahá se sklenicí skotské. Zavřel dveře, zamkl, položil klíče a kufřík na stolek v předsíni, pověsil bundu na věšák za dveřmi. Aniž se na ni podíval, přijal nabízený drink a dvěma mocnými hlty ho vypil. Položil sklenici na stolek, otočil se k Sáře a sjel ji pohledem shora dolů. V obličeji byl velmi červený. „Nezeptáš se mě, jaký jsem měl den?“ „Je mi to celkem jedno. Jsem jen ráda, že jsi zpátky.“ Přistoupila k němu, ale zastavila ji jeho natažená ruka. „Měl jsem, Sáro, absolutně příšernej den. Byl to nejhorší den mýho života.“ Zavřel oči a rozepnul si pásek. „Víš, proč byl tak zatraceně příšernej?“ Podíval se na ni a vytáhl si pásek z kalhot. „Protože jsem se musel soustředit na rozpočet a disciplinární řízení, zatímco jeden hloupoučký, sobecký, nemyslící malý fracek mi soustavně volal.“

Sarah vydržela jeho pohled, ale registrovala i pásek svištící mu

po boku. „Chyběl jsi mi.“

„Já vím. Už jsi mi to řekla asi dvacetkrát.“

Sarah se odhodlala: „A ty jsi mi to neřekl ani jednou, parchantě.

Au!“ Kůže dopadla na její břicho, Sarah padla na kolena. „Měl bys

být vděčný, že tě tolik miluju. Měl by ses pokládat za šťastlivce, já…

au.“ Tentokrát ji páskem praštil přes ramena. Chtěla se postavit, ale

shodil ji na záda a práskl ji silně mezi nohy.

Horká, oslepující bolest jí vystřelila z klína do žaludku.

Rozbrečela se a on si k ní klekl s páskem položeným přes její stehna.

„Bolelo to?“

„Samozřejmě že to bolelo.“ „Pokaždé když jsi dneska zavolala, vzrušovalo mě to. A já v místnosti plné lidí jsem nemohl dělat vůbec nic.“ Zvedl pásek a přetáhl ji přes stehna. „Bylo to od tebe opravdu velmi bezohledné.“ „Ale chyběla jsem ti?“ „Ano, Sáro.“ Praštil ji přes boky. „Že jsem byl bez tebe, mi způsobovalo enormní bolest, a tvoje soustavné telefonáty moje utrpení jen zvyšovaly. Spokojená?“

Zavrtěla hlavou. Daniel jí roztáhl stehna, zvedl pásek a tvrdě ho nechal dopadnout. „Myslím, že jsi. Myslím, že se ti líbí mě mučit.“ Znovu zavrtěla hlavou a on ji znovu přetáhl. „Řekni něco.“

Zaryla si nehty do dlaní, aby odvedla svou pozornost odpálivé

bolesti mezi nohama. Byla rozechvělá jeho vztekem, tím důkazem nekončící posedlosti, ale tak moc ho potřebovala pomilovat, že nechtěla jeho zběsilost prodlužovat. „ Jsi můj pán,“ zašeptala, „ co zbývá: Čekat. Čekat bez únavy, až budu zas k tvé službě povolána .“

Dle Shakespeare William: Sonety, ArcaJiMfa, Třebíč 1997, s. 119, Sonet 57, přel. Jarmila Urbánková. „Ó, Sáro.“ Daniel sklonil hlavu a políbil její hořící přirození. „Pokračuj, prosím.“ „ Čas nemám vyhrazený pro zábavy, můj čas je jenom tvůj, ty jsi můj pán. Proklínat nesmím nekonečnou nudu všech trpkých chvil, kdy jinde prodléváš. Dál si to nepamatuju. Ne! Nepřestávej, prosím, ne, o. k., o. k., o. k., ách Rád všecko strpím, chci být po ruce, s tebou či bez tebe, jak se ti zlíbí, a ani při nejtěžší rozluce tě neobviním z křivdy ani chyby .“

Daniel se posadil a otíral si hřbetem ruky ústa. „Mícháš sonety,

Sáro. To není dost dobré.“

„Naučím se je pořádně. Celý zítřek budu studovat. A nebudu tě otravovat v práci, slibuju. Ale prosím, prosím, prosím, vezmeš mě teď do postele, Danieli?“ Dlouze se na ni zadíval. „Tak dobře. Ale zítra tě vyzkouším. Na to vezmi jed.“

Sarah studovala Shakespeara a nevolala Danielovi do práce, ale

přesto přišel v mizerné náladě. Skoro hodinu jí trvalo přimět ho na ni sáhnout a pak, jakmile začal, nebyl k zastavení. Než šli spát, svázal jí ruce nad hlavou a přivázal její levou nohu ke své pravé, aby si mohl být jist, že ji bude mít celou noc po boku. Přestože kvůli nepohodlí celou noc nespala, měla báječnou noc, poslouchajíc jeho dech a vzpomínajíc na doby, kdy bývala vzhůru, protože ho postrádala. Občas musel pracovat dlouho do večera, a když se dostal domů, téměř ji roztrhal ve své posedlosti, jindy býval doma brzy a pukal potřebou jí sdělit, jak se mu stýskalo. Párkrát přišel do práce pozdě, protože ji nemohl nechat, dvakrát na odchodu plakal, často jí psal seznam úkolů pro ten den a varoval ji, že za nesplněné povinnosti ponese následky.

Měla jeho seznamy ráda, vedle Převlékni povlečení a Umyj koupelnu napsal třeba Dej si odpolední spánek nebo Sněz čokoládovou tyčinku. Někdy napsal Udělej, cokoliv tě rozesměje. Jednou úmyslně jeho instrukce ignorovala v naději, že ji potrestá svým tělem, ale ukázalo se, že trest za neposlušnost byl zákaz Dle Shakespeare William: Sonety, ArcaJiMfa, Třebíč 1997, s. 121, Sonet 58, přel. Jarmila Urbánková. dotýkat se ho po celých dvacet čtyři hodin. Potom už vždycky dělala, o co požádal.

Když byl Daniel v práci, zažívala Sarah natolik intenzivní pocit

osamění, že si skoro přála, aby se už nevrátil. Než se zase objevil v jejím životě, trávila většinu času sama doma a nikdy jí to nepřišlo divné. Bylo znepokojivé, že zamilovanost byla osamělejší než samota. Bylo znepokojivé, že pokaždé když se cítila osamělá, myslela na Jamieho. Nejznepokojivější ale bylo, že nechávala Jamiemu vzkazy u všech členů jeho rodiny, každého kamaráda, jehož jméno si vybavila, u sekretářky v jeho práci, a on jí nezavolal. Chtěla mu napsat dopis, ale evidentně si přál, aby ho nechala na pokoji.

Po třech měsících se smířila s tím, že Jamie nevyplní tu díru,

která jí zůstávala v hrudi pokaždé, když Daniel odešel do práce, a že

to tak bylo správně. Jamie patřil minulosti, a v té stejně nebylo nic

dobrého. Teď měla Daniela a on byl vším, a jestliže měla všechno,

tak nemohla nic postrádat.

Po večerech se střídali ve výběru knih z Danielovy rozsáhlé sbírky a navzájem si předčítali. Někdy to bylo jako být zpátky ve třídě, jen teď oba během debat popíjeli červené víno a kouřili, a když, nevyhnutelně, knížku nakonec odložili, aby se mohli milovat, mohli dělat takový hluk, jak bylo libo. Sarah ho ráda provokovala předváděním znalostí, které získala, a názorů, které si vytvořila poté, co ji opustil. Bouřlivé výšiny bývaly jablkem sváru: Daniel je pokládal za nejlepší milostný příběh všech dob, Sáru to pobuřovalo. „Ta pitomá Kateřina by nepoznala lásku, ani kdyby ji praštila do obličeje, což bych si přála, aby udělala, protože si ta holka o to koleduje. Tvrdí, že ona a Heathcliff sdílejí duši nebo takovou nějakou blbost, ale pak uteče a vezme si toho moulu Lintona. Chceme-li mluvit o skvělých tragických milostných románech, pak je to Jana Eyrová. Dívka, jejíž identita, samotné její právo existovat bylo celý život napadáno, přesto nejen že si zachová své já, ale dokáže to a zároveň získá lásku složitého, dominantního muže. Mnohem romantičtější než pitomá Kateřina, která nechá Heathcliffa zblbnout ji natolik, až sama tvrdí, že je on.“

„Ale láska mezi Kateřinou a Heathcliffem je bezvýhradná,“

oponoval Daniel. „Jane se Rochesterovi oddá, až když je potrestán za svou minulost. Oslepne a popálí se, je ponížený, dokonce pobožný.

Ale Kateřina ví, že Heathcliff je zvíře, a miluje ho za to. Nechce ho bez jeho drápů.“

Sarah musela uznat, že to je pádný argument, ale ta diskuze ji tak

bavila, že úmyslně vybírala úryvky, o nichž věděla, že s nimi bude nesouhlasit. Hořce argumentovala proti Srdci temnoty, které Daniel pokládal za vrcholné dílo, a děsila ho prohlášením, že Sylvia Plathová je dokonalejší básnířkou než Ted Hughes. Za to ji přivázal k židli a odmítl ji pustit, dokud se nenaučila zpaměti všechny básně v Dopisech k narozeninám. Držel ji tam celý den a noc. Počurala se, žebrala o cigarety, vzlykala, ale nepožádala o propuštění. Když ji konečně nechal, řekla mu, že nenávidí Hughese ještě víc než předtím, a Daniel se smál a nazýval ji hlupáčkem, ale viděla mu v očích, jak je na ni pyšný.

Kromě občasného výletu na nákupy nebo na večeři s Danielem nevycházela Sarah z bytu. Většinu času nemluvila s nikým jiným než s Danielem. Cítila se odříznutá od světa a vyvinula si posedlost zprávami. Každý den běhala do pákistánského obchůdku na rohu a kupovala si Telegraph, Herald i Australian. Každý týden četla Bulletin a Time od začátku do konce. Daniel přinesl domů Cosmopolitan. Řekl, že ona teď ví tak moc o aktuálním dění, že si začíná připadat hloupý, a navrhl, aby víc času trávila nad články typu Jak poznat, jestli je Pan Pravý nebo Pan Pravý pro teď. Párkrát se navzájem srolovaným časopisem praštili po hlavě a pak si ho společně četli a náramně se bavili nad články, jak si okořenit nudný sexuální život. „Evidentně to děláme celé špatně,“ řekl Daniel, „měli bychom trávit víc času u předehry a investovat do svíček a smyslných látek.“ „No, říkají, že světlo svíček zkrášluje. Pomáhá skrýt nevzhledné vrásky.“

„Hm, měli bychom si rozhodně koupit svíčky. Tvoje vějířky kolem očí jsou příšerné, Sáro.“

Sarah obrátila stránku se znechuceným odfrknutím. „Nikdy jsem

těm smyslným blbostem nerozuměla. Chci říct, když si chceš zašukat, proč to prostě neuděláš?“ „Někdo by řekl, že je to nuda. Každopádně ty asi nebudeš typ prkna zahaleného v prostěradle a zírajícího do stropu. Díkybohu.“ „To nemyslím. Sex by měl být naléhavý a agresivní. Měl by být syrový. Když víš, že někoho chceš, proč se budeš namáhat plýtvat časem při zapalování svíček?“ „Protože očekávání může být sladké. Historie našeho vztahu může sloužit jako důkaz. Neceníš si ho teď víc, protože jsme na to čekali tak dlouho?“ „Ani trochu. Není ti líto času, který jsme promarnili, když jsme měli být spolu?“

„Panebože, Sáro, ano. Každé minuty.“

Jednou v noci se Sarah vrátila ze sprchy a nalezla Daniela v

posteli s otevřeným časopisem ležícím před ním. Už ze dveří mohla vidět tučně vytištěný titulek článku Získej nejdokonalejší plážové tělo! a doprovodnou celostránkovou fotografii předvádějící výsledek voskování „všechno pryč“: detail dívčího klína, sotva překrytý průhlednými bílými tangy. Daniel nevěděl, že tam Sarah je, že vidí jeho zúžené oči a povolenou čelist. Tiše odcouvala do koupelny a přemýšlela, jestli se takhle cítila jeho žena, když ho přistihla se Sářinými fotkami, pobouřená jeho touhou po hladkém, mladém těle a znechucená sama sebou, že mu nemůže poskytnout, co potřebuje. Následující den šla Sarah do sydneyského salonu, který v článku uváděli, a cítila čiré odhodlání, když se svlékla a nechala muže jménem Niki potřít celé své tělo horkým voskem. Zpátky doma se Sarah postavila před dlouhé zrcadlo. Nepoznávala se. Nebylo to jen absencí chlupů, ale také měsíci, kdy byla zavřená uvnitř, sotva jedla a sotva spala. Neměla žádná ňadra, která by stála za řeč, žádné boky ani stehna. Bez loken vlasů vypadala jako novorozeně nebo mimozemšťan. Byla jen namodralá kůže a příliš velké oči. Snažila se na sebe dívat Danielovýma očima a snažila se určit, co z toho ho na ní mohlo přitahovat. Podle sebe vypadala deformované a strašidelně. Nechápala, jak ji takhle může chtít.

