Morgan Matson

Léto na druhý pokus

Dům u jezera

Kapitola první

Opatrně jsem otevřela dveře svojí ložnice, abych se podívala, jestli je na chodbě prázdno. Když jsem se ujistila, že ano, přehodila jsem si kabelku přes rameno a tiše za sebou zavřela dveře, potom jsem vzala schody dolů do kuchyně po dvou. Bylo devět ráno, do domu u jezera jsme měli odjíždět za tři hodiny a já jsem utíkala z domova.

Kuchyňský pult pokrývaly maminčiny rozličné seznamy věcí, co se musí zařídit, tašky plné potravin a dalších zásob a krabice s tátovými červenými lahvičkami s prášky na předpis. Těch jsem si snažila nevšímat a zamířila jsem přes kuchyň k zadním dveřím. Přestože jsem se z domu nevykrádala už celé roky, něco mi říkalo, že to bude jako ježdění na kole -což, když už jsme u toho, jsem taky celé roky nedělala. Ale to ráno jsem se probudila zbrocená studeným potem, srdce mi divoce bušilo a všechny instinkty mi našeptávaly, ať zmizím, že všechno bude lepší, když budu někde

- kdekoli - jinde.

„Taylor?“ Zarazila jsem se a otočila se na Gelsey, svou dvanáctiletou sestru, která stála na druhém konci kuchyně.

I když byla pořád ještě v pyžamu, starodávném dvojdílném kousku pokrytém blýskavými baletními střevíčky, vlasy už měla v dokonalém drdolu.

„Co?“ zeptala jsem se a o krok ustoupila ode dveří ve snaze vypadat pokud možno co nejnenuceněji.

Zamračila se na mě a její oči se zastavily na mojí kabelce, než se vrátily zpátky k mému obličeji.

„Co to děláš?“

„Nic,“ odpověděla jsem. Opřela jsem se o zeď a doufala, že to působí ležérně, ačkoli nemyslím, že opírání o zeď by byla činnost, kterou bych vůbec někdy v životě provozovala. „Co chceš?“

„Nemůžu najít svůj iPod. Nemáš ho ty?“

„Ne,“ řekla jsem stručně a odolala nutkání jí oznámit, že bych se jejího iPodu ani nedotkla, protože je plný výhradně baletní hudby a té příšerné kapely, kterou je zrovna posedlá, The Bentley Boys - byli to tři kluci s dokonale vyfoukanými ofinami a pochybným muzikálním talentem. „Běž se zeptat mámy.“

„Tak jo,“ souhlasila nejistě a pořád se na mě podezřívavě dívala. Potom se otočila na palci u nohy, dupavými kroky vyšla z kuchyně a přitom zakřičela: „Mami!“

Překonala jsem zbytek kuchyně a už už jsem došla k zadním dveřím, když se otevřely, a já překvapeně uskočila. Vešel jimi můj starší bratr Warren, obtěžkaný krabicí z pekařství a podnosem s kelímky kávy. „Dobrý ráno,“ pozdravil.

„Ahoj,“ zamumlala jsem, toužebně vyhlížela za něj ven a přála si, abych se bývala ke svému útěku odhodlala o pět minut dřív - nebo, což by bylo ještě lepší, prostě použila hlavní vchod.

„Mamka mě poslala pro kafe a housky,“ oznámil, když svoje břemena postavil na kuchyňský pult.

„Máš ráda sezamový, ne?“

Sezamové jsem nenáviděla - pravdou bylo, že Warren byl jediný z nás, kdo je měl rád - ale na to jsem teď poukazovat nehodlala. „Jasně,“ souhlasila jsem rychle. „Super.“

Warren si vybral jeden kelímek a napil se. Přestože byl v devatenácti jen o dva roky starší než já, měl na sobě jako obvykle khaki kalhoty a tričko s límečkem, jako by ho každou chvíli mohli odvolat na zasedání správní rady nebo na golf. „Kde jsou všichni?“ zeptal se po chvíli.

„Netuším,“ odpověděla jsem a doufala, že po tom půjde pátrat sám. Přikývl a znovu se napil, jako by měl všechen čas na světě. „Myslím, že jsem nahoře slyšela mamku,“ prohodila jsem, když začalo být jasné, že můj bratr hodlá promrhat dopoledne srkáním kávy a zíráním do prostoru.

„Jdu jí říct, že jsem zpátky,“ usnesl se a odložil kelímek, přesně, jak jsem doufala. Warren zamířil ke dveřím, pak se zastavil a otočil se zpátky na mě. „A on už je vzhůru?“

Pokrčila jsem rameny. „Nevím.“ Snažila jsem se udržet v hlase lehkovážný tón, jako by to byla jen normální otázka. Ale jen před pár týdny by pomyšlení na to, že náš otec touhle dobou ještě spí - nebo, když už jsme u toho, že je vůbec ještě doma - bylo něco nepředstavitelného.

Warren znovu přikývl a vyšel z kuchyně. Jakmile byl pryč, vystřelila jsem ze dveří.

Spěchala jsem po naší příjezdové cestě, a když jsem se dostala na chodník, dlouze jsem si vydechla. Pak jsem se svižnou chůzí vydala po Greenleaf Road pryč, jak nejrychleji to šlo. Nejspíš jsem si měla vzít auto, ale některé věci prostě děláte ze zvyku, a když jsem utíkala naposledy, od řidičáku mě dělilo několik let.

Čím jsem byla dál od domova, tím klidnější jsem se cítila. Racionální část mozku mi říkala, že se dřív nebo později budu muset vrátit, ale té jsem teď naslouchat nechtěla. Chtěla jsem jen předstírat, že dnešní den - a celé nadcházející léto -se nebude muset stát. A to bylo s tím, jak se vzdálenost mezi mnou a domovem zvětšovala, čím dál tím snazší. Už jsem šla nějakou dobu a zrovna jsem začala v kabelce lovit sluneční brýle a vtom jsem uslyšela zacinkání kovu a zvedla hlavu.

Nálada se mi poněkud zhoršila, když jsem uviděla Connie z toho bílého domu naproti, jak venčí psa a mává na mě. Byla v podobném věku jako moji rodiče a určitě jsem někdy znala její příjmení, ale teď jsem si na něj nemohla vzpomenout. Pustila jsem pouzdro se slunečními brýlemi zpátky do tašky vedle toho, co jsem teď už jasně identifikovala jako Gelseyin iPod (no nic), který jsem asi musela vzít místo svého. Nemohla jsem se Connie vyhnout, aniž bych ji otevřeně ignorovala nebo se prostě otočila a utekla do lesa. A měla jsem pocit, že jakákoli z těchto dvou možností by se okamžitě donesla k uším mé matky. Povzdechla jsem si a přinutila se k úsměvu, když se ke mně blížila.

„Ahoj Taylor!“ zavolala se širokým úsměvem. Její pes, velký, přihlouple vypadající zlatý retrívr, se ke mně natahoval, co mu vodítko dovolilo, hlasitě funěl a vrtěl ocasem. Podívala jsem se na něj a o malinký krůček jsem ustoupila. Psa jsme nikdy neměli, takže ačkoli jsem je teoreticky měla ráda, moc zkušeností jsem s nimi neměla. A přestože jsem se na psí reality show Top Dog dívala víc, než je pro někoho, kdo psa nemá, zdrávo, tahle skutečnost mi při konfrontaci s živým exemplářem moc nepomohla.

„Ahoj Connie.“ Už při tom pozdravu jsem si nakročila dál po chodníku a doufala, že pochopí, jak to myslím. „Ráda vás vidím!“

„Já tebe taky,“ odpověděla automaticky, ale všimla jsem si, že její úsměv trochu pohasl, když mi přejela očima po obličeji a oblečení. „Dnes vypadáš nějak jinak,“ podotkla. „Tak… ležérně.“

Vzhledem k tomu, že mě Connie za normálních okolností vídala v uniformě Stanwichské akademie

- bílé košili a kousavé tartanové sukni - nepochybovala jsem, že tentokrát vypadám poněkud jinak, jelikož jsem se v podstatě jen vyvalila z postele, aniž bych se zdržovala česáním, v žabkách, ustřižených džínách a opraném bílém tričku s nápisem PLAVECKÝ TÝM LAKE PHOENIX. To tričko teoreticky nebylo moje, ale přivlastnila jsem si ho před tolika lety, že jsem o něm teď už přemýšlela jako o vlastním.

„To asi jo,“ přisvědčila jsem a dávala si pozor, abych se nepřestala usmívat. „Takže.“

„Nějaké velké plány na léto?“ zeptala se vesele a očividně si vůbec neuvědomovala, že se tu

konverzaci snažím ukončit. Pes, jemuž možná došlo, že tohle ještě chvíli potrvá, se jí složil k nohám a položil si hlavu na přední tlapky.

„Ani ne,“ řekla jsem v naději, že tím to ukončím. Ale ona se na mě dál dívala s pozvednutým obočím, tak jsem potlačila povzdechnutí a pokračovala. „Vlastně dneska odjíždíme na léto k našemu domu u jezera.“

„Ale to je úžasné!“ rozplývala se. „Zní to krásně. Kde to je?“

„V Poconos.“ Svraštila čelo, jako by se snažila ten název někam zařadit, tak jsem dodala: „V Poconských horách. V Pensylvánii?“

„Aha, jasně,“ přikývla, přestože mi z jejího výrazu bylo jasné, že pořád nemá ponětí, o čem to mluvím, což ostatně nebylo zas tak nečekané. Rodiny pár mých přátel měly také domy na léto, ale ty se většinou nacházely na místech jako Nantucket nebo Cape Cod. Nikdo jiný, koho znám, nemá letní domek v horách v severovýchodní Pensylvánii.

„No,“ pokračovala Connie stále se zářivým úsměvem. „Dům u jezera! To bude určitě bezva.“

Jen jsem přikývla, nedůvěřovala jsem si natolik, abych jí odpověděla nahlas, protože mně se nechtělo se k jezeru Phoenix vracet. Nechtělo se mi tam tak moc, že jsem se vyplížila z domu bez jakéhokoli plánu nebo zásob, tedy až na sestřin iPod, jen abych tam nemusela jezdit.

„Takže,“ Connie zatahala psa za vodítko a ten se vyškrabal na nohy, „pozdravuj ode mě mámu s tátou! Doufám, že se oba mají dobře a -“ Najednou se zarazila, rozpačitě se jí rozšířily oči a trochu zrudla. Ty symptomy jsem okamžitě identifikovala, ačkoli jsem je vídala teprve tři týdny. Ona si to Uvědomila.

Bylo to něco, s čím jsem neměla tušení, jak se vypořádat. Přineslo to však i jednu nečekanou výhodu, která pracovala v můj prospěch. Nějakým způsobem jako by se to ze dne na den dozvěděla celá škola, i učitelé byli obeznámeni se situací, i když jsem si nikdy nebyla jistá, kým a proč. Bylo to však jediné možné vysvětlení toho, jak jsem dokázala excelovat ve všech svých závěrečných zkouškách, dokonce i v předmětech jako trigonometrie, kde jsem měla celou dobu nebezpečně blízko k trojce. A kdyby ani tohle jako důkaz nestačilo, když nám angličtinářka rozdávala písemky, položila tu moji přede mě na lavici a na okamžik si o ni opřela ruku, takže jsem zvedla hlavu a vzhlédla k ní.

„Vím, že učení pro tebe teď musí být těžké,“ zamumlala, jako by celá třída nenatahovala uši, aby jim neunikla ani slabika. „Tak to prostě napiš tak správně, jak ti to půjde, dobře, Taylor?“

A já se kousla do rtu a odvážně přikývla a celou dobu jsem si palčivě uvědomovala, že jen předstírám, že se chovám tak, jak vím, že očekává, že se budu chovat. A opravdu, z toho testu jsem dostala jedničku, i když jsem si z Velkého Gatsbyho prolistovala jen konec.

Všechno se změnilo. Nebo abych byla přesnější, všechno se mělo změnit. Ale zatím se ještě nezměnilo nic. Kvůli čemuž ty kondolence působily zvláštně - jako by mi všichni říkali, jak je jim líto, že mi vyhořel dům, zatímco ještě normálně stál, ale poblíž se válel doutnající uhlík a čekal na svou chvíli.

„Budu,“ vyhrkla jsem, abych zachránila Connie před nutností prokoktat se jedním z těch dobromyslných proslovů, které už mi lezly krkem - anebo, v horším případě, vyprávět mi o nějakém vzdáleném známém, který se zázračně vyléčil pomocí akupunktury/meditace/tofu, a jestli už jsme to zkoušeli? „Díky.“

„Měj se.“ Do těch slov vložila víc významu, než kolik za běžných okolností nesly, a poplácala mě po rameni. V jejích očích se zračila lítost, ale i strach - taková ta mírná odtažitost, protože když se něco dělo mojí rodině, mohlo se to přihodit i té její.

„Vy taky.“ Snažila jsem se usmívat, dokud ještě jednou nezamávala a nezamířila ulicí pryč v závěsu za svým psem. Já jsem pokračovala opačným směrem, ale už jsem neměla pocit, že by můj útěk mohl něčemu pomoct. K čemu utíkat, když vám lidi musí neustále připomínat, před čím to vlastně utíkáte? Ačkoli jsem teď už delší dobu neměla potřebu to udělat, utíkání bylo něco, co jsem dělala s dost velkou frekvencí, když jsem byla mladší. Začalo to, když mi bylo pět a já se naštvala, že se mamka věnuje jen malé Gelsey, a Warren mi jako obvykle nedovolil si s ním hrát. Vypochodovala jsem ven, tam jsem uviděla příjezdovou cestu a za ní mě k sobě vábil celý širý svět. Vydala jsem se po ulici a z větší části jsem jen přemýšlela, jak dlouho bude trvat, než si někdo uvědomí, že jsem vůbec pryč. Samozřejmě mě zanedlouho našli a přivedli domů, ale vzorec už byl vytvořen a útěk se stal mojí preferovanou metodou, jak se vypořádat s věcmi, které mě rozhodily. Stal se z toho tak rutinní jev, že když jsem ode dveří ubrečeně ohlásila, že odcházím z domu už napořád, mamka jen přikývla, sotva se na mě podívala a nakázala mi, ať jsem na večeři doma.

Zrovna jsem vytáhla Gelseyin iPod - ochotná strpět i Bentley Boys, jen aby mě to rozptýlilo od mých myšlenkových pochodů - když jsem za sebou uslyšela tiché předení sportovního auta.

Napadlo mě, že jsem asi musela být pryč déle, než jsem si původně myslela, a už když jsem se otáčela po zvuku, věděla jsem, co uvidím. Táta seděl za volantem svého nízkého stříbrného auta a usmíval se na mě. „Čau dítě,“ zavolal otevřeným okénkem na straně spolujezdce. „Nechceš svézt?“

S vědomím, že nemá smysl se pokoušet cokoli předstírat, jsem otevřela dveře a nastoupila. Táta se na mě podíval a nadzvedl obočí. „Co novýho?“ zeptal se mě tradičně.

Pokrčila jsem rameny a upřela pohled na šedivé koberečky na podlaze, pořád bez poskvrnky, i když už to auto měl rok. „Jen jsem se to, chtěla trochu projít.“

Taťka přikývl. „Samozřejmě,“ přisvědčil přehnaně vážným tónem, jako by mi to bezvýhradně věřil. Ale oba jsme věděli, o co jsem se ve skutečnosti snažila - obvykle to býval táta, kdo mě nakonec našel. Pokaždé jako by věděl, kde budu, a místo aby mě rovnou odvezl zpátky domů, mě, když zrovna nebylo moc pozdě, vzal ještě na zmrzlinu. Tedy až potom, co jsem mu slíbila, že to neřeknu mamince.

Připoutala jsem se a táta k mému překvapení neotočil auto do protisměru, ale pokračoval v jízdě a zatočil na silnici vedoucí do centra. „Kam jedeme?“ zeptala jsem se.

„Myslel jsem, že by se hodilo něco k snídani.“ Když stavěl na červenou, zalétl ke mně pohledem.

„Z nějakýho důvodu to vypadá, že veškerý pečivo, co máme doma, je sezamový.“

Usmála jsem se tomu, a když jsme zaparkovali, vešla jsem taťkovi v patách do Stanwichských lahůdek. Vzhledem k tomu, že byl krámek plný lidí, jsem zůstala stát u dveří a objednávání nechala na něm. Jak jsem přejížděla osazenstvo obchodu očima, všimla jsem si v přední části fronty Amy Curryové. Držela se za ruce s vysokým hezkým klukem v tričku Colorado College. Nijak dobře jsme se neznaly - loni v létě se do naší ulice přistěhovala s mámou a bratrem - ale usmála se a zamávala mi a já jí to oplatila.

Když se táta dostal na řadu, dívala jsem se, jak přednesl naši objednávku a přitom prohodil něco, co toho kluka za pultem rozesmálo. Při pohledu na mého otce byste neřekli, že je s ním něco vážně v nepořádku. Ano, byl o něco hubenější a jeho pokožka měla poněkud žlutější nádech. To jsem se ale pokoušela nevnímat, když jsem sledovala, jak přihazuje pár drobných do sklenice na spropitné. Pokoušela jsem se nevnímat, jak unaveně vypadá, a snažila se spolknout knedlík, který se mi udělal v krku. Ale úplně nejvíc jsem se pokoušela nemyslet na to, že nám odborníci, kteří se v těchhle věcech vyznají, sdělili, že mu zbývají přibližně tři měsíce života.

Kapitola druhá

„Musíme to poslouchat?“ zakňourala Gelsey z předního sedadla už tak potřetí za posledních deset minut.

„Třeba se dozvíš něco novýho,“ odpověděl Warren z vedlejšího místa. „Co, Taylor?“

Místo odpovědi jsem si na zadním sedadle, kde jsem se rozvalovala, jen stáhla sluneční brýle do očí a zvýšila hlasitost na svém iPodu. Do jezerního městečka Lake Phoenix to z našeho domu ve Stanwichi v Connecticutu autem trvalo jen tři hodiny, ale teď mi to připadalo jako nejdelší jízda mého života. A vzhledem k tomu, že můj bratr řídil jako důchodce (dokonce jednou dostal pokutu za to, že jel moc pomalu a ohrožoval tím plynulost provozu), nám cesta tentokrát zabrala víc než čtyři hodiny - takže to vlastně dost možná nejdelší jízda mého života i byla.

Ve starém Land Cruiseru s dřevěným obložením, o nějž se normálně dělíme s Warrenem, jsme teď jeli jen ve třech -naši vyrazili napřed v maminčině autě po střechu nacpaném veškerým proviantem, který budeme na celoletní pobyt mimo domov potřebovat. Větší část jízdy jsem strávila usilovnou snahou ignorovat pošťuchování svých sourozenců, týkající se převážně toho, co po cestě poslouchat - Gelsey nechtěla nic jiného než Bentley Boys. Warren trval na tom, abychom si pustili jeho cédéčko audiokurzů. Warren v posledním kole zvítězil, a tak nám monotónní hlas s britským přízvukem vysvětloval víc, než kolik jsem toho kdy o kvantové mechanice chtěla vědět.

Ačkoli jsem tam nebyla už pět let, stejně jsem po cestě poznávala každou zatáčku. Naši ten dům koupili, než jsem se narodila, a celé roky jsme tam trávili každé léto, od začátku června až do konce srpna. Táta zůstával během týdne v Connecticutu kvůli práci a na víkendy jezdil za námi. Léto tehdy pro mě vždycky bylo tou nejlepší částí roku a ve škole jsem celou dobu jen odpočítávala hodiny, dělící mě od všeho, co prázdniny u jezera Phoenix slibovaly. Ale ten rok, kdy mi bylo dvanáct, skončilo léto takovou katastrofou, že se mi neskutečně ulevilo, když jsme se tam v dalším roce nevrátili. Tehdy se Warren rozhodl, že se musí už vážně začít zabývat svými studijními výsledky, a zapsal se na intenzivní přípravný kurz na Yale. Gelsey tou dobou zrovna změnila instruktorku baletu a nechtěla přes léto vynechat hodiny. A já, protože se mi nechtělo se k jezeru vracet a čelit tomu binci, co jsem tam po sobě nechala, jsem si našla oceánografický letní tábor (měla jsem takovou krátkou epizodu, kdy jsem chtěla být mořskou bioložkou; to mě mezitím přešlo) a škemrala u rodičů, aby mě tam pustili. A od té doby se každý rok vyskytlo něco, co nám zabránilo v tom, abychom tam léto trávili. Gelsey začala jezdit na baletní tábory a já s Warrenem jsme přes léto oba pracovali na svých akademických dovednostech (on postavil hřiště v Řecku, já se celé léto pokoušela - s nulovým úspěchem - naučit mandarínsky na intenzivním kurzu ve Vermontu). Když bylo jasné, že máme moc práce na to, abychom si mohli dopřát celé léto oddychu a strávit ho společně v Pensylvánii, začala matka dům u jezera pronajímat.

A letošní rok neměl být žádná výjimka - Gelsey se hodlala vrátit na baletní tábor, kde byla stoupající hvězdou, Warren měl v plánu praxi v tátově právnické firmě a já jsem měla v úmyslu investovat spoustu času do opalování. Na konec školního roku jsem se vážně, vážně těšila. Můj přítel Evan se se mnou rozešel měsíc před koncem školy a moji kamarádi nechtěli rozbíjet partu a všichni se postavili na jeho stranu. Ta náhlá absence přátel a čehokoli připomínajícího společenský život by za normálních okolností z vyhlídky na několikaměsíční vypadnutí z města udělaly něco opravdu lákavého. Ale k jezeru Phoenix jsem se vracet nechtěla. Do Pensylvánie jsem už pět let ani

nevkročila. To, že nás pět stráví léto pohromadě, by nikoho z nás ještě před třemi týdny ani nenapadlo. Ale přesně to se teď dělo.

„A jsme tady!“ ohlásil Warren vesele, když jsem si všimla, že auto zpomaluje.

Otevřela jsem oči a rozhlédla se. To první, čeho jsem si všimla, byla zelená barva. Stromy po obou stranách silnice se jasně zelenaly a tráva pod nimi jakbysmet. A byly tak hustě osázené, že se příjezdové cesty a domy za nimi daly sotva zahlédnout. Podívala jsem se na teploměr a zjistila, že je tu o deset stupňů míň než v Connecticutu. Ať už se mi to líbilo nebo ne, byla jsem zpátky v horách.

„No hurá,“ ucedila Gelsey z předního sedadla.

Protáhla jsem si krk, zatuhlý v té podivné poloze, v níž jsem usnula, a pro jednou jsem se sestrou plně souhlasila. Warren ještě trochu zpomalil, nahodil blinkr a zabočil na naši štěrkovou příjezdovou cestu. V Lake Phoenix jsou všechny příjezdové cesty vysypané štěrkem a ta naše vždycky byla jedním ze způsobů, jak jsem odměřovala léto. V červnu jsem bosa od auta k verandě sotva dopajdala, při každém kroku jsem se šklebila bolestí z toho, jak se mi kamínky zadíraly do citlivých vybledlých chodidel rozmazlených celoročním nošením bot. Než však přišel srpen, chodidla mi vždycky ztvrdla, na zhnědlých nártech se ostře rýsovaly bílé linky opálených pásků od žabek a příjezdovou cestu jsem naboso přebíhala úplně automaticky.

Odepnula jsem si bezpečnostní pás a předklonila se mezi přední sedadla, abych měla lepší výhled. A tam, přímo přede mnou, stál náš dům u jezera. To první, čeho jsem si všimla, bylo, že vypadá úplně stejně jako vždycky - stejné tmavé dřevo, špičatá střecha, prosklené stěny, veranda kolem dokola.

To druhé, čeho jsem si všimla, byl pes.

Seděl na verandě hned u dveří. Jak se auto přibližovalo, nezvedl se a neutekl, místo toho začal vrtět ocáskem, jako by na nás celou dobu čekal.

„Co je tohle?“ zeptala se Gelsey, když Warren vypnul motor.

„Co je co?“ vyzvídal Warren. Gelsey tam ukázala a on zamžoural skrz přední sklo. „Aha,“ přikývl okamžik nato a já si všimla, že se najednou netváří, že by se mu nějak zvlášť chtělo vystupovat. Brácha to sice popíral, ale psů se bál už od doby, co ho jedna natvrdlá holka na hlídání nechala v sedmi letech dívat na Cujo.

Otevřela jsem dvířka a vystoupila na příjezdovou cestu, abych se mohla lépe podívat. Nebyl to zrovna největší krasavec na světě. Byl menší, ale ne takový ten miniaturní psík, co se vejde do kabelky nebo co ho můžete omylem zašlápnout. Byl zlatohnědý a srst jako by měl pořád trochu naježenou, takže působil permanentně překvapeným dojmem. Vypadal jako kříženec s napřímenýma ušima na způsob německého ovčáka, krátkým nosem a dlouhým ocasem jako kolie. Měl na sobě obojek se známkou, takže toulavý zjevně nebyl.

Gelsey už taky vystoupila, ale Warren zůstával za volantem, a když mě viděl přicházet, malinko stáhl okénko. „Já tu, ehm, ještě chvíli zůstanu a pak přinesu tašky,“ zamumlal a podal mi klíče.

„To jako vážně?“ tázavě jsem nadzvedla obočí. Warren zrudl a urychleně vyroloval okénko, jako by se ten pejsek chystal nějakým způsobem vyskočit na přední sedadlo Land Cruiseru.

Vyšla jsem tři schody vedoucí z příjezdové cesty na verandu a k domu. Čekala jsem, že pes odběhne, jakmile se přiblížím, ale místo toho jen usilovněji vrtěl ocáskem, což na dřevěné podlaze vydávalo dusavý zvuk. „Tak padej,“ vybídla jsem ho cestou ke dveřím. „Vyfič.“ Psík však místo odchodu přicupital ke mně, jako by měl v úmyslu následovat nás dovnitř. „Ne,“ prohlásila jsem rozhodným tónem ve snaze napodobit Randolpha George, obrýleného britského moderátora Top Dog.

„Běž.“ O krok jsem se k němu přiblížila, a pejskovi jako by konečně došlo, o co mi jde, s trhnutím vyskočil na nohy, sešel schody z verandy a překročil příjezdovou cestu s na psa poměrně netypicky velkou dávkou neochoty.

Jakmile nebezpečí té strašlivé psovité šelmy pominulo, Warren otevřel dvířka a opatrně vystoupil. Přitom se rozhlížel po příjezdové cestě, kde kromě toho našeho žádná další auta nestála.

„Máma s tátou by tu už touhle dobou vážně měli bejt.“

Vytáhla jsem z kapsy u šortek mobil a uvědomila si, že má pravdu. Odjeli ještě pár hodin před námi a nejspíš celou cestu nejeli šedesátkou. „Gelsey, mohla bys zavolat -“ Otočila jsem se na svou sestru, která se momentálně ohýbala v pase s nosem u kolen, skoro jako by byla přeložená napůl.

„Jseš v poho?“ zeptala jsem se jí a pokoušela se na ni podívat vzhůru nohama.

„Jasně,“ ozvala se tlumeným hlasem. „Jen se protahuju.“ Pomalu se narovnala, ve tváři teď celá rudá. Její pleť se mi pak přímo před očima pomalu navracela ke svému normálnímu odstínu - bledému, s pihami, které se v průběhu léta budou jen exponenciálně rozmnožovat. Nadzvedla paže a spojila si je nad hlavou ve tvaru dokonalého kruhu, spustila je a stáhla lopatky dozadu. Pro případ, že by její drdol nebo vypiplaná chůze nestačily k tomu, aby bylo celému světu jasné, že je baletka, měla Gelsey ve zvyku se neustále protahovat, dost často na veřejnosti.

„Tak až s tím budeš hotová,“ pokračovala jsem, zatímco se začala ve znepokojivém úhlu zaklánět,

„mohla bys zavolat mamce?“ Aniž bych čekala na odpověď - obzvlášť vzhledem k tomu, že jsem měla pocit, že to bude něco ve smyslu A proč to neuděláš ty? - jsem vybrala ten správný klíč, otočila jím v zámku a poprvé po pěti letech vešla do našeho letního domu.

Když jsem se rozhlédla, přestala jsem zadržovat dech. Bála jsem se, že se dům po všech těch letech nájemníků nějak drasticky změní. Přestěhovaný nábytek, nové věci nebo prostě jen ten pocit - těžko definovatelný, ale zřetelný - že v našem domě byl někdo cizí. Tři medvědi z pohádky ho znali moc dobře a já taky, z toho roku, kdy jsem se vrátila z oceánografického tábora a okamžitě mi bylo jasné, že máma v mém pokoji nechávala za mojí nepřítomnosti někoho přespávat. Ale když jsem tu teď byla, žádný takový pocit jsem neměla.

Byl to náš letní dům, tak, jak jsem si ho pamatovala, jako by tu celou tu dobu čekal, až se sem konečně vrátím.

Přízemí mělo otevřený půdorys, takže jsem viděla všude kromě ložnic a koupelen. Vysoký strop sahal až ke špičaté střeše, takže na prošoupané koberečky pokrývající dřevěnou podlahu dopadaly široké pruhy slunečního světla. Stál tu i ten poškrábaný dřevěný jídelní stůl, u nějž jsme nikdy nejedli a který se tak stal jen odkládací plochou na poštu a použité ručníky. Kuchyně - malinká ve srovnání s tou obří hypermoderní, co jsme měli v Connecticutu - byla vpravo ode mě. Dveře v její zadní části vedly rovnou na zasíťovanou verandu s výhledem na jezero. Tam jsme obvykle jedli, tedy až na ojedinělé případy výskytu přívalových dešťů. Z verandy vedla pěšinka dolů k našemu molu a samotnému jezeru Phoenix a oknem z kuchyně bylo vidět, jak se na jeho hladině odráží pozdně odpolední slunce.

Za kuchyní jsme měli obývací koutek se dvěma pohovkami postavenými čelem ke kamennému krbu, kde vždycky po večeři seděli rodiče, a buď si tam četli, nebo dělali něco do práce. Ještě dál byla společenská místnost, kde jsme se většinou po večeři scházeli s Warrenem a Gelsey. Celý jeden vestavěný regál na knihy byl plný stolních her a různých skládaček a obvykle jsme přes léto měli buď rozestavěné puzzle, nebo rozehranou nějakou hru, ačkoli Risk teď byl ve vyhnanství mimo dosah na horní poličce potom, co jsme tou hrou byli všichni jedno léto úplně posedlí, kuli jsme pikle a

vytvářeli tajné aliance a vůbec se tak upnuli na hrací desku, až jsme přestali vycházet z domu.

Všechny naše pokoje byly na jedné chodbě - naši spali v hlavní ložnici nahoře - což znamenalo, že Warren, Gelsey a já se budeme všichni muset dělit o jedinou koupelnu v přízemí, na což jsem se po tak dlouhé době vážně netěšila, protože jsem si v Connecticutu zvykla na to, že mám koupelnu sama pro sebe. Vydala jsem se ke svému pokoji a cestou do koupelny nahlédla. Byla menší, než jak jsem si ji pamatovala. Vlastně až moc malá na to, abychom se o ni mohli všichni tři dělit a navzájem se u toho nezavraždit.

Došla jsem ke svojí ložnici a na dveřích jsem si všimla skoro až starožitné cedulky TAYLOŘIN POKOJÍK, na kterou jsem úplně zapomněla. Jakmile jsem se připravila na konfrontaci s pokojem, který jsem pět let neviděla, a všemi v něm obsaženými vzpomínkami, otevřela jsem dveře.