Té noci získala odpověď. Daniel zešílel. Řekl, že se zachovala jako výzva jeho slušnosti a sebeovládání; že úprava jejího těla byla znakem cour a zda tedy předpokládá, že se k ní tak bude chovat; že adolescentním chováním ho žádá o otcovskou výchovu, kontrolu, tresty; že se mu nabízí jako prázdné plátno a nemělo by ji tedy překvapit, že na něj chtěl udělat malbu; že její nepřirozená hladkost vyvolá nepřirozené násilí; že je krutá, když ho navádí k činům, jichž bude litovat; že si zaslouží opovržení za manipulování jeho touhy tímto způsobem; že je géniem, který ví, po čem on touží, aniž jí to řekl; že její vnímavost a štědrost ho zahanbují; že je zázračná, božská, neskutečně dokonalá; že jeho láska k ní je nade všechna slova.

Druhý den ráno mohla sotva chodit, ale dokázala se dovléct k

zrcadlu, kde pak stála a usmívala se na sebe, dokud ji obličej nezačal bolet tak jako zbytek těla. Včera byla arktickou krajinou, ledová pustina, nicota. Daniel ji přivedl do života. Zuby a nehty, pásky a pouty, zápalkami a sklem jí dal strukturu a barvu. Všude v ní byla vepsaná jeho temnota, to nejhorší z něj. Byla potěšená, že je takto poznamenaná.

Pak jednou v pátek nepřišel Daniel z práce domů. Nechtěla ho

rozčílit, kdyby se nakonec ukázalo, že jí jen zapomněl říct o nějaké

pozdní schůzce, a tak čekala do sedmi, než mu zavolala do kanceláře

a pak na mobil. Oba hovory byly přesměrovány do hlasové schránky,

stejně jako dalších sto nebo víc, když to zkoušela v následujících

čtyřech a půl hodinách.

V půl dvanácté nakráčel domů, skrz obývák, kde seděla na

podlaze a vzlykala, přímo do koupelny. Sarah běžela za ním, ale byl

zamčený.

„Kde jsi byl?“ křikla.

Žádná odpověď. Stála a poslouchala sprchu. Když se voda

vypnula, zkusila to znovu: „Jsi v pořádku?“

Otevřel dveře a vylezl ven. „Fajn.“ Prošel kolem ní do ložnice.

Cítila ještě větší paniku než předtím, když tu nebyl. Šla za ním.

„Co se děje?“

Seděl na posteli a utíral si nohy. „Vůbec nic, Sáro.“ Nepodíval se

na ni.

„Tolik jsem se bála. Nemohla jsem tě sehnat a nevěděla jsem…“ „Šel jsem ven na pár tichých drinků. Tichých je to důležité slovo. Prostě jsem nedokázal snést představu, že přijdu domů a budu celý večer poslouchat tvé nepřetržité tlachání.“ Postavil se a pověsil ručník přes pelest postele. „Takže buď zticha, nebo budu nucen jít zpátky do hospody.“

Sarah se dívala, jak rozestýlá peřiny a leze do postele. Ráno se nechal unést, když se loučili, a udělal jí to v předsíni s otevřenými vchodovými dveřmi. Příliš silně ho kousla a on si musel kvůli krvi na límečku převléci košili. Když konečně odcházel, pronesl: „Zajímalo by mě, jestli se na tebe někdy budu moct podívat, aniž bych tě chtěl sníst.“

Sarah se svlékla, zhasla světlo a vklouzla vedle něj. Když se

snažila ho políbit, zabručel a schoulil se do klubíčka na kraji postele.

„Danieli? Proč jsi takový?“

Vzdychl. „Řekl jsem ti to.“

„Otravuji tě svým nekonečným tlacháním?“

„Ano, to a tvůj bledej ksicht a kostnatá prdel.“

Sarah věděla, že používá urážky k odvedení pozornosti od

skutečného problému, ale proto to nebolelo o nic méně. Několikrát se

zhluboka nadechla. „Chceš, abych odešla?“

„Ano, dobrý nápad. Běž a otravuj některého z tvých dalších milenců. Jsem si jistý, že se mezi těmi tisíci najde aspoň jeden, který tě na noc ubytuje.“ „O. k., to už stačilo.“ Sarah rozsvítila lampičku na nočním stolku, přelezla přes něj, rozložila se vedle postele a vzhlížela k němu vzhůru. „Řekni mi, co se děje, Danieli, nebo vážně odejdu.“ „Dobrá, Sáro. Pojď sem.“ Přehodil nohy přes okraj postele a natáhl k ní ruce. Tála a nechala ho vytáhnout ji nahoru. Chtěla ho políbit a on se zasmál, popadl ji kolem pasu a zvedl ji ze země. „Ty prostě nevíš, kdy přestat, že?“ Odnesl ji z ložnice, přes chodbu, okolo kuchyně a obýváku a podél celé předsíně. Sarah po něm kopala a křičela, ale ani se nehnul. Otevřel vchodové dveře a pustil ji. „Ne…“ začala, ale dveře už se zavřely. Na patře byl už jen jeden byt a ten byl prázdný, ale pořád byla ve společných prostorách v jasném, ponižujícím výhledu, kdyby někdo omylem zmáčkl špatný knoflík ve výtahu. Noc strávila schoulená u dveří, nahá a vyděšená. Když přišlo ráno a Daniel otevřel dveře, byla příliš vyčerpaná, než aby mohla vstát nebo promluvit. „Ó, Sáro,“ řekl a zvedl ji do náručí. Odnesl ji do postele, kde jí plakal na břiše a prosil o odpuštění. „Včera,“ vysvětloval, „mě na školní radě seřvali a dali mi oficiální varování. Říkali nevhodné chování a neuspokojující výsledky. Požadoval jsem, aby byli ve výhradách konkrétnější,“ vzlykal. „Nepozornost. Pozdní příchody. Zanedbaný zevnějšek, obzvláště,“ znovu vzlykl, „modřiny a škrábance na obličeji, což mi dává vzhled někoho, kdo má ‚časté a násilné výměny názorů‘.“

„To je mi líto.“

„Musíme s tím přestat. Musíš se uklidnit.“

„Pokusím se.“ Už teď jí to dělalo problémy. Jeho hlava na břiše,

jeho slzy, jeho dotyk po té dlouhé, studené, děsivé noci stačily, aby

měla chuť mu rozervat hruď.

„Nikdy jsem takový nebýval. Dvacet pět let jsem byl ženatý, aniž

jsem měl jediné poranění na obličeji. Rozhodně jsem nikdy nechodil

pozdě do práce.“

„Takže je to všechno moje chyba?“

Posadil se a podržel jí hlavu mezi dlaněmi. „Ne ty, my. Neovládáme se. Panebože, to byl hlavní důvod, proč jsem odešel.“ „Jo, no tentokrát ale neodejdeš. V žádným zatraceným případě. Zklidníme se, Danieli, slibuju. Nebudu tě kousat ani škrábat a dohlédnu na to, abys chodil do postele brzy a mohl se druhý den v práci soustředit. A ráno se budu držet v dostatečné vzdálenosti od tebe, abys už nikdy nepřišel pozdě.“

„Děkuji.“ Políbil ji na rty a rukama jí přejel dolů po páteři. „Za

jak dlouho musím zase do práce?“

„Asi čtyřicet devět hodin.“ Během pár vteřin byl Daniel v ní. V pondělí ráno Sarah pozorovala, jak se snaží jejím pudrem zakrýt fialovou modřinu na tváři a krvavé podlitiny na krku. „Tohle musí skončit,“ řekl svému odrazu v zrcadle. Odešel do práce, aniž se rozloučil. Daniel ji nenechal na sebe sáhnout, vrčel a zvedal ruce v obranném gestu, jen se přiblížila. Sotva promluvil, a když, tak řekl buď zticha nebo drž se ode mě. Přesto to pořád zkoušela, protože co jí taky zbývalo?

Staří Řekové věřili, že v době stvoření byly všechny lidské bytosti stvořeny ze dvou, spojených tělem, srdcem a myslí. Zeus je v hněvu, že jsou tato stvoření sama se sebou natolik spokojená, že nemají čas ani zájem o bohy, rozdělil, každého roztrhl na dvě poloviny. Od té doby jsou lidské bytosti nešťastné a osamělé a toulají se po planetě hledajíce svou druhou polovinu. Všichni jsou nespokojení a prázdní, dokud nenajdou tu jedinou osobu, která je doplní. Zato jakmile se spolu spojí, nepotřebují už nic jiného. Ani práci, ani rodinu, ani bohy.

Sarah nevěřila v řecká božstva o nic víc než v křesťanského Boha, ale jádro tohoto příběhu jí připadalo absolutně pravdivé. Láska nebyla o štěstí nebo jistotě. Neměla co dělat se společnými zájmy nebo podobnými životními cíli. Respekt, laskavost, zalíbení, to všechno bylo irelevantní. Láska byla krev proudící žilami a hledající svůj zdroj. Tělo volající po spojení s tělem. Hluboko zakořeněné pochopení, že neexistovalo nic jiného než toto.

Týden se Sarah snažila přimět Daniela, aby s ní promluvil. Zkoušela poezii, domluvy, spodní prádlo, nahotu, žebrání, křik i vzlykání. Každou noc se vracel pozdě, a když byl doma, zamykal se v ložnici. Než uběhl týden, otlaky na krku i obličeji zmizely, ale vypadal o deset let starší. Pod očima a na čele se mu projevovalo napětí, poklesla mu i ramena. Jeho fyzický úpadek ji povzbuzoval: bez jejího dotyku umíral.

V sobotu v noci pak nepřišel domů vůbec. Sarah byla celou noc vzhůru, sledovala dveře, volala mu, říkala si, že jistě přijde každou chvíli. Ve své fantazii ho viděla mrtvého ve stoce, rozbitého ve vraku auta, přepadeného a zbitého, v náručí ženy, která vypadala jako jeho manželka, uhozeného prostitutkou s obřími prsy a chybějícími předními zuby, sedícího osamoceně na lavičce v parku, vzlykajícího na podlaze v kanceláři, ve vězeňské cele, splývajícího obličejem dolů v přístavu, udušeného. V neděli ráno v devět hodin se otočil jeho klíč v zámku a on vklopýtal dovnitř. Opřel se o dveře, snažil se vylovit peněženku z kapsy, upustil klíče, praštil se do hlavy, zanadával a říhl. Sáře se udělalo mdlo a začala se utápět ve svých emocích. Vzhlédl, když proti němu běžela, jeho obličej povolil a nohy také. Sesunul se do rohu mezi vchodovými dveřmi a odkládacím stolkem. Sarah padla na něj, a když se ji snažil odstrčit, bušila do něj pěstmi a rvala mu vlasy. Vzlykl, ať ho nechá být, a ona mu vjela nehty do tváře, na nos, na bradu. Plivla mu do očí, a když se přestal bránit, popadla pohozené klíče a začala mu jimi bodat do tváře. Svou lebku proměnila ve zbraň, kterou bila do jeho klíčních kostí a nosu. Jeho slzy jí to ještě usnadňovaly. Když ho uhodila, vyloudil jeho mokrý obličej uspokojivý zvuk. Bolely ji paže, zrak se jí zastřel, na rukou a v puse měla krev. Bila ho dál. Myslela, že je schopná ho zabít, a bála se, ale nedokázala přestat. Celý týden ji zazdíval, a tak se teď ta zeď začala hroutit. Lokty nahradily pohmožděné ruce a vyrážely mu z nosu čerstvou krev.

Vrhla se na něj celým tělem. Díval se na ni pootevřenýma očima. Připadalo jí, že se na sebe kouká sama. Že pozoruje své kostnaté lokty létající vzduchem a přistávající mu na obličeji. Slyšela se ječet. Byla tak vyděšená. Nemohla přestat. Rozervala mu krvavou košili a vrazila mu klíče do břicha největší silou, jaké byla schopna. Neucukl. Sarah v sobě nalezla sílu zatlačit ještě silněji. Bicepsy se jí třásly jako feťákovi bez dávky. Soustředila se na ruce a všimla si, že má klouby úplně rudé, jak se dřely o jeho víkendové strniště. Ve fyzičnu je upřímnost. Sarah vždycky poznala o mužích pravdu z jejich těl. Bledý kroužek na prsteníčku prozrazoval záletného manžela. Dělník vydávající se za burzovního makléře nikdy nemohl skrýt záda plná slunečních pih nebo drsné ruce. Chlápek, který jí tvrdil, že je vyznavačem extrémních sportů, ji nakonec rozesmál, když se dotkla jeho ochablého zadku a viděla měsíční svit odrážet se od jeho bledé kůže. A kolik mužů tvrdilo, že se nezajímají o fyzický vzhled, a pak v ložnici pyšně zatínali a předváděli obrovské bicepsy a vymakané břišní svalstvo? Pravda je ukrytá v povrchu. Ve vyjádření fyzična, v trhání těla a ve výměně tekutin je upřímnost. Sarah si vždycky byla vědoma věcí, které nebyl Daniel schopný říct nahlas. Byla si jich vědomá od okamžiku, když se poprvé vnořil do jejího nezralého těla. Celou tu dobu, kdy ze sebe chrlil ospravedlňování, vysvětlování a rozumová zdůvodňování, z jeho těla vyzařovala pravá podstata. A teď mu svými zuby a drápy dokazovala, že byli stejní. Jeden.

Jeho ruce se sevřely okolo jejích a bylo po všem. Freud věřil, že za civilizaci je zodpovědná přeměna tužeb. Ty nejzákladnější, nejzvířečtější potřeby byly potlačeny a energie, která by jinak byla vyplýtvána v hédonismu, byla spoutána a přesměrována. Jinými slovy, řekl Daniel Sáře, místo aby měli sex, začali lidé budovat katedrály a města a národy.

„Svět už má ale dost všech těchhle věcí, nemyslíš?“

„Víc než dost.“

Jestli Jamie v pátek odpoledne v pět patnáct něco nečekal, pak to bylo, že se ve dveřích jeho kanceláře objeví Sarah Clarková. Poslední dobou se Sarah objevovala ve dveřích pouze v jeho snech a ani v nich to nikdy nebyly dveře kanceláře. Byla mnohem hubenější než v jeho snech a byla také víc oblečená. Vlastně vypadala úplně jinak. Starší, menší, unavenější.

Poražená. Ale musel se mýlit, protože Sarah Clarková nebyla

poražená nikdy v životě.

Poražená, stará, unavená, hubená, všechno bylo jedno. Mohla by

mít hady místo vlasů a krev crčící z očí a stejně by byla tím nejkrásnějším, co za víc než rok spatřil. Zíral do výkazu dvoutýdenního prodeje na pracovním stole a soustředil se na dech. „Vpředu nikdo nebyl, tak jsem šla dál.“ Stála ve dveřích a připadalo mu, že zní nervózně, ale to nebylo možné. „Nevadí, že jsem tu?“ Zněla vyděšeně, ale ani to nebylo možné. Sarah Clarková nikdy nebyla nervózní ani vyděšená. Jamie si myslel, že si do ní promítá své představy. Byl zděšený. Třináct měsíců a dvanáct dní. Ten parchant s ní musel skoncovat. Vyhodil ji na ulici a ona se musela vrátit. Věděl, že přestala chodit do práce, protože ji v restauraci sháněl. Snažil se ji najít i na univerzitě. To bylo už před víc než rokem. „Vypadá to, že nejsi moc nadšený, že mě vidíš,“ rozplakala se Sarah.

Jamie se dostal ze svého ochromení. Trpící Sarah vyvolala

reflexní reakci, něco jako mateřský pud chránit svoje dítě. Věděl, že je slabý a neduživý, zoufalá napodobenina otce, příšerný manžel, selhání jako muž obecně, ale věděl, že se může a bude až do posledního dechu starat o Sáru Clarkovou.

Objal ji. Ucukl, když konečky prstů zadrhl o její vystouplé

obratle a žebry narazil o její. Na dotek byla jiná, než si pamatoval, a

neklamala ho paměť. Spíš nastane konec světa, než by Jamie zapomněl, jaká byla Sarah Clarková na dotek. Pamatoval si to dokonale: kostnatá, hebká a teplá. A příliš lehká, jako by ji silná ruka mohla rozdrtit. Vždycky taková byla, i teď, ale teď mnohem víc. Kostnatější, hebčí, teplejší, lehčí. Ale to nebylo to, co mu připadalo divné. Bylo to něco jiného, něco, co nemělo nic společného s drobnými kostmi a neuvěřitelně světlou, vždycky horkou kůží. Snažil se od ní odtáhnout, aby se jí podíval do obličeje, ale ona na něm visela pevně, třásla se jako ptáče vyhozené z hnízda dřív, než mělo křídla dost silná na to, aby ho unesla. Byla raněná a bála se, a to bylo to, co mu přišlo tak nepovědomé. Jamie si byl vždycky vědom, jak je křehká, ale teď, když se mu třásla v náručí a máčela mu košili slzami a nudlemi, byla zlomená.

„Pojď, posaď se.“ Snažil se jí vyprostit z objetí, ale držela pevně, takže musel napůl jít a napůl klopýtat pozpátku a pak ji pustit do křesla. Stále se ho pevně držela za paže. „Přestaň plakat, všechno je v pořádku. No tak.“ Osvobodil si jednu ruku a odhrnul jí pramen vlasů, který se jí uvolnil z copu a přilepil se jí na tvář. „Jamie, panebože, tolik jsi mi chyběl. Potřebovala jsem tě a teď je všecko ztracené. Chápu, proč jsi nechtěl… Vím, že jsi zuřil, ale Jamie, zuřil jsi už i předtím a já dělala blbosti, ale vždycky jsi mi pomohl. Proč jsi ne…“ Sarah pustila jeho paže a zabořila si obličej do rukou.

Byla na pokraji hysterie, což ho děsilo, protože jestli Sarah něco byla, pak klidná a vyrovnaná. „Musíš přestat plakat, Sáro, nerozumím ti.“ Jamie jí pohladil obličej, paže a vydával to, co pokládal za konejšivé zvuky. Byly to ty, které Shelley dělávala, když se probudil z jedné ze svých nočních můr. Sarah nepřestávala plakat a třást se. Jamie přemýšlel, jestli je zfetovaná. Přestala zničehonic a vstala, čímž ho porazila. „A dost, jestli budu takhle brečet, tak si protrhnu slzní kanálek.“ Přešla k oknu, podívala se ven a otírala si rukávem oči. Jamie si všiml, že na sobě měla bílou vestu. Byla taková zvláštní, ten typ ručně pleteného přehozu, co dávali Biance, když foukal studený vítr.

Několikrát si odkašlala a opírala si čelo o okenní sklo. „Musíš si vést dobře. Máš výhled na řeku a to všechno. To musí být fajn, koukat celý den na rychle tekoucí bahno.“

„Jo jo, nedávno jsem viděl, jak tamodtud vytahují tělo.“

„Kecáš.“

„Kecám.“

Sarah si sedla k jeho stolu a zapálila si cigaretu. „Tohle je

nekuřácká budova, Sáro.“

„To nejsou všechny? Chceš, abych se vyvěsila z okna nebo co?“

Zavrtěl hlavou. „Tak jak se celou tu dobu máš, Sáro Clarková?“

„Dobře, jak vypadám?“

„Jako totální nešťastník,“ řekl a Sarah se zasmála. „Chyběla jsi

mi, Sáro. Čekal jsem na ten telefonát, co jsi mi slíbila.“

„Co?“ odfrkla. „Volala jsem ti stokrát!“ „Ne ne. Kdy jsi volala?“

Vrátila se k oknu, pootevřela jej, sklepla popel z cigarety a zase zavřela. Když se k němu vrátila, stékaly jí už zase po tvářích slzy. „Volala jsem pořád, aspoň ze začátku. Nechávala jsem vzkazy u Mika, u tvojí mámy, u Bretta. Snažila jsem se mluvit se Shelley, ale ta… no, nemůžu se jí divit.“ Zvedl se a přešel k oknu. Musel jí lépe vidět do tváře. „Sáro, když jsi mi tolikrát volala, tak proč jsem celou tu dobu šílel a strachoval se o tebe?“

„Kristepane, Jamie, to ti to nikdo neřekl? To jsou hnusný… co ty

vzkazy, co jsem nechávala tady?“

Jamie cítil, jak na něj zase přicházejí mdloby, a aby se udržel zpříma, soustředil se na blikající modrý nápis Parkoviště naproti přes ulici. „Vzkazy?“

Otevřela okno a vyhodila nedopalek ven. „Asi tak dvacet. Spíš

víc.“

Jamie se posadil a stiskl ruce tak, jak mu to poradil jeho terapeut.

Měl soustředit své pocity paniky a vzteku mezi dlaně a potom je vypustit otočením dlaní vzhůru. Nech je jít, Jamie, nech všechno jít.

„Kde jsi nechávala vzkazy?“

„U té protivné krávy na recepci.“

Proč by mu Angie neřekla, že volala Sarah? Angie Sáru ani neznala. Ačkoliv pravděpodobně věděla o Sáře, protože každé úterý chodila se Shelley na jógu. Jamie tiskl ruce k sobě tak silně, že myslel, že si zlomí zápěstí. „Takže říkáš, že Shelley věděla, že se se mnou snažíš spojit?“

„Doprdele.“ Sarah kopla do zdi. „Jo, věděla to, zatraceně.“ Soustřeď vztek. Zmáčkni ho mezi dlaněmi. Je to jen malinká kulička. Ovládni ji. Třináct měsíců a dvanáct dní se ho snaží zkontaktovat a každý, koho zná, se spikl, aby ji od něj udržel. Vlastni ten vztek, nenech ho vlastnit tebe. Třináct měsíců a dvanáct dní jeho života bylo promarněno v bolesti a utrpení. Koutkem oka ji viděl přejít místnost a vylézt na pracovní stůl. Měl dojem, že sedí se zkříženýma nohama, ale nebyl si jistý, protože se soustředil na zmáčknutí a zmenšení zoufalství a zrady a ztracené naděje. Ovládal své pocity, ne ony jeho.