Když jsem však vkročila dovnitř, nečekalo mě tam vůbec nic, až na celkem příjemnou, tak trochu nicneříkající místnost. Postel byla pořád stejná, se starým kovovým rámem, přehozem s červenobílým vzorem a přistýlkou pod ní. Dřevěná komoda a zrcadlo s dřevěným rámem se taky nezměnily, stejně jako stará truhla v nohách postele, kam se vždycky ukládaly přikrývky navíc na chladné noci, které se tu v horách občas vyskytnou i v létě. Ale nic v pokoji už nevypovídalo o mně. Trapné plakáty náctiletého herce, jímž jsem tehdy byla posedlá (od té doby už si prošel několika médii vydatně omílanými pobyty na odvykačce), ze zdi nad postelí někdo odstranil. Moje plavecké medaile (většinou za třetí místo) byly pryč stejně jako sbírka lesků na rty, již jsem předtím za několik let úspěšně nashromáždila. Což bylo nejspíš dobře, snažila jsem se sama sobě namluvit, protože by touhle dobou už určitě byly zkažené. Ale stejně. Upustila jsem kabelku a posadila se na postel, pohledem jsem přelétávala od prázdné skříně k holé komodě ve snaze dopátrat se jakéhokoli důkazu, že jsem tu prožila dvanáctero letních prázdnin, ale nenašla jsem nic.

„Gelsey, co to děláš?“

Zvuk bratrova hlasu stačil na to, aby mě z těch úvah vytrhl a donutil jít vypátrat, co se děje. Vyšla jsem do chodby a uviděla, jak sestra vyhazuje ze svého pokoje plyšáky na hromadu přede dveřmi. Uhnula jsem před letícím slonem a postavila se vedle Warrena, který zděšeně pozoroval haldu plyšáků, která mu rostla přede dveřmi. „O co jde?“ zeptala jsem se.

„Udělali z mýho pokoje pokoj pro batole,“ postěžovala si Gelsey hlasem plným opovržení a mrštila ze dveří další zvířátko - tentokrát to byl fialový koník, který mi byl lehce povědomý. Ano, její pokoj opravdu prošel nějakými změnami. V rohu teď stála postýlka a přebalovací stolek a na její posteli se vršila ta pohoršlivá tlupa plyšových zvířátek.

„Ty nájemníci asi měli miminko,“ prohodila jsem a uhnula trochu stranou, abych nedostala chundelatou žlutou kachničkou. „Proč s tím prostě nepočkáš na mamku?“

Gelsey obrátila oči v sloup, tenhle výrazový prostředek se letos naučila ovládat dokonale. Každým protočením očí dokázala vyjádřit širokou škálu emocí, nejspíš proto, že se v tom neustále procvičovala. A v tuhle chvíli mi tím sdělovala, jak jsem děsně pozadu. „Ta dorazí nejdřív za hodinu,“ oznámila mi. Sklonila hlavu a podívala se na zvířátko, co zrovna držela v ruce, malého klokana, a párkrát si ho přehodila z ruky do ruky. „Teď jsem s ní mluvila. Museli s taťkou zajet do Stroudsburgu, aby se seznámili s jeho novým onkologem.“ To poslední slovo vyslovovala opatrně, jako my všichni. Bylo to slovo, o jehož existenci jsem ještě před pár týdny neměla tušení. Když jsem si ještě myslela, že tátu jen mírně bolí záda, což se bude dát snadno napravit. V tu dobu jsem si nebyla ani moc jistá, co vlastně slinivka dělá, a už vůbec jsem neměla ponětí, že rakovina slinivky je téměř ve všech případech smrtelná, nebo že „stádium čtyři“ je něco, co nechcete nikdy slyšet.

Otcovi doktoři v Connecticutu mu povolili strávit léto v Lake Phoenix pod podmínkou, že se dvakrát do měsíce nechá zkontrolovat onkologem, a až přijde čas, najme si ošetřovatele, pokud nebude chtít do hospice. Ten nádor podle všeho objevili moc pozdě na to, aby se s ním dalo ještě cokoli dělat. Nejdřív jsem to nedokázala pochopit. Ve všech seriálech z nemocničního prostředí, co jsem viděla, se vždycky v poslední chvíli našlo nějaké řešení, nějaká zázračná dosud neobjevená léčebná kúra. Nikdo nad pacientem jen tak nezlomil hůl. Ale ve skutečnosti se to zřejmě dělo.

Na okamžik jsem se s Gelsey setkala pohledem, než jsem sklonila hlavu k neuspořádané kupě hraček, které přistály na podlaze. Nikdo z nás neřekl ani slovo o nemocnici ani o tom, co to znamenalo, ale to jsem ani nečekala. O tom, co se dělo s naším tátou, jsme nemluvili. V rodině jsme se snažili řešení emočně vypjatých témat vyhýbat a někdy, když jsem byla u kamarádů a viděla, jak se k sobě chovají u nich doma -objímají se a mluví o citech a tak - nezáviděla jsem jim to, spíš mi to bylo nepříjemné.

A my tři jsme si nikdy nebyli nijak zvlášť blízcí. Nejspíš tomu nijak nepřispívalo, že jsme byli tak rozdílní. Warren byl už od školky génius a nikoho nepřekvapilo, že byl nejlepší v ročníku. Ta pětiletá mezera mezi mnou a Gelsey - o její schopnosti chovat se jako ten největší spratek pod sluncem ani nemluvě - znamenala, že jsme si nedokázaly vyvinout jeden z těch ultradůvěrných sesterských vztahů. Gelsey navíc trávila tolik času, kolik jen mohla, tancem, a o ten jsem se ani trochu nezajímala. A ani Warren s Gelsey nebyli zrovna nejlepší kámoši. Prostě jsme nikdy netvořili jednotný útvar.

Kdysi jsem si možná přála, aby to bylo jinak, obzvlášť když jsem byla menší a zrovna jsem přečetla Letopisy Narnie nebo Děti z Bullerbynu, kde jsou sourozenci vždycky nejlepší kamarádi a navzájem si hlídají záda. Ale už dávno jsem se smířila s tím, že to u nás nehrozí. Nebylo to nutně něco špatného - prostě to tak bylo a nedalo se s tím nic dělat.

Stejně jako se nedalo nic dělat s tím, že já byla v rodině ta nevýjimečná. Bylo to tak odjakživa - Warren měl geniální mozek a Gelsey měla svůj talent a já byla prostě Taylor, bez zvláštních schopností jakéhokoli druhu.

Gelsey už se zase obrátila k vyhazování plyšáků do chodby a já se chystala vrátit do svého pokoje s pocitem, že na jeden den už jsem se sourozenci strávila času až moc, když jsem pohledem zavadila o něco oranžového.

„Hele,“ sklonila jsem se pro povědomě vypadající zvířátko. „Myslím, že tohle je moje.“ Ve skutečnosti jsem to zvíře - malého plyšového tučňáka s oranžovobílou pruhovanou šálou -poznávala až moc dobře. Nebyl to zrovna nejkvalitnější plyšák v historii - už na pohled byl dost levný a v několika místech hrozilo, že z něj začne vypadávat vycpávka. Ale tenkrát večer na pouti, když mi bylo dvanáct, tenkrát večer, když jsem dostala svoji první pusu, tenkrát večer, když ho pro mě Henry Crosby vyhrál, jsem si myslela, že je to ta nejúžasnější věc na světě.

„Na to si pamatuju,“ prohodil Warren a v očích mu zasvitlo způsobem, který se mi ani trochu nelíbil. „Není to ten, jak máš z poutě?“ Můj bratr měl fotografickou paměť, ale většinou ji používal k tomu, aby si zapamatoval obskurní fakta, ne k tomu, aby mě mučil.

„Jo,“ zamumlala jsem a už jsem se měla k odchodu.

„Není to náhodou ten, co pro tebe vyhrál Henry?“ Warren na jeho jméno vložil zvláštní důraz. Měla jsem pocit, že mě trestá za to, jak jsem si dělala legraci z jeho strachu z neškodných malých pejsků. Vrhla jsem po bratrovi vražedný pohled. Gelsey mezi námi se zájmem přeskakovala očima.

„Jakej Henry?“ zeptala se.

„Vždyť víš,“ odpověděl Warren a na tváři se mu začal objevovat malý úsměv. „Henry Crosby.

Měl mladšího bratra, Dereka nebo tak něco. Taylor s Henrym chodila.“

Davyho, opravila jsem Warrena v duchu. Cítila jsem, jak v obličeji rudnu, což bylo absurdní, a hledala jsem, jak z toho ven. Kdyby existoval způsob, jak bych se mohla od té konverzace vzdálit, aniž by bylo všem jasné, jak je mi to nepříjemné, udělala bych to.

„No jasně,“ ozvala se Gelsey pomalu. „Mám pocit, že si ho pamatuju. Byl na mě hodnej. A znal jména všech stromů.“

„A -“ začal Warren, ale já ho přerušila, než se stihl pořádně rozjet, protože jsem si nebyla jistá, jak dlouho bych to ještě vydržela.

„Každopádně bys to tu měla uklidit, než se sem dostane mamka,“ pronesla jsem hlasitě s plným vědomím toho, jak vysoce nepravděpodobné by bylo, že by se moje máma na Gelsey kvůli čemukoli zlobila. Snažila jsem se však předstírat, že opak je pravdou, odkráčela jsem s veškerou důstojností, na niž se někdo, kdo drží v ruce vycpaného tučňáka, zmůže, a zamířila do kuchyně, aniž bych k tomu měla sebemenší důvod.

Henry Crosby. To jméno se mi rozléhalo v hlavě, tučňáka jsem odložila na kuchyňskou linku a otevřela a zase zavřela dvířka od jedné ze skříněk. Byl to někdo, na koho jsem se vědomě snažila během posledních let moc nemyslet. Zredukovala jsem ho, stala se z něj jen odpověď na otázku, na kterou nevyhnutelně došlo na většině pyžamových večírků - Kdo byl tvůj první kluk? Teď už jsem měla Henryho příběh dokonale zvládnutý, takže jsem se na to skoro ani nemusela soustředit:

Ále, byl to Henry. Kamarád od našeho domu u jezera. To léto, když nám bylo dvanáct, jsme spolu začali chodit. Tam na pouti mi dal moji první pusu… A na tomhle místě vždycky všichni zavzdychali, a když se mě někdo zeptal, co se s námi stalo, prostě jsem se usmála, pokrčila rameny a řekla něco jako: „No, bylo nám dvanáct, takže nám začalo být dost jasný, že to nemá úplně dlouhodobou perspektivu.“ A všichni se zasmáli a já kývala a usmála se, ale ve skutečnosti jsem si v hlavě převracela, co jsem zrovna řekla. Protože ne, že by cokoli z těch informací bylo teoreticky úplně špatně. Ale žádná z nich - obzvlášť ta o tom, proč to nevyšlo - nebyla pravda. A pak jsem myšlenky na to léto vypudila z hlavy a vrátila se ke konverzaci a odsunula všechno, co se stalo - s Henrym, s Lucy a to, co jsem provedla - zpátky na úroveň zábavné historky, kterou jsem předstírala, že to všechno bylo.

O chvíli později se v kuchyni objevil Warren a zamířil přímo k obrovské kartonové krabici na lince. „Promiň,“ řekl, zatímco ji otevíral. „Jen jsem si tak dělal legraci.“

Pokrčila jsem rameny, jako by mi na tom už ani nemohlo záležet míň. „Nic se nestalo,“ zakroutila jsem hlavou. „Je to dávná historie.“ Což byla pravda. Ale jakmile jsme přejeli pomyslnou hranici, která oddělovala Lake Phoenix od zbytku světa, nemohla jsem Henryho dostat z hlavy, i když jsem neustále zvyšovala hlasitost na iPodu, abych ho vypudila. Dokonce jsem začala vyhlížet jeho dům. A ke svému překvapení jsem uviděla, že dřív jemně bílý domek byl teď nabarvený jasně modrou barvou a cedule u vjezdu, na které vždycky stálo CAMP CROSBY, teď hlásala MARYANNINY HAPPY HOURS a zdobila ji silueta sklenky na martini - důkaz, že dům má nové vlastníky. Že Henry tu už není. Nespouštěla jsem ten dům z očí, dokud nezmizel za zatáčkou, a uvědomila si, že už ho třeba vážně nikdy neuvidím, což přítomnost Maryanne, ať už byla kdokoli, jako by utvrzovala. To uvědomění ve mně rozdmýchalo podivnou směsici pocitů - nostalgii kombinovanou se zklamáním. Ale úplně nejvíc jsem cítila chladnou, všepohlcující úlevu, která přichází, když vám dojde, že vám něco prošlo.

Warren začal vybalovat svoji krabici na linku a skládal tam jednu dokonale vyrovnanou řadu

umělohmotných lahví kečupu za druhou, jako by se za obzorem schylovalo k nějaké epické bitvě ochucovadel.

Vyvalila jsem na ně oči. „Trpí Pensylvánie nějakým nedostatkem kečupu, o kterým mi nikdo nic neřekl?“

Warren zakroutil hlavou, aniž by zvedl hlavu od svého veledíla. „Jen preventivní opatření.

Pamatuješ, co se stalo posledně.“

Vlastně jsem si to i pamatovala. Můj bratr nebyl ohledně jídla vůbec vybíravý, na rozdíl od Gelsey, která snad přežívala výhradně na těstovinách a pizze a odmítala pozřít cokoli jen vzdáleně kořeněného - jeho jedinou výjimku představoval kečup. Dával si ho skoro na všechno a jedl jenom Heinz, nejlépe chlazený, ne v pokojové teplotě. Tvrdil, že dokáže rozeznat rozdíly mezi jednotlivými značkami, což nám dokonce jednou, když jsme byli mladší a příšerně jsme se nudili, v jídelním koutku jednoho nákupního centra dokázal. Takže ho docela traumatizovalo, když jsme sem před pěti lety přijeli a v obchodě v městečku byl Heinz vyprodaný a měli už jen nějakou neurčitou značku. Warren ji odmítl i jen ochutnat a použil otcovu korporátní kreditku na to, aby si sem přes noc nechal jednu bednu kečupu Heinz poslat, z čehož táta -o firemním účetním ani nemluvě - nebyl zrovna nadšený.

Teď, obrněný proti takové tragédii, položil Warren dvě lahve do téměř prázdné lednice a zbytek začal přemísťovat do skříňky. „Chceš vědět, jak vynalezli kečup?“ zeptal se s výrazem, který jsem naneštěstí až moc dobře znala. Warren byl hodně posedlý zajímavými fakty, už od té doby, co mu ještě jako malému nějaký nejspíš hodný, ale teď už právě díky tomu celou rodinou spíš opovrhovaný příbuzný věnoval Náhodné objevy! - knihu o vynálezech, na které někdo přišel náhodou. Od té doby nebylo možné s Warrenem mluvit, aniž by do hovoru nevmísil pár zajímavých informací. Jeho pátrání po zbytečných vědomostech (díky jeho srovnatelně zábavnému zápalu pro obskurní slovní zásobu jsem věděla, že se jim říká taky „arkána“) s časem jen nabíralo na síle. Nakonec už jsme si na to tak stěžovali, že nám Warren přestal říkat samotná fakta, ale místo toho nás jen informoval, že by nám je říct mohl, což podle mě nebylo nijak výrazně lepší.

„Možná později,“ odpověděla jsem, i když jsem musela uznat, že ve mně náhodný původ kečupu vzbuzoval určitou zvědavost, a doufala jsem, že v tom nehrálo roli něco příšerně nechutného nebo znepokojivého - jako u Coca-Coly, která, jak se ukázalo, byla výsledkem neúspěšného pokusu o výrobu aspirinu. Rozhlédla jsem se po únikové cestě a kuchyňským oknem uviděla jezero. A najednou mi bylo jasné, že to je to jediné místo, kde chci být.

Prošla jsem verandou a bočními dveřmi na pěšinku vedoucí k molu. Jak jsem vyšla ven, zvedla jsem obličej ke slunci. Pět dřevěných schodů vedlo dolů na travnatý kopeček a pod ním už bylo molo. Přestože bylo přímo za naším domem, vždycky jsme se o něj dělili s domy po obou stranách. Molo samo o sobě nebylo nijak dlouhé nebo impozantní, ale vždycky mi přišlo, že má ideální délku na to, aby se z něj dal s rozběhem skočit kufr do jezera. A voda pod ním byla akorát dost hluboká na to, abych si nemusela dělat starosti, že se praštím o dno.

V trávě vedle mola bylo vyrovnaných pár kajaků a kánoe, ale těch jsem si teď cestou vůbec nevšímala. Na jezeře nebyly povolené žádné motorové dopravní prostředky, takže pozdně odpolední klid nenarušoval žádný řev motorů, jen v dálce projížděl jeden osamocený kajakář. Jezero Phoenix bylo rozlehlé, se třemi menšími ostrůvky uprostřed, ze všech stran obklopené borovicemi. Naše molo bylo na břehu jednoho užšího jezerního ramene, takže navzdory velikosti vodní plochy jsme měli protější břeh dost blízko na to, aby se dala rozeznat mola na druhé straně a lidé na nich.

Podívala jsem se přes jezero k molu naproti našemu, které vždycky patřilo Marinovým. Lucy Marinová byla v Lake Phoenix dvanáct let moje nejlepší kamarádka a v jednu dobu jsem její dům znala stejně dobře jako ten náš. Skoro každou noc jsem spala buď já u ní, nebo ona u mě, na střídačku, naše rodiny si na to tak zvykly, že moje mamka začala kupovat Lucyiny oblíbené kukuřičné lupínky. Většinou jsem se snažila na Lucy nemyslet, ale neušlo mi, obzvlášť poslední dobou, že byla moje poslední kamarádka, které jsem říkala všechno. Nikdo ve škole jako by nevěděl, jak reagovat na zprávy o mém otci, a já jsem najednou nevěděla, jak o tom s kýmkoli mluvit. A vzhledem k tomu, že z mojí staré party kamarádů mě důkladně vyloučili, ocitla jsem se ke konci školního roku a s tím, jak jsme se začali připravovat na léto tady, docela sama, bez nikoho, s kým bych si mohla promluvit. Ale v jednu dobu jsem říkala Lucy všechno, tedy dokud jsme se i my dvě to poslední léto nerozloučily.

Zjistila jsem, že se ze zvyku dívám na jeden ze sloupků u jejího mola. Za ty roky jsme si s Lucy vyvinuly komplikovaný dorozumívací systém pro komunikaci mezi našimi dvěma moly, který zahrnoval baterky a naši vlastní verzi morseovky, když byla tma, a extrémně nepřesné semaforové sestavy s vlaječkami, když bylo světlo. A když si jedna z nás s tou druhou zoufale potřebovala promluvit, uvázala jeden z dvojice růžových šátků, který jsme si mezi sebou rozdělily, na sloupek svého mola. Ano, nebyla to zrovna nejefektivnější forma komunikace a většinou jsme spolu stejně mluvily po telefonu dřív, než jsme si náhodou stihly všimnout světelných signálů, vlaječek nebo šátků. Ale na sloupku od jejího mola teď samozřejmě žádný šátek nebyl.

Skopla jsem žabky a bosa přešla sluncem vyhřátá prkna našeho mola. Za ta léta bylo tak ošlapané, že jsem si vůbec nemusela lámat hlavu s třískami, což se nedalo tak úplně říct třeba o přední verandě. Přidala jsem do kroku, skoro jsem běžela, už jsem chtěla být na konci a nadechnout se vůně vody a borovic a zaháknout prsty u nohou přes okraj mola.

Když jsem však byla skoro na místě, zarazila jsem se. U paty mola se něco hýbalo. Kajak, který jsem viděla předtím na jezeře, tu teď byl přivázaný a pohupoval se na hladině a toho člověka - kluka

- který v něm jel, jsem viděla šplhat jednoruč nahoru po žebříku s pádlem od kajaku ve druhé ruce. Od hladiny se odráželo slunce, takže jsem byla moc oslněná na to, abych mu viděla do tváře, když vylezl nahoru na molo, ale došlo mi, že to nejspíš bude jen někdo od sousedů. Šel směrem ke mně, pryč z toho oslnivého světla, a vtom se zastavil jako zkamenělý a zíral na mě. Překvapeně jsem zamrkala a ten upřený pohled mu vracela.

Naproti mně, o pět let starší, už úplně dospělý a mnohem hezčí, než jsem si ho pamatovala, stál Henry Crosby.

Kapitola třetí

Cítila jsem, jak mi spadla čelist, což jsem si až do té chvíle neuvědomila, že se ve skutečnosti opravdu stává, když jste v šoku. Rychle jsem zavřela pusu a znovu na něj zamrkala ve snaze se nějak vzpamatovat, zatímco můj mozek se pokoušel přijít na to, co dělá už úplně dospělý Henry tady přede mnou.

Upustil pádlo na molo, pak udělal malý krok dopředu a zkřížil ruce na hrudi. „Taylor Edwardsová,“ řekl. Neznělo to jako otázka.

„Henry?“ zeptala jsem se mírně omráčeně, navzdory tomu, že to samozřejmě byl on. Jednak mě znal, což by se o nějakém náhodném kajakáři nejspíš říct nedalo. A pak, vypadal pořád stejně - až na to, že mnohem, mnohem líp.

Byl vysoký, s širokým hrudníkem a těmi samými hnědými vlasy, tak tmavými, že vypadaly skoro černě, ostříhanými nakrátko. Ty pihy, které měl, když jsme byli malí, už nebyly vidět, ale oči měl pořád stejně oříškově hnědé, přestože teď vypadaly spíš víc dozelena. I jeho čelist působila tak nějak vyrýsovanějším dojmem a paže měl svalnaté. Nedokázala jsem si to spojit s tím, jak vypadal, když jsem ho viděla naposledy a byl menší než já a hubený s odřenými lokty a koleny. Celkem vzato vypadal Henry opravdu dobře. A ani trochu rád, že mě vidí.

„Ahoj,“ pozdravila jsem, jen abych něco řekla a odvedla pozornost od toho, jak jsem na něj bohapustě zírala.

„Nazdar,“ řekl a jeho hlas zněl chladně. Ale byl i hlubší a už mu na každém druhém slovu nepřeskakoval, jako když jsem ho slyšela naposledy. Naše pohledy se setkaly a mě najednou napadlo, jaké změny asi musí vidět on ve mně a co si asi myslí o tom, jak teď vypadám. Bohužel jsem už od dětství vypadala pořád víceméně stejně, s modrýma očima a jemnými rovnými vlasy s odstínem někde mezi blond a hnědou. Byla jsem středně vysoká a šlachovitá a rozhodně jsem nenabyla těch křivek, v něž jsem tak zoufale doufala, když mi bylo dvanáct. Teď jsem si přála, abych si ráno bývala udělala čas a dala se po vzhledové stránce trochu dohromady, nevyvalila se z postele jen tak. Henry sjel očima dolů k mému oblečení, a když jsem si uvědomila, co mám na sobě, v duchu jsem si vynadala. Nejen, že jsem tu potkala někoho, kdo mě zjevně nenávidí, ale ještě jsem to dělala v tričku, které jsem mu ukradla.

„Takže,“ začal a pak se rozhostilo ticho. Srdce mi bušilo jako splašené a najednou jsem ze všeho nejvíc toužila se prostě otočit a utéct, nastoupit do auta a nezastavit se, dokud nebudu zpátky v Connecticutu. „Co tady děláš?“ zeptal se nakonec ostře.

„Mohla bych se tě zeptat na to samý,“ opáčila jsem a myšlenkami se vrátila o pár minut zpátky, když jsem Warrenovi s takovou jistotou tvrdila, že Henry je stará historie, a nepochybovala, že ho už nikdy neuvidím. „Myslela jsem, že jsi odjel.“

„Ty sis myslela, že jsem já odjel?“ zopakoval a uchechtl se bez náznaku humoru. „Vážně?“

„Jo,“ přisvědčila jsem trochu nakvašeně. „Dneska jsme projížděli kolem vašeho domu a vypadal úplně jinak. A podle všeho ho vlastní nějaká násoska Maryanne.“

„No, za pět let se toho hodně změnilo, Taylor.“ Uvědomila jsem si, že už mi podruhé řekl mým celým jménem. Předtím mi říkal Taylor jen, když se na mě zlobil - jinak mě většinou oslovoval Edwardsová nebo Tay. „Tak zaprvé jsme se přestěhovali.“ Ukázal na dům hned vedle našeho, ten, co byl tak blízko, že jsem odsud viděla květináče vyrovnané na okně. „Přímo tamhle.“

Chvíli jsem jen zírala, kam ukazoval. Byl to dům Morrisonových a já prostě předpokládala, že tam pořád ještě bydlí, pan a paní Morrisonovi a jejich zlotřilý pudlík. „Vy bydlíte hned vedle nás?“

„Už pár let. Ale vzhledem k tomu, že váš dům si pořád někdo pronajímal, nemyslel jsem si, že se ještě někdy vrátíte.“

„To já taky ne,“ uznala jsem, „jestli chceš pravdu.“

„Takže co se stalo?“ podíval se přímo na mě a zeleň jeho očí mě vyvedla z míry. „Proč jste se vrátili, tak najednou?“

Přestala jsem dýchat, když se mi ten důvod - vždycky na dosah ruky - vřítil do přední linie myšlenkových pochodů a celé odpoledne jako by v jeho přítomnosti potemnělo. „No,“ vymáčkla jsem ze sebe pomalu, zadívala se místo na něj někam nad jezero a snažila se vymyslet, jak to vysvětlit. Ne, že by to bylo nějak extra komplikované. Stačilo, abych řekla něco jako Táta je nemocnej. Takže jsme sem přijeli společně strávit léto. To nebyla ta těžká část. Ta přišla až s doplňujícími otázkami. Jak nemocnej? Co mu je? Je to vážný? A pak ta nevyhnutelná reakce, když lidem došlo, jak vážné to s ním vlastně je. A že co jsem myslela, ale neřekla, bylo, že jsme sem přijeli strávit naše poslední společné léto.

Neměla jsem žádnou nacvičenou odpověď, protože jsem se téhle konverzaci svědomitě vyhýbala. Po škole se to rozneslo dost rychle, což předešlo tomu, abych musela situaci vysvětlovat. A když jsem byla s mámou a náhodou jsme v obchodě narazily na známého, který se na tátu ptal, nechala jsem na ní, ať mu to řekne. Já jsem se mezitím zarytě dívala jiným směrem nebo si od nich o pár kroků odstoupila, jako bych nemohla odolat neúprosné přitažlivosti uličky s cereáliemi, a předstírala, že ten náročný rozhovor, který teď mamka vede, se mě absolutně netýká. Nebyla jsem si tak docela jistá, jestli to vůbec dokážu říct nahlas - nebo se vypořádat s těmi doplňujícími otázkami - aniž bych se složila. Ještě jsem kvůli tomu pořádně nebrečela a nechtěla jsem to riskovat před Henrym Crosbym.

„To je tak trochu na dlouhý povídání,“ odpověděla jsem nakonec a dál upírala pohled na klidnou hladinu jezera.

„Jo,“ přikývl Henry sarkasticky. „To je mi jasný.“

Když jsem slyšela ten tón, zamrkala jsem. Takhle se mnou Henry předtím nikdy nemluvil. Když jsme se hádali nebo prali, dělali jsme to jako děti - šťouchali jsme do sebe, metali po sobě nelichotivými přezdívkami, dělali si naschvály -cokoli, jen abychom ten spor už měli z krku a mohli být zase kamarádi. Slyšet ho takhle - a vůbec to, jak jsme na sebe štěkali - bylo jako mluvit cizím jazykem s někým, s kým jsem zatím mluvila vždycky svou mateřštinou.

„Takže proč jste se přestěhovali?“ zeptala jsem se trochu agresivněji, než jsem měla v úmyslu, otočila se k němu čelem a založila si ruce na hrudi. To, že by se někdo v Lake Phoenix přestěhoval, byla poměrně vzácná záležitost - cestou sem jsem viděla známá jména na jednom domě za druhým, pořád tam žili stejní majitelé.

Vzhledem k tomu, že jsem čekala okamžitou odpověď, překvapilo mě, když Henry mírně zrudl a strčil si ruce do kapes od šortek, což byl u něj vždycky signál, že neví, co na to říct. „To je na dlouhý povídání,“ opičil se s pohledem upřeným k zemi. Chvíli nebylo slyšet nic jiného než sotva patrné bouchání kajaku narážejícího do dřevěného pilíře mola. „Každopádně,“ dodal po odmlce, „teď bydlíme tady.“

„Dobře,“ přikývla jsem s pocitem, že to už jsme si přece ujasnili předtím. „To mi došlo.“

„Chci říct, že tu bydlíme celoročně,“ dovysvětlil. Pohledem se vrátil ke mně a já se snažila skrýt svůj překvapený výraz. Přestože žít v Lake Phoenix trvale bylo možné, dělalo to jen opravdu málo

lidí - byla to tu převážně letní společnost. A Henry žil před pěti lety v Marylandu. Jeho otec pracoval ve Washingtonu ve finančnictví a k jezeru Phoenix jezdil s ostatními otci na víkendy, přes týden zůstával ve městě.

„Aha,“ přikývla jsem, jako bych to chápala. Netušila jsem, co to znamená pro ostatní aspekty jeho života, ale netvářil se, že by se mi chystal poskytnout nějaké podrobnější vysvětlení, a já jsem nemyslela, že mám právo chtít po něm více informací. Najednou mi došlo, že mě od Henryho dělí daleko větší vzdálenost než jen ten metr mola mezi námi.

„Jo,“ přisvědčil a mě napadlo, jestli si připadá stejně jako já - jako by tu stál s úplným cizincem.

„Měl bych jít.“ Otočil se k odchodu.

Nepřipadalo mi správné ukončit to na tak nejasnou notu, takže jsem mu, když mě míjel, hlavně kvůli tomu, že jsem chtěla být zdvořilá, řekla: „Ráda jsem tě zase viděla.“

Zastavil se jen kousíček ode mě, blíž než předtím, tak blízko, že teď bylo vidět, jak má tváře pořád poseté pihami, ale tak malinko, že jsem je viděla skoro všechny a mohla bych si je pospojovat jako souhvězdí. Srdce mi bilo až v krku a najednou jsem se v myšlenkách vrátila k jednomu z našich prvních opatrných muchlovacích odpolední před pěti lety - k němuž vlastně došlo přímo tady na molu. Líbala jsem tě, proběhlo mi hlavou dřív, než jsem to stihla zastavit.

Pohlédla jsem na Henryho, pořád tak zblízka, a přemýšlela, jestli si třeba nevzpomíná na to samé. Ale díval se na mě s prázdným skeptickým výrazem, a když se dal znovu do kroku, došlo mi, že mi na to „Ráda jsem tě viděla.“ úmyslně neodpověděl.

Možná že kdyby to nebylo zrovna dneska, nechala bych to tak. Ale byla jsem nabroušená a unavená a zrovna jsem strávila čtyři hodiny posloucháním chlapeckých skupin a faktů o světelné energii a cítila jsem, jak na mě jde vztek. „Hele, já se sem vrátit nechtěla,“ začala jsem hlasitěji a trochu ostřejším tónem.

„Tak proč jseš tady?“ zeptal se Henry a i jeho hlas přidal na síle.

„Neměla jsem v tom na výběr,“ vyštěkla jsem a věděla, že za chvíli zajdu příliš daleko, ale taky, že už sama sebe nedokážu zastavit. „Už jsem se sem nechtěla vrátit nikdy.“

Na vteřinu jsem měla pocit, že mu přes tvář přejel náznak bolesti, ale pak byl pryč a ten teď už známý chladný výraz se vrátil. „No,“ podotkl. „Možná nejseš jediná, kdo by to tak chtěl.“

Snažila jsem se sebou netrhnout, i když jsem věděla, že si to zasloužím. Dívali jsme se na sebe v momentální patové situaci a já si uvědomila, že jeden z hlavních problémů, když se s někým hádáte na molu, spočívá v tom, že opravdu nemáte kam utéct, když ten druhý stojí mezi vámi a pevnou zemí.