„Ty se modlíš? Nalezl jsi Boha nebo co?“ „Mluvila jsi i s mámou? A s Brettem?“

„Jo. A s tvým tátou. Co to sakra děláš s těma rukama?“ „Je to behaviorální terapie. Musím mačkat špatné věci mezi dlaněmi a pak je můžu nechat jít.“

„Snůška sraček. Dej mi ruce.“ Byla to snůška sraček. Povolil ruce a nechal Sáru je vzít, jednu její, jednu jeho. Bylo to mnohem efektivnější než všechny techniky, které ho učili. Když mu Sarah zaťala své prsty do dlaní, panika i vztek zmizely. Co záleželo na tom, že zbytečně trpěl kvůli sobeckému spiknutí svých nejbližších? Co záleželo na tom, že žil přes rok bez Sáry, když ho celou tu dobu chtěla, potřebovala a volala ho? Vůbec na tom nezáleželo, protože teď tu byla a na ničem jiném nikdy nezáleželo.

„Bože, je super tě vidět,“ řekl Jamie. „Ne že by tě bylo vidět

nějak moc. Jak se k tobě ten stařík chová?“

Usmála se. „Jako ke královně.“

„Skvěle, jsem rád,“ Jamiemu se podařilo nezadusit při těch

slovech jen proto, že si představoval, že je to jedna z jeho nočních

můr a že se jí každým okamžikem rozskočí hlava a krev z ní

vystříkne po celém stole a židli a těle.

Sářina hlava se nerozskočila. „Ať si o Danielovi myslíš cokoliv,

měl bys vědět, že mě miluje. Miluje mě tak, jak to jen jde, Jamie.

Jako ty.“

Jamie na chvíli Daniela Carra upřímně litoval, protože měl zaděláno na vážné srdeční problémy, jestliže Sáru miloval tolik jako Jamie. Pak se jí podíval na zmodralé rty a jakákoliv sympatie s tím parchantem se rozplynula. Vypadala jako dvanáctiletá feťačka.

„Když se k tobě tak dobře chová, tak proč vypadáš jako smrtka?

Proč ses tu objevila plačící a třesoucí se?“

Slezla ze stolu a přešla k oknu, přičemž si zapálila další cigaretu.

Chvíli zírala ven do blížící se tmy a Jamie pozoroval ji. Vypadala, že

o něčem přemýšlí. Dvakrát se napůl otočila k Jamiemu s otevřenou pusou, a dvakrát sevřela rty a otočila se zpátky k oknu. Jamie čekal, protože nevěděl, co jiného dělat. Vyptávání na Sáru nikdy neplatilo.

Připadala by si pod tlakem a začala by být sarkastická nebo vtipkovat

a on by se nikdy nedozvěděl, co se děje.

Čím déle čekal a prohlížel si ji, tím víc narůstal jeho strach. Byla

nažloutlá, vyzáblá, zesláblá. Ani po znásilnění nevypadala tak zle,

takže to, co se odhodlává mu říct, musí být něco opravdu příšerného.

Možná že byla zase na drogách nebo něco ještě horšího. Kdoví, co jí

takovej pošahahej Daniel Carr může dělat? Možná že dealoval

heroin, nebo ji možná prodával svým intelektuálním přátelům.

Možná byla nemocná. Jamieho srdce uhánělo, a tak stiskl dlaně k

sobě.

V reportážních pořadech vídal lidi, kteří vypadali jako oběti

koncentračních táborů, hovořit o tom, že se to může stát komukoliv.

A ona nebyla jen tak kdokoliv, byla Sarah Clarková. Což

znamenalo zvýšené riziko. Jamie se díval na její vychrtlé tělo, jak se ztěžka opírá o sklo, a vzpomínal, jak to s ní bylo příjemné. Připadalo mu tak důležité, že mezi nimi nebylo nic, žádné bariéry jejich intimity. Vzpomněl si, jak Mike říkal, že sdílení tělesných šťáv je v dnešní době nejvyšším důkazem důvěry. Všiml si, jak se Sáře klepou ruce, když si dávala cigaretu k ústům, a uvědomil si, že na tomto světě bylo jen velmi málo věcí, které by Sáru vyděsily, oslabily a kvůli kterým by vzlykala a třásla se. Akce a reakce a čím kdo zachází, tím také schází, a myslíš si, že tobě se takové věci nemůžou stát, ale tahle nemoc je spravedlivá a jediný bezpečný sex je žádný sex a krásné holky to taky dělají a krása tě neochrání a pokaždé když jdeš s někým do postele, jdeš i s jeho partnery, ale Sarah byla vždycky opatrná, kromě případů, kdy mohla říct, že je chlápek Čistej.

„Bože, Jamie, je to to nejhorší. Nikdy jsem si nemyslela, že se mi

to stane.“ Otočila se a usmála se a bylo to jako dívat se na mrtvolu. „Jsem děvka lásky.“

Když to Sarah vyslovila, Jamie si jí klekl k nohám, obejmul ji v pase a rozplakal se. Nechala ho, tak jako vždycky. Napadlo ho, jak jí tak máčel předek šatů slzami a hleny, že fyzicky ho nikdy neodmítla.

Taky ho napadlo, že nikdy neviděl Sáru v šatech, kromě svateb nebo

mejdanů, a v tom případě to byly těsné, sexy šatičky, ne žluté letní

šaty s upjatou bílou vestou. Bylo to s ní ještě horší, než si myslel.

„Co to je za šaty, Sáro?“ Zvedl obličej, aby se na ni mohl podívat.

Usmála se a pak se jí obličej zkrabatil, jak úsměv přešel ve škleb

a pak zase zpátky v původní úsměv. „Líbí se ti?“

„ Tobě se líbí?“

„Koupil mi je Daniel. Jemu se líbí.“

Jamiemu se příčil ten způsob, jakým se usmívala, a tak promluvil k jejímu břichu: „Kristepane, Sáro. Objevíš se tu po takové době a vypadáš tak hrozně, myslel jsem, že jsi nějak strašlivě nemocná, a ty mi tu vykládáš, jak jsi hrozně zamilovaná a že on tě miluje, a tomu tedy nerozumím, protože kdyby tě miloval, neoblékl by tě do pitomýho oblečku pro malý holky a dohlížel by, abys jedla a tolik nekouřila, a rozhodně bys kvůli němu nebrečela.“ Jamie věděl, že blábolí. Co na tom záleželo? Celá terapie a antidepresiva a relaxační kazety účinkovaly, jen když tam nebyla Sarah. Bylo snadné nějak přežívat, když zmizela z povrchu zemského. Nebo aspoň když si myslel, že zmizela z povrchu zemského. Jenže teď tu byla a vypadala jako komparsistka z Návratu oživlých mrtvol a jemu bylo úplně jedno, jestli mele nesmysly nebo jí haní její pitomý šaty.

Sarah ho pohladila po vlasech. „Vím, že to zní hloupě, ale všechno to, co jsi říkal, mi je jedno. Nikdy mi nezáleželo na tom, co nosím nebo jím nebo jestli mám dostatečný příjem železa. Jestli jsem kdy měla aspoň napůl normální život, bylo to proto, že jsi mě do toho uvrtal.“

„A to bylo špatně?“ řekl Jamie a levým bokem mu projelo bodnutí. Přemýšlel, jestli je možné mít mrtvici ve čtyřiadvaceti. „Ne, to bylo skvělé. Vždycky jsem se cítila milována, i když jsem věděla, že si to nezasloužím. Nikdy bych nepřežila pubertu, nebýt tebe.“

Bodání přešlo do tupé bolesti. „Ale…?“ „Ale…“ vzdychla Sarah. Pustila ruku z Jamieho vlasů a nechala mu ji přistát na rameni. Zakašlala, znovu povzdychla, pak pokračovala: „Nikdy jsem nebyla to křehké stvoření, za jaké jsi mě pokládal. Milovala jsem tě za to, jak ses o mě staral, ale vždycky jsem si připadala… izolovaná. Vždycky jsem cítila potřebu… hnát věci až na ostří, kam až to šlo. Vždycky když jsem se dostala na okraj propasti, jsi mě zastavil. To Daniel nedělá. Sváže mi ruce a nohy a hodí mě rovnou dolů.“ „Och.“ Jamie si říkal, jestli je úplně zabedněný. Zaprvé, jak to, že to, co teď řekla, byl kompliment Jamiemu i Danielovi? Vyznělo to, jako kdyby měla výběr mezi ošetřovatelkou a psychopatem. A i kdyby to pominul, tak jestliže milovala psychopata a psychopat ji, tak proč zatraceně teď pláče ošetřovatelce na rameni? Proč nebyla někde s psychopatem a nenechávala si nehty rozdrásat dlaně nebo tak něco?

„Je pravda, že jsi se zhroutil, když jsem odešla?“ zeptala se Sarah.

Zhroutit se byl jeden způsob, jak to nazvat. Druhý by byl

absolutně, totálně a zcela ztratit vůli žít. Nebylo ale třeba, aby se

kvůli tomu Sarah cítila špatně. „Byl jsem dost rozrušenej.“

„Nevěděla jsem, jak se cítíš, Jamie. Promiň.“

Bolest v boku zase zesílila. „Věděla jsi, že tě miluju, Sáro. Pořád

jsem ti to říkal.“

„Já myslela, že se mnou rád chodíš ven a děláš to a že nechceš,

abych chodila ven a dělala to s jinejma. To jsem myslela, že myslíš,

když jsi říkal, že mě miluješ. Nevěděla jsem… Nechápala jsem, jaké

to je, když celý den chodíš a cítíš se, jako když ti chybí polovina

těla.“ „Takže, ehm… takže teď chápeš lásku, protože… kvůli němu?“ Sarah ho zase začala hladit po vlasech, ale tentokrát už to nebylo konejšivé. Připadalo mu, že to dělá, aby uklidnila sama sebe, stejně jako si jiní hrají s korálky nebo si koušou nehty. Stejně jako on tiskl k sobě dlaně. Jamiemu připadalo, že je od něj tak vzdálená jako nikdy předtím. Poprvé od té doby, co se objevila, mu přišlo, že je možné, že její nepřítomnost je víc než jen epizoda v jejich vztahu. Něco bylo zničeno a pouhá její přítomnost, dotek její kůže to nemohly spravit. „Co jsem nikdy na lásce nepochopila, je, že ji nelze potlačit, na rozdíl od chtíče. S láskou, když ji následuješ, když se jí oddáš, se to jen zhoršuje. Čím víc jí máš, čím hlouběji se dostáváš, tím víc jí potřebuješ.“ Hlas se Sáře zlomil a ona se přerušila, aby si otřela slzy. „Když se mnou Daniel není, mám ubíjející potřebu s ním mluvit. Tak mu zavolám, a jakmile slyším jeho hlas, musím ho vidět. Když ho vidím, potřebuju se ho dotýkat. Pak se ho dotknu, a to nestačí, a tak se milujeme. A pak, kam se dá až zajít? Protože to pořád nestačí. Je to míň než nic být s ním v posteli. Připadá mi, že hladovím.“ Jamie po ní skočil a chytil ji za ramena. „Sáro! Ty opravdu hladovíš. Děsíš mě. Potřebuješ otevřít oči realitě, nebo umřeš!“ Smutně se usmála. Klidně, jako by pochopila, souhlasila, přijala to. Usmívala se tím rezignovaným způsobem a pořád mluvila hlasem poznamenaným přebytkem kouření a alkoholu a nedostatkem vody a spánku. „Snažili jsme se. Chvilku bylo všechno normální. Ne normální tak jako předtím, když jsi mě znal. Ale normální, jako jste ty a Shelley. Hráli jsme si na rodinu, žili, jako bychom byli součástí vnějšího světa. Ale když jsme spolu, něco se děje. Je to jako… synergie? Lítá v tom příliš síly, příliš energie. Ani ti nedokážu vysvětlit, co to znamená, někoho tak moc milovat.“

Měla ty nejsmutnější oči, jaké kdy viděl, ale přesto měl chuť ji uhodit. Vážně si myslela, že už ji nemiluje? Nebo byla tak sobecká, že jí to bylo jedno? Možná byla tak moc izolovaná ve své speciální, extratlusté bublině, že ji ani nenapadlo, že takový dramatický vpád do jeho života pro něj bude pěkný nápor. Láska ji nezměnila natolik, aby začala myslet na někoho jiného než na sebe. Zazvonil telefon a Jamie ho šel zvednout, protože věděl, že to bude Shelley a bude chtít vědět, proč je v pátek ve, Jamie mrkl na hodinky, tři čtvrti na sedm ještě v práci. Styděl se, jak snadno jí zalhal, ale ulevilo se mu, že měl klidný hlas. Chvíli s ní mluvil, slíbil jí, že přijde hned, jak jim naskočí počítače, aby mohl dokončit zprávu, řekl, že ji miluje, a zavěsil.

„Opravdu ji miluješ?“ zeptala se Sarah.

„Ano, opravdu. Měla bys vědět, jak je do mě blázen.“ „Miluješ pořád mě?“

Jamie se posadil na podlahu a vzal ji za ruce. „Tebe budu vždycky milovat.“

Usmála se a sesunula se z kolen a přehodila si před sebou svá ohavně hubená lýtka. „Víš, jak jsi vždycky říkal, že to jsou dvě věci? Jak mě a Shelley miluješ jiným způsobem?“ Jamie přikývl, zaskočen tím, že o tom mluvila, jako kdyby to byla dávná historie, jako by se to dalo rozebírat bez bezprostřední nebo osobní bolesti.

„Teď tomu rozumím. Ji miluješ, protože je to bezpečné, a to tě přitahovalo, protože jsi potřeboval ochranu před tím, co jsi cítil ke mně. Teď to taky tak cítím, cítím, že potřebuju ochranu před tím, co cítím k Danielovi.“

Jamie bojoval s návalem sebelítosti. „Sáro, ty srovnáváš

nesrovnatelné. Daniel tě miluje. Ty jsi mě nemilovala, a proto jsem před tebou potřeboval ochranu.“ Sarah položila Jamiemu ruku na koleno. „Kdo říká, že jsem tě nemilovala?“

Jamiemu se na nekonečně dlouhou chvíli zastavilo srdce a pak se

znovu rozpumpovalo, s dalším bolestným píchnutím v boku. „No jo, ale to bylo jiný, že jo?“

Přikývla a výraz v její tváři mu naznačoval, že to bylo něco tak jiného, že se to ani nedá vyjádřit. Co cítila k Danielu Carrovi a co cítívala k Jamiemu, ani nebyla tatáž kategorie. Bylo pro ni nemožné si vůbec představit, že by k Jamiemu cítila tu vášeň, touhu a oddanost, kterou cítila k tomu druhému.

Jamie jí položil ruku na její. „Takže ty jsi sem přišla, protože jsi

potřebovala, aby tě někdo ochránil před tebou samotnou?“

„Asi jo, já… nevím, co dělám.“ Nadechla se a vytryskly jí slzy.

„Takhle můj život vypadat neměl.“

Jamie nemohl souhlasit víc. Když se na něj tenkrát ta malá

tmavovlasá holčička odvážně podívala při zeměpisu v páté třídě přes

celou třídu a usmála se tak, až se mu stáhlo hrdlo, přesně už věděl,

jaký měl být. On se měl o ni starat a dávat pozor, aby nikdy nebyla

smutná nebo vyděšená nebo jí někdo neublížil. Ona ho za odměnu

měla milovat a nikdy mu neublížit, nerozesmutnit nebo nevyděsit.

Kdyby se o ni Jamie býval lépe staral, ani jeden by se býval nedostal do této situace. Všechno se to pokazilo.

Sarah se stáhla. Objala si kolena, opřela se zády o zeď a plakala tolik, že mu to mohlo srdce utrhnout. Tedy kdyby už ho dávno neměl zlámané na milion kousků. Díval se na ni a vypadalo to, že ona vůbec nevnímá, že tam je. Oči měla otevřené, ale zaměřené na něco, co Jamie neviděl. Nemohl snést pomyšlení, co asi vidí, jaké představy má před očima, když takto zírá do prázdna. Místo toho se jí podíval na nohy. Tyhle nohy ho dříve fascinovaly, protože i když byly krátké, dokázaly vyvinout takovou rychlost. Sarah ve škole vždycky vyhrávala závody i nad dívkami s delšíma, silnějšíma nohama. Ve třeťáku začala nosit ty své maličké černé šortečky, které jí sotva zakryly zadek, a když jí pan O’Grady vynadal, že nenosí správnou uniformu na tělocvik, popotáhla a odpověděla, že není snadné se na střední škole živit, a jestliže po ní chtěl, aby nosila tu hloupou uniformu, bude jí ji muset koupit anebo se smířit s myšlenkou, že kvůli tomu nebude několik týdnů jíst. Pan O’Grady se omluvil za to nedorozumění a povolil Sáře nosit ty šortky. Jamie věděl, že ty šortky ve skutečnosti stály víc než školní sukně, na niž by dostala příspěvek, ale Sáře se líbila pozornost, kterou jí věnovali kluci, část dívek a řada učitelů, když ty šortky měla. To byla pěkná vzpomínka na její nohy. Další pěkná vzpomínka: v době jejich románku ho Sarah vždycky nadchla tím vším, co dokázala v posteli. Milovala devětašedesátku, být nahoře, nechat si to dělat zezadu, dělat to vestoje. Nic z toho nebylo přímo zvrácené, ale v manželství se Shelley to tak vypadalo. Jamie a Sarah to dělali asi v každé poloze, co existovala, ale nejradši to měl, když byla dole, objala ho nohama a stiskla, jako by mu chtěla rozdrtit kosti.

Dneska byly její nohy, stejně jako celé tělo, vychrtlé a byl si jistý, že kdyby ho stiskla, ani by to nepocítil. Její kůže vypadala, jako by se mohla roztrhnout, kdyby se jí neopatrně dotknul. Byla to tenká tkáň protkaná modrými žílami jako u starých lidí. Mohl jí napočítat sedm modřin. Většina z nich už žloutla, takže musela být alespoň několik dní stará, ale na pravé holeni měla velkou černavou skvrnu, která vypadala oteklá a čerstvá. Jamie na ni položil ruku a cítil, jak z ní vychází teplo.

„Co to děláš?“ řekla a polekala ho. „Bolí to?“ Zmáčkl modřinu dlaní.

„Jo.“

„Jak jsi k tomu přišla?“

Natáhla nohy a tím pohybem sklouzla i Jamieho ruka a přistála jí

na koleni, které bylo mnohem studenější než její pohmožděná holeň. „Nevím přesně.Vždycky se tyhle věci někde objeví a já ani nevím, odkud je mám.“ Nadzvedla si sukni a ukázala na červenou skvrnu úplně nahoře na vnitřní straně pravého stehna. „Podívej. Bolí to jak čert a já si nepamatuju, jak se to stalo.“ Jamie zmáčkl prsty tu skvrnu a ona ucukla. Tohle nebyla jen nějaká odřenina nebo modřina. Byla to tři centimetry dlouhá, zářivě rudá, vystouplá podlitina. Někdo Sáře popálil tělo a ona si to nepamatovala. Na způsobu, jakým mu to odhalila, bylo cosi žalostného, jako by chtěla, aby jí blahopřál, že dokázala, že i ona může mít milostné šrámy. Bylo to, jako když si kluci porovnávají zranění z fotbalu nebo když si matky ukazují své stehy po císařském řezu. Z těchto konverzací byl on vždycky vyloučen, ale dokázal si to spojit, protože Sarah věděla, jak si tenkrát zlomil ruku a žebra. A to rozhodně bylo zranění z lásky. „Často tě takhle zraňuje?“ Jamie se jí nepodíval do obličeje. Pořád ji hladil a mačkal ten šrám, a i když ji to evidentně bolelo, tak ho nechala.

„No, asi jo. Ale to není… já nejsem zneužívaná ženská nebo tak

něco. Oba to děláme. Oba zapomínáme, že má tělo jisté limity. Oba se… v sobě ztrácíme. Tuhle jsem mu zlomila dva prsty. Neuvědomovala jsem si, že mu ruku mačkám tak silně. Má velké ruce. Silné prsty s opravdu… velkými klouby a já jen… řekl doktorovi, že si je zabouchl do dveří auta, a ten doktor na to, že to musely být opravdu těžké dveře.“ Sarah se zalkla. „Bojím se, že ho zabiju. Opustil kvůli mně rodinu, ještě předtím, než věděl, že mě může mít. A teď… ho vyhodili z práce, z práce, kterou prostě miloval. Pořád chodil pozdě nebo vůbec nebo… vzdal se kvůli mně celého života a já ho teď zabíjím.“ Jamie viděl, že má bílé kalhotky se sedmikráskami přesně v barvě svých šatů. Ruku už měl nahoře na stehně, takže nedalo moc velkou práci přejet jí konečkem prstů po žlutém okraji. Jen zlomek vteřiny kontaktu, tak krátký a lehký, že si ho ani nemohla všimnout, ale stačil k tomu, aby ho celého rozpálil. Posunul ruku ještě o milimetr, takže dlaní zůstával na stehnu, ale prsty se vznášely nad kytičkovým rozkrokem. Nedotkl se, jen vychutnával vzduch nad ní a představoval si, vzpomínal si, jaká byla na dotek. Když tak zíral a nechal ruku vznášet a poslouchal, zaskočila ho erekce. Už měsíce se mu to nepodařilo bez vytrvalé manuální snahy. Shelley to brala dobře, sváděla to na léky, které bral, a pilně pracovala na tom, aby toho mrňouse přivedla k životu, ale stejně se málokdy zmohl na pořádný výkon. Když myslel na Sáru a masturboval, někdy opravdu ztvrdnul, ale dotáhnout to do konce stejně trvalo tak dlouho, že mu to za to nestálo. Sarah mu vyprávěla, jak vybuchla, když se Daniel snažil stáhnout z toho šílenství jejich společného života. Té noci přerazila Danielovi nos, lícní kost a čtyři žebra. Ve tváři mu udělala otvor, který se nikdy úplně nezacelil. Zabila by ho, ano, ta drobná Sarah by ho zabila, kdyby ji nakonec i přes opilost, zoufalství a otřes mozku nedokázal zastavit. Neublížil jí. Jen ji držel za ruku, dokud se neuklidnila, a pak odešel do nemocnice. Jamie to všechno slyšel, ale bylo mu to jedno. Nebyla to jen první erekce po hodně dlouhé době, byla taky nejneodbytnější, jakou kdy zažil. Vsunul jí ruku mezi stehna a roztáhl jí nohy, aby se jí mohl dotýkat skutečně. Podívala se dolů na jeho ruku a zakabonila se, ale mluvila dál a Jamie ji hladil přes sedmikráskové kalhotky. Věděl, že ho nechá, protože vždycky všechny muže nechávala dělat, co chtěli. „Když se vrátil z nemocnice, byl jiný,“ řekla Sarah. „Řekl, že jsem mu dokázala, že vzdor nikam nevede. Že už neexistuje nic, co by nás chránilo, jednoho před druhým. Překročili jsme tu hranici.“ Bodala ho ta sklíčenost v jejím hlase a byl znechucen sám sebou, že jí využívá. Odtáhl svou ruku a pevně ji přitiskl proti druhé, přičemž se soustředil na Sářiny oteklé oči. „To je blbost, Sáro,“ řekl.