„Takže,“ vymáčkla jsem ze sebe nakonec, přerušila oční kontakt, znovu si zkřížila ruce na prsou a snažila se tónem hlasu dát jasně najevo, jak málo mi na tom záleží. „Uvidíme se.“

Henry si přehodil pádlo od kajaku přes rameno jako sekeru. „Myslím, že to je nevyhnutelný, Taylor,“ odpověděl sklesle. Ještě chvíli mě pozoroval, pak se otočil a odešel a já, protože jsem se nechtěla dívat, jak mi mizí z očí, došla na konec mola.

Hleděla jsem na vodní hladinu a slunce, které zrovna začínalo uvažovat o tom, že by mohlo zapadnout, a dlouze jsem vydechla. Takže Henry bydlel vedle mě. To bude v pohodě. S tím se nějak poperu. Prostě strávím celé léto uvnitř. Vyčerpaná pomyšlením na to všechno jsem se posadila a nechala svoje chodidla brouzdat po hladině. Přitom jsem pohledem zavadila o něco v samém rohu mola.

Vyřezali jsme to spolu doprostřed zakřiveného srdce před pěti lety. Nemohla jsem uvěřit, že to tu po tak dlouhé době ještě je. Přejela jsem prsty po tom plusu a přemýšlela nad tím, proč jsem si ve dvanácti myslela, že mám vůbec nějakou představu o tom, co to znamená navždy.

Odněkud za sebou jsem uslyšela skřípot pneumatik na štěrku, potom bouchnutí dveří od auta a věděla jsem, že rodiče konečně dorazili. Zvedla jsem se, vlekla se přes molo a ptala se sama sebe, jak jsem se tu vůbec ocitla.

Kapitola čtvrtá

před třemi týdny Byly to oficiálně ty nejhorší narozeniny v historii.

Seděla jsem na gauči vedle Warrena a Gelsey ležela na břiše na podlaze před námi s pokrčenýma nohama a koleny trčícími do stran jako žába, z čehož mě vždycky rozbolely nohy, jen jsem se na ni podívala. Všichni jsme se dívali na sitkom, při němž se nikdo z nás ani jednou nezasmál, a já měla pocit, že mí sourozenci tam jsou jen proto, že měli pocit, že musejí. Viděla jsem, jak Warren pokukuje po svém notebooku, a bylo mi jasné, že Gelsey by nejradši byla u sebe v pokoji, obsahujícím provizorní baletní studio, a pracovala na svých piruetách nebo tak něco.

Snažili se, aby to za daných okolností působilo pokud možno co nejvíc jako oslava - objednali ananasovou a feferonkovou pizzu, moji oblíbenou, do jejího středu postavili svíčku a tleskali, když jsem ji sfoukla. Už jsem si ani nemohla vzpomenout, kdy jsem si naposled při sfouknutí svíček něco přála. Pevně jsem přitom zavřela oči a zadoufala, že by z toho mohlo něco být. Ale tohle bylo vroucí, vášnivé přání. Aby to s tátou dopadlo dobře, aby se ukázalo, že to všechno, co se děje, je nějaký omyl a falešný poplach. Do toho přání jsem vkládala stejně tolik naděje a víry, jako když jsem byla malá a to jediné, co jsem od vesmíru chtěla, byl poník.

Studiový smích ze sitkomu se rozléhal místností a já se podívala na hodiny na DVD přehrávači.

„V kolik měli přijet?“ zeptala jsem se.

„Mamka si nebyla jistá, jestli to ještě dneska stihnou,“ odpověděl Warren. Na okamžik se mi podíval do očí a pak se pohledem vrátil k televizi. „Říkala, že zavolá.“

Přikývla jsem a obrátila pozornost na eskapády na obrazovce, i když jsem je sotva dokázala vnímat. Naši byli ve Sloan-Kettering, nemocnici specializované na rakovinu na Manhattanu, kde tátovi dělali testy. Strávili tam poslední tři dny, protože se ukázalo, že ty problémy se zády, které ho posledních pár měsíců trápily, vlastně vůbec žádné problémy se zády nebyly. My tři jsme se tu zatím museli postarat sami o sebe, všechny domácí práce jsme dělali bez řečí a vycházeli jsme spolu mnohem líp než obvykle, nikdo z nás nemluvil o tom, čeho jsme se všichni báli, jako by se to tím, že tomu dáme jméno, mohlo stát skutečností.

Mamka mi to ráno zavolala, omluvila se, že zmeškají moje narozeniny. Ujišťovala jsem ji, že to nevadí, ale v žaludku mě začínal tížit balvan. Protože jsem měla pocit, že si to do určité míry zasloužím. Vždycky jsem měla k tátovi blízko - to já s ním jezdila na různé pochůzky, pomáhala mu vybrat dárky k narozeninám a Vánocům pro mamku a taky jsem jako jediná sdílela jeho smysl pro humor. Přece jsem si i pár věcí všimla. Jak se taťka šklebil bolestí, když si sedal do nízkého sedadla svého sporťáku, že mu zvedání věcí dávalo zabrat víc než obvykle, že se pohyboval s trochu větší opatrností. Ale nechtěla jsem, aby to bylo doopravdy. Chtěla jsem, aby to bylo něco, co jen tak samo od sebe zmizí, tak jsem nic neřekla. Táta doktory nesnášel, a přestože si mamka pravděpodobně všímala úplně stejných věcí jako já, nenaléhala na něj, aby se nechal prohlédnout. A já byla pohlcená svými školními peripetiemi -byla jsem si jistá, že ten rozchod a jeho následky je to nejhorší, co se mi kdy mohlo stát.

Zrovna jsem myslela na to, jak jsem byla blbá, když temnotu před oknem rozčísla světla reflektorů auta, přijíždějícího po naší příjezdové cestě, a o vteřinu později jsem uslyšela bzučení dveří od

garáže. Gelsey se posadila a Warren vypnul zvuk. Na okamžik jsme se na sebe v nastalém tichu jen dívali.

„Jsou zpátky, takže to je dobrá zpráva, ne?“ zeptala se Gelsey. Z nějakého důvodu se u toho dívala na mě a já jen upírala pohled na televizi, kde se šprýmovná zápletka chýlila ke konci a všechno se šťastně vyřešilo.

Slyšela jsem, jak se otevírají a zavírají dveře, a potom se máma objevila ve dveřích obýváku.

Vypadala vyčerpaně.

„Můžeme si s vámi se všemi promluvit v jídelně?“ zeptala se. Nečekala na odpověď a hned z pokoje zase odešla.

Když jsem se zvedala z gauče, balvan v mém žaludku se zvětšil. Nevypadalo to jako ta dobrá zpráva, o které mluvila Gelsey a kterou jsem si přála. Protože kdyby to byla dobrá zpráva, měla jsem za to, že by nám to máma prostě řekla. Neměla by potřebu nám to sdělovat v jídelně, což už samo o sobě působilo zlověstně. Kromě těch pár příležitostí do roka, kdy jsme tam jedli slavnostní večeře z hezčích talířů než normálně, byla jídelna místem, kde se diskutovalo.

Následovala jsem Warrena a Gelsey kuchyní do jídelny, kde jsem uviděla tátu sedět na jeho obvyklém místě v čele stolu. Vypadal tak nějak menší, než jsem si ho ještě před pár dny pamatovala. Máma stála u kuchyňského pultu se čtvercovou bílou krabicí z pekárny a přitáhla si mě do rychlého rozpačitého jednoručního objetí. Naše rodina nebyla zrovna posedlá fyzickými projevy náklonnosti, takže to gesto bylo samo o sobě stejně znepokojivé, jako potřeba sdělovat nám to v jídelně.

„Ty tvoje narozeniny mě tak mrzí, Taylor,“ řekla. Ukázala na tu bílou krabici a já si všimla, že nálepka, která ji drží zavřenou, je z BILLY’S - pekárny, která peče moje oblíbené cupcakey. „Přivezla jsem je pro tebe, ale možná…“ Rozhlédla se po kuchyni a kousla se do rtu. „Možná si je necháme na potom.“

Chtěla jsem se zeptat: Po čem?, ale taky jsem si s každou další minutou byla jistější, že už to vím. Zatímco se mamka zhluboka nadechla a pak se šla posadit k ostatním, já se podívala ke vchodovým dveřím. Cítila jsem, jak se ozývá můj starý známý impulz, ten, který tvrdil, že všechno bude lepší, když prostě odejdu, nebudu muset nic řešit, jen si vezmu svoje cupcakey a zmizím.

Ale samozřejmě jsem to neudělala. Prošla jsem za mamkou do jídelny, kde vzala otce za ruku, podívala se na nás a potvrdila pravdivost toho, čeho jsme se všichni báli.

Když o tom mluvila, jako bych to slyšela hluboko pod vodou. Zvonilo mi v uších a rozhlédla jsem se kolem stolu, na Gelsey, která se rovnou rozbrečela, na tátu, který vypadal pobledleji, než jsem ho kdy viděla, na Warrena, který krčil obočí jako vždycky, když na sobě nechtěl nechat znát žádné emoce. Štípla jsem se do předloktí, pořádně, jen pro případ, že by mě to probudilo z té noční můry, do níž jsem se propadla a teď jsem se z ní nemohla dostat ven. Ale nebylo to k ničemu a pořád jsem seděla u stolu, zatímco moje matka recitovala další a další příšerná slova. Rakovina. Slinivka. Čtvrté stádium. Čtyři měsíce, možná víc. Možná míň.

Když skončila a Gelsey vzlykala, Warren upřeně zíral na strop a mrkal u toho poněkud víc než obvykle, táta poprvé promluvil. „Myslím, že bychom si měli promluvit o létě,“ začal ochraptěle. Podívala jsem se na něj, naše pohledy se setkaly a já se najednou styděla, že jsem se nerozbrečela jako moje mladší sestra, že to jediné, co jsem cítila, byla šílená prázdná otupělost. Jako bych ho tím nějak zrazovala. „Chtěl bych strávit léto s vámi se všemi v domě u jezera.“ Rozhlédl se po zbytku osazenstva. „Co vy na to?“

Kapitola pátá

„To si snad děláte srandu.“ Moje matka zavřela dvířka jedné z kuchyňských skříněk poněkud razantněji, než bylo nezbytně nutné, otočila se na mě a kroutila přitom hlavou. „Sebrali mi všechno koření. No věřila bys tomu?“

„Mmm,“ zamumlala jsem. Nechala jsem se naverbovat na pomoc s vybalováním kuchyně, ale z větší části jsem jen přerovnávala šuplík s příbory, což bylo z mého pohledu rozhodně lepší než muset bojovat s jednou z těch obřích krabic, které bylo ještě pořád potřeba probrat. Mamka si toho prozatím nevšimla, protože dělala inventuru toho, co nám v kuchyni zbylo. Nájemci z loňského léta si podle všeho odvezli většinu všeho, co nebylo k něčemu přibité - včetně čisticích prostředků a všech dochucovadel v lednici. Na druhou stranu tu však nechali spoustu svých věcí - jako tu dětskou postýlku, která tolik urazila Gelsey.

„Netuším, jak se ode mě očekává, že mám bez koření vařit,“ bručela si pod vousy, když otevírala jednu z horních skříněk a stoupala si na špičky, aby zkontrolovala její obsah, s chodidly v dokonalé první pozici. Máma bývala profesionální baletka, a ačkoli její kariéru po dvacítce zarazila zraněná šlacha, pořád vypadala, jako by každou chvíli mohla znovu vkročit do baletního studia. „Taylor,“ oslovila mě trochu ostrým tónem a přinutila mě tak se na ni podívat.

„Co?“ zeptala jsem se, zatímco jsem rovnala čajové lžičky, a i mně bylo jasné, že zním dost defenzivně.

Matka si povzdechla. „Můžeš už přestat trucovat, prosím tě?“

Pokud existovala nějaká věta, která by mě přiměla trucovat víc než tahle, tak jsem ji neznala. Proti své vůli jsem se zamračila. „Já netrucuju.“

Mamka se zadívala přes verandu k vodě a pak se otočila zpátky na mě. „Tohle léto bude pro nás pro všechny dost náročný i bez tohohle tvýho… přístupu.“

Zaklapla jsem zásuvku s příbory nejspíš trochu silněji, než jsem musela, a na tu naštvanost se nakupil ještě pocit viny. Nikdy jsem nebyla matčino oblíbené dítě - tím byla Gelsey -ale vždycky jsme spolu vycházely docela dobře.

„Vím, že jsi sem nechtěla jet,“ její hlas zjihl. „Ale musíme se snažit si to tu co nejvíc užít.

Dobře?“

Vytáhla jsem zásuvku a znovu ji zasunula. V tomhle domě jsem byla teprve pár hodin a už jsem si připadala, jako bych měla klaustrofobii. A to, že hned vedle pobýval bývalý přítel, který mě nenáviděl - a měl k tomu dobrý důvod - tomu nijak nepomáhalo. „Já jen,“ začala jsem trochu zdráhavě, „nevím, co tu mám celý léto dělat. A -“

„Mami!“ Do kuchyně vpochodovala Gelsey. „Pořád mám v pokoji tu postýlku. A nefungujou světla.“

„Murphyovi si nejspíš odvezli i žárovky,“ zamumlala a potřásla hlavou. „Podívám se na to.“ Obrátila se k odchodu s rukou na Gelseyině rameni, ale ve dveřích se zastavila a otočila se ke mně.

„Taylor, můžeme si o tom promluvit později. Co kdybyste zatím ty nebo Warren zajeli pro pizzu? Nevypadá to, že tu dneska budu ještě něco vařit.“

Odešla a já v kuchyni ještě pár minut zůstala. Můj pohled přitahovaly oranžové umělohmotné lahvičky s prášky na předpis, které lemovaly kuchyňskou linku. Ještě chvíli jsem se na ně dívala a potom jsem se vydala hledat tátu, protože mi bylo jasné, že tam, kde bude, najdu i Warrena.

Oba jsem je objevila - ne, že by mi to hledání zabralo v tak malém domě nějak extra moc času - u jídelního stolu, tátu s brýlemi na nose a stohem papírů a laptopem před sebou, Warrena s obrovskou bichlí, na niž se důležitě mračil a při čtení si dělal poznámky do bločku. Warren se v předběžných přijímačkách dostal na Pensylvánskou univerzitu a už teď měl v plánu se specializovat na práva, ale při pohledu na něj byste si mysleli, že už je plnohodnotným partnerem v právnické firmě a že studium práv - nebo vysoké školy všeobecně - bude jen taková formalita.

„Hej,“ šťouchla jsem bratra do zad a sedla si vedle otce. „Mamka říká, že máš zajet pro pizzu.“

Warren se zatvářil sklíčeně. „Já?“ Táta po něm hodil ostrý pohled a on okamžitě vystřelil na nohy. „Chci říct, jasně. Jak se jmenuje ta pizzerka v centru?“

Otočila jsem se na taťku a Warren taky. Brácha sice možná měl fotografickou paměť, ale náš táta byl vždycky ten, kdo si pamatoval ty důležité věci - události, data, jména pizzerií.

„Humble Pie,“ odpověděl táta. „Teda jestli to tam pořád je.“ „To zjistím,“ přikývl Warren, urovnal si tričko s límečkem a vykročil ke dveřím. Po pár krocích se zarazil a otočil se na nás. „Víte, že pizzu původně vymysleli jako způsob, jak využít zbytky, v Itálii v patnáctém -“

„Synu,“ přerušil ho můj otec. „Třeba až u večeře?“

„Máš to mít,“ souhlasil Warren, a než odešel, stačil trochu zrudnout. O chvíli později jsem uslyšela bouchnutí vchodových dveří a startování motoru.

Táta se na mě podíval přes monitor svého počítače a nadzvedl obočí. „Takže, dítě. Tvoje matka opravdu chtěla, aby pro tu pizzu zajel tvůj bratr?“

Pokoušela jsem se potlačit úsměv, pohrávajíc si s nitkou, která mi lezla z trička, a pokrčila jsem rameny. „Je možný, že navrhla buď jednoho, nebo druhýho. Já jen delegovala.“

Zakroutil hlavou a pousmál se, pak se sklonil zpátky ke svým papírům. Když mu určili diagnózu, nepřestal pracovat s tím, že dokončí jen pár rozdělaných věcí, ale já věděla, že by bez práce nebyl šťastný. Byl partnerem v právnické firmě a specializoval se na odvolání. Do práce chodil každou sobotu a většinou i v neděli. Bylo prostě normální, že se doma ukázal na večeři jen tak jednou, dvakrát v týdnu a zbytek času pracoval. Byla jsem zvyklá na to, že u nás pozdě v noci nebo brzo ráno zvoní telefon. Byla jsem zvyklá na to, slýchat ve čtyři ráno slabé hučení otevíraných a zavíraných dveří od garáže, když mířil do práce jako ztělesnění něčí poslední naděje na druhou šanci.

„Na čem děláš?“ zeptala jsem se, když už pár minut v tichosti něco psal.

„Na stručném podání jednoho případu,“ zvedl ke mně pohled. „Už na něm dělám pár týdnů. Měl bych to už dřív, ale…“ Nechal tu větu odeznít a já věděla, jak to myslel. Před pár týdny - před třemi, abych byla přesná - jsme zjistili, co s ním je v nepořádku, což na určitou dobu vykolejilo všechno ostatní.

„Tak to moc stručně nezní,“ podotkla jsem ve snaze odlehčit situaci a odměnou mi bylo, když se táta usmál.

„Hezký,“ přikývl uznale. Můj otec zbožňoval slovní hříčky, čím trapnější, tím lepší, a já jediná mu je tolerovala - a co víc, snažila se mu je náležitě oplácet. „Já jen…“ Díval se na obrazovku a zakroutil hlavou. „Jen to chci napsat dobře. Vypadá to, že by to mohl být můj odkaz.“

Přikývla jsem a zadívala se na škrábance na dřevěném stole. Neměla jsem tušení, jak na to reagovat. Všichni jsme věděli, co se s tátou děje, ale od mých narozenin jsme o tom pořádně nemluvili a já neměla ponětí, co na to říct.

„No,“ začal táta po chvíli o něco tišším hlasem. „Tak zpátky do práce.“ Znovu začal klepat do klávesnice, a přestože jsem měla v úmyslu odejít a začít vybalovat, najednou jsem měla pocit, že jen

tak nechat tátu o samotě pracovat na jeho posledním případu není úplně správné. Tak jsem seděla vedle něj v tichu narušovaném jen ťukáním do kláves, dokud jsme neuslyšeli, jak na štěrku skřípou kola přijíždějícího auta, a pak jak nás matka volá k večeři.

Koupelna nebyla dost velká.

To začalo být nepopiratelně zjevné, jakmile jsme se všichni snažili přichystat na spaní ve stejnou dobu - Warren tomu říkal „večerní rituály“.

„Nenechali jste mi žádný místo,“ obvinila jsem je. Protáhla jsem se kolem Gelsey, která si bolestně pomalým tempem čistila zuby, abych mohla nahlédnout do skříňky nad umyvadlem. Byla plná příslušenství k Warrenovým kontaktním čočkám, Gelseyina pouzdra na rovnátka a balzámů na rty a až moc velkého množství tub se zubní pastou na to, aby to dávalo jakýkoli logický smysl.

„Měla ses sem dostat dřív,“ ozval se Warren ode dveří, čímž už tak dost klaustrofobickou místnost pomyslně ještě zmenšil. „Nemůžeš pohnout?“ zeptal se Gelsey, která mu jen věnovala úsměv plný zubní pasty a začala si přejíždět kartáčkem po zubech ještě pomaleji, což bych ani nedokázala považovat za možné, kdybych to neviděla na vlastní oči.

„Nevěděla jsem, že si budu muset zabrat místo ve skříňce,“ utrhla jsem se na něj a odsunula pár jeho krabiček s kontaktními čočkami stranou ve snaze udělat místo pro svoji čistící vodu a odličovač.

Gelsey si konečně dočistila zuby, opláchla kartáček a opatrně ho vsunula do stojánku. „Můžeš si dát věci do sprchy, jestli chceš.“ Pokrčila rameny a odhrnula tmavě zelený pruhovaný sprchový závěs, který tam byl snad odjakživa. „Určitě tu nějaký místo bude -“ Gelsey se najednou zarazila a rozječela se.

Důvod jsem se dozvěděla asi vteřinu nato - v rohu sprchového koutu se krčil obrovský pavouk. Vypadal jako sekáč, o nichž jsme se kdysi dávno na nějakém výletě do přírody učili, že vlastně vůbec nebezpeční nejsou. To ale neznamenalo, že bych nějak nutně při sprchování potřebovala výhled na pavouka velikosti mojí hlavy. O krok jsem odstoupila a vrazila do Warrena, který se taky snažil uhnout z cesty.

„Tatí!“ zavřeštěla Gelsey a vystřelila ke dveřím.

Když se o chvíli později objevil táta s mamkou v patách, všichni tři jsme se krčili ve dveřích a já nespouštěla pavouka z očí pro případ, že by se pokusil vzít do zaječích.

„Pavouk,“ oznámil Warren a ukázal ke sprchovému koutu. „Pholcidae.“ Táta přikývl a udělal krok do koupelny.

„Zabiješ ho?“ zeptala se Gelsey zpoza mamčiných zad, kde se schovávala - což mi přišlo malinko melodramatické.

„Ne,“ odpověděl otec. „Jen budu potřebovat nějaký papír a sklenici.“

„Jasně,“ ozval se Warren, vyběhl z místnosti a vrátil se s jedním z mých časopisů a sklenicí na vodu. Podal je přes práh tátovi a my jsme si všichni o krok ustoupili. Nejen kvůli arachnofobii - náš otec sám zabral skoro celou miniaturní koupelnu. Na vysoké měl fotbalové stipendium, hrál v obraně, a pořád byl dost urostlý, navzdory tomu, že poslední dobou trochu zhubl - byl vysoký, se širokými rameny a silným dunivým hlasem, který prošel roky tréninku, aby se přes soudní síně donesl k uším porotců.

Okamžik na to se táta vynořil zpoza závěsu a sklenici držel přitisknutou k časopisu. Pavouk freneticky pobíhal od jednoho okraje sklenice ke druhému přes obličej celebrity, která zdobila obálku. Taťka se zašklebil, když se narovnával, a mamka mu ten časopis okamžitě odebrala a vrazila mi ho do rukou.

„Taylor, pusť ho venku na svobodu, dobře?“ Přistoupila k tátovi a tišším hlasem se ho zeptala:

„Jsi v pořádku, Robine?“

I když se táta jmenoval Robin, což anglicky znamená „drozd“, všichni mu říkali Rob, a když ho někdo v mojí přítomnosti oslovoval jako Robina, znamenalo to, že se buď mamka zlobí, nebo si dělá starosti, nebo máme na návštěvě dědečka.

Otec pořád svíral obličej bolestí a já už se na to nemohla dívat, protože takhle trpět jsem ho zatím neviděla skoro nikdy. S časopisem a polapeným pavoukem v ruce jsem se otočila a byla vděčná za záminku k odchodu.

Zamířila jsem k hlavnímu vchodu a dolů ze schodů na štěrkovou příjezdovou cestu, kde jsem sklenici nadzvedla. Čekala jsem, že pavouk okamžitě odleze, proto mě překvapilo, když zůstal na místě, jako zkamenělý nad Top 10 beauty tipy letošního léta. „Pohni,“ vybídla jsem ho a zavrtěla časopisem, pavoukovi to konečně došlo a odebral se pryč. Otřepala jsem časopis a už jsem skoro šla zpátky dovnitř, ale pomyšlení na ten výraz v tátově tváři mě přimělo nechat ho i se sklenicí na verandě a vydat se příjezdovou cestou k silnici.

Byla jsem bosa a s každým krokem jsem zamrkala bolestí, což mi jen připomnělo, kolik času uplynulo od té doby, co jsem byla schopná tohle udělat bez bot - kolik času uplynulo od té doby, co jsem tu byla naposledy. Asi v půlce příjezdové cesty jsem došla k medvědí kleci - dřevěné vyztužené konstrukci určené k tomu, aby se nám do popelnic nedostali medvědi - a musela se zastavit a nechat chodidla trochu odpočinout. Všimla jsem si, že v trávě začínají poblikávat světlušky. Potom jsem skoro dohopkala na konec příjezdové cesty a postavila se na vyasfaltovanou silnici.

Zjistila jsem, že mě to tak nějak proti mé vůli táhne k vedlejšímu domu. V domě, o kterém jsem teď věděla, že tam bydlí Henry, se svítilo a světlo vylévající se z oken kreslilo na štěrku příjezdové cesty čtverce. Zadívala jsem se na ta zářící okna a přemýšlela, jestli je doma, a pokud ano, tak který pokoj je jeho. Pak mi došlo, co dělám, a uvědomila jsem si, jak absurdně se chovám. Odtrhla jsem od něj oči a všimla si, že vedle domu je postavený stan, takový ten kulatý na kempování. Před mýma očima se ve stanu rozsvítilo a uvnitř se objevila něčí silueta. Odvrátila jsem se a rychle popošla ulicí o pár kroků zpátky - ležérním krokem, jako bych se večer vyšla jen podívat na hvězdy.

Což vlastně zní jako docela dobrý nápad, rozhodla jsem se s pohledem na obrovský měsíc na obloze nade mnou, povlékající silnici kolem stříbřitým světlem. Zaklonila jsem hlavu a zadívala se na hvězdy.

Zbožňovala jsem je už od té doby, co jsem byla malá a můj dědeček, námořní důstojník, mi poslal knížku o souhvězdích. Nikdy jsem nebyla dobrá v jejich rozpoznávání, ale ty příběhy se mnou zůstaly. Milenci ve vyhnanství na opačných koncích vesmíru, bohyně potrestané za marnivost a pověšené hlavou dolů. Kdykoli bylo v noci dost jasno, dívala jsem se na nebe a snažila se tam rozeznat známé tvary, vidět, co lidi před tak dlouhou dobou přimělo vyprávět si příběhy o tom, co tam vidí. U jezera Phoenix byly hvězdy vždycky lépe vidět a dnes večer jako by obsadily celou oblohu. Pozorovala jsem je, dokud jsem neměla pocit, že můžu normálně dýchat, možná poprvé za celý den. Možná poprvé za poslední tři týdny.

Vážně jsem neměla ponětí, jak to léto přežiju. Bylo to teprve pár hodin, ale už jsem měla pocit, že to nevydržím. Jako bychom všichni jen předstírali, že se nic neděje. Ani jsme nemluvili o důvodu našeho letního pobytu. Místo toho jsme při večeři poslouchali Warrenův výklad o tom, jak vznikla pizza.

Otočila jsem se zpátky k domu a zarazila jsem se. Na kraji naší příjezdové cesty, kde asfalt

přecházel ve štěrk, seděl ten psík z dnešního odpoledne. Rozhlédla jsem se, jestli se neblíží nějaký majitel s vodítkem a plastovým sáčkem v ruce. Ulice tu byly dost bezpečné a taky dost opuštěné, takže byste klidně mohli venčit psa bez vodítka. Jen jednou jsem slyšela, že by to představovalo nějaký problém, a to když Morrisonovi jednou večer venčili svého zlotřilého pudlíka a narazili na medvěda, nepochybně při nájezdu na odpadky z medvědích klecí. Pan a paní Morrisonovi se urychleně obrátili na ústup, zatímco jejich pudl - který, kromě toho, že byl zlotřilý, nejspíš zjevně nepobral moc rozumu - si nejspíš myslel, že medvěd je jen nějaký větší druh psa, a přicupkal ho pozdravit. Po chvíli pudlíkovi došlo, že to je dost příšerný nápad, a utekl bez jediného škrábnutí. Potom už jsem nikdy neviděla Morrisonovy venčit bez vodítka - a to opravdu krátkého.

Ale dnes večer byla ulice klidná - žádní pozdní venčitelé hledající svoje poněkud neposlušné psovité šelmy. Udělala jsem další krok a psík se nepostavil, nepohnul, vlastně ani nezpozorněl. Místo toho jen silněji vrtěl ocáskem, jako bych byla přesně ta osoba, na kterou tu čeká. Všimla jsem si, že jeho obojek je vybledle modrý, což znamenalo, že to je pravděpodobně kluk a že má na cedulce něco napsaného. Takže domov měl, jen se mu úmyslně vyhýbal. S tím jsem se v tu chvíli dokázala ztotožnit.

Ať už ten pes ale bydlel kdekoli, zřejmě to někde bylo, a to někde navzdory tomu, co si nejspíš myslel, nebylo na naší příjezdové cestě. Obešla jsem ho a vydala se zpátky k domu s tím, že pejsek se o sebe dokáže postarat. Udělala jsem jen pár kroků, když jsem za sebou slyšela slaboučký cinkavý zvuk. Otočila jsem se a viděla, že psík jde za mnou. Zarazil se a bleskově se posadil, jako bych si tak nevšimla, že se hnul z místa. S pocitem jako v nějaké bizarní verzi Cukr, káva, limonáda, čaj, rum, bum jsem ukázala zpátky k ulici. „Ne,“ řekla jsem mu co nejrozhodnějším tónem, na jaký jsem se zmohla, a snažila si vybavit všechna ponaučení z Top Dog. „Běž.“

Spustil jedno ouško, naklonil hlavu a podíval se na mě tak, že to připomínalo lidský výraz plný naděje, a pořád bušil ocáskem do země. Ale k odchodu se neměl.

Jak jsem si ho prohlížela blíž, všimla jsem si, že vypadá trochu ušmudlaně, zašpiněná srst mu místy odstávala. Ale řekla jsem si, že to dává smysl - kdyby se o něj jeho páníčci nějak extra starali, nejspíš by svého pejska nenechali samotného poflakovat po nocích po okolí.

„Mazej,“ vyzvala jsem ho znovu, tentokrát ještě rozhodněji. „Hned.“ Pořád jsem se mu dívala do očí, jak mi v té psí reality show neustále radili. Psík si mě ještě chvilku prohlížel, potom spustil i druhé ouško a jako by si povzdychl. Ale postavil se - což se na něm z hlediska výšky vlastně nijak zvlášť nepodepsalo, vzhledem k tomu, že jeho tlapky byly na jeho tělo trochu krátké. Věnoval mi ještě jeden dlouhý pohled, ale já se snažila nedávat najevo žádné známky váhavosti. A okamžik nato se pejsek otočil a pomalu se vydal příjezdovou cestou pryč.

Došel na konec cesty, zastavil se, zatočil doleva a pokračoval ulicí dál. A ačkoli jsem původně chtěla jít rovnou dovnitř, ještě jsem pozorovala, jak se vzdaluje a zmenšuje, a poslouchala přitom čím dál tím slabší cinkání jeho známky, až nakonec zahnul za roh a zmizel mi z očí.

Kapitola šestá

Další den ráno jsem se probudila celá zmatená. Zamrkala jsem a rozhlížela se po pokoji, na pár vteřin jsem zapomněla, kde jsem. Potom mi pohled sjel na tučňáka na komodě a na všechno jsem si vzpomněla. Zavrčela jsem a otočila se na druhý bok, ale i když jsem zavřela oči, bylo mi jasné, že se mi nepodaří znovu usnout.

Posadila jsem se a zamžourala ve slunečním světle, které mi proudilo oknem dovnitř. Vypadalo to na krásný den, ne, že by mi to mělo k něčemu být. Vylezla jsem z postele a poté, co jsem se na tučňáka chvíli upřeně dívala, jsem ho vrazila na horní poličku skříně a zavřela za ním dveře, aby nebyl to první, co každé ráno uvidím.

Vyšla jsem na chodbu, při chůzi jsem si stáhla vlasy do neuspořádaného culíku a uvědomila si, že je v domě neuvěřitelně ticho. Když jsem dorazila do kuchyně, stočila jsem pohled k hodinám na mikrovlnce a pochopila jsem proč - bylo osm hodin ráno. V nijak dávné minulosti by otec touhle dobou byl už několik hodin vzhůru. Uvařil by kávu, byl by v půlce vyřizování ranní korespondence a už by se uveleboval k práci. Jen pohled na prázdný kávovar mi připomněl, že se všechno změnilo. Že ten normální stav, k němuž jsem neustále čekala, že se vrátíme, se už prostě nedostaví. Napadlo mě, že bych tu kávu mohla udělat sama, ale neměla jsem ponětí, jak na to -vaření kávy měl vždycky na starosti taťka, stejně jako pamatování si důležitých informací.

Vzhledem k tomu, že se mi nijak zvlášť nechtělo polakovat se sama v tichém domě, zamířila jsem ven. Za normálních okolností bych se vydala na molo, ale po tom setkání s Henrym předchozí odpoledne jsem si nebyla jistá, jestli se tam ještě vůbec někdy podívám. Takže jsem si místo toho nazula žabky a vyšla na příjezdovou cestu s tím, že až se vrátím z procházky, budou ostatní členové rodiny už možná vzhůru a pak bychom mohli…

Zarazila jsem se v půlce příjezdové cesty a uvědomila si, že nevím, jak tu větu dokončit. Netušila jsem, co vlastně tohle léto budu dělat, tedy kromě přihlížení tomu, jak se můj svět tak, jak jsem ho znala, řítí do záhuby. To pomyšlení samo o sobě stačilo k tomu, aby mě popohnalo kupředu, jako bych ho mohla nechat za sebou spolu s domem a jeho tichým kávovarem.

Schválně jsem se otočila a vykročila na druhou stranu, než byl Henryho dům, a poprvé jsem si všimla, že i tady máme nejspíš nové sousedy. Každopádně tam na příjezdové cestě stál Prius a mně nijak povědomá cedule s nápisem STŘIH: LÉTO.

Dockside Terrace, naše ulice, byla takhle brzo po ránu prázdná, tedy kromě ospale vyhlížejícího pána venčícího energického zlatého retrívra. Při chůzi jsem si všímala cedulí před ostatními domy a uvědomila si, kolik z nich si vůbec nepamatuju. Téměř všechny domy v Lake Phoenix měly jména, ne čísla. Náš dům však nikdy žádnou ceduli neměl, protože jsme se nikdy nedokázali na žádném jméně shodnout. Dřív jsme o tom každé léto hlasovali, ale nic nikdy tak úplně nesedělo.

Už jsem šla tak dvacet minut, když jsem se rozhodla vrátit. Venku se začalo oteplovat, a čím víc vesele mávajících ranních běžců a pejskařů jsem potkávala, tím víc jsem si uvědomovala, že jsem se doslova jen vykulila z postele a nemám na sobě ani podprsenku. Zrovna jsem se otáčela, když jsem si všimla mezery mezi stromy vedle ulice. Sice jsem v těch detailech neměla tak úplně jasno, ale byla jsem si dost jistá, že tu začínala cestička, která vedla lesem skoro přímo k našemu domu.

Zastavila jsem se na kraji lesa, pak jsem do té mezery vstoupila. Jakmile jsem to udělala, jako bych vkročila do jiného světa. Bylo to tam tišší a potemnělejší, sluneční světlo dopadalo na zem v

dlouhých paprscích a prosvěcovalo přitom listy stromů. V lese už jsem nebyla celé roky, a když jsem se pustila po pěšině, uvědomila jsem si, jak známým dojmem to na mě všechno působí, kapky rosy na mechu, vůně borovic, praskání větviček a listů pod žabkami. Byl to stejný pocit, jako když jsem vešla do našeho domu - takové to uvědomění, že jen proto, že jste něco opustili, to neznamená, že to někam zmizelo. A jak jsem tak šla, ke svému překvapení jsem zjistila, že mi to chybělo.

Po půl hodině už jsem k lesům tak vřelé pocity nechovala. Z té stezky, po které jsem si myslela, že jdu, jsem nejspíš sešla. Nohy jsem měla rozdrásané od větviček, na krku mi hodovali komáři a na to, jak vypadají moje vlasy, jsem nechtěla ani pomyslet. Ale nejvíc ze všeho jsem byla naštvaná sama na sebe a taky jsem tak trochu nemohla uvěřit tomu, že jsem zabloudila takhle blízko domova.

Neměla jsem s sebou mobil, který by mi se svým zabudovaným kompasem, o GPS ani nemluvě, v danou chvíli rozhodně přišel vhod. Nikde kolem jsem neviděla žádné domy, nic, podle čeho bych se mohla zorientovat, ale zatím jsem nepanikařila. Pořád jsem doufala, že kdyby se mi prostě povedlo najít tu cestičku, dokázala bych se po ní dostat zpátky. Na té zkratce už mi nezáleželo - jen jsem se chtěla dostat domů.

Někde v dálce jsem uslyšela ptačí zakrákání a o vteřinu později mu stejný zvuk i odpověděl - ale špatně a ne od jiného ptáka. Další okamžik poté se zvuk opakoval, tentokrát v poněkud vylepšené verzi, a já se svižným krokem vydala směrem, odkud se to volání ozývalo. Pokud sem do lesů chodil někdo pozorovat ptáky, znamenalo by to, že by mě možná mohl nasměrovat zpátky k silnici, že třeba nejsem úplně ztracená.

Našla jsem je zanedlouho - pomohly mi ty neustávající imitace ptačího volání - dva kluky, jednoho dost vysokého, druhého asi tak velkého jako Gelsey, oba stáli ke mně zády a upřeně sledovali nějaký strom.

„Ahoj,“ zavolala jsem. Jestli se ztrapním, už mi bylo úplně ukradené. Jen jsem chtěla domů a nasnídat se a něčím si namazat všechny ty štípance. „Omlouvám se, že vás vyrušuju, ale -“

„Pšt!“ zašeptal ten vyšší poměrně nahlas s pohledem pořád upřeným na strom. „Snažíme se zahlédnout -“ Otočil se a úplně se zarazil. Byl to Henry a vypadal stejně překvapeně, že mě vidí, jako jsem se já cítila.

Znovu mi spadla čelist a urychleně jsem ji zase zaklapla. Nepochybovala jsem o tom, že se červenám, a ještě jsem nebyla ani dost opálená na to, aby se to ztratilo. „Ahoj,“ zamumlala jsem, křečovitě zkřížila ruce na prsou a ptala se sama sebe, proč se mi pokaždé, když ho vidím, nějakým způsobem podaří vypadat ještě hůř než posledně.

„Co ty tady děláš?“ zeptal se tím stejným hlasitým šepotem.

„Co, to teď nesmím ani do lesa?“ vyjela jsem na něj ne tak úplně potichu, což přimělo toho kluka vedle něj, aby se na mě taky otočil.

„Pšt!“ sykl na mě s dalekohledem přitisknutým k očím. Pak ho spustil a já si překvapeně uvědomila, že to je Henryho malý bráška, Davy - pořád ještě tak trochu připomínal toho sedmiletého kloučka, jehož jsem znala. Teď vypadal podobně jako Henry v jeho věku - až na to, že jsem si všimla, že Davy byl na takhle ranou fázi léta dost opálený a z nějakého důvodu měl na nohou mokasíny.

„Snažíme se vystopovat strnada modrého.“

„Davy,“ napomenul ho Henry a šťouchl ho do zad, „nebuď drzej.“ Znovu se obrátil ke mně a řekl:

„Pamatuješ na Taylor Edwardsovou, že jo?“

„Taylor?“ zeptal se Davy, oči se mu rozšířily překvapením a zhrozeně se podíval na Henryho.

„To jako vážně?“

„Ahoj,“ pozdravila jsem, mávla a okamžitě si znovu zkřížila ruce.

„Co tady dělá?“ Davy napůl zašeptal směrem k Henrymu. „Řeknu ti to pak,“ odpověděl mu Henry zachmuřeně. „Ale proč s ní mluvíš?“ pokračoval Davy a už tak úplně nešeptal.

„Každopádně,“ přerušila jsem je hlasitě, „kdybyste mě jen mohli -“

Ze stromu, který Crosbyovi tak zarytě sledovali, se ozval tlukot křídel a vylétli z něj dva ptáci - jeden hnědý, druhý modrý. Davy zatápal po svém dalekohledu, ale i mně bylo jasné, že už je pozdě - ptáci byli ti tam. Svěsil hlavu a pustil dalekohled, který se mu houpal na šňůrce kolem krku.

„Zítra se sem vrátíme, dobře?“ řekl Henry Davymu tichým hlasem a položil mu ruku na rameno. Davy jen pokrčil rameny s pohledem upřeným do země. „Měli bysme jít,“ prohodil a slétl pohledem ke mně. Neznatelně na mě kývl a pak se s Davym otočili k odchodu.

„Ehm,“ začala jsem a věděla, že nejspíš bude nejlepší to prostě říct, než tu dvojici pronásledovat v naději, že by mě mohli vyvést z lesa. A co kdyby ani nešli k sobě domů a já bych se za nimi honila, zatímco by pronásledovali nějakého dalšího nicneříkajícího ptáka? „Jdete zpátky domů? Protože já jsem se tak trochu ztratila, takže jestli jo…“ Hlas se mi kamsi vytratil, z větší části při pohledu na Henryho výraz, který byl stejným dílem nevěřícný a otrávený.

Zhluboka vydechl, pak se trochu sehnul, aby si mohl promluvit s Davym. „Sejdeme se doma, dobře?“ zeptal se ho. Davy se na mě zamračil a rozběhl se do lesa.

„Ví, kam běží?“ vyzvídala jsem, zatímco jsem se dívala, jak nám mizí z očí. Rozhodně vypadal, jako že to ví, ale to jsem si myslela taky, když jsem do toho lesa lezla.

Henrymu to z nějakého důvodu přišlo k smíchu. „Davy to tu v lese zná jako vlastní boty,“ informoval mě a jedna strana rtů se mu zvedla v polovičním úsměvu. „Šel svojí zkratkou -bůh ví, jak na ni přišel. Já ji nikdy neviděl, ale domů to tudy dává v polovičním čase.“ Pak jako by si uvědomil, s kým to vlastně mluví. Úsměv se vytratil a otrávený výraz byl zpátky. „Jdeme,“ vybídl mě úsečně a pustil se úplně na druhou stranu, než kam jsem původně šla já.

Chvíli jsme lesem pochodovali mlčky, Henry se nedíval na mě, ale přímo před sebe. Já jen odpočítávala minuty do doby, kdy konečně budu doma a tohle všechno bude za mnou.

„Díky,“ řekla jsem nakonec, když už jsem to ticho nemohla vydržet.

„Není zač,“ odpověděl, aniž by se na mě podíval.

„Já jen…“ začala jsem - nebyla jsem si moc jistá, kam tím mířím, ale měla jsem potřebu to nějak vysvětlit. „Tohle jsem nijak neplánovala. Jen jsem se snažila dostat domů.“

„V poho,“ odpověděl Henry trochu míň nakvašeně než předtím. „Stejně jdeme na stejný místo. A navíc,“ na okamžik se na mě přímo zadíval a do tváře se mu vrátil náznak úsměvu, „říkal jsem ti, že to je nevyhnutelný.“

Začala jsem nějak odpovídat, když jsem si všimla, že je stezka před námi zablokovaná - ležely přes ni dva ohromné stromy, kmeny měly už hustě porostlé mechem. Kolem nich se povalovaly kusy dřeva a prkna různých velikostí. „Co je tohle?“ zeptala jsem se. Celá ta věc, vyvrácené stromy a propletené kusy dřeva, představovala nepřehlédnutelnou překážku -ve svém nejvyšším bodě mi hromada dosahovala skoro do pasu.

„Bouřka z minulýho měsíce,“ oznámil mi Henry, který už hromadu začal obcházet. „Tam nahoře byl bunkr, ale zřítil se, když spadly ty stromy.“

Takže to vysvětlovalo ta prkna a občasné hřebíky, které z těch trámů místy trčely. Vydala jsem se za ním, když se mi najednou vrátila vzpomínka, která do mě narazila takovou silou, až jsem se musela zastavit. „A ten svůj pořád ještě máte?“ zeptala jsem se. Vteřinu poté, co jsem to vypustila z úst, jsem

si uvědomila, že už nebydlí ve svém starém domě. „Chci říct, je tam ještě? Váš bunkr na stromě?“ Henry ho postavil se svým tátou a pak jsme ho celý vyhlásili zakázaným územím pro mladší sourozence a trávili jsme tam celé hodiny, obzvlášť když bylo špatné počasí a být celý den u jezera nepřipadalo v úvahu.

„Pořád tam je,“ odpověděl, „tedy pokud vím. Můžeš ho tak trochu vidět, když se podíváš nahoru příjezdovou cestou.“

„To jsem ráda.“ Než jsem to vyslovila, ani mi nedošlo, že to tak cítím.

„Jo,“ opáčil. „To já taky.“

Upírala jsem oči na padlé stromy, zatímco jsem je obcházela, pořád tak trochu v šoku, že jsou takhle na zemi, což byl opak toho, kde by měly být. Vypadalo dost šíleně, že něco tak velkého, co působilo tak permanentně, se nechalo srazit trochou větru a deště.

Henry už začal rázovat napřed, a tak jsem se začala drápat přes ty klády, jak jsem se ho snažila dohnat. Už jsem se dostala na nejvrchnější část stromu, kde se kmen zužoval, a vypadalo to dost nadějně. „Au,“ zanaříkala jsem si pod vousy, když se mi do nohy zaryla další větvička.

Henry se na mě otočil a zamžoural. „Co to děláš?“ zavolal a začal se ke mně vracet.

„Nic,“ slyšela jsem, jak podrážděně zním, a bylo mi jasné, že to není tak úplně fér, protože mi přece pomáhá dostat se z lesa, ale teď jsem se nesnažila o nic jiného než o to, aby na mě nemusel čekat.

„Nech toho,“ nakázal mi a zněl stejně nakvašeně. „To dřevo je prohnilý, určitě -“

Zapraskalo to, kmen, na kterém jsem stála, se rozlomil a já se řítila kupředu. Připravila jsem se na nevyhnutelný náraz při dopadu, když se tam zničehonic ocitnul Henry a zachytil mě.

„Promiň,“ zalapala jsem po dechu a cítila, jak mi zběsile buší srdce a tělem mi probíhá adrenalin.

„Opatrně,“ upozornil mě, když jsem se snažila vystoupit z rozpadlého kmene. „Davy si takhle před měsícem vyvrknul kotník.“

„Díky.“ Trochu jsem se o něj opřela a vytáhla jsem nohu z hromady, zatímco jsem se usilovně snažila nemyslet na to, jaké breberky nejspíš v takovém prohnilém kmeni bydlí. Až když jsem stála oběma nohama na pevné lesní půdě, uvědomila jsem si, že mě pořád objímá. Na zádech jsem přes tričko cítila teplo z jeho rukou. Vzhlédla jsem k němu - muset k Henrymu vzhlížet pro mě pořád byl dost nezvyk - a viděla, jak blízko k sobě jsme, obličeje jen pár centimetrů od sebe. Asi mu to došlo ve stejnou dobu, protože okamžitě spustil ruce a o pár kroků si odstoupil.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se a do hlasu se mu vrátil ten drsný, věcný tón.

„Jo.“ Odhrnula jsem si z kotníků pár listů, co se mi k nim přilepily, hlavně proto, aby neviděl, jak jsem z toho rozhozená.

„Dobře,“ odtušil. Znovu vykročil a já ho následovala a dávala si pozor, abych pokládala chodidla tam, kam on, abych se vyhnula další nehodě. V době, která mi nepřipadala delší než dalších pár vteřin, jsem za Henrym vyšla ven z lesa, zamžourala jsem v jasném slunečním světle a uvědomila si, že jsme jen dvě ulice od našeho domu. „Odtud už trefíš?“ zeptal se.

„Jasně že jo,“ odpověděla jsem trochu uraženě.

Henry jen zavrtěl hlavou a usmál se, byl to první opravdový úsměv, který jsem u něj viděla od té doby, co jsem se s ním znovu setkala. „Ne, že bys měla zrovna nejlepší orientační smysl,“ podotkl. Otevřela jsem ústa, abych řekla něco na protest, a on pokračoval: „Zrovna jsem ti musel pomoct dostat se ven z lesa.“ Chvíli se na mě vyrovnaně díval, pak dodal: „A ani to nebylo poprvý.“ Pak se otočil a odkráčel a nechal mě, abych si domyslela, co tím chtěl říct.

Okamžik nato, když mi zmizel z dohledu, mi to došlo. Poprvé jsme se setkali přesně tady v lese. Cestou domů, zatímco jsem si stínila oči před sluníčkem, které bylo po tom lesním přítmí tak jasné, jsem si uvědomila, že jsem se nechala natolik unést tím, jak to mezi námi skončilo, že jsem skoro zapomněla, jak to začalo.

„Taylor, kdes byla?“ zeptala se máma, když jsem se vrátila, a překvapeně si prohlížela moje poškrábané nohy. Snažila jsem se nenápadně proplížit do svého pokoje a doufala jsem, že všichni budou ještě spát, ale takového štěstí se mi nedostalo. Mamka vybalovala takové množství zásob, že by to mohlo naplnit celou kuchyň, z papírových sáčků z PocoMartu, což bylo to nejbližší k obchodu s potravinami, co se v Lake Phoenix vyskytovalo. Byly tu i větší supermarkety, ale nejmíň půl hodiny cesty odsud.

„Jen se projít,“ odpověděla jsem neurčitě a rozhlédla se po kuchyni, aniž bych se jí dívala do očí. Všimla jsem si, že kávovar je pořád prázdný - máma byla spíš na čaj - což znamenalo, že dvě hodiny po mém odchodu táta pořád ještě spal.

„Na trhu jsem narazila na Paula Crosbyho,“ tím myslela Henryho otce. Cítila jsem, jak mi začíná hořet obličej, a byla jsem jen vděčná, že na něj narazila dřív, než měli jeho synové příležitost mu nahlásit, jak jsem se ztratila v lese. „V uličce s mléčnými výrobky. Prý teď bydlí vedle nás.“

„Aha,“ přikývla jsem. „No teda.“ Tváře mi zahořely ještě víc, tak jsem otevřela lednici, strčila do ní hlavu a snažila se předstírat, že tam hledám něco zásadního.

„Budeš tam muset zajít a pozdravit Henryho,“ pokračovala, zatímco jsem se soustředila na to, abych se ujistila, že všechny kartony s mlékem jsou natočené s datem spotřeby směrem ven.

Ale s hlavou v ledničce můžete stát jen omezenou dobu, kterou jsem právě vyčerpala. Navíc mi začala být zima na uši. „Hmmm,“ zahučela jsem neurčitě, zavřela dvířka a opřela se o ně zády.

„A já bych asi měla zajít pozdravit Ellen,“ nenechala se rozhodit. Zněla, jako by z toho pomyšlení byla o poznání míň nadšená, a já jí to nijak nevyčítala. Henryho matka nikdy nevypadala, že by měla nějak zvlášť ráda děti, pokud jsme nebyli zticha a nepletli se jí do cesty. Zatímco do našeho domu jsme se pokaždé vrhli bez zaváhání, někdy i se soubojem na vodní pistole v plném proudu, kdykoli jsme šli k Henrymu domů, okamžitě jsme se uklidnili a ztichli, i když jsme se na tom předem nijak nedomlouvali. Jejich dům nebyl z těch, kde se staví pevnosti z dek a matrací. A i kdyby moje matka nikdy nahlas nic neřekla, vždycky jsem měla pocit, že paní Crosbyovou vážně moc ráda nemá.

Z jedné z tašek na lince jsem vytáhla jablko a máma mi ho vzala, rychle ho omyla, usušila a podala mi ho zpátky. „S Henrym jste si byli hodně blízcí,“ prohodila.

Zadívala jsem se kuchyňským oknem ke Crosbyovic domu, hlavně kvůli tomu, aby mamka neviděla, jak se tvářím. „To asi jo,“ odpověděla jsem. „Ale to už bylo dávno, mami.“

Začala skládat tašky a já jí s tím mohla pomoct, ale místo toho jsem se opřela o kuchyňský pult a pustila se do toho jablka. „Už jsi volala Lucy?“ zeptala se.

Prudce jsem se zakousla do jablka a přemýšlela nad tím, proč si moje máma vždycky myslí, že ví, co je pro mě nejlepší. Proč se mě například prostě nezeptala, jestli se mi nechce Lucy zavolat? Což se mi tedy absolutně nechtělo, jen tak mimochodem. „Ne.“ Snažila jsem se soustředit na to, abych přitom neprotočila oči. „A nemyslím, že to udělám.“

Vrhla na mě pohled, jímž mi jasně sdělovala, že si myslí, že to je chyba, zatímco ukládala papírové tašky pod dřez, kam jsme je dávali vždycky. „Přátel z dětství by ses měla držet. Znají tě tak jako nikdo jiný.“

Po tom ranním setkání s Henrym jsem nebyla zrovna přesvědčená, že to je nějaká výhoda. Dívala

jsem se, jak matka přistupuje k lednici s letním kalendářem. Asociace Lake Phoenix je vyráběla každý rok a už od nepaměti nám tu vždycky jeden visel na lednici. Byly navržené tak, aby visely vertikálně, takže byly vidět všechny tři letní měsíce najednou. Každý měsíc obklopovaly obrázky smějících se dětí na plachetnicích, šťastných párů hovících si u jezera a důchodců vychutnávajících si západ slunce. Mamka ho na lednici připevnila různorodými magnetkami, které jsme měli odjakživa, a já byla najednou ráda, že ho Murphyovi neodvezli. Sehnula jsem se, abych se na kalendář mohla lépe podívat, na všechny ty prázdné čtverečky, představující jednotlivé dny léta před námi.

Ten kalendář byl vždycky jeden ze způsobů, zejména v takhle rané části toho ročního období, jak se vyžívat v tom, že máme celé prázdniny před sebou. V minulých letech jako by se léto vždycky táhlo donekonečna, takže než se přivalil srpen, už jsem si stačila všechny ty sušenky s čokoládou a žužu, nanuky a komáří štípance dostatečně užít, a vlastně jsem se začínala těšit na podzim - na chladnější počasí, na punčocháče a na Halloween a na Vánoce.

Když jsem se na něj však dívala teď a trochu jsem si to propočítala, hruď mi sevřel nepříjemný paniku připomínající pocit, ten, kvůli kterému se hned hůř dýchá. Na moje narozeniny, před třemi týdny, řekli doktoři tátovi, že má čtyři měsíce. Možná o něco víc… ale možná o něco míň. A tři týdny z těch čtyř měsíců už uběhly. Což znamenalo… Zírala jsem na ten kalendář tak upřeně, až se mi trochu rozostřil. Byla polovina května, takže jsme pořád ještě měli zbytek měsíce a celý červen. A pak celý červenec. Ale co potom? Podívala jsem se na srpen, na obrázek postaršího páru, držícího se za ruce při pohledu na západ slunce nad jezerem Phoenix, a uvědomila si, že nemám ponětí, co se tou dobou bude dít, jak bude můj svět vypadat. Jestli bude můj táta ještě naživu.

„Taylor?“ zeptala se mamka ustaraným hlasem. „Jsi v pořádku?“

V pořádku jsem nebyla a za normálních okolností byla tohle přesně ta situace, kdy bych práskla do bot - naskočila bych do auta a někam odjela, vyšla si na dlouhou procházku, cokoli, abych se tomu problému vyhnula. Ale jak jsem zjistila dnes ráno, procházka rozhodně nic nevyřeší - naopak, zdálo se, že to věci ještě zkomplikovalo.

„Nic mi není,“ odsekla jsem jí, i když jedna moje část moc dobře věděla, že si to nezasloužila. Ale chtěla jsem, aby věděla, co je špatně, aniž by se musela ptát. A úplně nejvíc jsem chtěla, aby udělala to, co teď, když na tom nejvíc záleželo, neudělala - chtěla jsem, aby všechno napravila. Ale ona to nenapravila a ani to nebude schopná napravit. Zahodila jsem svoje napůl snědené jablko a vyšla z kuchyně.

Koupelnu jsem našla zázračně prázdnou, dala jsem si dlouhou horkou sprchu, vymyla si špínu ze škrábanců na nohou a zůstala jsem tam, dokud v našem miniaturním bojleru nezačala docházet horká voda.

Když jsem se vrátila do kuchyně, linula se z ní vůně kávy. Kávovar bublal a syčel a konvička už byla napůl plná. Viděla jsem tátu, jak sedí na verandě s notebookem před sebou, kouřící hrnek v ruce, a směje se něčemu, co mu říká mamka. A ačkoli jsem věděla, co stojí v kalendáři na lednici, nějak jsem nemohla docílit toho, aby mi to dávalo smysl, ne, když tu taťka takhle seděl na sluníčku a vypadal úplně zdravě, tedy pokud jste už nevěděli, že to není pravda. Došla jsem ke vchodu na verandu, opřela se o dveřní rám a táta se na mě otočil.

„Čau dítě,“ pozdravil. „Co novýho?“ A než jsem stačila protlačit slova kolem toho knedlíku, co se mi utvořil v krku, abych mu mohla odpovědět, podíval se směrem k jezeru a usmál se. „No nevypadá to, že tu dneska bude krásně?“

Metamorfóza

Kapitola sedmá

„Změna“ na jedenáct písmen. Sklopila jsem oči ke křížovce v Poconském zpravodaji a poklepala tužkou na prázdné čtverečky v devatenáctém řádku. Snažila jsem se soustředit a vyhlédla jsem z verandy na jezero. Křížovky nebyly zrovna moje parketa, ale začínala jsem být, co se zábavy týče, tak trochu zoufalá. Po pěti dnech u jezera Phoenix jsem oficiálně lezla nudou z kůže. A nejhorší na tom bylo, že v téhle situaci jsem si na rozdíl od rodinných dovolených a Gelseyiných baletních vystoupení nemohla někomu postěžovat, že se nudím, a vědět, že jsou na tom stejně. Protože tohle léto jsem se neměla bavit. Neměla to být legrace. To však nic neměnilo na tom, že jsem se vážně neskutečně nudila. A trpěla těžkým případem ponorkové nemoci.

Zaslechla jsem teď už známý zvuk skřípění pneumatik dodávky FedExu na naší příjezdové cestě a vyskočila, abych převzala každodenní balíček, jen proto, abych měla něco na práci. Ale když jsem vyšla ven, uviděla jsem, že táta už bílou krabici drží v náručí a kýve na řidiče - který už nám po každodenních dodávkách začínal připadat jako starý známý.

„Kvůli vám mám tady v těch končinách aspoň něco na práci,“ svěřil se řidič a sundal si sluneční brýle. „Jste asi tak jediná zakázka, co tu v okolí mám.“

„Tomu bych i věřil,“ řekl táta a s trhnutím krabici otevřel.

„Ale ocenil bych, kdybyste si uvázali toho psa,“ požádal nás ještě, když se usazoval zpátky za volant. „Dneska ráno jsem ho skoro srazil.“ Nastartoval dodávku a vycouval z příjezdové cesty, jednou zatroubil a odbočil na silnici.

Taťka se na mě otočil se zvednutým obočím. „Psa?“

„Proboha.“ Naklonila jsem se přes zábradlí přední verandy a samozřejmě uviděla zase toho psa, jak zevluje u naší příjezdové cesty. „Kšá!“ zakřičela jsem na něj. „Padej odsud!“ Podíval se na mě a odcupital kolem naší příjezdové cesty pryč, ale měla jsem pocit, že nebude dlouho trvat a bude zpátky. „Takovej pes,“ odpověděla jsem, zatímco se cinkání jeho obojku vytrácelo v dálce. „Myslí si, že tu bydlí.“

„Aha,“ přikývl taťka, ale pořád se tvářil trochu zmateně a mně bylo jasné, že jsem toho vlastně moc nevysvětlila. Vrátil se z příjezdové cesty, vystoupal schody a trochu se přitom opíral o zábradlí.

„No, jen nedovol, aby ho brácha viděl.“

„Jasně,“ přisvědčila jsem a následovala ho na zadní verandu, kde vysypal obsah krabice, tlustý svazek papírů, hodně z nich označených barevnými papírky. Podobnou zásilku dostával od své firmy zatím každý den, všechny se zjevně týkaly případu, na kterém momentálně pracoval. Když jsem se ho ptala, proč mu jeho firma nemůže ty dokumenty prostě poslat emailem, místo toho, aby každý den vysílala dodávku FedExu do pensylvánských hor, odpověděl mi, že je to kvůli bezpečnosti.

Zhroutila jsem se do židle naproti němu a povzdechla si. Neustále jsem si přitom plně uvědomovala, že se mi ani nedaří plnit to jediné, co po nás táta chtěl - abychom se přestali poflakovat po domě.

Hned první den začalo být jasné, že Warren, Gelsey a já nemáme tušení, co si se sebou počít. A tak jsme všichni tři prostě strávili první dva dny tak, že jsme sledovali taťku z jednoho pokoje do druhého pro případ, že by se chtěl sbližovat nebo tak něco. Po celých dvou dnech, které proběhly tímhle způsobem, jsme seděli u stolu na zadní verandě, zatímco táta pracoval. Gelsey před sebou měla svou opotřebovanou kopii Života nad pódiem, autobiografie baleríny Suzanne Farrellové, já

měla svůj časopis, teď už bez pavoukem poskvrněné obálky, a Warren nějakou učebnici. Všichni jsme si četli, tak trochu - až na to, že kdykoli taťka zvedl oči od práce, zvedli jsme je i my, Warren se nepřirozeně usmál a všichni jsme čekali na nějakou nápovědu, na podnět, který by nám dal najevo, jak se máme chovat. Ale začínalo mi být dost jasné, že kvalitní čas s rodinou se tomu neříká bezdůvodně - už ze samotné definice toho pojmu vyplývá, že to neznamená trávit společně každou minutu každého dne.

A v minulých letech jsme rozhodně nikdy netrávili moc času uvnitř, pokud zrovna nepršelo. Jak napovídal název městečka, Lake Phoenix byla letní osada u jezera, a to jezero -a pláž - bylo v podstatě její hlavní atrakcí. Byl tam i bazén, se vší parádou včetně skluzavky, kde jsem jako malá trávila hodně času, tenisové kurty a golfové hřiště. Trochu jako zvláštní kombinace country klubu a letního tábora - až na to, že to nebylo ani trochu nóbl. Žádné domy nebo rezidence za miliony dolarů tu sice nebyly, ale pokud jste se chtěli dostat k bazénu a na pláž, členství jste si zaplatit museli. A právě proto, že Lake Phoenix bylo tak daleko od všeho a tak uzavřená komunita, bylo tam neuvěřitelně bezpečno a já si tam prakticky od sedmi let mohla běhat, kde jsem chtěla. Fungoval tam kyvadlový autobus pro děti, který jezdil z Rekreačního střediska k bazénu a pláži. Já jsem jím ale jezdila jen zřídka. Většinou jsem se všude dostala na kole.

Když jsme sem jezdili dřív, mamka buď trávila většinu času na pláži, nebo hrála tenis, taťka pracoval venku, nebo chodil hrát golf, a já se sourozenci jsme buď chodili na hodiny tenisu a golfu, které nám vnutili rodiče, na pláž, nebo k bazénu. Všichni jsme se scházeli doma na večeři a jedli ji spolu na zadní verandě, zase o něco málo opálenější než ráno předtím. Ale nikdy jsme prostě jen nezůstávali celý den doma, když venku bylo krásně a slunečno.