„Není žádná hranice, a i kdyby byla, neexistuje žádné pravidlo, které

by říkalo, že ji nemůžeš překračovat tam i zpátky, jak se ti zlíbí.“ Sarah zavřela oči, stiskla rty a zhluboka dýchala. Jamiemu poskočilo srdce. Poznal, že sbírá svou vnitřní sílu, volá na pomoc své vnitřní zdroje. Poslouchala ho, přemýšlela o tom ze všech stran a odhodlávala se k tomu těžkému kroku. Jamie ji popadl za ruce. „Přesvědčil tě, že nemáš možnost volby, ale to není pravda. Jsi Sarah Clarková! Jsi silnější než on, silnější než láska nebo vášeň nebo… jsi nejsilnější člověk, co znám. Nemůžeš se vzdát svého života jenom proto, že jsi propadla špatnému muži. Bojuj s tím, Sáro. Můžeš se z toho dostat. Já ti pomůžu. Odejdeš od něj a budeš mít život, jaký si zasloužíš. Já ti ho dám, Sáro, já ano.“

„To zní skvěle.“ Otevřela oči, přitáhla si jeho ruce k ústům a

umístila suchý polibek na jeho klouby. „Jenomže jakmile jsem bez

něj, nechci žít vůbec žádný život. Zasloužený, nebo nezasloužený.“ Jamiemu došlo, že ji nikdy nemůže zachránit. Nikdy nebude moct zachránit Sáru Clarkovou samu před sebou a čím víc se bude snažit, tím víc bude ničit sám sebe. Být hodnej chlap bylo k ničemu. Jejím osudem bylo šukat a být šukána každým debilem v téhle zemi a ona to dělala a vrátila se zpátky na začátek k tomu prvnímu debilovi, který ji využil.

Sarah mluvila dál. Byla ráda, že přišla, protože jí chyběl, ale taky

protože mluvením o Danielovi si pomohla vyjasnit situaci. Po roce s

Danielem se cítila v pasti a bála se budoucnosti, ale teď jí Jamie nabídl únik a ona si uvědomila, že ho vlastně vůbec nechce. Chtěla úlevu od šílenství svého milostného poměru, to je fakt, ale kdyby to mělo znamenat být bez Daniela, pak raději přežije nepříčetnost. Přežije? Ne, přivítá.

Jamie pustil ruce na její stehna, rozevřel jí nohy více a klekl si mezi ně. Přestala chrlit své zoufalé výlevy. „Jamie?“ „Předkloň se.“ Udělala to a on jí sundal vestu. Šaty byly bez rukávů, na každém rameni přivázané mašlí.

„Jamie?“

„No?“ Vyhýbal se jejímu pohledu a rozvazoval jí levé ramínko.

„Co to děláš?“ „Poslouchám, jak mi tu vyprávíš, že spokojeně zahodíš svůj život kvůli stárnoucímu pedofilovi.“ Rozvázal pravé ramínko a přejel jí rukama po nahých ramenech. Šaty byly tenké a prsa měla tak malá, že Jamie věděl, že kdyby se pohnula, šaty hned spadnou. To očekávání způsobilo, že ještě víc ztvrdnul. „Kvůli tomu jsem sem nepřišla.“ Jamie zjistil, že nevydrží čekat dlouho. Asi proto, že tak či onak čekal na Sáru už víc než desetiletí. To by nalomilo trpělivost každému. Postrčil lem jejích šatů a ty okamžitě spadly přes její plochou hruď a svezly se jí do klína. Prsa a břicho měla pokryté kousanci. V hlavě mu vyskočil obraz v trávě ležící nahé Sáry, napadené divokým psem. Točila se mu hlava. „Slyšel jsi mě, Jamie? Přišla jsem si s tebou popovídat.“ Sářina žebra, dloubající do jeho, ho vždycky rozpalovala, ale teď vypadala jako vážně nemocná. Jamieho napadlo, jestli ji nezraní, když se k ní silně přitiskne. Sedl si na paty, prstem jí přejížděl po hrudním koši a ona se na něj upřeně dívala. Uvědomil si, že musí vypadat jako šílenec, usazený mezi jejíma nohama a přemýšlející nad jejími žebry. Uvědomil si, že je šílený.

„Nesnášíš povídání, Sáro. A já nesnáším poslouchat tyhle kraviny

o tom, jak jsi zraněná a utrápená, ale jak ho stejně nechceš opustit. Víš, jak moc tě miluju. Ztratil jsem tě, když jsi odešla, mohl jsem se zbláznit, ale ty si sem přijdeš, protože ty se cítíš zle. Protože ty chceš, aby starý dobrý Jamie zase všechny špatné pocity zahnal. Očekáváš ode mě, že se přinutím k úsměvu, otřu ti slzy z tváří, schválím tvou hloupost, přátelsky tě obejmu a potom půjdu domů.“ Sarah nepromluvila, ani se nepohnula. Jamie se postavil a přešel ke stolu. Sundal si kravatu a košili a přehodil je přes opěradlo židle. Posadil se a dával si pozor, aby se neopřel a nezmačkal si košili, sundal si boty a ponožky a pečlivě je položil vedle židle. Znovu se postavil, sundal si kalhoty, opatrně je položil na sedátko. Sarah ho pořád sledovala. Sundal si boxerky a položil je na kalhoty. Když byl úplně nahý, otočil se k ní a pokynul. „Pojď ke mně.“ Sarah přikývla a postavila se, čímž se jí šaty svezly až na podlahu. Překročila je, aniž se podívala dolů, a postavila se před Jamieho. Ramena měla povislá a paže jí volně visely dolů. „Vážně to chceš udělat?“ „Jo, chci.“ Zlehka ji zvedl a posadil na stůl, aby jí nohy visely dolů. Neodporovala, když jí stáhl ty stupidní kalhotky a hodil je do rohu na ty stupidní šaty. Sarah byla úplně vyholená a Jamie věděl, že by ho to nemělo překvapovat. To zvíře, které milovala, ji chtělo vychrtlou a bez chloupků jako malou holčičku, když ji mrzačil.

Jamie si všiml, že vlasy má stažené žlutou mašlí. Stáhl ji a mrštil s ní

přes celou místnost.

„To bolelo,“ řekla, jako by pár vytržených vlasů bylo bolestivější,

než když ji někdo pálí, kouše nebo polévá horkým voskem. „Proč to

chceš udělat?“

„Protože to je jediné, co se s tebou dá dělat, Sáro.“

Pohladila ho po vlasech a po krku. „Mohli bychom si povídat.

Chybí mi to, Jamie. Vždycky jsi říkal, že přikládám sexu příliš velkou důležitost. Jednou jsi řekl, že by ses sexu vzdal, kdyby to znamenalo, že si budeme víc povídat. Vzpomínáš?“ „Vzpomínám.“ Jamie si sundal její ruce z hlavy, napjal jí paže a pomalu ji pokládal na záda. „A vidíš, kam jsem se s tím dostal.“

Ani nehlesla, když do ní Jamie vnikl. V očích se jí odrážel stud, bezmoc a určitá jemnost. Byla jeho způsobem jako nikdy předtím. Vědomí, že by jí mohl doopravdy ublížit, ho vždycky donutilo být ještě opatrnější, ale tentokrát ho její zranitelnost děsila; bylo nechutné, že ho nechá tohle dělat. A ještě horší bylo, že si tohle nechávala dělat tolikrát a s tolika muži. Jen tam tak ležet, jako by nebyla ničím! Antidepresivum mu dávalo sílu vytrvat dlouho a dlouho. To tření už ho bolelo a pro ni muselo být bezpochyby umrtvující. Ležela klidně, tiše na něj zírala a on se snažil silněji a silněji. Nejevila ani známku života, kromě slz, které jí stékaly po tvářích. Zavřel oči. „Omlouvám se, že ti tohle dělám,“ řekla Sarah. „Omlouvám se, že mě musíš nenávidět. Já tě miluji. Vím, že tě to neutěší, ale stejně chci, abys to věděl.“ „Ticho,“ řekl jí a ona byla. Pohyboval se silněji, hlouběji, rychleji. Stehenní svaly ho pálily a sotva popadal dech, ale věděl, že už je skoro po všem. Nebylo v tom žádné potěšení, jen bolestná potřeba, aby to už skončilo. A pak to skončilo. Zhroutil se na její hranaté malé tělo. Když se mu po několika minutách vrátil dech do normálu, zvedl se na lokty a otevřel oči. Ona se dívala přímo na něj. „Už ti je líp?“ řekla. Jamie se díval na ty vějířky okolo jejích očí, žlutý nádech její kůže, popraskané rty a vystupující lícní kosti, jako kdyby je viděl poprvé. Oči měla červené a plné slz, stejně jako když sem přišla, ale teď, panebože, dělalo se mu z toho zle, teď tam ty slzy byly kvůli němu. Teď byl on ten idiot, co ji zneužil, ten bezcitný chlap, který neviděl, že potřebuje pomoc a ochranu. Další bezohledný vetřelec bylo to poslední, co Sarah potřebovala. Zvedl se, přičemž zapomněl, že je na stole, a napůl spadl, napůl slezl na zem. Posadil se, paže okolo kolen a stiskl ruce k sobě. Ona se za ním pohybovala, ale nemohl se přinutit vzhlédnout. Nechtěl vidět její pohmožděná kolena ani sežvýkaná prsa ani rozhodnou čelist. Poprvé od doby, co ji potkal, se na ni nechtěl ani podívat, ani s ní mluvit, ani se jí dotknout. Jak by mohl, když tu škodu, co by viděl, sám napáchal? „Jamie?“

Zadržoval dech a soustředil se na ruce. Slyšel ji vzdychnout a pak cvaknout zapalovač. Pach cigaret pro něj vždycky znamenal pach Sáry. Kolikrát do sebe vtahoval její kouř, zatímco se jeho tělo vzpamatovávalo z milování s ní? Jeho mozek ještě nezačal pracovat naplno, protože cítil klid a vděčnost, které přicházely s pachem kouře a sexu.

„Ublížil jsem ti,“ řekl Jamie. „No co, to přežiju.“ Vzala ho za rameno. Její chladná suchá ruka na jeho horké vlhké kůži. Horké a vlhké z té námahy ji zneužít. Hlas měla posazený nepřirozeně vysoko. „Myslím, že při celkovém zúčtování stejně pořád vycházíš na první místo. Pořád jsi ten nejlepší přítel, jakého jsem kdy měla. Myslím, že jsi mi dlužil nějaké ublížení.“

Nedokázal odpovědět. Nic mu nezbylo. Tam, kde ležela její ruka,

měl rameno studené. Kouř už mu do očí neproudil.

Ještě chvíli si zíral na ruce a potom vstal. Stoupl si do dveří a

díval se za Sárou, jak přes recepci odchází. Musela dlouho čekat na

výtah, ale ani se neotočila a nepodívala se na něj, ani se neošívala,

nic. Zírala přímo před sebe. Výtah přijel, ona nastoupila, na zlomek

vteřiny se na něj podívala a pak se dveře zavřely. V tu malou chvíli

odrážel její obličej celou její minulost, a to se nedalo unést.