„Tak to by stačilo,“ řekl nám táta, když zvedl oči a všechny nás přistihl, jak ho pozorujeme - Warren pořád s tím úsměvem. „Už z vás šílím.“

Podívala jsem se na bráchu, který mi ten tázavý pohled vrátil. Vážně jsem si nebyla jistá, o čem to táta mluví - hlavně vzhledem k tomu, jak jsem se snažila nedělat nic, z čeho by mohl šílet. „Ehm,“ odhodlala jsem se po chvíli, když už začalo být jasné, že žádný ze sourozenců se toho neujme, „a co že to děláme?“

„Neděláte nic,“ řekl frustrovaně. „A to je ten problém. Nepotřebuju, abyste tu na mě všichni tři celej den civěli. Cítím se pak jako v nějakým experimentu. Nebo - a to je ještě horší - v reality show.“

Viděla jsem, jak Warren otevřel ústa k odpovědi, ale pak je zase zavřel - další důkaz toho, že se nikdo z nás nechoval jako normálně. Nikdy jsem Warrena neviděla vycouvat z diskuze.

„Podívejte,“ začal táta trochu mírnějším tónem, „vážím si toho, o co se tu snažíte. Ale dokud to jde, rád bych měl tak normální léto, jak to jen půjde. Dobře?“

Přikývla jsem, ačkoli jsem si nebyla jistá, co myslel tím „normálním“ létem. Normální léto, nebo alespoň to, co jsem za normální léto v posledních letech považovala, bychom totiž netrávili spolu.

„Takže,“ odhodlala se Gelsey a já si všimla, že sedí trochu víc zpříma a do hnědých očí se jí vrátil lesk, „jak máme teda trávit čas?“

„Jakkoli chcete,“ odpověděl a roztáhl dlaně. „Jen pokud to nebude sestávat jen z toho, že se budete celý dny poflakovat doma. Je léto. Běžte se bavit.“

To sestře evidentně jako podnět stačilo. Vystřelila od stolu, vběhla do domu a volala na mámu, jestli si můžou dát cvičení u tyče. Táta se s úsměvem díval, jak odběhla, pak se otočil zpátky na mě s Warrenem, kteří jsme se ještě nepohnuli.

„Myslím to vážně,“ pokynul nám oběma rukama. „Kromě tohohle případu musím brzo začít pracovat na jednom vážně důležitým projektu a rád bych na to měl trochu klidu.“

„Na projektu?“ zeptal se Warren. „Jakým projektu?“

„Je to jen takovej projekt,“ odpověděl táta neurčitě s pohledem upřeným na papíry, které měl momentálně v ruce.

„Takže,“ spustil Warren a mně bylo jasné, že se až moc snaží znít jako by nic, jako pokaždé, když někdo ranil jeho city a on to nechtěl dát najevo, „ty nechceš, abysme trávili čas s tebou?“

„Tak to není,“ ohradil se táta a na okamžik vypadal ztrápeně. „Samozřejmě že s váma chci trávit čas. Ale takhle je to prostě moc divný. Běžte si užít léto.“ Warren se nadechl, nejspíš proto, aby se taťky zeptal, jestli to nechce nějak přesněji nadefinovat. Táta to možná vycítil, a tak pokračoval:

„Můžete dělat, cokoli budete chtít. Jen chci, abyste něco podnikli. Najděte si práci. Přečtěte souborný dílo Dickense. Naučte se žonglovat. Je mi to fuk. Jen tu přestaňte zevlovat, jasný?“

Přikývla jsem, přestože ani jedno z toho neznělo jako něco, čím bych reálně mohla trávit čas. Ještě nikdy jsem neměla žádnou práci, o žonglování jsem měla přesně nulový zájem a Dickense jsem po prváku na střední víceméně odepsala. Ztratil mě na první stránce Příběhu dvou měst, když jsem nebyla schopná pobrat, jak to mohly být současně ty nejlepší i ty nejhorší časy.

Warren a Gelsey naproti tomu takové problémy vymyslet, co se sebou, neměli. Gelsey začala každý den cvičit balet s mamkou, aby si vylepšila techniku a příliš nezaostala v tréninku. Mamka taky zajela do Rekreačního střediska Lake Phoenix a nějakým způsobem přesvědčila provozovatele, aby Gelsey dovolili používat jednu z jejich místností - když byla prázdná a důchodci tam zrovna necvičili jógu - aby si tam párkrát týdně zkoušela. Navíc Gelsey jako součást kompromisu s mamkou přistoupila na hodiny tenisu. Warren se blaženě vrhl do čtení hromady knih, která nejspíš představovala celou jeho povinnou četbu do prvního ročníku, a většinou se na něj dalo narazit buď na verandě, nebo na molu, jak si vesele zvýrazňuje. Celá situace byla jen další připomínkou výjimečnosti mých sourozenců - jako obvykle měli něco na práci, to, co dělali vždycky, to, o čem jako by už od narození věděli, že umí nejlíp. Takže mě nechali, jako obvykle, samotnou a daleko za sebou, zatímco sledovali svoje cesty k životním úspěchům.

Čili během posledních pěti dnů jsem se většinou poflakovala po domě a měla pocit, že překážím. Nikdy dřív jsem si tolik neuvědomovala, jak je náš dům vlastně malý a jak málo je tam míst, kde by se dalo schovat. A od těch dvou trapných setkání s Henrym jsem se vyhýbala jak molu, tak lesu a v podstatě jsem přestala vycházet z domu, až na každovečerní vynášení odpadků do medvědí klece (z čehož se nějak stal můj úkol) a odhánění psíka, který nevypadal, že by měl v plánu zmizet. Máma taky přišla s informací, že když se zastavila u sousedů, aby Henryho matce dovezla muškáty, ta tam nebyla, ale dveře otevřela nějaká blondýnka tak v mém věku.

Opravdu jsem se moc snažila na to nemyslet a rozhodně jsem se tím nehodlala trápit. Koneckonců, proč by mi mělo záležet na tom, jestli má Henry holku? Ale zpětně mi tak ta dvě setkání s ním připadala ještě víc ponižující a dávala jsem si pozor, abych se moc nekoukala k sousedům a nepřemýšlela nad tím, jestli je doma.

Když jsem teď seděla u stolu a sledovala, jak táta listuje svými dokumenty, dostala jsem klaustrofobický pocit, který jsem poslední dobou měla čím dál tím častěji - jako bych se vážně potřebovala dostat ven, ale neměla vůbec, ale vůbec kam jít.

„Jak ti to jde?“ zeptal se táta a já si všimla, že se snaží číst moji křížovku vzhůru nohama.

„Zasekla jsem se na tomhle,“ poklepala jsem prstem na prázdná políčka. „,Změna’ na jedenáct.“

„Hm,“ zamyslel se. Zaklonil se, zamračil a zakroutil hlavou. „Nic mě nenapadá. Ale třeba mi to docvakne. Dám ti vědět.“ Odstrčil se od stolu a postavil se. „Mám nějaký zařizování ve městě, dítě,“ oznámil. „Nepřidáš se?“

„Jasně,“ přitakala jsem automaticky. Rozhodně to znělo víc zábavně než bezcílné surfování po internetu, což byl poslední dobou, když už sledování taťkových pohybů přestalo být přijatelnou možností, v podstatě celý můj odpolední program. Zašla jsem si dovnitř pro boty.

Když jsem se s ním sešla před domem, stál u dveří na straně řidiče a pohazoval si v ruce s klíčky od Land Cruiseru. Vykročila jsem na štěrk, cítila přes tenkou gumu svých žabek ostré kamínky a zastavila se před kapotou.

„Připravená?“ zeptal se táta.

„Jasně,“ přikývla jsem pomalu a upravila si popruh látkové tašky, kterou jsem měla přes rameno. Nemohla jsem nemyslet na všechny ty lahvičky s léky vyrovnané na pultíku v kuchyni. Neměla jsem tušení, na co všechny jsou - nebo jaké mají vedlejší účinky. Pokud jsem si dobře vzpomínala, taťka neřídil od toho rána, co jsme sem přijeli, když mě nabral a jeli jsme pro koblihy. „Nemám řídit?“ zeptala jsem se a přitom si uvědomila, že nevím, jak tu otázku, kterou jsem mu chtěla položit, zformulovat. Táta to jen odmávnul a začal otevírat dveře. „Chci říct…“ začala jsem. Cítila jsem, jak se mi rozbušilo srdce. Kritizování taťkova chování - nebo zpochybňování jeho úsudku - bylo něco, s čím jsem neměla absolutně žádné zkušenosti. „Můžeš vůbec řídit?“ vysypala jsem to rychle, aby ta slova byla co nejdřív venku.

Ta věta mezi námi chvíli visela, a když se na mě táta přes kapotu podíval, jeho výraz mi prozradil, že jsem to přehnala. „Jsem v pořádku,“ řekl trochu úsečně. Otevřel dvířka na straně řidiče a já obešla auto na místo spolujezdce a cítila, jak mi rudne obličej.

Pár minut jsme jeli v tichosti, pak jsem to mlčení prolomila. „Takže co budeme zařizovat?“ zeptala jsem se. I já jsem slyšela, že můj hlas zní nepřirozeně vesele, vůbec ne jako můj obvyklý hlas, a uvědomila jsem si, že to nejspíš bude zvukový ekvivalent Warrenova napjatého úsměvu.

„No,“ začal táta a z toho, jak ke mně s rychlým úsměvem zalétl očima, než zastavil na stopce, mi bylo jasné, že se přes mou poznámku přenesl a už to taky chtěl hodit za hlavu, „tvoje matka si k večeři vyžádala čerstvou kukuřici. Já potřebuju vyzvednout poštu. A…“ Na chvíli se odmlčel a otočil se zpátky k silnici. „Napadlo mě, že by ses mohla chtít stavit v klubovně. Třeba se zeptat, jestli by pro tebe neměli práci.“

„Aha,“ odtušila jsem. „Práci.“ Vyhlédla jsem z okénka a zalila mě vlna rozpaků. Takže si všiml, že na rozdíl od Warrena a Gelsey já nedisponuju žádným nadáním, kterým bych se mohla zabavit. Bohužel jsem nedisponovala ani žádnými pracovními zkušenostmi - v posledních letech jsem trávila prázdniny prací na všemožných projektech, intenzivními jazykovými kurzy a letními tábory, kde mě nutili rozpitvávat různá zvířátka.

„Rozhodně tě k tomu nenutím,“ pokračoval, když jsme se blížili k hlavní ulici Lake Phoenix - s vysoce kreativním názvem Hlavní ulice. „Jen mě to tak napadlo.“

Přikývla jsem, a zatímco taťka zatáčel doleva na Hlavní a zajížděl na parkoviště, převracela jsem si jeho slova v hlavě. Věděla jsem, že se nemůžu donekonečna jen válet doma a nic nedělat. A upřímně, moc jiných možností jsem neviděla. „Oukej,“ přikývla jsem, když jsem si přehazovala tašku přes rameno a vystupovali jsme z auta. Zavřela jsem dveře a kývla směrem k budově klubovny, kde sídlily administrativní kanceláře Lake Phoenix. „Zkusím to.“

Táta se na mě usmál. „To je moje holka.“ Úsměv jsem mu oplatila, ale okamžitě mě přepadl nával

paniky. Chtěla jsem tuhle chvíli zakonzervovat, nějak ji zalít do jantaru a zabránit času, aby se pohnul z místa. Ale než jsem tu myšlenku dokončila, táta už se díval jinam a odcházel ulicí pryč. „Sejdeme se za půl hoďky?“ zeptal se.

Podívala jsem se na hodinky. Doma jsem je skoro nikdy nenosila, protože jsem s sebou vždycky měla mobil. Ten byl ale až na pár rozpačitých esemesek se známými, k nimž jsem se uchylovala ve chvílích extrémní osamělosti, teď úplně zticha. A vzhledem k tomu, že jsem neměla pocit, že s sebou musím neustále nosit důkaz toho, že mi nikdo nevolá, navykla jsem si ho nechávat u sebe v pokoji, což znamenalo, že jsem potřebovala nějaký jiný způsob určování času. „Půl hoďky,“ zopakovala jsem. „Jasně.“ Táta na mě kývl a vykročil ulicí k Henson’s Produce, nepochybně na výpravě za matčinou kukuřicí.

Otočila jsem se, zamířila k budově klubovny a přála si, abych se to ráno byla trochu víc zkulturnila. Měla jsem na sobě to, co se po těch pár dnech stalo v podstatě mojí letní uniformou - ustřižené džíny a tílko. Trochu jsem se bála, že tenhle oděv spolu se skutečností, že jsem ještě nikdy neměla práci, moji šanci získat tu místo vážně poškodí. Jak jsem ale stála před tou budovou s dřevěným obložením a namalovaným znakem města Lake Phoenix (z jezera vylétává fénix, z křídel mu odkapává voda a za ním vychází - nebo zapadá - slunce) na okně, uvědomila jsem si, že nemůžu dělat nic jiného než to zkusit. Tak jsem se napřímila v ramenou a otevřela dveře.

O patnáct minut později jsem měla práci. Vylezla jsem ven na slunce a chvíli do něj mžourala, než jsem si nasadila sluneční brýle. Připadala jsem si trochu omráčeně. Dostala jsem tři bílá zaměstnanecká trička klubu Lake Phoenix (jejichž náklady se mi odečtou z první výplaty), zaměstnaneckou příručku a instrukce dostavit se za tři dny do práce na pláž. Jillian, žena, která mě najala, mi, zatímco pročítala moji přihlášku, kterou jsem tu vyplnila, a procházela možnosti u sebe v počítači, několikrát zopakovala, že jsem přišla v příliš pozdní fázi přijímacího procesu na to, abych mohla očekávat něco skvělého - nebo, když už o tom mluvíme, vůbec něco.

Administrativní kanceláře Lake Phoenix byly větší, než jsem čekala - v klubovně jsem nikdy moc času netrávila, kromě toho, když jsme tam příležitostně chodili v neděli na brunch a museli jsme tam s Warrenem vysedávat celé hodiny, než jsme dostali povolení odběhnout na pláž. Konečně se mi podařilo lokalizovat náborovou kancelář, která nacházela teenagerům z místní letní komunity práci u jezera Phoenix -u pobřežní hlídky, v kiosku na pláži, u bazénu nebo v centru jako instruktoři jógy pro důchodce. Většina lidí, co jsem znala, dostala svoji první práci ve čtrnácti - často něco na dost nízkém stupni zaměstnanecké hierarchie, což z nějakého důvodu skoro vždycky zahrnovalo uklízení záchodů. A čím jste byli starší, tím lepší jste měli práci. Kdybych dál jezdila na léto do Lake Phoenix, nejspíš bych své první zaměstnání měla za sebou už před lety. Místo toho zůstávala sekce

„pracovní zkušenosti“ v mojí přihlášce trapně prázdná.

Ale Jillian nakonec nějakou práci našla - na pláži se něco uvolnilo. Popis pracovní náplně byl hodně vágní, což mi dělalo trochu starosti, ale vzhledem k tomu, že jsem neměla školení na plavčíka, ani moc zkušeností s plachtěním, nejspíš by se to mělo týkat práce v kiosku. A protože se nezmínila o tom, že by uklízení záchodků bylo byt i jen okrajově jedním z požadavků, přijala jsem to. Vyplnila jsem formuláře kvůli výplatní pásce a daňovému přiznání a najednou jsem přešla od bezradnosti, co si s létem počít, k objevu, že k zaměstnání se dostávají trička.

Teď, když jsem v raně odpoledním vedru postávala na Hlavní ulici, jsem si uvědomila, že mi ještě zbývá trochu času, než se budu muset s otcem sejít. Stavila jsem se v místní mrňavé knihovně, obnovila si registraci a půjčila si tři brožované detektivky. Lákalo mě tam jen tak chvíli bloumat a

užívat si klimatizaci, ale taky jsem se chtěla ještě projít po Hlavní.

Obchodní čtvrť Lake Phoenix byla dost malá, sestávala vlastně jen z jedné ulice. Nebylo tu ani kino. Když jste se chtěli podívat na film, museli jste přejet dvacet minut do vedlejšího města, Mountainview, a zajít do Outpostu, kombinace multiplexu, minigolfu a herní arkády, kam jsme jezdili vždycky, když pršelo. V Lake Phoenix oproti tomu byl jen jeden semafor, jedna benzinka a pár obchodů. Pekárna Humble Pie a hned vedle Henson’s Produce. Sladká Jane, zmrzlinářství, kde si Gelsey nikdy nedávala nic jiného než jahodový shake, a obchod s domácími potřebami. Byla tu Poconská kavárna, které všichni říkali prostě „bufet“, a obchod Nejlepší značky, který vyráběl specializované cedule na domy.

Procházela jsem ulicí a automaticky jsem zaregistrovávala nové obchody, pokaždé když se něco neshodovalo s tím, co jsem předpokládala, že uvidím - ale někdy jsem taky zjistila, že si nemůžu vzpomenout, co tam bylo předtím. Zverimex a psí kadeřnictví Psí kusy bylo rozhodně nové, ale vypadalo to tam dost prázdně, až na zrzku za pultem, která listovala nějakým časopisem. Došla jsem skoro na konec Hlavní ulice, když jsem se ocitla před dalším novým obchodem, Borrowed Thyme. Vypadal jako pekárna - v jedné z výloh byly naskládané bochníky chleba a ve druhé překrásný několikapatrový dort. Jen při pohledu na něj mi zakručelo v břiše a zrovna jsem se pokoušela prohlédnout za dort do útrob obchodu, když mi došlo, že si za mnou někdo odkašlává. Otočila jsem se a všimla si za sebou trochu nakvašeného postaršího pána s příliš velkou kšiltovkou Phillies a zamračeným výrazem.

„Jdete dovnitř?“ vyštěkl a kývl na dveře, které jsem si teď uvědomila, že blokuju.

„Aha,“ rozsvítilo se mi. „Jasně.“ Otevřela jsem dveře a podržela je tomu pánovi, který něco zabručel v odpověď a vešel dovnitř. Chystala jsem se prostě zavřít dveře a vyrazit zpátky na sraz s tátou, když mě přemohla zvědavost. A taky jsem ze dveří cítila klimatizaci a tu úžasnou vůni pekárny

- čerstvě upečený chleba a smetanovou polevu. Vešla jsem dovnitř.

Uvnitř bylo chladněji a trochu tma a mým očím chvíli trvalo, než se po tom jasu na ulici přizpůsobily. Jak se mi místnost začala zostřovat, uviděla jsem pod okny dva menší dřevěné stolky s židlemi a prosklený pultík, který zabíral na šířku skoro celý obchod. Pod ním byly vystavené zákusky a koláčky a za pultíkem se táhly police s tím chlebem, který jsem cítila už zvenku. Znovu mi zakručelo v břiše a začala jsem uvažovat nad tím, že bych si něco malého koupila, jen proto, abych to nějak doklepala do večeře.

Za pultíkem nikdo nestál a pán v kšiltovce Phillies nevypadal, že by z toho byl nějak nadšený, vzhledem k tomu, že neustále hlasitě zvonil na malý stříbrný zvonek na pultu a do toho si pod vousy bručel něco o příšerné obsluze. Přistoupila jsem o krok blíž, abych si mohla prohlédnout něco, co vypadalo jako malinový koláč, když jsem si všimla, že na skleněném pultíku leží s tužkou přes sebe Poconský zpravodaj z toho rána otevřený na stránce s křížovkou. Udělala jsem další krok, abych vyzvěděla, jestli tenhle luštitel měl s devatenáctým řádkem větší štěstí než já. Když jsem se nad ni naklonila, ten pán znovu silně uhodil do zvonku a zezadu se ozval hlas:

„Moment! Hned jsem tam!“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ zamumlal pán a otočil se na mě pro potvrzení. Ale já jsem úplně ztuhla. Ten hlas jsem znala. Zadívala jsem se ke dveřím a přemýšlela, jestli mám dost času na to, dostat se bez povšimnutí ven. Pomyslela jsem si, že by se mi to mohlo jen tak tak podařit, když se kovové dveře za pultem rozletěly a vešel Henry.

Kapitola osmá

Henry na mě prostě zíral a já se dívala do jeho zelených očí a bojovala s náhlým nutkáním hystericky se rozřehtat, protože to začínalo vypadat, že v Lake Phoenix nemůžu ani zahnout za roh, aniž bych na něj narazila. Pán se podíval mezi nás, znovu se zamračil a ještě jednou zazvonil.

To jako by Henryho probralo. „Omlouvám se,“ spustil rychle, zatímco pán bručel. „Co si budete přát?“

„Čekal jsem tu,“ zavrčel ještě. Teď, když už mu byl někdo k dispozici, vypadal, že by místo objednávání daleko raději využil svůj čas k nadávání na kvalitu obsluhy.

„Omlouvám se,“ zopakoval Henry s úplně totožnou intonací a já jsem ucítila, jak se mi na rty dere úsměv. Abych ho zamaskovala, sklonila jsem se nad skleněný pultík, kde se skvěly řady sušenek s polevou, kremrolí a brownies. Na ty zákusky (ačkoli vypadaly lahodně) jsem se však soustředila jen napůl. Potajmu jsem se podívala na Henryho, který kýval a jako by poslouchal toho pána, zatímco ten si ventiloval svůj hněv. Měl na sobě džíny a světle zelené tričko. Na přední straně mělo černě vyvedené logo Borrowed Thyme a jedno rameno bylo zamazané od mouky. Uvědomila jsem si, že mě překvapilo, že tu pracuje, což bylo samo o sobě dost směšné, vzhledem k tomu, že jsem o něm teď zjevně vůbec nic nevěděla. Ale když jsem ho dřív znala - což ostatně potvrdilo už naše setkání v lese

-Henry vždycky působil nejvíc ve svém živlu venku v přírodě. A při těch pár vzácných příležitostech, když jsem si během posledních pár let dovolila zalétnout myšlenkami zpátky k jezeru Phoenix a lidem, které jsem tam opustila, jsem si vždycky představovala, že Henry dělá něco venkovního.

Zacinkání pokladny mě vrátilo zpátky do současnosti, Henry podal pánovi drobné a přesunul k němu po pultu zelenou krabici z pekárny. „Díky,“ řekl stále tím nevýrazným profesionálním tónem.

„Přeji hezký den.“

„Jasně,“ zavrčel pán, sebral si krabici a zamířil ke dveřím. Teprve když jsem se otočila zpátky k pultu, došlo mi, že tu teď jsme jen já s Henrym. O samotě. V pekárně.

Podívala jsem se na něj, pak na svůj outfit a už podruhé během jednoho dne si přála, abych se byla to ráno dala trochu víc dohromady. Ale pak jsem tu myšlenku zahnala. Už mě přece viděl neupravenou a celou poškrábanou v lese. A stejně, Henry prý měl tu blonďatou přítelkyni. Ne, že by mi na tom nějak záleželo.

„Takže,“ začal Henry a zakroutil hlavou. „Asi bysme se měli přestat takhle setkávat.“

„Ty tu pracuješ?“ zeptala jsem se a okamžitě si zanadávala za svou natvrdlost. Samozřejmě že tu pracuje. Jinak by tu nepostával za pultíkem a neobsluhoval nakvašené fanoušky Phillies. „Chci říct,“ opravila jsem se urychleně a snažila se, aby to znělo co nejmíň jako otázka, „ty tu pracuješ.“

„To jo,“ potvrdil Henry a já si všimla, že mu kolem koutků úst pohrává úsměv. Moje pokusy o zamaskování syndromu zbrklého vyhrknutí evidentně nebyly moc úspěšné. „Je to tátova pekárna.“

„Aha,“ odpověděla jsem neschopná včas skrýt svoje překvapení. Henryho otec byl podle toho, co jsem si pamatovala, trochu jako ten můj, jeden z mnoha otců v obleku vystupujících v pátek večer z z autobusu s kufříkem v ruce. Rozhlédla jsem se po pekárně a neúspěšně se snažila ty dvě věci nějak spojit. „Ale,“ začala jsem po chvíli, „já myslela, že dělal někde v bance.“

„To dělal,“ přisvědčil Henry rozhodným hlasem, který nepřipouštěl žádné další připomínky, a já okamžitě zalitovala, že jsem se vůbec ptala. Jeho otec nejspíš přišel o práci a Henry nepotřeboval, abych na to ještě poukazovala. „Říká, že to funguje na stejným principu,“ dodal po chvíli trochu

vřelejším tónem. „Jen se snažíš, aby ti to nakynulo.“ Zaskřípala jsem zuby - byl to přesně ten druh vtipu, co by udělal můj táta -a Henry mi na oplátku věnoval malý úsměv.

Rozhostilo se mezi námi ticho a Henry si strčil ruce do kapes a odkašlal si. „Takže co si budeš přát?“ zeptal se a vrátil se k odtažitému profesionálnímu tónu. „Jasně,“ přisvědčila jsem rychle a uvědomila si, že jsem zákazník v obchodě a skutečnost, že bych měla vědět, co vlastně chci, by pro mě neměla být takový šok. „Ehm,“ všimla jsem si plata cupcakeů s několikabarevnou pastelovou polevou a okamžitě se podívala jinam. Cupcakey mi až moc připomínaly moje narozeniny, tu narychlo splácanou oslavu, tu zprávu o tátovi. Při hledání něčeho - čehokoli - jiného jsem poklepala na sklo hned před další věcí, kterou jsem uviděla. „Tucet těchhle.“ Podívala jsem se pořádně a uvědomila si, že to, na co jsem zrovna ukázala, byly naneštěstí sušenky z ovesných vloček s rozinkami. Ovesné vločky jsem nesnášela ve všech formách, ale obzvlášť když se to někdo snažil převléct za moučník. Gelsey odmítala pozřít rozinky a nikdo jiný v naší rodině zrovna velký příznivec těchto sušenek nebyl. Právě jsem objednala dezert, který nejspíš nebude nikdo v naší domácnosti jíst.

„Vážně.“ Henry to řekl s tázavou intonací a zvedl na mě obočí. „Ovesný vločky?“

Chvíli jsem na něj zůstala zírat. Přece nebylo možné, aby si Henry pamatoval, že jsem před pěti lety nenáviděla ovesné vločky. To prostě nešlo. „Jo,“ potvrdila jsem pomalu. „Ovesný vločky. Proč?“

„Jen tak.“ Sundal další zelenou krabici z police za sebou a začal do ní po dvou překládat sušenky.

„Myslel jsem si, že je nemáš ráda.“

„Nemůžu uvěřit, že si to pamatuješ,“ prohodila jsem, zatímco jsem pozorovala, jak se krabice pomalu plní Nejhoršími sušenkami na světě.

„Táta mi říká slon.“ Jen jsem se na něj dívala a nebyla jsem si jistá, co mu na to říct, tak mi to objasnil: „Říká se, že mají vážně dobrou paměť.“ Natáhl se do přední části tácu, aby dosáhl na dvě zbývající sušenky. „Opravdu toho moc nezapomínám,“ dodal tiše.

Chystala jsem se přikývnout, když mi došel dvojí význam té věty. Henry nezapomněl, jaké jsem před pěti lety měla ráda sušenky, což taky znamenalo, že nezapomněl další věci, které jsem před pěti lety udělala.

Uložil všechny ovesné sušenky do krabice, narovnal se a podíval se na mě. „Měli jsme jen jedenáct,“ informoval mě. „Můžu ti místo toho dát jednu čokoládovou?“

„Ano!“ přikývla jsem možná až příliš horlivě. Měla jsem pocit, že jsem u něj zahlédla úsměv, když se znovu sklonil, vložil do krabice tu osamocenou čokoládovou sušenku, přiklopil víko a posunul ji přes pult ke mně. Namarkoval můj nákup a já si všimla, že když mi dával nazpět, dotýkal se bankovek co nejdál od mojí ruky a drobné mi hodil do dlaně, jako by se snažil ujistit, že nedojde k žádnému nevyžádanému tělesnému kontaktu. „No,“ prohodila jsem, když mi došlo, že už tam nemám co dělat, mohla jsem si jen vzít svou krabici a odejít, „díky.“

„V poho.“ Díval se mi na rameno a trochu se mračil. „Na co máš to tričko?“ zeptal se a já viděla, že si prohlíží moji plátěnou tašku, z níž na vrchu vykukovalo jedno z mých nových zaměstnaneckých triček.

„Jo tohle,“ zastrčila jsem ho trochu hlouběji. „Zrovna jsem dostala práci. V kiosku na pláži.“

„Vážně?“ zeptal se překvapeně. Tentokrát to byla rozhodně otázka.

„Jo,“ přisvědčila jsem trochu defenzivním tónem, než mi došlo, že on přece netuší, že jsem ještě nikdy práci neměla a bude mi na to trochu scházet kvalifikace. „Proč?“

Henry se nadechl k odpovědi, když se dveře do obchodu otevřely a vstoupily dvě paní asi v

matčině věku, obě ve svrchních šatech připomínajících kaftany a sandálech. „Ale nic,“ zakroutil hlavou. „Kašli na to.“

Ty ženské teď stály za mnou a nakukovaly do vitrín s pečivem a já věděla, že je načase, abych odešla. „Tak zatím,“ rozloučila jsem se a zvedla zelenou krabici.

„A nelez do lesa,“ odpověděl a trochu se usmál.

Na okamžik se naše pohledy setkaly a mě napadlo, jestli tohle není ta příležitost to skousnout a prostě se omluvit za to, co jsem provedla. Ne, že bychom ještě někdy mohli být přátelé, ale byli jsme přece sousedi. A možná by to pak mezi námi bylo trochu míň nucené - nebo bych alespoň měla pocit, že se zase můžu odvážit ven na molo.

„Chtělas ještě něco?“ zeptal se Henry, ale nijak nepřátelsky. Cítila jsem na sobě pohledy těch paní, čekaly, až odpovím. Ale už tehdy jsem byla zbabělec - to koneckonců způsobilo celou tu lapálii

- a podle všeho jsem na tom teď stejně. „Ne,“ zakroutila jsem hlavou a udělala krok stranou, aby si ty ženy mohly objednat dortík, o kterém diskutovaly. „Už nic.“ Otočila jsem se od pultu a vyšla zpátky do odpoledního horka.

Táta se opíral o Land Cruisera, tašku z Henson’s Produce u nohou a igelitový pytlík s kousky lékořice v ruce. Prodávaly se u pokladny, a kdykoli měl taťka něco vyzvednout - nebo se mu podařilo odchytit jednoho z nás předtím, než jsme vyrazili ven - jeden sáček si vyžádal, jen černou lékořici. Jeho vyhraněný názor v této věci se ještě víc zdogmatizoval, když mu Warren řekl, že červená lékořice teoreticky vůbec není lékořice, protože se nevyrábí z lékořice lysé.

„Čau dítě,“ pozdravil s úsměvem, když jsem se blížila. „Co novýho?“ Zakotvil očima na krabici z pekárny a usmál se ještě víc. „A cos nám koupila?“

Povzdechla jsem si a otevřela krabici. „Ovesný sušenky,“ oznámila jsem mu trochu zachmuřeně.

„Aha,“ zamračeně nahlédl dovnitř. „Proč?“

„To je dlouhá historie,“ odpověděla jsem, protože se mi nechtělo přiznat, že mě k tomu dohnal bývalý přítel. „Ale nový je to, že mám práci. Zítra začínám v kiosku na pláži.“

Taťkův úsměv byl zpátky, opravdový a upřímný a šťastný. „To je super, dítě. Tvoje první opravdová práce! To je důležitej milník. Vzpomínám si -“ Zavřel oči a tváří mu projela bolest.