Kdyby se vrátila k Danielovi, poznal by to. Poznal by to hned, jak

by ji uviděl. Aniž by se k němu přiblížila natolik, aby mohl cítit pach jiného muže na její kůži, Daniel by poznal, že se jí někdo dotýkal.

Díval by se na ni a ona by ani nemluvila, ani nedýchala, ani

neplakala, a přesto by to věděl. A potom by Jamieho našel a utrhl mu

hlavu.

Nemohla jít domů, i když po něm bolestně toužila, a tolik, tolik, tolik litovala, neuvěřitelně litovala, že vůbec za Jamiem šla. Nemohla teď čelit Danielově bolesti a jeho požadavkům a jeho otázkám. Nemohla mu lhát. Nemohla čelit té bitvě, která by nevyhnutelně následovala, kdyby mu řekla pravdu. Nemohla čelit jeho vzteku. Nemohla dovolit, aby ublížili Jamiemu víc, než už se stalo.

Nevěděla, kam jít. Vnímala lidi a tiché hučení řeky a rušný frmol páteční noci na Church Street, ale neměla pocit, že je toho součástí. Neměla kam jít. Když Sarah neměla kam jít, šla za Jamiem. Neměla kam jít. Byla napadena ze zálohy. Hledajíc to nejbezpečnější místo, které znala, vkráčela rovnou do pasti. Jamie ji, co? Pořád a pořád dokola ve své hlavě přemílala otázku, co jí to vlastně Jamie udělal. Na Sorrel Street bičoval vítr větve nasáklé deštěm a bil jimi do oken špinavých brlohů. Děti na skateboardech se jí z dálky posmívaly a řidič náklaďáku na ni křičel, ať jde z toho deště. Nevnímala hrůzu z toho, že je sama uprostřed tmavé, mokré noci, a šla dál a snažila se přijít na to, proč se cítila tak na dně. Když bylo Sáře osmnáct, měla pletky s jedním chlapíkem, který se dokázal vzrušit, jedině když Sarah ležela absolutně bez hnutí, bez mrknutí oka, a předstírala, že je mrtvá. Nejdřív to bylo vzrušující, ale rychle to přešlo do frustrujícího a počtvrté nebo popáté to už byla prostě nuda. Bylo to trochu úchylné, trochu potupné, ale nikdy se potom necítila takhle zle. Ani když ji Mike prstoval a přitom mluvil po telefonu s manželkou, ani když kouřila Todda, když z okénka auta prodával koks, ani když svlékala u večeře pod stolem Jessina strýčka Rodgera.

Tolik mužů a kluků a tváří a údů a rukou a rtů a jazyků. Jemní, drsní, milující, neosobní, rychlí, pomalí, hladoví, lhostejní, pěkní, oškliví, mladí, staří, střízliví, nalití, nemocní, zlí, dolů, vstaň, proti zdi, pod, přes, zadem, předem, svázaná, trhání vlasů, rozbíjení postele, vysypání okna, pohlavkování, lízání uší, líbání na řasy, šepot, výkřiky, láska a nenávist, a nikdy nechtěla Sarah zmizet kvůli tomu, jak a proč a kde se jí dotýkali. Kvůli tomu, kdo se jí dotýkal. Jamie ji neznásilnil. Byla už předtím znásilněna a věděla, jaké to je. Vůbec to nebylo jako sex. Ani ten nejdrsnější, nejkrutější, nejnásilnější sex, ani sex s Danielem nebyl jako znásilnění. Být znásilněná a mít sex byly tak rozdílné věci jako být přepadená s nožem na krku a darovat peníze oblíbené charitě. Sářino znásilnění bylo jako být oloupena a zbita dvěma pouličními gangstery, kterým by dala peníze o své svobodné vůli, kdyby ji slušně požádali. Ty dva vořechy nikdy nepokládala za sexuální partnery, byli to ozbrojení lupiči. Myslela, že co ji tak moc bolelo na té věci s Jamiem, je to, jak studený byl a jak se ovládal, jak nebyl ani trochu zachvácen zuřivou vášní. Dívala se mu do očí a tam, kde očekávala přátelství, viděla jen chlad, kde si pamatovala lásku, zbyla jen hořkost. Její tělo nebylo důležité, on ji zničil uvnitř, a to jí ještě nikdy nikdo neudělal. Existovalo ale ještě horší ublížení? Chodila už celou věčnost. Před ní byla autobusová zastávka, tak se na chvilku posadila a zírala na silnici a snažila se vymyslet, co by měla dělat. Jedna její část chtěla jít zpátky k Jamiemu do kanceláře, podívat se mu do očí a vidět, že ten chlad a krutost si jen špatně přečetla. Druhá část chtěla zemřít. Vůbec nechtěla, aby zemřel Jamie, a proto také nemohla jít domů k Danielovi.

„Chceš svézt?“

Sarah zaostřila na to rozmazané před sebou. Z okénka auta se vykláněl muž. Sarah zavrtěla hlavou. „Tak se jen tak projet, co ty na to?“ Dveře se otevřely, zavřely. Na cestě stáli dva muži, ne, tři. „Ne,“ řekla, ale hned jak to řekla, uvědomila si, že ji neposlouchají. Byla tma a mokro a ona v sobě neměla nic kromě hrůzy z toho, že se jí někdo dotkne. Stačilo to. Utíkala a utíkala a utíkala. Utíkala i dlouho potom, co už si byla jistá, že ti muži odjeli hledat snadnější oběť. Uvědomila si, že kdyby zastavila, upadla by, a pochybovala, že by se pak ještě zvedla. Tři ulice odtud byl dům Mika a Jess. Věděla, že ji nemají rádi, ale kdyby upadla, pomohli by jí vstát. Kdyby je požádala, aby směla do rána zůstat v bezpečí uvnitř a smýt Jamieho hořkost, než se vrátí domů, nelíbilo by se jim to, ale řekli by ano. U vchodových dveří se zastavila, třikrát pěstí zabušila a pak upadla na zem.

Když Sarah otevřela oči, dívala se na svatební fotku Jess a Mika. Byla v jejich ložnici, v jejich posteli, nahá. Na chvíli zpanikařila při představě, co by udělal Daniel, kdyby zjistil, kde je, pak se rozpomněla na všechno, co se stalo, a její panika se proměnila v čiré zoufalství.

„Jess?“ zavolala a překvapil ji chraplák jejího vlastního hlasu. Vzpomněla si na déšť a pláč. „Miku?“ Vylezla z postele a rozhlédla se kolem po svých šatech.

„Konečně.“ Mike stál ve dveřích. „Myslel jsem, že prospíš celý

den.“

Sarah se mrkla na hodiny vedle postele. Jedenáct dvanáct. „Moje

oblečení?“

Mike se podíval na její tělo a zděsil se. „V pračce. Než to uschne,

budeš si muset vzít něco mého.“

„Něco Jessino by bylo…“

„Jess se odstěhovala.“ „Och.“ Sarah přemýšlela, proč se na ni Mike ani nepodíval. Ne že by jí to vadilo, stejně kdyby se jí sexuálně dotkl, začala by křičet a nikdy by nepřestala. „Běž se osprchovat,“ řekl a podal jí ručník. „Pak s tebou něco uděláme.“ Zasmála by se, kdyby na to měla energii. Nejhorší okamžik jejího života, zatracené dno, a koho tu má na pomoc. Mika Leytona, profesionálního hulváta. Prošla kolem jeho sklopených očí do koupelny a pomyslela si, že život ji už nikdy ničím nepřekvapí. Sarah našla Mika v kuchyni. Sedla si vedle něj a on jí nalil plný hrnek horké černé kávy, podíval se jí do očí a vzal ji za ruku. „Co se s tebou děje, Sáro? Máš poruchu příjmu potravy nebo tak něco?“ Zavřela oči a lokla si kávy. Spálila jí jazyk a patro, ale uklidňovala ji, jak pomalu tekla dolů hrdlem. „Bohužel nic tak okouzlujícího.“

„Co jsi to dělala, omdlela na mých schodech?“

„Hledala jsem azyl v domě své nejstarší přítelkyně.“

Podíval se na ni přes okraj hrnku. „Jess už tady několik měsíců

nebydlí.“

„Konečně tě načapala, co?“

Mike přikývl a zapálil si cigaretu. Sarah mu sebrala krabičku a

také si jednu zapálila. Nevěděla, co se stalo s jejími cigaretami.

Pravděpodobně se zničily v dešti. Nebo je nechala u Jamieho v

kanceláři. Jo, to bude ono. Úplně je viděla, modrobílou krabičku na

jeho diáři, vedle ní červený zapalovač.

„Vypadá to, že mi vážně chybí. Nikdy nevíš, co vlastně máš,

dokud to není pryč.“

„Aha, tak proto ses na mě nevrhl. Stýská se ti.“

Mike potáhl z cigarety. Podíval se jí do očí, trhl sebou a zadíval

se do stolu. Ticho se protahovalo. Sarah cítila mrazení v zádech.

Jestli dřív měla na Mikovi něco ráda, kromě sexu, byla to přímost.

Vyhýbavost a trapné ticho nebyly jeho styl.

„Hele,“ řekla a ukázala mu své dlaně, „nechci do tebe rýt. Opravdu oceňuju, žes po mně neskočil, vážně, a je moc sladký, že jsi tak věrný Jess, i když tě to dostalo…“ „Sáro!“ Mike ji popadl za zápěstí. „Tak to není! Kristepane!“ Ztěžka polkl, jako by mu něco uvízlo v krku. Pustil ruce z jejích zápěstí a podíval se jí zpět do očí. Díval se na ni, jako by ho to bolelo. „Viděla ses v poslední době v zrcadle?“ Zatvrdila se proti jeho znechucení. „Oh. Zapomněla jsem, že máš rád křivky.“ „Ne, Sáro, to není…“ Mike si zakryl oči a vzdychl. „Když jsem tě poprvé spatřil, tak jsem tě nepoznal. Už jsem skoro volal policii, aby si přijeli vyzvednout to zmlácené desetileté dítě ležící u mých dveří. Bojím se tě dotknout, aby ses nerozpadla vedví. Kdybys nebyla celá promáčená a špinavá a nemusel bych se snažit tě osušit, nesvlékal bych tě… celá ses třásla a…“ Mike znovu polknul a na chviličku zavřel oči. „Co se ti stalo? To ti udělal ten stařík?“ „Ne. No, vlastně nevím. Jestli myslíš ty modřiny a tak, tak to jo, to udělal Daniel, ale kvůli tomu tu nejsem. Není tím důvodem, proč jsem… byla jsem u Jamieho v kanceláři.“ Mikův hrnek ztěžka dopadl na stůl. V tichosti pozorovali, jak se káva vsakuje do bleděmodrého ubrusu. Jestli se Jess někdy vrátí, bude se z té skvrny moct zbláznit.

„Co se stalo?“ Mike se natáhl přes tu spoušť, aby si vzal cigarety. Stiskla kolena k sobě, až to zabolelo. „Nešlo to moc dobře. Špatně mě pochopil, on…“ Sarah vzala Mikovi cigaretu z ruky a potáhla. „Vypadal velmi zmatený.“

Mike si vzal cigaretu zpátky. „Tohle ty lidem děláš, Sáro.

Překročíš všechny hranice, porušíš všechna pravidla a lidi nevědí, co

dělat. A Jamie… Panebože, ten chudák už nikdy nebyl takový jako

dřív, co jsi odešla. Mozek mu pravděpodobně zkratoval, když ses

najednou zničehonic objevila.“ Mike jí podal cigaretu. „Ublížil ti?“

Sarah přikývla.