„Tati?“ zeptala jsem se a přistoupila k němu blíž. Ve svém hlase jsem slyšela strach. „Tatínku?“

Jeho obličej se znovu zkroutil a jednou rukou se chytil za záda, pytlík s lékořicí mu vypadl a rozsypal se po zemi. „Nic mi není,“ procedil skrz zaťaté zuby. Nevěřila jsem mu - oči měl pořád pevně zavřené a viděla jsem, jak mu na čele raší pot. „Jen mi dej… chvilku.“

„Dobře,“ přisvědčila jsem. Pevně jsem svírala krabici z pekárny a rozhlížela se po ulici po někom, kdo by nám mohl nějak pomoct nebo mi říct, co bych měla dělat. Cítila jsem, jak mi buší srdce, a přála si, aby tu s námi byla máma, abych tu na to nebyla sama.

„Jste v pořádku?“ Zrzka, kterou jsem předtím viděla oknem, stála ve dveřích Psích kusů a ustaraně pozorovala mého otce. V ruce držela bezdrátový telefon. „Mám někoho zavolat?“

„Ne,“ odmítl ji táta trochu napjatým hlasem. Otevřel oči a vytáhl si ze zadní kapsy složený kapesník, kterým si rychle přejel čelo. Nikdy jsem ho bez kapesníku neviděla. Praly se normálně s jeho prádlem, a když mi chyběla inspirace - nebo finance - na dárky, dávala jsem mu je ke Dni otců. Vrátil si kapesník zpátky do kapsy a věnoval té dívce úsměv, který se mu tak úplně neodrazil v očích.

„Nic mi není.“

„Dobře,“ řekla ta holka a přikývla. Ale nehnula se z místa a pořád nespouštěla oči z mého otce. Ten se otočil na mě a já si všimla, že vypadá mnohem pobledleji než před chvílí a namáhavě

oddechuje. „Nechtěl jsem tě vystrašit, dítě.“

Přikývla jsem a polkla, nebyla jsem si jistá, co se to přesně stalo, ani jak se k tomu postavit.

„Jseš,“ začala jsem a pak jsem slyšela, jak mi zakolísal hlas. „Chci říct…“

„Nic mi není,“ zopakoval táta. Ohnul se pro tašku z Henson’s a já si všimla, jak se mu třesou ruce. Vytáhl klíčenku a zamířil ke dveřím na straně řidiče, klíče mu v roztřesené ruce o sebe cinkaly. Aniž bych si uvědomila, že to hodlám udělat, jsem k němu přistoupila a natáhla se po klíčích. Podíval se na mě a tváří mu projel děsivý záchvěv odevzdaného smutku, pak se odvrátil.

Nechal mě si od něj vzít klíčky, pak beze slova obešel auto ke straně spolujezdce. Když jsem odemykala, podívala jsem se dolů na lékořicové kousky rozsypané pod mýma nohama, pytlík od nich se zachytil pod kolem dodávky o dvě parkovací místa vedle. Nastoupila jsem do auta a natáhla se, abych otevřela dveře na druhé straně. Koutkem oka jsem zachytila tu dívku, pořád ve dveřích zverimexu. Zvedla ruku a zamávala a já na ni kývla. Snažila jsem se nevnímat, že pořád vypadá ustaraně.

Táta se usadil na sedadle s poněkud větší opatrností, než když prováděl to samé před necelou hodinou. Krabici z pekařství a svou tašku jsem odhodila dozadu a posunula si sedadlo dopředu - i když jsem věděla, jak vysoký otec je, nikdy to tak nebilo do očí, jako když jsem se pokoušela řídit auto, v němž přede mnou úřadoval on, a nohama jsem ani nedosáhla na pedály. Nastartovala jsem a většinu cesty domů jsme projeli v tichosti, on s hlavou otočenou z okýnka. Nevěděla jsem, jestli má ještě bolesti. Ale z nějakého důvodu jsem nedokázala zformulovat slova k tomu, abych se ho zeptala. Po tom rozhovoru v jídelně na moje narozeniny jsme o každodenních projevech jeho nemoci mluvili jen málo. A já se o to ani nepokoušela. On očividně chtěl předstírat, že je všechno jako vždycky - to koneckonců i řekl - ale v takovýchto chvílích jako by mi všechno to nevyřčené bránilo říct vůbec cokoli dalšího.

„Viděls, jak se jmenuje ten zverimex?“ zeptala jsem se, když jsem tu tichou jízdu už nemohla vydržet. Zadívala jsem se jeho směrem a viděla, jak se mu koutek úst stočil do úsměvu.

„Viděl,“ otočil se na mě. „To má být jako obchod s náhradními díly? Měl jsem pocit, že to je trochu moc drrrrsný.“ Zaskřípala jsem zuby, což jsem věděla, že ode mě čekal, ale taky mě zalila vlna úlevy. Jako by v autě už nebylo tak dusno a dýchalo se tam trochu lépe.

„Hmm,“ utrousila jsem, když jsem zatáčela na Dockside. „No jasně, ale jak k tomu přijdou ostatní zvířata? Myslíš, že se chystají vedle otevřít Kočičí jazýčky?“ Táta se krátce uchechtl a pak se na mě usmál.

„Pěkný.“ To byl ten největší kompliment, kterého se mi ohledně slovních hříček od něj mohlo dostat.

Zaparkovala jsem vedle matčina auta a vypnula motor, ale ani jeden z nás se k vystupování nijak neměl.

„To s tou prací je vážně dobrá zpráva,“ řekl nakonec táta trochu unaveným hlasem. „Promiň, jestli se to ztratilo v…“ Odmlčel se a pak si odkašlal. „V tom všem.“

Přikývla jsem a přejela prstem po volantu v místě, kde byla kůže trochu natržená a vypadala, že by se možná dala strhnout, kdybych se dostatečně snažila. „Takže,“ začala jsem váhavě. „Měli bysme… si o tom… to… promluvit?“

Táta přikývl a trochu se zašklebil. „Samozřejmě,“ souhlasil. „Teda jestli chceš.“

V tu chvíli ve mně zaplál vztek, tak náhle a nečekaně, jako by někdo odpálil dělobuch. „To rozhodně nechci.“ Slyšela jsem, jak ostře zní můj hlas, a už když se ze mě ta slova valila, začala jsem

jich litovat. „Jenže jsme tady, jsme všichni tady a vůbec nemluvíme nebo…“ Jako bych vyčerpala slova i vztek zároveň a zůstal mi jen nepříjemný pocit v žaludku, protože jsem věděla, že to poslední, co bych měla dělat, bylo na tátu křičet. Začala jsem se nadechovat k omluvě, když přikývl.

„Promluvíme si,“ řekl. Odvrátil se ode mě a zadíval se na verandu, jako by tam viděl budoucnost, kde k tomu dojde. „Řekneme si… všechno, co bude potřeba.“ Najednou jsem potřebovala pořádně polknout a měla jsem na krajíčku. „Ale teď, dokud to jde, bych s váma se všema chtěl mít alespoň trochu normální léto. Jsi pro?“ Přikývla jsem. „Fajn. Obhajoba končí.“

Na to jsem se musela usmát. Ten právní výraz používal vždycky, když chtěl prohlásit určité téma za uzavřené - ale nemohla jsem zaplašit otázku, kterou jsem měla v hlavě od té doby, co mu stanovili diagnózu, otázku, o které jsem tak nějak věděla, že mu ji nikdy nedokážu položit. „Já jen…“

Nadzvedl obočí a já viděla, že už teď vypadá líp než před pár minutami. A kdybych o tom nevěděla, kdybych to neviděla, mohla bych dokonce i zvládnout předstírat, že se to nestalo, že mu pořád nic není. „Co máš na srdci, dítě?“

To mi na tváři vyvolalo úsměv, i když jsem si pořád připadala, jako bych se mohla každou chvíli rozbrečet. Byla to tátova přezdívka pro mě a jenom pro mě. Gelsey vždycky byla „princezna“, Warren byl „syn“. A já vždycky byla jeho dítě.

Když jsem se na něj podívala, nebyla jsem si jistá, jestli se ho na to dokážu zeptat, na tu věc, která mi vrtala hlavou od té doby, co nám to řekl, když seděl v čele jídelního stolu. Protože ta otázka šla proti všemu, co jsem si kdy o svém otci myslela. To on se šel podívat po zlodějích, když si matka byla jistá, že venku něco zaslechla, to jeho jsme volali, když jsme narazili na pavouka. To on mě vždycky bral do náruče, když jsem byla moc unavená na to, abych šla dál. Věřila jsem, že dokáže porazit draky a příšery, co číhají ve skříni. Ale musela jsem to vědět a nebyla jsem si jistá, jestli dostanu další příležitost se na to zeptat. „Bojíš se?“ zeptala jsem se hlasem jen o málo slyšitelnějším než šepot. Ale z toho, jak mu jako by malinko pohasl obličej, mi bylo jasné, že mě slyšel. Neřekl nic, jen přikývl.

I já jsem přikývla. „Já taky.“ Znovu se na mě smutně usmál a dál jsme tam seděli v tichosti.

Ulicí se přidrkotal kyvadlový autobus, projel kolem naší příjezdové cesty a zastavil před domem vedle nás, tím s cedulí STŘIH: LÉTO. Vystoupila tmavovlasá holčička v bílých tenisových šatech, a jak tak šlapala od autobusu po příjezdové cestě, i takhle na dálku vypadala dost rozladěně, než ji za chvíli skryly stromy, které oddělovaly jejich dům od našeho.

„To bylo ono?“ zeptal se, když nám holčička zmizela z dohledu a autobus odjel.

„To bylo ono,“ potvrdila jsem. Pak natáhl ruku, pocuchal mi vlasy a na chvíli mi spočinul dlaní na temeni hlavy. A i když jsme rozhodně nebyli jako rodina žádní cíťové, aniž bych si to předem nějak rozmýšlela, naklonila jsem se k tátovi blíž a on mě objal kolem ramen a přitáhnul si mě do náruče. Na okamžik jsme tak zůstali, než jsme se skoro zároveň odtáhli, jako bychom se na tom domluvili předem. Vyklouzla jsem ven na straně řidiče, otevřela zadní dveře, abych si vzala svoji tašku, krabici z pekárny plnou těch nešťastných sušenek a tašku z Henson’s Produce, kterou mi taťka dovolil odnést. Šli jsme do schodů na verandu a táta se opíral o zábradlí, když se na mě otočil a na tváři se mu objevil úsměv, díky němuž už nevypadal tak unaveně. „Metamorfóza,“ oznámil mi. Zamračila jsem se a snažila se pochopit, co tím chce říct. „Slovo pro změnu na jedenáct,“ pokračoval. Nadzvedl na mě

obočí, potěšený sám sebou.

„To by asi šlo,“ přikývla jsem. Na stole jsem uviděla tu opuštěnou křížovku a měla jsem nutkání si ji projít a zjistit, jestli to je ta odpověď, kterou jsem hledala. „Tak si to ověříme.“

Kapitola devátá

„Gelsey!“ zařvala jsem směrem k domu. „Jedeme!“ Stála jsem s klíčky v ruce na příjezdové cestě, kde jsem takhle trávila už deset minut. Podívala jsem se na hodinky a zjistila, že už jsem vážně dávno měla být pryč. Přestože jsem zatím žádné pracovní zkušenosti neměla, tušila jsem, že pozdní příchody v první pracovní den jsou nejspíš něco, na co se nahlíží spíš opovržlivě. Podle původního plánu měla Gelsey dnes ráno na lekci tenisu jet na kole. Ale její kolo (technicky spíš moje staré kolo, které pro mě teď bylo už moc malé) nakonec mělo píchlou duši, Gelsey se tak trochu psychicky zhroutila a na mě padlo ji tam odvézt.

Bouchly hlavní dveře a ona vyšla na verandu s matkou v těsném závěsu. Neušlo mi, že mamka zůstala stát přede dveřmi, téměř jako by se je snažila blokovat pro případ, že se Gelsey rozhodne vzít do zaječích a vběhnout zpátky dovnitř. „No konečně,“ vydechla jsem. „Přijedu pozdě.“

„Ale nepřijedeš,“ uklidňovala mě máma. Gelsey mě jen probodávala pohledem, jako by to celé byla moje vina. Mamka uhladila Gelsey vlasy a urovnala rukávy jejích bílých tenisových šatů, které taky patřily mně, když jsem byla v jejím věku.

„Můžeme?“ zeptala se Gelsey, jako bych nás celou dobu zdržovala já. Odtáhla se od mámy a nakvašeně odkráčela po příjezdové cestě.

Táta vyšel z garáže, kde opravoval naše kola, protože většina z nich nebyla v takovém stavu, aby se na nich dalo jezdit, a dlaní si zastínil oči před sluníčkem. „Pěknej první den,“ zavolal. „A až se vrátíte, budu pro vás mít připravený ty kola. Takže zítra už můžete obě šlapat.“

„Super,“ odpověděla jsem a snažila se znít, jako by mě ta informace nadchla, zatímco jsem lovila v paměti, před kolika lety jsem na kole jela naposledy.

„Dobře se bavte,“ volal ještě. „Konejte velký činy.“ Otočila jsem se, abych mu zamávala, ale on se už vracel zpátky ke svému pracovnímu pultu, natahoval se po pumpičce a něco si pobrukoval.

„Můžeme už jet?“ zeptala se Gelsey přezíravě. Chystala jsem se jí ten tón okamžitě vrátit - možná ještě s lekcí navíc o tom, jak to je její vina, že jedeme až teď - když mi došlo, že na to nejspíš nemáme čas.

„Hodně štěstí,“ zavolala mamka ze dveří a usmála se na mě. Nebyla jsem si jistá, jestli tím odkazovala na můj první den v práci, nebo na to, abych Gelsey dostala na místo určení v jednom kuse, ale ten úsměv jsem jí rozpačitě vrátila, otevřela dveře na straně řidiče a nastoupila do auta.

Nastartovala jsem a snažila se nepropadnout panice, když jsem si všimla, že mám jen sedm minut na to, abych vysadila sestru ve středisku a dostala se na pláž - ani nemluvě o tom, že se mi od Jillian dostalo ohledně toho, s kým mám mluvit, až tam dorazím, jen hodně zběžných instrukcí. Takže jakmile jsem dojela na konec příjezdové cesty a zmizela rodičům z dohledu, přidupla jsem plyn a rozjela se mnohem rychleji, než doporučovaly cedule MÁME RÁDI SVOJE DĚTI… PROSÍM JEZDĚTE POMALU! rozmístěné v pravidelných intervalech podél cesty.

Gelsey otočila hlavu od okénka, z nějž naštvaně vyhlížela, mým směrem a zadívala se na tachometr. „Trochu rychle, ne?“ zeptala se s pozvednutým obočím.

„Nemusela bych, kdybys byla hotová včas,“ podotkla jsem a opřela se do další ze zatáček, jak jsme se řítily po Dockside Terrace. „Už jsem se chystala odjet bez tebe.“

„Kéž by,“ utrousila Gelsey a zkroušeně se opřela do sedadla. Prudce jsem zastavila a obě nás to hodilo dopředu, pak jsem znovu šlápla na plyn a zamířila k proláklině, které jsme vždycky říkali

Ďáblův ďolík. Silnice tam na kopci prudce klesla a pak najednou začala úplně stejně prudce stoupat, takže tvarem připomínala písmeno U. Když jsem se učila jezdit na kole, byl Ďolík takové moje Waterloo a čas jeho stranám na prudkosti vůbec neubral. „Vážně jsem si myslela, že máma blufuje. Nemůžu uvěřit, že mě do toho opravdu nutí.“

„Tenis není zas tak hroznej,“ ujistila jsem ji, zatímco jsme bez námahy jely z kopce a zase do kopce, a snažila jsem si vybavit svoje dávné tenisové lekce. Nikdy jsem to nezbožňovala tak jako táta s Warrenem a rozhodně jsem se nezdržovala v tenisovém centru, abych si u zdi tříbila bekhend jako ostatní děti.

„Vážně?“ opáčila Gelsey pochybovačně.

„Vážně.“ Vzpomněla jsem si, jak jsme s Lucy trávily minimum času tenisem a většinou jsme si jen povídaly. „Vlastně se tam jen tak poflakuješ s kámošema a občas trochu pinkneš do míčku.“

„S kámošema,“ zopakovala tiše s pohledem upřeným z okénka. „Jasně.“

Na okamžik jsem od řízení odhlédla na sestru a litovala toho, jaká jsem volila slova. Gelsey se nikdy nespřátelila snadno, a pokud vím, nikdy neměla nejlepší kamarádku. Asi tomu nijak neprospívalo, že až doteď trávila veškeré svoje dny v baletním studiu. Ale Gelsey si to taky nijak neusnadňovala, obzvlášť tím, že když byla nervózní, většinou to maskovala povýšeností nebo přezíravostí. „Hele,“ začala jsem poněkud nejistě a znovu se na ni ohlédla, „vím, že to ze začátku asi nebude jen tak, ale -“

„Taylor!“ Gelseyin hlas zněl najednou ostře. Stočila jsem pohled zpátky k silnici a dupla na brzdu, až to zaskřípalo.

Přímo uprostřed silnice jela na kole nějaká holka. Šlapala dost rychle, jednou rukou držela řídítka a druhou si přidržovala u ucha telefon.

„Ježiš,“ zamumlala jsem a v uších mi pulzovalo. Zkontrolovala jsem provoz ve vedlejším pruhu a velkým obloukem ji objela. Když jsme ji míjely, Gelsey se naklonila přese mě a zatroubila. „Hej!“ Odstrčila jsem ji. Dívka škubla řídítky, kolo se jí na okamžik nebezpečně zakymácelo, pak ho narovnala a ohlédla se na auto. Jedním působivým manévrem si přesunula telefon k druhému uchu, aby měla bližší ruku volnou a mohla nám ukázat prostředník. Obličej měla skrytý za clonou tmavých vlasů, ale nebylo pochyb o tom, jaké k nám v tu chvíli chová city. Když byla za námi, sledovala jsem, jak se mi ve zpětném zrcátku zmenšuje na puntík ve fialovém tričku.

„Tohle nedělej,“ poznamenala jsem, zatímco jsem vjížděla na parkoviště u rekreačního střediska.

„Vždyť zabírala celou silnici,“ vysvětlovala Gelsey. Když jsem zastavovala před hlavním vchodem, už nezněla ani zdaleka tak sebevědomě. Budova vypadala pořád úplně stejně, vysoká dřevěná konstrukce s nápisem REKREAČNÍ STŘEDISKO LAKE PHOENIX vyřezaným v markýze nad vstupem. Hned za vchodem jste museli ukázat zaměstnanci svoji průkazku, abyste se dostali k bazénu a na kurty.

Podívala jsem se na sestru a všimla si, jak svírá popruhy svojí plátěné tašky tak silně, až jí zbělely klouby. Zajela ke mně pohledem a mně došlo, že je vyděšená. Věděla jsem, že bych nejspíš měla něco říct, něco povzbudivého a hodného velké sestry, ale neměla jsem ponětí, co by to mělo být.

„Měla bych jít,“ utrousila Gelsey po chvíli, zhluboka se nadechla a otevřela dveře. „Zpátky mě sveze mamka, nebo půjdu pěšky, nebo něco.“

„Dobře,“ přikývla jsem. „Užij si to.“

To přimělo Gelsey teatrálně obrátit oči v sloup, pak vystoupila z auta a strnule došla ke vchodu, jako by tam měla čelit popravčí četě a ne lekci tenisu. Já se podívala na hodinky, zaklela a zařadila

rychlost. Vyřítila jsem se z parkoviště, teď už oficiálně s pětiminutovým zpožděním ve svůj první pracovní den.

Co jsme sem přijeli, jsem na pláži nebyla, ale když jsem teď vylézala z auta, bylo mi jasné, že se tu toho moc nezměnilo. V travnatém koutku u parkoviště byly piknikové stoly a lavičky. Malý kopeček (byly v něm i schody, pokud jste nechtěli válet sudy ze stráně, jak jsem to s oblibou provozovala já, když mi bylo kolem osmi) vedl dolů na písek. Na pláži nebylo moc plno - bylo tu rozprostřeno jen pár dek a osušek, jimiž si několik rodin a příznivců sluníčka vymezovalo svá teritoria. Skupinka ambiciózních dětí už měla rozestavěný hrad z písku, ale v jezeře zatím nikdo neplaval. Když jsem uviděla, že vyvýšené bílé křeslo pro plavčíka hned u vody je prázdné, došlo mi, proč ve vodě nikdo není - plavčík ještě nebyl ve službě. Na vzdálenějším konci přecházela pláž v přístaviště, kde na podstavcích ze dřeva odpočívaly plachetnice a kajaky s kánoemi byly vyrovnané v dřevěných přihrádkách. Hlavní atrakcí tu bylo jezero, které se táhlo skoro všude, kam až oko dohlédlo. Za provazy ohraničeným prostorem pro plavce, mimo jehož území nesměly děti, kotvil velký dřevěný vor s žebříkem a žluté bóje pohupující se kolem voru označovaly, kde se mají zastavit už i dospělí. Jezero ze všech stran obklopovaly borovice, které rostly i na všech třech ostrovech. Takhle zpětně jsem měla pocit, jako bych v dětství strávila každé léto jen tady na pláži. Bazén a jeho betonové stěny a chlorový odér pro mě nikdy neměl takové kouzlo. Na pláži jsem se cítila víc jako doma.

„Ty jsi Taylor?“ otočila jsem se a uviděla, jak na mě mžourá zakrslý mužík, rudý ve tváři, tak kolem čtyřicítky a v tričku Lake Phoenix.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem a pospíchala za ním, přičemž jsem se snažila si zároveň uhladit vlasy a vymyslet něco, čím bych omluvila to, že jsem hned první den přišla pozdě. „Tedy, ano.“ Natáhla jsem k němu paži, abychom si mohli potřást rukama - večer předtím mě Warren proškolil v tom, jak udělat dobrý první dojem, a pevnému stisku evidentně přikládal velký význam - ale mužík se už otočil a sestupoval po schodech ke kiosku a mávl na mě, abych ho následovala.

„Fred Lefevre,“ utrousil přes rameno. „Tudy.“ Kiosek byl v budově, která přiléhala ke klubovně, kde se nacházely umývárny, sklady nářadí a kanceláře, a Fred prošel otevřenými dveřmi dovnitř a pak do kanceláře s cedulkou ŘEDITEL PLÁŽE. Otevřel dveře a pokynul mi, abych vešla, jenže jakmile jsem překročila práh, zarazila jsem se.

Všude tam byly ryby. Ne živé, ale vypreparované a připevněné na plakety pokrývaly téměř veškerou viditelnou plochu zdí a za pracovním stolem posetým zarámovanými fotkami Freda s obřími úlovky navíc visel rybářský kalendář. Všude se povalovaly krabičky s návnadami a rybářské pruty, a jak si Fred sedal za stůl naproti mně, všimla jsem si, že má ten permanentně přismahnutý ošlehaný obličej člověka, který tráví většinu času venku. Zaklonil se v rozvrzaném koženém křesle, takovém tom s otočnými kolečky, a podíval se na mě. Okamžitě jsem se na skládací kovové židli, která mě zezadu studila do nohou, napřímila. „Takže,“ začal. „Ty budeš naše opožděná posila.“

Nebyla jsem si jistá, jestli myslí to, že jsem tam začala pracovat po začátku sezóny, nebo mluví o mém pozdním příchodu, tak jsem jen přikývla. Fred zdvihl nejbližší rámeček a chvíli se jím kochal, než ho otočil na mě. Na fotce držel rybu, která byla skoro stejně velká jako on. „Víte, co to je za rybu?“ zeptal se. Moje vědomosti ohledně ryb více méně končily u jídelních lístků restaurací nabízejících plody moře, tak jsem jen zakroutila hlavou. „Koljuška tříostná,“ oznámil posmutněle.

„Není nádherná?“

„Hmmm,“ přisvědčila jsem s největší dávkou entusiasmu, na jakou jsem se zmohla.

„To bylo před dvěma lety.“ Aniž by z něj spustil oči, položil obrázek zpátky na stůl. „Od té doby

jsem tak velkou nechytil. A proto jsi tu ty.“

Párkrát jsem zamrkala a slétla pohledem na tu fotku obří, mírně rozladěně se tvářící ryby, jako by mi měla nějak pomoct. „Ehm, cože?“

„Rád rybařím,“ oznámil, odtrhl oči od koljušky a podíval se na mě. „A v červnu a červenci mám hlavní rybářskou sezónu. A nemůžu trávit dost času na jezerech, když se musím neustále starat o každou prkotinu, co se děje tady.“

„Dobře.“ Pořád jsem čekala na vysvětlení, jak do toho všeho zapadám já.

„Tak jsem u Jillian zažádal ještě o jednoho zaměstnance. Někoho, kdo tu zvládne dělat, co je zapotřebí. Z větší části jde o kiosek, ale potřebuju taky naplánovat plážová promítání. Loni to dopadlo…“ Na okamžik se odmlčel. „Ne příliš úspěšně,“ zakončil to. „Prostě potřebuju vědět, že tu nemusím být a o všechno bude postaráno. A to budeš mít na svědomí ty. Zní to dobře?“

„No,“ zaváhala jsem a převracela si tu pracovní náplň v hlavě. Ne že by to znělo špatně - jen jsem si nebyla jistá, jestli mám k čemukoli z toho výčtu vůbec potřebné kvalifikace. „Já jen -“

„Skvěle!“ zakončil to Fred, postavil se a tím pro něj ta schůzka zjevně skončila. „Řekněme čtyři dny v týdnu. Rozpis tě nechám dořešit s ostatními, ať vychytáte, kde je co třeba.“

Taky jsem se postavila, spíš instinktivně, protože se nade mnou tyčil a očividně chtěl, abych z jeho rybami zamořené kanceláře už vypadla. „Ale -“

„Ta práce je vážně snadná, Taylor,“ podotkl ještě, obešel stůl, protáhl se kolem mě a otevřel dveře, pro případ, že by mi ještě pořád nedošlo, že mám jít. „Prostě mi usnadni život. Já chci rybařit. A chci rybařit nerušeně. Takže jestli mi to pomůžeš uskutečnit, budeš dělat dobrou práci. Dobře?“

„Dobře,“ přisvědčila jsem a udělala krok z jeho kanceláře, pak ještě jeden, protože začínal zavírat dveře. „Ale kde mám -“

„Začni v kiosku. Uvidíš, co bude třeba. Vítej na palubě!“ S tím mi rozhodně zavřel dveře před obličejem.

Rozhlédla jsem se, a protože jsem neviděla žádnou jinou možnost, zamířila jsem ke kiosku. Zatím jsem k němu vždycky přicházela jen zepředu, poté, co jsem nahrabala dost čtvrťáků a pencí, nebo když jsem ve své plážové tašce našla pomačkanou jednodolarovku plnou písku, většinou abych si tam koupila třešňovou colu nebo zmraženou Milky Way, kterou bych si dala napůl s Lucy. Ale na druhém konci chodby od Fredovy kanceláře byly dveře jasně nadepsané POUZE PRO ZAMĚSTNANCE KIOSKU, tak jsem se zhluboka nadechla a otevřela je v naději, že uvnitř bude někdo, kdo mi dokáže říct, co přesně mám dělat, nejlépe bez historek o rybaření.

Z druhé strany pultu to v kiosku vypadalo docela mrňavě a stísněně. Jednu zeď lemoval automat na nápoje, obrovská stříbrná lednice a dva mrazáky. Za nimi byl gril a fritéza. Na policích se vystavoval výběr chipsů a plakáty ukazovaly nanuky, které tu byly k dispozici. Na pultu se také za čtvrťák prodávaly jednotlivě balené bonbony.

„Ani. Hnout,“ ozval se za mnou hlas. Otočila jsem se a uviděla na pultu sedět kluka, úplně bez hnutí, s novinami stočenými do ruličky nad hlavou.

Myslela jsem, že jsem v kiosku sama, a z toho šoku, že to tak nebylo, se mi hlasitě rozbušilo srdce. „Ahoj,“ vykoktala jsem, když se mi vrátila rozvaha. „Já jsem -“

„Pst,“ zasyčel tichým klidným hlasem, aniž by se na mě podíval. „Ať ji nevyplašíš.“

Ztuhla jsem a snažila se rozeznat, na co to ty noviny napřahuje, ale viděla jsem jen prázdný pult. Najednou mnou projel záchvěv příšerného strachu, který nejen, že mě přiměl chtít se pohnout - a rychle - ale dokonce vyskočit na ten pult za ním. „Je to myš?“ zašeptala jsem a cítila, jak mi odporem

naskakuje husí kůže. Protože jestli ano, tak by mi bylo jedno, co říká, prostě bych odtud co nejrychleji vypadla.

„Ne,“ zamumlal ten kluk, pozornost pořád na pultu. „Moucha. Už od rána si se mnou zahrává. Ale vítězství bude moje.“

„Aha,“ přikývla jsem potichu. Přešlápla jsem z nohy na nohu a přemýšlela, jak dlouho to ještě asi potrvá - a taky co bychom měli dělat, kdyby přišli nějací zákazníci. V nastalém tichu, zatímco se soustředil na tu mouchu, jsem využila příležitosti si ho prohlédnout. Něco mi na něm připadalo vágně povědomé. Protože seděl, dalo se to těžko určit, ale byl tak nějak malý a podsaditý. Na nose měl intošsky vypadající brýle a hnědé vlasy měl ostříhané na krátko. „Už ji skoro mám,“ zašeptal zničehonic, předklonil se, noviny připravené. „Jen se nehýbej, a -“

„Ach, můj bože!“ Dveře vchodu pro zaměstnance se s prásknutím rozletěly, já i ten kluk jsme nadskočili překvapením a ta moucha nejspíš uprchla. Nově příchozí dívka se protáhla mezi mnou a tím klukem, pověsila si kabelku na háček za rohem a celou tu dobu rychle a nahlas mluvila. Zahlédla jsem dlouhé tmavé vlasy a fialové tričko a v útrobách se mi usadil pocit děsu. „Nebudeš věřit, co se mi dneska ráno stalo. Jela jsem do práce, hleděla si svýho, když vtom nějaká totální idiotka -“ Holka vylezla zpoza rohu, a když mě uviděla, jako by zkameněla.

A já udělala to samé. Přede mnou stála dívka ve fialovém tričku, ta, kterou jsem ráno skoro vytlačila ze silnice a která mi ukázala prostředníček.

A náhodou to také byla Lucy Marinová, moje bývalá nejlepší kamarádka.

Kapitola desátá

Jen jsem na Lucy zírala. Stejně jako s Henrym, i u Lucy mému mozku chvíli trvalo, než si spojil její vzhled ve dvanácti se současnou verzí. Když jsme byly děti, byly jsme s Lucy asi stejně vysoké, ale teď to vypadalo, že ona vůbec nevyrostla tolik co já, protože najednou byla o dobrých deset centimetrů menší a oplývala těmi ladnými křivkami, v něž jsme tehdy obě doufaly. Vlasy měla pořád tmavě hnědé a lesklé, ale zatímco dřív to byla nezkrotná kudrnatá masa, dnes byly hladké a rovné. Olivově zabarvenou pleť měla už teď opálenou a pod zručně nanesenou vrstvou líčidel - během posledních pěti let očividně udělala pokrok od našich prvních neohrabaných pokusů s očními linkami. Lucy nejdřív zamrkala, potom se na mě zadívala hněvivě přivřenýma očima a zkřížila si ruce na prsou. „Co ty tu sakra děláš?“ zeptala se a zněla stejnou měrou naštvaně i zmateně. Kluk na pultu se

na mě otočil a tázavě zvedl obočí.

„Já… ehm,“ vykoktala jsem. Mávla jsem za sebe ve směru Fredovy kanceláře. „Poslal mě sem Fred. Pracuju tady.“

„Vážně.“ Lucy to neřekla jako otázku.

„Vážně?“ Ten kluk na pultu ano. Seskočil a odzbrojil se -pustil noviny na pult.

„Ano,“ potvrdila jsem s poněkud menší dávkou přesvědčivosti, než bych si přála, protože jsem začínala pochybovat o tom, jestli to celé byl tak dobrý nápad. Okamžik nato mi došlo, že Lucyina přítomnost v kiosku vysvětluje Henryho zaváhání, když jsem mu řekla, že tu budu pracovat.

„Znamenitě,“ vyhodnotil to ten kluk. „Posily.“ Napřáhl ke mně ruku a trochu moc pevně mi stiskl dlaň, možná četl stejnou knížku jako Warren. „Já jsem Elliot.“

V tu chvíli mi to v hlavě zapadlo na své místo. Najednou jsem ho viděla, jak se v deseti letech, ještě podsaditější a menší, a v brýlích, které nebyly ani vzdáleně takhle in, poflakuje kolem kiosku u bazénu. Patřil k těm klukům, co u sebe vždycky měli balíček karet a neustále se snažili rozjet nějakou hru. Byl to primárně Henryho kamarád, ale občas jsme trávili čas ve třech, hlavně když pršelo a nedalo se dělat nic jiného.

„Taylor,“ představila jsem se. „Ty si…?“ Zarazila jsem se a náhle si uvědomila, jak trapné je se někoho ptát, jestli si vás pamatuje.

„Aha.“ Elliotova obočí vystřelila ke stropu. „Taylor.“ Zalétl pohledem k Lucy a pak zpátky ke mně. Lucy se dívala rovně před sebe, probodávala očima vodní hladinu, jako by pohled na mě pro ni představoval až moc velké sousto. „Promiň, že jsem tě nepoznal. Už je to dávno, co?“

Přikývla jsem. „To teda.“ Rozhostilo se mezi námi ticho a pak si Elliot odkašlal.

„Vítej,“ prohodil. „Budeš dělat v kiosku?“

„Tak nějak.“ Otočila jsem se na Lucy a na vteřinu zachytila její pohled, než se zase důrazně odvrátila jinam. „Taky mám dělat něco s promítáním filmů…“ Věta odezněla do ztracena a mně došlo, jak málo toho vlastně vím o tom, v čem tahle práce bude spočívat.

„Tak Fred konečně dostal svýho rybářskýho zmocněnce,“ řekl Elliot. Lucy jen pokrčila rameny a Elliot se obrátil ke mně. „Už se o to snažil roky. Ale teď se říká, že začal randit s Jillian z kanclu, což mu nejspíš dodalo na přesvědčivosti.“

„Nemáš teď hodinu?“ zeptala se Lucy a zvedla oči ke kulatým nástěnným hodinám visícím šejdrem nad mikrovlnkou.

Elliot se podíval na hodinky, které, jak jsem si všimla, byly velké a plastové a zabíraly mu

prakticky celé zápěstí. Vypadaly jako hodinky, co nosí potápěči - jako by zvládaly i mnohem větší tlak než ten u dna jezera Phoenix. „Za deset minut,“ odpověděl Elliot s povzdechem. „Bohužel.“

„Hodinu?“ vyzvídala jsem. Periferně jsem zahlédla, jak Lucy protáčí oči. Ale vzhledem k tomu, že jsem zatím do toho, jak to tu funguje, byla zasvěcena jen velice vágně, zoufale jsem se snažila vymámit co nejvíc informací od té jediné osoby, která tu se mnou byla ochotná mluvit.

„Vedu pár lekcí plachtění a k tomu dělám v kiosku,“ vysvětlil mi Elliot. „Všichni se tu tak nějak prostřídáváme. A dneska mám pokročilý začátečníky, který jsou nejspíš alergický na jakýkoli vědomosti, který by si z mých hodin mohli odnést.“ Začal se otáčet ke dveřím, pak se zastavil a obrátil zpátky na nás. „Jestli uvidíte tu mouchu,“ dodal vážným tónem, „pomstěte mě. Dobře?“

Lucy nesoustředěně přikývla, což mě přivedlo k názoru, že takové věci nejspíš říká dost často. Když Elliot vyšel ven a dveře se za ním zabouchly, Lucy se otočila ke mně, ruce pořád zkřížené, ve tváři neproniknutelný výraz. „Takže,“ promluvila nakonec. Opřela se o pult a v tichosti si mě prohlížela. „Jseš zpátky.“

„No jo,“ připustila jsem poněkud roztřeseným hlasem. Připadala jsem si vykolejeně a došlo mi, že bez ohledu na to, jak teď vypadám, některé věci se nezměnily. Pořád jsem nesnášela konfrontace. A Lucy se v nich vyžívala. „Jen… teď krátce.“

„Slyšela jsem.“ Zamrkala jsem a už už jsem se chtěla zeptat od koho, ale něco v jejím výrazu mě zastavilo. Došlo mi, že ta informace mohla pocházet z dost velkého počtu zdrojů, včetně Jillian. Lake Phoenix bylo dost malé na to, aby se tu zprávy šířily rychle. „Jen jsem si nemyslela, že na tebe narazím,“ pokračovala a nakrčila jedno obočí, což byla dovednost, kterou měla odjakživa a kterou jsem si nikdy nedokázala osvojit. Dřív jsem na ni kvůli tomu neuvěřitelně žárlila, protože kdykoli jsem se o to pokoušela já, vypadala jsem prostě, jako by mě něco bolelo. „A rozhodně jsem si nemyslela, že na tebe narazím tady.“

Vrazila jsem si ruce do kapes kraťasů a zadívala se na poškrábanou dřevěnou podlahu. Cítila jsem ten neklid od nohou, kterým se mi moje tělo vždycky snažilo říct, že bych měla vypadnout. Jen na okamžik jsem se ohlédla ke dveřím a zvažovala to. „Pokud to mezi náma bude problém,“ odpověděla jsem po chvíli, „můžu odejít. Zeptat se, jestli mě nemůžou umístit někam jinam.“

Zvedla jsem pohled k Lucy a všimla si, že než se vrátila k tomu lhostejnému výrazu, na chvíli se zatvářila uraženě. Pak pokrčila rameny a začala si prohlížet svoje nehty, nalakované na tmavě fialovo, a mě napadlo, jestli si je úmyslně sladila s tričkem. Lucy, kterou jsem znala, by to určitě udělala. „Kvůli mně nemusíš,“ prohodila znuděně. „Je mi to vážně ukradený.“

„Dobře,“ přitakala jsem tiše. Nadechla jsem se, abych řekla to, čím jsem nejspíš měla začít - a co jsem měla říct Henrymu hned, jak jsem ho uviděla. „Lucy,“ spustila jsem, „je mi to vážně -“

„Co pro vás můžu udělat?“ Lucy seskočila z pultu a já se otočila a všimla si, že u okénka stojí zákaznice, vystresovaně vyhlížející matka s malým dítětem v náručí. Hlavička mu dosahovala akorát nad okraj dřevěného pultu a očima hltal mísu s ovocnými bonbóny.

„Potřebuju dvě vody, jedny hranolky a Sprite bez ledu.“

Lucy nacvakala součet do pokladny a otočila se na mě. Nejistě jsem se přesunula ke kelímkům a natáhla k nim ruku, ale jinak jsem si absolutně nevěděla rady s tím, co dělat. „Zajdi pro Elliota,“ poznamenala Lucy a zakroutila hlavou. „Ty nevíš, co děláš.“ Obrátila se zpátky k té paní a obratně odsunula mísu zrovna ve chvíli, kdy se po ní dítě natáhlo. „Devět dvacet devět,“ oznámila.

Otevřela jsem dveře, pevně je za sebou zavřela a vyšla ven na chodbu. Celý ten rozhovor mnou dost otřásl. Z nějakého důvodu jsem měla pocit, že se každou chvíli rozbrečím, tak jsem byla vděčná

za příležitost to trochu rozchodit. Věděla jsem, že do začátku Elliotovy lekce zbývá deset minut, tak jsem neměla moc času ho najít. Začala jsem tím, že jsem se po něm poohlédla v těch několika místnostech, co v budově byly - ale našla jsem jen starou boudu na nářadí, nacpanou záchrannými kruhy a bójemi, a zásobovací komoru s talíři, kelímky a pytlíky se sirupovými náplněmi do automatu na nápoje. Na Fredových dveřích visela cedule JSEM NA RYBÁCH - tam se mi pomoci nedostane. Začínala jsem panikařit, protože mi bylo jasné, že čím déle hledám, tím víc bude Lucy zuřit, když jsem uviděla Elliota sedět na trávě poblíž stojanů na kola vedle kudrnatého kluka hrajícího na kytaru. Kolem bylo asi deset záchranných vest uspořádaných do kruhu, ale zatím žádné děti. S neuvěřitelným pocitem úlevy jsem k nim přispěchala a začala mluvit dřív, než jsem k nim vůbec došla. „Lucy potřebuje, abys jí pomohl v kuchyni.“ Elliot ke mně zvedl hlavu a kytarista se zarazil uprostřed akordu. „Já ještě moc nevím, co dělám.“

Elliot nadzvedl obočí. „Ale ona ti to může ukázat, ne?“ zeptal se. „Lucy je na zaučování skvělá.

Mě naučila všechno, co umím.“

„Aha.“ Ohlédla jsem se zpátky ke kiosku a myslela na to, jak mě vypoklonkovala a evidentně by se mě nejradši zbavila nadobro. „No,“ odpověděla jsem, „nemyslím, že se jí moc… ehm… chtělo.“

„Jasně,“ přikývl Elliot. Soucitně se na mě usmál a postavil se. „No, asi jí to těžko můžeš vyčítat, ne?“ Vyrazil ke kiosku, než jsem stihla zformulovat odpověď. „Jo,“ na okamžik se otočil zpátky a ukázal na toho kluka s kudrnatou hlavou, „Taylor, to je Leland. Lelande, Taylor. Je tu nová.“ S těmi slovy se svižně vydal k budově a chvíli na to jsem slyšela, jak se za ním zabouchly dveře.

Leland byl vysoký, bledou kůži měl posetou pihami a vlasy, které nevypadaly, že by je poslední dobou někdo česal, byly vyšisované od sluníčka. Zahrál další akord, zvednul hlavu a ospale se na mě usmál. „Ahoj,“ pozdravil. „Ty jseš taky plavčík?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Kiosek.“

„Cool.“ Ještě párkrát přejel prsty po strunách a na posledních dvou si dával extrémně záležet. Jak jsem ho tak pozorovala, trochu mi nesedělo, jak tenhle týpek, s tou mírnou aurou někoho, kdo je permanentně tak trochu mimo, může dělat plavčíka. Tohle jsem nečekala.

„Což mi připomíná,“ rozmotal své dlouhé nohy a postavil se. „Měl bych jít do práce. Určitě se tu ještě uvidíme.“ Šouravě se vydal k pláži a rozhodně nepůsobil dojmem někoho, kdo nějak zvlášť pospíchá.

Ohlédla jsem se zpátky ke stánku s občerstvením a pak se zadívala na svoje narychlo zaparkované auto. Jedna moje část, a docela velká, do něj chtěla prostě nastoupit a jet, nezastavit, dokud mě od tohohle místa nebudou dělit celé míle a státy. Ale vzdát to po dvaceti minutách prvního dne mi přišlo opravdu dost ubohé. A věděla jsem, že když teď odejdu, potvrdím tak všechno, co si o mně Lucy myslí. Tak jsem se přinutila dojít ke kiosku, najednou s daleko větším pochopením pro svou sestru a to, čemu dnes ráno musela čelit. Než jsem otevřela dveře, zhluboka jsem se nadechla tak trochu s pocitem, jako by tam čekala popravčí četa i na mě.

Zbytek pracovního dne neproběhl tak úplně hladce. Lucy na mě sotva promluvila. Buď používala Elliota jako prostředníka, pokud tam zrovna byl v přestávkách mezi lekcemi, nebo mě prostě ignorovala a několikrát si jen tak odešla zavolat. Po návalu kolem poledne mě poslala uklidit komory na zásoby a nářadí. Byla to dost otupující práce - spočítat a vyrovnat haldy záchranných vest, pak udělat inventář skladu zásob -ale aspoň jsem u toho byla sama a nemusela neustále čelit nepříjemnému tichu nebo vlnám podrážděnosti vysílaným mým směrem. Pauzu na oběd jsem strávila sama na pláži, trochu stranou, ve stínu borovic. Ve vodě si hrály skupinky dětí a pouštěly se do

vorových bitev, jaké jsem měla ještě v čerstvé paměti. Viděla jsem, jak Elliot v kajaku vede lekci plachtění v prostoru ohraničeném bójemi, a zachraňuje jednu z lodí, když se vydala někam směrem k Delaware. Když jsem se po přestávce vrátila zpátky ke skladu a znovu začala počítat kelímky, čas jako by se zastavil a hodiny ubíhaly bolestivě pomalu. Když se konečně dostavilo pět odpoledne a já zamknula dveře od skladu, byla jsem vyčerpaná. Byla jsem cítit fritovacím olejem a majonézou, kterou jsem se polila, umírala jsem z toho, jak mě bolely nohy, a nepřála si nic jiného než zalézt do postele a nemuset se k té práci už nikdy vracet.

Venku jsem se setkala s Elliotem a Lucy, která zrovna zatahovala bufet kovovým roštem a zamykala ho. Z pláže se dlouhými kroky blížil Leland, kytaru přes rameno, a mě překvapilo, že ve vodě pořád ještě někdo plave, pár osamělých postav pohupujících se na lehátkách. „Takže,“ zajímalo mě, když se ke mně otočil Elliot a Lucy pro jistotu dvakrát zatahala za zámek, „co se stane, když tam není plavčík?“

„Dá se tam cedule,“ oznámil Elliot. Kývl na Lelanda, který už lehkou chůzí došel skoro k nám.

„Plavčík má službu jen od devíti do pěti. Zbytek dne visí na jeho křesle cedule, že plavání je na vlastní nebezpečí.“

Přikývla jsem zrovna ve chvíli, kdy se k nám připojila Lucy s telefonem v ruce. Usmála se na Lelanda, ale přátelský výraz odstavila hned, jak uviděla mě. „Takže bysme si měli rozdělit směny,“ prohodila chladným odměřeným tónem. „Promluvím si o tom s Fredem a pak ti zavolám. Dáš mi číslo?“ Řekla jsem jí ho a ona si ho nacvakala do mobilu, každé tlačítko zmáčkla poněkud silněji, než bylo bezpodmínečně nutné. „Fajn,“ oznámila, když si ho uložila. Dlouze se na mě zadívala a mně při pohledu na jejich semknutou trojici došlo, že se nejspíš chystají plánovat nějakou společnou akci. A do těch plánů jsem já nepochybně nezapadala.

„Aha,“ vykoktala jsem a do tváře se mi nahrnula krev. „Jasně. Super. Takže… takže mi prostě zavolej kvůli těm směnám a já… sem pak přijdu.“ Moc dobře jsem slyšela, že zním jako idiot, ale ta slova se ze mě vysypala, než jsem je stačila zastavit. Na všechny jsem kývla a tak rychle, jak to jen šlo, jsem se vydala ke svému autu.

Když jsem otevírala dveře, ohlédla jsem se, než jsem nastoupila, a všimla si, že mě Lucy pozoruje. Nepodívala se okamžitě jinam, jak to dělala celý den, a v obličeji se jí odrážel spíš smutek než zlost. Ale pak se znovu odvrátila a já si vzpomněla na to, co říkal Elliot. Měl pravdu - nemohla jsem jí to vyčítat. Protože přesně tohle jsem si zasloužila.

Kapitola jedenáctá

Před pěti lety

Upřela jsem na Lucy přes molo zachmuřený pohled. „To je na nic.“ Z hromady před sebou jsem vybrala fialové Skittles a odstrčila je směrem ke své nejlepší kamarádce. Lucy se zamračila na svou vlastní hromádku, pak vybrala všechny zelené a postrčila je ke mně. Takhle jsme si dělily všechny sladkosti, svoje vzájemné barevné preference jsme měly tak zažité, že jsme se už nemusely ani ptát. Když došlo na tyčinky jako Snickers nebo Milky Way, ty jsme měly raději zmražené z kiosku na pláži. Vždycky jsme si koupily jednu a vzaly si k ní plastový nůž, Lucy pak tyčinku s chirurgickou přesností rozpůlila. O všechno jsme se dělily rovným dílem.

„Já vím,“ souhlasila Lucy. „Je to na hovno.“ Přikývla jsem a ve skrytu duše mě to dost ohromilo a trochu jsem jí záviděla. Kdykoli jsem to slovo použila já, máma na mě křičela a ta Lucyina vlastně do nedávna dělala to samé. Ale, jak Lucy neustále upozorňovala, rozvod s sebou nesl i to, že vám najednou projdou spousty věcí, které dřív nepřipadaly v úvahu.

Ten rozvod bohužel znamenal i to, že tu Lucy většinu léta nebude, s čímž jsem se pořád ještě nedokázala tak úplně smířit. K létům u jezera Phoenix přece Lucy patřila a já neměla ponětí, co tu bez ní mám dělat. Dokonce jsme předstoupily před moje rodiče, jednou večer jsme si je usadily na verandě a přednesly jim svůj případ: Lucy může na léto zůstat s námi, zatímco se její rodiče budou v New Jersey vypořádávat s právníky a schůzkami a „mediací“, ať už to bylo cokoli. Lucy takhle bude moci čerpat výhody čerstvého jezerního vzduchu a zároveň se nebude plést rodičům pod nohy. Mohla by bydlet u mě v pokoji - dokonce jsme měly systém, podle kterého jsme rozhodovaly, kdo bude spát na normální posteli a kdo na lehátku.

Ale naši nesouhlasili a teď, jen po dvou týdnech u jezera, Lucy odjížděla. Měla jsem se tu s ní loučit, a ačkoli jsem se s Lucy loučila na konci každého léta, teď to bylo jiné.

„Hele,“ začala a pečlivě si uhladila ofinu. Její ofinu jsem zbožňovala a neuvěřitelně jsem jí ji záviděla. Když jsem si ji ale rok předtím na podzim nechala ustřihnout taky, nebyla rovná a hustá jako ta Lucyina. Místo toho byla jemná jako chmýří a neustále se z ní uprostřed rozčepýřeně odděloval jeden pramen a mamka mi kvůli ní musela nakoupit spousty čelenek. Vlasy mi do léta dorostly a já nikdy nemusela Lucy říkat, jak jsem se po ní opičila. „Moje máma říkala, že jestli se jí podaří koupit dům a všechno vyjde, mohla bych se sem brzo vrátit. Možná už za měsíc.“ Snažila se tomu slovu dát pozitivní nádech, ale já slyšela, jak dutě to zní. Co jsem tu měla měsíc bez Lucy dělat?

„Jasně,“ přitakala jsem a taky se snažila znít vesele, i když jsem to tak vůbec necítila. „Bude to skvělý.“ Věnovala jsem jí široký neupřímný úsměv, ale Lucy se na mě chvíli jen tak dívala a pak jsme se obě začaly hihňat.

„T,“ oslovila mě a zakroutila hlavou. „Ty jseš ta nejhorší lhářka na světě.“

„Já vím,“ potvrdila jsem, přestože jsem si nedokázala vzpomenout, kdy bych vůbec potřebovala nebo chtěla Lucy lhát.

„Ale aspoň nebudeš úplně sama v New Jersey jako já,“ podotkla Lucy a dramaticky si povzdechla. „Bude to takovej vopruz.“

„No to pro mě tady taky,“ ujišťovala jsem ji. „S kým se tu mám bavit?“

Lucy pokrčila rameny a z nějakého důvodu se mi nepodívala do očí, když prohodila: „Třeba s tím

svým kámošem Henrym?“

Sice jsem věděla, že to vůči Henrymu není úplně fér, ale zaúpěla jsem. „To není to samý. Chce se jen procházet po lese a dívat na kameny. Je to děsnej hňup.“ Tohle nebyla tak docela pravda, a jakmile jsem to řekla, cítila jsem se kvůli tomu provinile, ale snažila jsem se přece Lucy zvednout náladu.

„Lucy!“ zakřičela paní Marinová od domu, a když jsem se za tím hlasem otočila, uviděla jsem, jak stojí na příjezdové cestě vedle naloženého auta připraveného vyrazit.

Lucy si dlouze povzdechla, ale obě jako bychom si uvědomovaly, že už je čas jít. Posbíraly jsme své Skittles a došly k domu. Na příjezdové cestě jsme provedly svůj speciální pozdrav (obsahoval hodně tleskání a dvojitou otočku), pak jsme se rozloučily a jen se rychle objaly, protože si Lucyina matka začala stěžovat, že pokud urychleně nevyrazí, nevyhnou se zácpám.

Stála jsem se svým kolem vedle Lucyiny příjezdové cesty, sledovala, jak auto odjíždí a Lucy se vyklání z okénka, a mávala jsem, dokud mi nezmizela z očí. Potom jsem skočila na kolo a pomalu šlapala směrem k domovu. Nepotřebovala jsem tam nutně jet - do večeře ještě zbývalo několik hodin

-ale nevěděla jsem, co jiného dělat. Jet sama na pláž nebo k bazénu mi připadalo neuvěřitelně trapné.

„Hej, Edwardsová!“ Ohlédla jsem se, ale věděla jsem, že to je Henry, který se smykem zabrzdil vedle mě. Poslední dobou procházel tou fází vývoje, kdy všechny oslovoval příjmením. A i když jsem věděla, že by to chtěl, odmítala jsem mu říkat „Crosby“.

„Ahoj Henry.“ Sesedla jsem z kola a nakopla jeden z penálů, který se začal točit kolem dokola.

Henry na druhou stranu nezastavil, ale jezdil v kruhu kolem mě.

„Kde je Marinová?“ zeptal se za jízdy. Musela jsem se pořád otáčet, abych na něj viděla, a začala se mi točit hlava.

„Lucy je na léto pryč,“ oznámila jsem mu a cítila, jaký na mě ta slova mají vliv. „Teda na většinu léta.“

Henry mě přestal objíždět a opřel se jednou bosou nohou o zem. „To je blbý,“ řekl. „ Mrzí mě to.“

Přikývla jsem, i když jsem si nebyla jistá, že to myslí vážně. S Lucy nikdy nijak extra skvěle nevycházeli. Věděla jsem, že si Henry o Lucy myslí, že se chová moc jako holka, a ona zase, že on se snaží působit, jako by snědl veškerou moudrost světa. Když jsme se párkrát pokoušeli být všichni pohromadě, připadala jsem si jako rozhodčí, který neustále dohlíží na to, aby se k sobě chovali slušně, a to bylo dost vyčerpávající. Tak jsem se s nimi nakonec spíš stýkala s každým zvlášť, což bylo pro všechny nejlepší.

„Takže,“ prohodil Henry a znovu se opřel do šlapek, „já byl na cestě na pláž. Nepřidáš se?“

Zadívala jsem se na něj a zamyslela se nad tím. Odpoledne s Henrym by rozhodně mohlo být lepší než odpoledne doma - i když mi říkal Edwardsová a pořád se mnou chtěl závodit nebo se sázet, kdo sní víc párků v rohlíku. „Tak jo,“ souhlasila jsem, nastavila si jednu šlapku dozadu a postavila se na ni. „To by mohla bejt zábava.“

„Super.“ Usmál se na mě a já si všimla, že už nemá vepředu křivé zuby, jako když jsme se seznámili. A měl vážně pěkný úsměv. Proč jsem si toho nevšimla dřív?

„Dáme závod na pláž?“ zeptal se připravený vyrazit a rukama pevně svíral řídítka.

„No já nevím,“ pronesla jsem váhavě, zatímco jsem předstírala, že si kontroluju převody, ale přitom jsem se připravovala. „Nejsem si jistá, jestli… Teď!“ To poslední slovo jsem zakřičela, opřela se do šlapek, jak nejrychleji to šlo, a Henry mě musel dohánět. Svištěla jsem ulicí, nahlas se

smála a culík mi povlával ve větru. „Kdo prohraje, kupuje colu!“

Ztráty a nálezy

Kapitola dvanáctá

Čekárna na onkologii stroudsburské nemocnice působila dojmem, jako by už vzdala veškeré pokusy o rozveselující vzhled. Stěny měla v nudném odstínu broskvové a nevisely na nich žádné povzbudivé plakáty o tom, jak se vypořádat s rýmou nebo jak si správně mýt ruce, které jsem znala z ordinace svého doktora. Místo toho tu bylo jen jedno dost špatné panorama kopce posetého ovcemi nebo mráčky, nebyla jsem si jistá. Křesla tu byla vycpaná takovým způsobem, že jsem měla pocit, že se do nich pomalu propadám, a všechny časopisy byly několik měsíců staré. Dva z hvězdných sňatků, které jejich nablýskané obálky tak vesele vytrubovaly do světa, už se mezitím stihly hlučně rozpadnout. Přesto jsem prolistovávala ten, který ke mně ležel nejblíž, a myslela na to, jak odlišné mi najednou tyhle příběhy o štěstí až na věky připadají, když vím, jak dopadly. Po pár minutách jsem časopis zahodila. Podívala jsem se na hodinky a pak na dveře, kterými šel táta za svým lékařem. Takhle jsem si tedy svůj den volna nepředstavovala.

Měla jsem v plánu s kioskem skoncovat už po tom katastrofálním prvním dni, protože jsem neviděla důvod trávit léto s někým, kdo mě otevřeně nesnese. Ale ten den při večeři, když jsme si dopřávali kukuřici, hranolky a grilované hamburgery - což mi připadalo jako naše letošní první doopravdy letní jídlo - můj plán těžce narazil.

Gelsey zjevně nenáviděla tenis. Zatímco si stěžovala na to, jak stupidní to je sport a jací jsou všichni ostatní na lekcích idioti, a Warren se nám ve stejnou dobu snažil sdělit, že tenis vynalezli v patnáctém století ve Francii a zpopularizoval ho dvůr Jindřicha VIII., já tam jen tak seděla, vychutnávala si svou kukuřici a čekala na chvíli, kdy bych mohla vstoupit do konverzace a všem vysvětlit, že ačkoli práce v kiosku má i své přednosti, mám pocit, že mému času by se letos v létě mohlo dostat lepšího využití, kdybych se pustila do něčeho jiného. Čehokoli jiného. Zrovna jsem si v duchu procházela svůj vysvětlovací proslov a tak docela jsem nevěnovala pozornost konverzaci zbytku osazenstva stolu. Teprve když jsem uslyšela svoje jméno, probralo mě to.

„Cože?“ zeptala jsem se a podívala se na tátu. „O čems to mluvil, tati?“

„Jen jsem říkal,“ odpověděl taťka hlavně k mojí sestře, která zabodávala nakvašený pohled do talíře, „že tys dneska taky prošla náročnou novou zkušeností. Ale na rozdíl od svojí sestry se tím nenecháš rozhodit.“

A sakra. „No,“ zaletěla jsem pohledem k Warrenovi a snažila se s ním telepaticky spojit a přinutit ho, aby všechny nějak rozptýlil, nebo aby nás oblažil další historkou o tom, jak někdo něco vynalezl. On si ale jen zívl a přidal si hranolky. „Jasně. Co se toho týče.“

„Taylor to nevzdává,“ řekl táta. Odkašlala jsem si v naději, že se mi podaří ho nějak zarazit, aniž bych přitom vypadala jako ta nejujetější osoba pod sluncem. „A je mi jasný, že to dneska taky neměla jednoduchý. Nebo ano?“

Otočil se zpátky ke mně a celá rodina se na mě podívala, Warren s hranolkem na půli cesty do úst.

„Ne,“ připustila jsem upřímně.

„Tak vidíš.“ Táta na mě nenápadně mrkl a já si začala kvůli tomu, co jsem se chystala udělat, připadat dost hrozně. Ale pak jsem si vybavila Lucyin výraz, když zjistila, že tam budu pracovat, a jak jsem byla osamělá, když jsem tam tak sama obědvala.

„Hele,“ spustila jsem, když mi došlo, že tohle může být nejlepší příležitost k tomu, jak se vyvlíknout ze situace, která, a tím jsem si byla jistá, se v průběhu léta může jen exponenciálně

zhoršovat. „Ne, že bych nechtěla pracovat. Já jen, že ten kiosek nebyl tak úplně… ehm… to, co jsem čekala.“ Máma se na mě zadívala a ve tváři se jí zračilo, že úplně přesně ví, co se chystám říct. Odvrátila jsem pohled a pokračovala. „A vzhledem k tomu, kolik mě toho příští rok čeká ve škole, myslím, že bych měla tohle léto využít k -“

„To je mi fuk!“ zakvílela Gelsey a podle toho, jak zněla, měla na krajíčku. „Nechci hrát tenis a neměli byste mě k tomu nutit. Není… to… fér!“

Warren na mě přes stůl protočil oči a já zakroutila hlavou. Takhle to dopadalo, když jste byli mazánek rodiny. Mohli jste vyvádět kvůli blbostem i celé roky potom, co už jste na to byli oficiálně moc staří. Gelsey začala vzlykat do svého ubrousku a já si uvědomila, že pravá chvíle na to, abych oznámila, že končím s prací, už nejspíš pominula.

Tak jsem protrpěla další dvě směny v bufetu, z větší části kvůli tomu, abych si, až podám výpověď, zachovala u táty ještě trochu tvář. Vypadalo to v podstatě dost podobně jako můj první den

- Lucy na mě sotva promluvila a já celý den jen odpočítávala minuty do okamžiku, kdy už budu konečně moct jít domů, a s každou další hodinou jsem nabývala většího a většího přesvědčení, že tohle za minimální mzdu nestojí. Měla jsem v plánu se o svém dni volna stavit v klubovně, říct to Jillian, nechat u ní vzkaz pro Freda (který bude nepochybně na rybách), a až bude po všem, oznámit to rodině. Ale to odpoledne, zatímco táta odkládal svoje pracovní materiály a připravoval se na cestu do Stroudsburgu na svoji lékařskou prohlídku, si mě máma zavolala na verandu.

Seděla na vrchním schodu a česala sestře vlasy. Gelsey seděla o schod níž, ručník kolem ramen a hlavu trochu zakloněnou, a mamka jí projížděla vlhké kaštanové kudrlinky kartáčem s širokými zuby. Byl to takový jejich rituál. Nedělaly to tak vždycky, jen když měla ségra za sebou špatný den nebo když ji něco rozhodilo. Když jsem teď pozorovala, jak se nechává česat, napadlo mě, jestli to je kvůli tomu traumatu, které utrpěla na lekci tenisu (s nímž jí nebylo povoleno přestat), nebo kvůli něčemu jinému. Před pár lety jsem chtěla, aby mamka takhle česala i mě, to jsem byla mnohem mladší. Časem mi však došlo, že to nejspíš postrádá smysl. Máma s Gelsey měly stejné červenohnědé vlasy - dlouhé, husté a vlnité. A já měla jemné vlasy rovné jako hřebíky, které se nikdy nezacuchaly a i já sama jsem je potřebovala česat jen zřídka. Ale stejně.

„Co?“ vyzvídala jsem. Gelsey se na mě zašklebila, ale než jsem jí to stačila oplatit, matka jí otočila hlavu zpátky, takže už jsem ji viděla jen z profilu.

„Mohla bys dneska zajet s tátou do Stroudsburgu?“ zeptala se mamka.