„Ví, že ti ublížil?“ zeptal se, Sarah znovu přikývla a přemýšlela,

jestli zase někdy bude schopná na Jamieho myslet, aniž bude myslet i

na tu bolest, kterou jí způsobil, když jí z vlasů vytrhl tu žlutou mašli.

Zazvonil telefon. Mike se na něj podíval, pokrčil rameny a otočil

se zpátky k Sáře. Lehce jí prsty přejel po tváři. „Chudáčku Sáro,“

řekl přes vytrvalé vyzvánění. „Chudinko malá.“

Telefon přestal a Sarah si uvědomila, že sedí úplně ztuhle.

Uvolnila ramena, zavřela oči, nechala svou hlavu spočinout na

Mikově paži a vdechovala vůni jeho vody po holení. Měla šílenou

představu, že ten telefonát byl Daniel, že nějak zjistil, kde je, a volal

jí, aby jí řekl…

Telefon začal vyzvánět znovu.

„No jo, panebože!“ Mike opatrně zvedl Sářinu hlavu ze své paže

a lehce ji pohladil, když se zvedal a natahoval po telefonu. Sarah ho pozorovala a byla si jistá, že je to Daniel, protože jen on by byl tak vytrvalý a volal a volal, dokud by mu to nezvedli. Jenom on dokázal naplnit místnost napětím a pocitem naléhavosti, aniž v ní vůbec byl.

Uslyšela ránu, hlasitější, než když Mike upustil svůj hrnek.

Hlasitá a dutá, jako když devadesátikilový dospělý mužský spadne na

kolena na dřevěnou podlahu. A potom malé klap, když vedle něj

přistane telefonní sluchátko. A pak slyšela Mika křičet přesně tatáž

slova, která jí zněla v hlavě od včerejší noci.

„Jamie,“ skučel Mike. „Ne, Jamie. Ne, ne, ne, ne, ne.“

Sotva přežila pohřeb. Několikrát upadla a mrzelo ji, že tam byl

Mike, aby ji zachytil. Uvnitř ní škrábala a drásala zvířata, chtěla sama sebe roztrhnout a vypustit je ven. Když viděla tu zatracenou rakev, ve které byl, měla ji rozbít vlastní lebkou, ale lidi, kteří nechápali, že Jamie by chtěl, aby to udělala, ji zastavili. „Nemůžete na ni dávat pozor?“ řekl kdosi a Mike ji chytil pevněji a políbil ji na čelo. Někdo řekl Mikovi, ať ji odveze domů, což bylo nespravedlivé, protože tam bylo dítě, které skučelo mnohem víc než ona, ale byla příliš unavená, než aby se bránila. Mike ji odvezl zpátky k sobě, posadil ji ke kuchyňskému stolu a odešel pro pár lahví bourbonu a ještě pár cigaret. Když se vrátil, řekl jí, že neví, co dělat jiného, než se opít a říct pravdu, a Sarah se divila, jak to že si nikdy nevšimla, jak je Mike moudrý.

„Před několika lety,“ řekla krátce poté, co načali druhou láhev,

„se jeden chlapík nechal unést, byl silvestr, oba jsme byli mimo a

jemu se nějak podařilo mi prorvat hlavu dveřmi od sprchy. Týden jsem měla nateklý obličej, červeno-černo-fialový. Pět dní jsem s tím chodila do práce. Jedno oko úplně opuchlý. Zpropadenejch pět dnů a nikdo se mě nezeptal, jestli jsem v pořádku. Pak další týden se žlutejma modřinama a mokvajícíma očima. Nic.“ Zhluboka se napila z láhve. „Jamie se vrátil z rodinný dovolený. Můj obličej byl už skoro v pořádku. Jednou…“ Znovu se napila. „Jedinkrát se na mě podíval. Na ten malinkatej titěrnej škrábaneček pod okem a tu mizející žlutou modřinu na tváři… A von se sakra rozbrečel.“ „Nikdy jsem neviděl kluka tak měkkýho vůči holce, jako byl on k tobě.“ „Příliš měkkej.“ Pili až do posledního dechu a společně odpadli do Mikovy manželské postele. Když se vzbudili, leželi bok po boku, drželi se za ruce a civěli do stropu.

„Kdy se vrátíš ke svýmu staroušovi?“ zeptal se Mike. „Chceš, abych vypadla?“ zeptala se Sarah.

„Můžeš zůstat, jak dlouho chceš, ale nemyslím, že bys měla. Život jde dál. Nemůžeš se před tím schovávat donekonečna, ať jsi smutná sebevíc.“

Odvalila se na bok a podívala se na něj. Oči měl podlité krví z chlastu a pláče. „Brzy už půjdu,“ řekla. „Až se budu cítit trochu silnější.“ „Myslím, že bys mu měla aspoň zavolat. Říct mu, kde jsi, že jsi v pořádku.“ „Když mu řeknu, kde jsem, přijde sem a zabije tě.“ „As tím chceš strávit svůj život?“ „Chci? Ne. Nechci s tím strávit svůj život o nic víc, než ho chtěl Jamie… někdy je to podělaný na každej pád, jen je otázkou, jak moc a jak rychle.“

„Bože!“ Mike se otočil k ní. Utrpení mu vylézalo z koutků očí do vrásek na obličeji. „Říkáš tyhle velký, ohromný, srdcervoucí věci a jsi tak klidná. Ani slza, ani hlas se ti nezachvěje. Jako kdyby všechno, co se děje, bylo stejně chmurný jako všechno ostatní. Jsi jako robot.“

„Bylo by ti líp, kdybych brečela? Byl bys šťastný?“

Povzdech. „Co s tebou kdy mělo společnýho mý štěstí, Sáro?“

Pak se Sarah málem rozplakala. Místo toho ho k sobě přitáhla a

políbila.

Sex byl pro ni vždycky lék na všechno, a i když ji za to Daniel

peskoval a Jamie to katastrofálně otočil proti ní, pořád cítila jeho

význam. Osamocenost a strach a ztráta byly iracionální stavy, které

se daly léčit analýzou nebo povídáním. Fyzické potíže mohly být léčeny pouze fyzicky.

Ztráta Jamieho se projevovala jako pocit prázdnoty. I zachumlaná

pod dekami si Sarah přišla příliš odhalená. Na kůži měla příliš vzduchu. Vzduchu, který sem proudil skrz díru ve světě, jež měla tvar Jamieho. Mikovo tělo na chvíli zakrylo tu díru a umožnilo jí na chvíli cítit něco jiného než bolest. Bylo dobře, že to byl Mike, protože on věděl, proč se sotva hýbala, proč její paže i nohy zůstávají ovinuté kolem něho, proč kňourala, když jí přestal laskat krk. Věděl, aniž musela vysvětlovat, protože znal Jamieho a věděl, jaký je ten studený, nepřestávající vítr stesku po něm. Viseli na sobě a šeptali si nesmysly i věci důležité. Sarah si pamatovala něco z Mallarmeho a řekla ta slova Mikovi do ucha a on zahučel, jako by jí rozuměl. Pak se jí zeptal, co říkala.

„ La chair est triste, helas, etfai lu tous les livres,“ zopakovala

Sarah a držela ho tak těsně, jak to šlo. „Tělo je smutné, běda, a já už

přečetl všechny knihy.“

„Amen,“ řekl Mike.

Sarah se vzbudila brzy a oblékla se do oblečení, které jí Mike

vypral a vysušil. Zatřásla jím, aby se vzbudil.

„Odcházíš?“ zamžoural na ni polozavřenýma očima.

Přikývla a on se posadil a promnul si obličej. „Uvidíme se ještě?“

Sarah si sedla vedle něj a vzala ho za ruku. „To nevím.“

Otočil její ruku a zmáčkl jí klouby. „Dávej na sebe pozor.“

„Ty taky.“ Štípla ho do tváře, naposledy mu zmáčkla ruce a

klidně odešla z jeho ložnice. Když se za ní zavřely dveře, dala se do

běhu.

Daniela našla na pohovce, kromě páru černých ponožek byl nahý.

Tvář měl zarostlou drsným a téměř bílým strništěm.

Pod levým stehnem měl vklíněný balíček slaných buráků. Oči

měl zavřené. Jednu paži měl ohnutou v lokti, ukazovala mu přes

hlavu na zadní stěnu. Druhá paže visela přes okraj pohovky, konečky

prstů dosahovaly až na podlahu.

„Danieli?“

Ani se nepohnul.

Na podlaze ležela v louži zvratků Sářina fotografie. Žaludeční kyseliny se jí pustily do obličeje, takže zbylo jen torzo s nejasným stínem hlavy. Vedle toho ležel popelník s nedopalkem perfektně vyváženým na okraji. Láhev vodky, prázdná, a láhev skotské, prázdná ze dvou třetin.

Sarah to všechno překročila a vzala Daniela za ruku. „Danieli?“

Poprvé pochopila, co to znamená mít srdce v kalhotách.

Ruku měl bezvládnou a studenou. Dýchání, soustřeď se na dech. Sarah si vzpomněla, že má použít ukazováček a ne palec, aby změřila tep na zápěstí. Srdce jí opustilo kalhoty a přesunulo se se zoufalým tlukotem do uší. Příliš se jí třásla ruka, než aby k něčemu byla. Jen se mě snaží vyděsit, pomyslela si. A pak: možná to bylo to, co chtěl Jamie udělat. Sarah silně stiskla Danielovo zápěstí, pak to vzdala a zatahala ho za celou paži.

Ta studená bílá paže sebou škubla, pak se odtáhla a přisunula se k tělu. Sarah cítila, jak se v ní všechno vzdouvá. Všechny ty věci, o kterých mluvil Mike, ty věci, o nichž si myslel, že by pro ně měla plakat, věci, o nichž si myslel, že pro ně nemohla plakat a nezajímaly ji, všechno se to hrnulo ven. Myslela, že byla mrtvá, ale nebyla to pravda, byla jen omámená a teď to vyprchalo a všechny rány začaly křičet. O několik hodin později přestala plakat natolik, že mohla zvednout hlavu. Jejich oči se potkaly a on zasténal úlevou a smutkem. Sarah odpověděla stejně. Jejich těla splynula a zase uběhl nějaký čas. „Miluješ mě,“ řekl Daniel a Sarah neodpověděla, protože to nebyla otázka. Nikdy to nebyla otázka, a ať už by odpověď zněla jakkoliv, bylo by to jedno.

Byl čas přijmout realitu. Nejdřív tenhle zoufalý stařík, páchnoucí močí a zvratky. Realita jeho byla zároveň ošklivější a sladší, než si předtím přiznávala. Ohavnější a lidštější. Ale ne míň její, než kdy byl.

„Někdo zemřel,“ řekla mu.

„Ale ne ty. Ani já.“

„Ne,“ řekla Sarah. „To není spravedlivé, že?“

„Nikdy nebylo.“

Další realitě bylo těžší čelit a byla důležitější. Těch dvacet

sekund, kdy si Sarah myslela, že je Daniel mrtvý, cítila strach a odpor a lítost, ale také kdesi hluboko v jednom neprozkoumaném koutu svého srdce věděla, že dokáže žít bez něj. Věděla, že tohle temné, složité, nevysvětlitelně krásné spojení bylo její volbou. Nebyl to osud a mohla odejít, kdykoliv chtěla. Jestli má zůstat, bude to s vědomím, že život s ním je jen jedna možnost z milionu. Ale koneckonců život je jen soustavné odumírání možností. Některé zmizí se životem lidí, které milujete. Jiné necháte jít, s lítostí a nechutí a hlubokým, hlubokým smutkem. Ale za neprožité životy existuje kompenzace v opojné radosti vědomí, že život, který máte, právě teď a právě tady, je ten, který jste si vybrali. A v tom je síla a naděje.