„Aha.“ Tak tohle jsem nečekala. „Je v pořádku?“

„Jen má domluvenou prohlídku a já doufala, že bys tam s ním mohla jet ty,“ vysvětlovala vyrovnaným tónem, zatímco projížděla kartáčem od čela až ke konečkům, které se už začínaly kudrnatit. Pořádně jsem se na mámu podívala a snažila se zjistit, co tím asi myslí a jestli je něco vážně špatně, ale ona se vždycky dokázala tvářit neproniknutelně, když chtěla, a tak jsem nic nevykoukala. „Hotovo,“ ohlásila a uhladila Gelseyiny vlasy dlaní, pak jí stáhla ručník z ramen.

Gelsey se postavila a zamířila dovnitř, dveřmi prošla v sérii rychlých piruet. Udělala jsem krok stranou, aby mohla projít, jelikož jsem na takové výjevy byla už absolutně zvyklá - posledních pár let, kdykoli na to měla Gelsey náladu, jen zřídla chodila, když mohla tančit.

„Takže?“ zeptala se máma a já se obrátila zpátky k ní. Vytahovala z kartáče vyčesané vlasy.

„Pojedeš tam s tátou?“

„Jasně,“ přitakala jsem, ale pořád jsem měla pocit, že je v tom něco, co mi neříká. Nadechla jsem se, abych se zeptala, když jsem si všimla, že mamka vypouští vlasy do vzduchu, kde je nadzvedává

mírný vánek, který celé odpoledne šuměl v korunách stromů. „Co to děláš?“

„Proto by sis měla česat vlasy jen venku. Takhle si ptáci můžou ty vlasy zabudovat do hnízd.“ Zadívala se na kartáč a pak se vydala dovnitř a za chůze skládala ručník.

„Mami,“ přerušila jsem ji, než došla ke dveřím. Pohlédla na mě s pozvednutým obočím a čekala a já si najednou nepřála nic jiného, než abych s ní dokázala mluvit jako Gelsey a říct jí, čeho se to doopravdy bojím. „Je taťka v pořádku?“

Mamka se na mě smutně usmála. „Jen nechci, aby tam jel sám. Dobře?“

A já samozřejmě souhlasila, a tak jsme s tátou společně ujeli tu hodinovou vzdálenost do Stroudsburgu s ním za volantem - měla jsem pocit, že ohledně zpochybňování jeho řidičské způsobilosti jsem se už poučila. Táta k té vyjížďce, i když nebyla moc dlouhá, evidentně přistupoval jako k opravdovému road tripu. Zastavil v PocoMartu, abychom se zásobili buráky praženými v medu a limonádami, a když jsme vyrazili, pověřil mě dohledem nad rádiem. Tohle byla asi ta nejpřekvapivější část celého odpoledne, protože do té doby, kdykoli jsme spolu jeli v autě, on buď mluvil přes Bluetooth se svojí kanceláří, nebo poslouchal finanční zprávy.

Když jsme dorazili do nemocnice, zavedl mě nahoru na onkologii, a než vešel do ordinace na prohlídku, slíbil mi, že to nebude nadlouho. Ale už uplynulo dvacet minut a já začínala být netrpělivá. Obešla jsem výtah a sešla po schodech dolů do vestibulu, cítila jsem potřebu nezůstávat na místě.

Vestibul toho k rozptýlení moc nenabízel - jen olejové portréty zakladatelů a plakety na počest štědrých dárců. Před vchodem do budovy kouřilo na nemocnici až překvapivé množství lidí. Skončila jsem v dárkovém obchodu, procházela uličkami a prohlížela si vázané kytice a plyšové medvídky ve veselých barvách s nápisem BRZY SE UZDRAV! vyšitým na bříšku. Dobrouzdala jsem k uličce s přáníčky a zaměřila se na stojany nabízející Myslím na Tebe a Brzy se uzdrav. Stojan s kondolencemi jsem přeskočila, nechtěla jsem vědět, co se skrývá uvnitř vážně vypadajících přání, které podle všeho zdobily výhradně obrázky osamělé květiny, ptáka v letu nebo západu slunce.

Vzhledem k tomu, že neměli nic, co bych chtěla, koupila jsem si jen balíček žvýkaček, hodila ho na pult a se skloněnou hlavou jsem začala dolovat drobné ze dna kabelky. Přitom jsem si všimla na pultu velké kytice letních květů, všechny byly zářivě fialové a oranžové. Celé to aranžmá jako by pulzovalo zdravím a životem a i v tom sterilním, zářivkami osvětleném obchůdku bylo cítit sluncem. Při pohledu na něj jsem poprvé v životě pochopila, proč se nemocným lidem, trčícím v nemocnici bez možnosti vyjít si ven, nosí květiny. Bylo to jako věnovat jim kousíček světa, který šel bez nich dál.

„Ještě něco?“ zeptala se paní za pultem.

Začínala jsem odpovídat, když mi do oka padla předtištěná kartička v té kytici, přidělaná na dlouhou umělohmotnou tyčku vyčuhující z květin. JEN PROTO, ŽE TĚ MÁM RÁDA, stálo na ní.

„Chtěla jste ještě něco?“ zeptala se znovu.

Zahanbeně jsem odtrhla oči od kartičky a podala jí dolar. „To je všechno.“ Žvýkačky jsem si strčila do kapsy a těch pár drobných hodila do kelímku na pultu.

„Hezký den,“ popřála mi, pak si odkašlala. „Doufám, že všechno… dobře dopadne.“

Podívala jsem se na ni a všimla si, že je už starší, tak ve věku mojí babičky a na sobě má jmenovku a soucitný výraz. Ten její se lišil od výrazů lítosti a předčasné soustrasti, které jsem v Connecticutu tak nesnášela, a došlo mi, že mi nevadí. Uvědomila jsem si, že v obchodě musí celý den vídat lidi, kteří taky nechtěli být v nemocnici a jen hledali něco, co by mohli koupit, levného medvídka nebo vázanou kytici, aby se cítili trochu líp.

„Díky.“ Ještě jednou jsem očima sklouzla k té kartičce, pak jsem vyšla do vestibulu. Vykašlala jsem se na schody a vyjela na onkologii výtahem. Ta kartička mi připomněla něco nepříjemného - nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem tátovi naposled řekla, že ho mám ráda. Lovila jsem v paměti, zatímco výtah tiše stoupal. Vím, že když jsem byla menší, říkala jsem to pořád, jak dokládala naše domácí videotéka. A každoročně jsem mu na přání k narozeninám a ke Dni otců škrábala s láskou, Taylor. Ale řekla jsem mu to vůbec někdy? Nahlas, poslední dobou?

Nemohla jsem si vzpomenout, což mě dost ujistilo v tom, že nejspíš ne. To poznání mě natolik zaměstnávalo, že když jsem se vrátila do čekárny, ani jsem se neobtěžovala s těmi starobylými časopisy. A když se taťka konečně objevil a zeptal se mě, jestli můžeme jet domů, souhlasila jsem bez zaváhání.

Na rozdíl od cesty tam probíhala naše jízda zpátky tiše. Tátu prohlídka tak vyčerpala, že se ani nepokoušel řídit. Místo toho mi prostě hodil klíčky, jakmile jsme vyšli na parkoviště. Prvních pár mil jsme udržovali konverzaci, ale pak jsem si všimla, že se odmlky mezi jeho odpověďmi prodlužují. Když jsem se na něj ohlédla, opíral si hlavu o sedadlo a oči se mu zavíraly. Než jsme dojeli k dálnici směrem k Lake Phoenix, mrkla jsem na něj, když jsem kontrolovala, jestli mám vedle sebe volno při přejíždění z pruhu do pruhu, a viděla, že už úplně spí, se zavřenýma očima, zakloněnou hlavou a pootevřenými ústy. To mě opravdu šokovalo, protože to bylo fakt neobvyklé. Taťka nebyl zrovna příznivec šlofíků. Ačkoli jsem věděla, že poslední dobou spí víc než obvykle, nedokázala jsem si vzpomenout, kdy jsem ho naposledy viděla jen tak podřimovat - obzvlášť takhle v půlce odpoledne. Z nějakého důvodu to ve mně vyvolalo nával paniky, přestože bych nedokázala vysvětlit proč, a měla jsem neodolatelnou potřebu pustit nějakou hudbu, abych ten pocit trochu přehlušila. Ale nechtěla jsem ho vzbudit, tak jsem rádio nechala vypnuté a řídila v tichosti, narušované jen otcovým pravidelným oddechováním.

Když jsme vjeli do Lake Phoenix, zazvonil mu telefon a jeho vyzvánění se v tichém autě najednou tak hlasitě rozléhalo, že jsme se oba lekli. Táta se se škubnutím probral a zvedl hlavu. „Co?“ zeptal se a já nenáviděla ten zmatek a zranitelnost, které se mu odrážely v hlase. „Co se děje?“

Natáhla jsem se po telefonu v držáku na nápoje, ale on se k němu dostal přede mnou, zvedl ho a dlaní si uhladil svoje neustále upravené vlasy, jako by se snažil ujistit, že se ve spánku moc nerozcuchaly. Okamžitě mi bylo jasné, že volá má matka, a táta vypadal po krátkém rozhovoru mnohem vyrovnaněji a mnohem víc sám sebou. Když zavěsil a otočil se ke mně, spánek se mu už v hlase neodrážel.

„Tvoje matka žádá, abychom vyzvedli pár věcí na večeři,“ oznámil, „a mně zrovna došlo, že jsme letos ještě nebyli u Jane. Myslím, že nejsem jediný, kdo má pocit, že to letos se zákusky nějak šidíme.“ V lednici bylo pořád jedenáct ovesných sušenek, ale o těch jsem se nezmínila. Tu jednu čokoládovou jsme si rozdělili na pět stejných kousků, zbytek tam nedotčeně ležel.

Podívala jsem se na hodinky a viděla, že už jsou skoro čtyři, což hraničilo s dobou, kdy se podle mámy před večeří nemá jíst. Ale s tátou jsme měli dlouhou tradici dávat si zmrzlinu a držet to v tajnosti - jako když jsem byla malá a on mě našel, když jsem se snažila utéct. „Vážně?“ zeptala jsem se a táta přikývl.

„Jen to neříkej mámě,“ podotkl. „Jinak mě doma k večeři čeká maximálně tak rakvička.“

Musela jsem se zasmát. „No nevím,“ odpověděla jsem, když jsem parkovala na Hlavní. „Třeba bude úplně medová.“

Táta se usmál. „Hezký.“

Rozdělili jsme se a on zamířil k PocoMartu a Hensons Produce, zatímco já vyrazila směrem ke Sladké Jane. Byl to malý obchůdek s blankytně modrou stříškou, na níž bylo ozdobným bílým písmem vyvedené jeho jméno. Z každé strany vchodu stála lavička, což bylo nezbytné opatření vzhledem k tomu, že dovnitř se vešel jen pult a jeden stolek. Možná kvůli té neobvyklé denní době to v Jane vypadalo docela klidně. Jen dva kluci tak v Gelseyině věku seděli na jedné z laviček, kola měli na hromadě vlevo od sebe. Jane byla jen zřídka takhle opuštěná - večer, po večeři, budou lavičky obsypané lidmi a dav zákazníků se potáhne až ven na Hlavní.

Když jsem otevřela dveře a vešla dovnitř, zasáhl mě nával klimatizovaného vzduchu a nostalgie. Obchůdek se od toho, jak jsem si ho pamatovala, moc nelišil. Ten stejný osamocený stolek, stejné namalované cedulky vypočítávající příchutě a polevy. Čas se ale Jane tak úplně nevyhnul, protože tu teď byl i seznam mražených jogurtů a mnohem víc variant bez cukru než dřív.

Nepotřebovala jsem se ptát, co chtěl táta. Jeho objednávka se u zmrzliny nikdy neměnila - kalíšek s jedním kopečkem smetanovo-nugátové a jedním s příchutí rozinek v rumu. Já si dala kokosovou a malinovou do kornoutku, byla to moje oblíbená zmrzlina, když jsem tu byla naposledy. Zaplatila jsem, a protože jsem měla s tím kornoutem a kalíškem plné ruce, otevřela jsem si dveře zády. Chystala jsem se ochutnat svou zmrzlinu, když jsem uslyšela: „Počkej, pomůžu ti.“ Někdo mi dveře podržel a já se otočila a zjistila, že se dívám rovnou do zelených očí Henryho Crosbyho.

V tuhle chvíli už jsem to vlastně měla čekat. Nejspíš by mě víc překvapilo, kdybych na něj nenarazila. Usmála jsem se a, než jsem si v tom stihla zabránit, začala jsem citovat něco, co vždycky říkal táta, bylo to z jeho oblíbeného filmu: „Ze všech putyk ve všech městech co jich na světě je, si vybere tu mou.“ Henry se zamračil a já si v tu chvíli uvědomila, že pochopitelně netuší, o čem to mluvím. „Promiň,“ vysvětlovala jsem urychleně. „Je to z filmu. A asi jsem měla říct ze všech zmrzlinářství.“ Můj hlas se kamsi vytratil. Nebyla jsem si ani jistá, co jsem tím chtěla říct. Proč jsem měla potřebu vůbec něco říkat?

„V poho,“ odpověděl Henry. „Vím, o co ti šlo.“ Tmavé vlasy mu vzadu odstávaly a měl na sobě vybledlé modré tričko, které vypadalo tak jemně, že jsem dostala nutkání natáhnout ruku a promnout tu bavlnu mezi prsty. To jsem samozřejmě neudělala a malinko jsem si odstoupila, abych se od toho pokušení vzdálila.

„Takže,“ tápala jsem po něčem, co bych mohla říct, ale moc mě toho nenapadalo. „Zmrzlina, jo?“ Jakmile jsem to vypustila z úst, cítila jsem, jak mi začínají hořet tváře, tak jsem se zadívala k autu a přemýšlela, jestli už táta skončil v Henson’s a budu ho moct použít jako výmluvu k odchodu.

„Nic neříkej.“ Henry kývl k rapidně se roztékajícímu obsahu mého kornoutu. „Malina a kokos?

Pořád?“

Vyvalila jsem na něj oči. „Nemůžu uvěřit, že si to pamatuješ.“

„Slon,“ odvětil. „Říkal jsem ti to.“

„Aha.“ Cítila jsem, jak mi na prsty svírající kornout stéká první ledová kapka. Moje zmrzlina se rychle rozpouštěla a vzhledem k tomu, že jsem v druhé ruce držela tu taťkovu, nemohla jsem s tím nic dělat. Ale z nějakého důvodu jsem měla divný pocit z toho, že bych ten kornout měla olizovat před Henrym, obzvlášť když on sám žádnou zmrzlinu neměl. „Takže,“ snažila jsem se ignorovat kapky číslo dvě a tři, „kde se to vůbec vzalo? Kdo první vymyslel, že sloni mají dobrou paměť?“

„To netuším.“ Henry pokrčil rameny a malinko se usmál. „Kdo přišel s tím, že sovy jsou chytrý?“

„Můj brácha by ti to nejspíš dokázal říct. Zeptám se ho.“

„Super.“ Henry se trochu zasmál. „To zní jako plán.“ Strčil si ruce do kapes a můj pohled sklouzl

k jeho předloktí, kde jsem ji pochopitelně uviděla - tu sotva patrnou bílou jizvu u zápěstí. Moc dobře jsem ji znala - škrábl se o prkno, když podplavával moji loď při jedné z námořních bitev ve válce holek proti klukům, která řádila to léto, když nám bylo jedenáct. Nahmatala jsem ji, když jsme se poprvé drželi za ruce v temnotě kina v Outpostu.

Prodchnutá tou vzpomínkou jsem se na něj podívala a nadechla se, abych řekla to, co jsem měla říct rovnou. Že je mi to líto a že jsem mu nikdy nechtěla ublížit a neměla jsem jen tak bez vysvětlení odjet. „Takže,“ začala jsem, srdce mi začalo bít o něco zběsileji a ulepenou rukou jsem sevřela kornout ještě pevněji, „Henry, já -“

„Omlouvám se! Parkování mi zabralo věčnost.“ K Henrymu se blížila hezká blondýnka tak v mém věku. Vlasy měla v jednom z těch dokonale neuspořádaných uzlů a už teď byla pořádně opálená. Došlo mi, že to asi bude ta blondýna, o které mluvila máma. Henryho přítelkyně. Věděla jsem, že nedává vůbec žádný smysl mít majetnický vztah k někomu, s kým jsem chodila, když mi bylo dvanáct. Ale i tak jsem v hrudi ucítila ostré bodnutí žárlivosti, když jsem přihlížela, jak mu podává klíčky od auta a jejich prsty se u toho lehce dotkly.

„Já chci vanilkovo-arašídovou!“ Běžel k nám Davy Crosby a na nohou měl ty samé mokasíny, kterých jsem si všimla v lese. Uviděl mě a jeho bujarý výraz přešel do mrzutosti. Zjevně mi pořád ještě vyčítal, že jsem mu vyplašila ty ptáky.

Dívka se na Davyho usmála a položila mu ruku na rameno, než se jí vykroutil. Sledovala jsem tu výměnu a udržovala v tváři neutrální výraz. Takže měla dobrý vztah i s Henryho bráškou. Ne, že by mi to vadilo. Proč by mělo?

„Všimla sis, že ti taje zmrzlina?“ zeptal se mě Davy. Sklopila jsem oči ke svému kornoutu a viděla, že situace se opravdu stává poněkud kritickou, a rozteklá malinová - samozřejmě, vážně to nemohla být kokosová - mi pokrývá celou ruku.

„Jasně.“ Zvedla jsem kornout, což mělo za výsledek jen to, že se mi zmrzlina roztekla po předloktí. „Tak toho jsem si všimla.“

„Promiň, Taylor - chtělas něco říct?“ zeptal se Henry.

Podívala jsem se na něj a pomyslela na to, že bych to udělala teď, že bych řekla, že se omlouvám, a měla to z krku. Od té doby, co jsme se vrátili, jsem se kvůli tomu létu cítila provinile tak, jak jsem tomu v Connecticutu nikdy čelit nemusela. Dokonce jsem musela obrátit toho plyšového tučňáka ve skříni čelem ke zdi, protože jsem měla pocit, že se na mě neustále vyčítavě dívá. „Jen jsem chtěla říct, že… že je mi vážně…“ Odmlčela jsem se s moc dobrým vědomím toho, že se moje publikum rozrostlo o dva členy. Snažila jsem se pokračovat, ale moje odvaha už byla ta tam. „Už nic,“ ukončila jsem to. „To je jedno.“ Cítila jsem na sobě pohled té dívky a viděla, jak její oči sklouzly k mému předloktí, kde se zmrzlinová pohroma ještě zhoršila a kapky mi dokonce vytvořily loužičku vedle chodidel, kde skapávaly na zem. „Měla bych jít.“ Nečekala jsem - nebo jsem nechtěla - až mě Henry představí té dívce, která tam tak samozřejmě byla s ním a která nejspíš přemýšlela nad tím, proč se jim vtírám do života.

Henry se nadechl, jako by se chystal něco říct, ale pak se jen podíval na ni a zůstal zticha.

„Tak zatím,“ vyhrkla jsem na nikoho konkrétního. Rychlým krokem jsem se vzdalovala od Jane, vyhnula se Henryho pohledu a zamířila ulicí k našemu autu. Nedošla jsem moc daleko, když z Hensons vyšel můj táta a vydal se směrem ke mně s papírovým pytlíkem v podpaží.

„Ahoj,“ řekl, když se přiblížil na doslech. „Myslel jsem, že se sejdeme tam.“

„Ne,“ odpověděla jsem rychle, protože jíst zmrzlinu na lavičce u Jane vedle Henryho, jeho bratra

a přítelkyně bylo to poslední, o co bych v tu chvíli stála, obzvlášť potom, co jsem se tak důkladně ztrapnila. „Proč si to prostě nesníme v autě? V Jane je teď docela frmol.“

Táta se podíval k Jane - kde dost evidentně frmol nebyl -a pak na mě s obzvláštní pozorností k rozteklé hromádce neštěstí, která se ze mě stala. „Mám lepší nápad.“

Skončili jsme na pláži jen pár minut autem od Hlavní, usadili se u jednoho z piknikových stolků a vyhlíželi na hladinu. Já jsem se dala do pořádku papírovými ručníky ze zadního sedadla a antibakteriálním mýdlem, co jsem našla v přihrádce na rukavice, takže už jsem neohrožovala zmrzlinou všechno, s čím jsem přišla do kontaktu. Navzdory tomu, že se připozdívalo, bylo na pláži plno a u kiosku se dělala fronta.

Jak jsem se tím směrem dívala, začala jsem přemýšlet nad tím, jestli dneska pracuje jen Lucy, nebo jestli s ní má službu i Elliot. Jako by to táta vycítil, natočil si kelímek tak, aby se mohl líp zakousnout, a zeptal se mě: „Jak se ti líbí pracovat tam?“

Uvědomila jsem si, že to je moje příležitost, chvíle k tomu, abych mu řekla, že i když jsem tomu dala šanci, není to zrovna ideální. A třeba až mu to řeknu, budu moct zajít do kanceláře, dát výpověď a mít celou tu věc před večeří vyřešenou. „Takže takhle.“ Táta zvedl obočí a dal si další sousto ze své (skoro snědené) zmrzliny. „Práce na pláži je určitě úžasná zkušenost. Ale prostě si nemyslím, že zrovna teď je to pro mě to pravý. A možná bych se jako Warren měla zaměřit spíš na studia.“ Zmlkla jsem, když mi došly výmluvy a já si uvědomila, že tu nemám žádné sourozence ani jiné věci, co by ode mě mohly odvést pozornost nebo mě přerušit - byl tu jen táta a díval se na mě, jako by mě měl dokonale prokouknutou.

„Řekni mi, dítě,“ začal, když dojedl zbytek zmrzliny a odložil kelímek, „vyprávěl jsem ti někdy, jak jsem nesnášel práva, když jsem je začal studovat?“

„Ne.“ Nad tou odpovědí jsem se nemusela ani zamýšlet. Táta o sobě mluvil jen zřídka, takže většinu historek z jeho osobního života jsem slyšela buď od mamky, nebo od dědečka, když byl u nás na návštěvě.

„Vážně.“ Natáhl se lžičkou po tom, co zbylo z mojí zmrzliny, a já naklonila kornout jeho směrem.

„Nejsem jako tvůj brácha. Ve škole mi to nešlo tak snadno. Jen abych se dostal na práva, musel jsem dřít jak smyslů zbavenej. A jakmile jsem se tam dostal, měl jsem pocit, že to byla největší chyba mýho života. Chtěl jsem se odtamtud co nejrychleji dostat.“

„Ale vydržels to.“ Měla jsem pocit, že vím, kam to směřuje.

„Vydržel jsem to,“ potvrdil. „A ukázalo se, že právo vážně zbožňuju, teda jakmile jsem se přestal bát toho, že udělám něco špatně. A kdybych u toho nezůstal, nepotkal bych vaši mámu.“

Tak tuhle historku jsem znala - naši se seznámili v dineru na Upper West Side na Manhattanu, táta byl ve třeťáku na právech na Kolumbijské univerzitě, máma šla z představení Louskáčka.

„Jasně.“ Něco mi říkalo, že moje příležitost vyvlíknout se z práce pomalu, ale jistě pomíjí. „Ale v tomhle případě…“

„Je s tou prací něco v nepořádku? Něco, co ti na ní vážně vadí?“ Táta se znovu lžičkou natáhl po mém kornoutku a já mu ho prostě podala, ať to dojí, chuť na zmrzlinu mě přešla. Nemohla jsem přece svému otci říct, že hlavní důvod je ten, že je na mě moje bývalá nejlepší kámoška zlá.

„Ne,“ uznala jsem nakonec.

Usmál se na mě a kolem modrých očí - těch, co mám po něm a co nikdo jiný v rodině nemá - se mu udělaly vrásky. „V tom případě,“ uzavřel to, jako by tím bylo všechno rozhodnuto, „to vydržíš. A třeba to přinese něco dobrýho.“

Tak o tom jsem hluboce pochybovala, ale taky mi bylo jasné, že už jsem prohrála. Ještě na okamžik jsem se zadívala ke kiosku a otřásla se při pomyšlení, že se tam teď budu muset zítra vrátit.

„Třeba jo.“ Snažila jsem se znít co nejvíc nadšeně - a i já jsem slyšela, že se mi to moc nedaří.

Táta se zasmál a pocuchal mi vlasy, jak to dělával, když jsem byla malá. „Tak pojď.“ Postavil se, malinko se zašklebil bolestí a zahodil kalíšek od zmrzliny. „Jedeme domů.“

Po večeři zničehonic začalo pršet. Zastihlo mě to úplně nepřipravenou. Vidět, jak svět, který byl do té doby jen prohřátý od sluníčka, může přetvořit náhlá bouře, mnou tak trochu otřáslo, připomnělo mi to, jak rychle se všechno může změnit.

Vděčně jsem se schovala na verandu, setřela si kapky vody z tváře a odkopla žabky na hromadu sandálů, která se nevyhnutelně musela nastřádat u dveří. Vynášela jsem odpad do medvědí klece a myslela jsem si, že s deštníkem tak nepromoknu, ale jakmile jsem vyšla ven, rozpršelo se ještě víc a i vítr přidal na síle.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Warren ze svého místa u stolu a zvedl směrem ke mně hlavu od knihy.

„Jen napůl utopená.“ Posadila jsem se vedle něj. Na verandě jsme byli sami. Rodiče si uvnitř četli a Gelsey, která vždycky vehementně popírala, že by se bouřky bála, přesto zamířila do svého pokoje hned potom, co se ozval první hrom, a nejspíš už se odebrala na lože s taťkovými sluchátky potlačujícími hluk, která jí byla moc velká.

Warren se vrátil ke své knize a já si přitáhla kolena pod bradu, objala je a vyhlížela na dešťovou clonu. Mně bouřky nikdy nevadily a vždycky jsem je ráda pozorovala z verandy - bylo to jako sedět uvnitř, ale zároveň venku, bylo odsud vidět každé zablesknutí a slyšet každý úder hromu, ale taky sem nepršelo.

Když jsem naslouchala dešti na střeše, najednou jsem si začala dělat starosti o toho psa, jehož jsem už pár dní neviděla. Doufala jsem, že se vrátil tam, kam patří, a pokud ne, tak že měl dost rozumu na to, aby se schoval někam do sucha. Nějak jsem o tom pochybovala. Už jsem si na toho pejska zvykla a nelíbilo se mi pomyšlení na to, že je tam někde venku v bouřce.

„Mamka říkala, že Crosbyovi teď bydlí vedle,“ ozval se Warren, opatrně si zvýraznil nějakou pasáž v knize a podíval se na mě. „Henry a Derek.“

„Davy,“ opravila jsem ho automaticky.

„O tom ses nezmínila,“ pokračoval zpěvným hlasem, na který měl v úmyslu mě nachytat.

Najednou jsem opravdu záviděla Gelsey její sluchátka potlačující hluk.

„Takže?“ zeptala jsem se, přehodila nohu přes nohu a lámala si hlavu s tím, proč o tom vůbec mluvíme.

„Viděla ses s ním už?“ Warren si dál zvýrazňoval, a kdybych ho tak dobře neznala, mohla bych si myslet, že nemá tušení, že mě svými otázkami mučí. Přitom si to rozhodně užíval.

„Párkrát.“ Prohrábla jsem si mokré vlasy. „Nevím. Bylo to divný.“ Vybavovala jsem si všechna naše setkání, žádné z nich nenahrávalo normálnímu rozhovoru nebo omluvě.

„Divný?“ zopakoval Warren. „Protože jste spolu chodili, když vám bylo… dvanáct?“ Ušklíbl se a zavrtěl hlavou.

„Protože -“ začala jsem. Hlasitě zahřmělo a oba jsme nadskočili. Warren upustil zvýrazňovač, a jak se kutálel po stole, natáhla jsem se po něm a zvedla ho, pak jsem si s ním pohrávala mezi prsty.

„Protože?“ vyzvídal Warren a podíval se na mě. Pokynul mi, abych mu vrátila ten zvýrazňovač, a já předstírala, že ho nevidím.

„Já nevím,“ odsekla jsem trochu nakvašeně. Nechtěla jsem o tom mluvit. A rozhodně jsem o tom

nechtěla mluvit se svým bráchou. „Proč se vůbec ptáš?“ zeptala jsem se nakonec. „A odkdy spolu mluvíme o takovejch věcech?“

„Od nikdy.“ Pokrčil rameny a blahosklonným hlasem pokračoval: „Ale tobě to evidentně vrtá hlavou, tak jsem ti dával příležitost o tom mluvit. To je celý.“

Věděla jsem, že to nejspíš nemá smysl. Měla bych prostě odejít a nechat to plavat. Ale něco v jeho výrazu jako by mi naznačovalo, že toho ví mnohem víc než já. A to byla o některých - o většině - věcí pravda. Ale ne o všem. Warren nikdy nevedl moc společenský život, raději trávil víkendy studiem a prací na různých projektech. Nikdy neměl přítelkyni, tedy co mi bylo známo. Na maturiťák sice šel, ale se svojí studijní partnerkou, což byla v podstatě ženská verze Warrena. Říkali, že chtěli ten rituál prozkoumat jako kulturní experiment. Po plese o tom spolu napsali esej v rámci kurzu pokročilé psychologie a ta vyhrála celonárodní cenu.

„Nevíš, o čem mluvíš.“ Otočil ke mně hlavu, nejspíš proto, že tuhle větu nebyl zvyklý slýchat moc často. Věděla jsem, že bych toho měla nechat, ale navzdory tomu jsem slyšela, že mluvím dál a v hlase mám uštěpačný podtón, který jsem nesnášela. „Aby ses mohl s někým rozejít, musel bys nejdřív mít nějakej vztah.“

I v tlumeném světle verandy jsem viděla, že brácha trochu zrudl, a už teď jsem litovala, že jsem to řekla.

„Měla bys vědět,“ poznamenal Warren upjatě a otáčel stránky v knize mnohem rychleji, než je mohl stíhat přečíst, „že jsem se zaměřoval převážně na studia.“

„Já vím,“ přisvědčila jsem rychle a snažila se to zahladit, přála jsem si, abych bývala nic neříkala.

„Není přece důvod k tomu zaplétat se s lidma, který nakonec vůbec nebudou důležitý,“ pokračoval stejným tónem.

Už jsem skoro souhlasila a zamířila dovnitř, ale něco v tom, co Warren zrovna řekl, mě zarazilo.

„Ale jak to víš?“

Zvedl ke mně hlavu a zamračil se. „Jak vím co?“

„Říkals, že nechceš ztrácet čas s lidma, který nakonec nebudou důležitý,“ zopakovala jsem a on přikývl. „Ale jak víš, že nebudou důležitý? Když jim nedáš šanci?“

Warren otevřel pusu k odpovědi, ale neřekl nic. Skoro jsem viděla, jak jeho mozek freneticky pracuje a jeho logika budoucího právníka se prokousává možnými odpověďmi. Nadechl se, aby něco řekl, ale zase vydechl. „Já nevím.“

Chtěla jsem jít dovnitř, ale při pohledu na bratra, jak tu tak seděl ve tmě a četl knihy, které nebude potřebovat ještě celé měsíce nebo roky, jsem si to rozmyslela. Poslala jsem mu po stole zvýrazňovač a on se na mě krátce usmál, než ho sebral. Usadila jsem se zpátky na svoje místo a on se znovu pustil do pomalého pročítání své knihy, zvýrazňoval relevantní pasáže a dával si pozor, aby mu nic důležitého neuniklo, zatímco všude kolem nás dál padal déšť.

Kapitola třináctá

Před pěti lety

Nebylo to rande. O tom jsem se snažila samu sebe přesvědčit od té doby, co mě Henry pozval, ten den, kdy jsme vedli kola domů od bazénu s mokrými osuškami přehozenými přes rameno. Jen jsme spolu šli do kina. Nic extra.

Což však nijak nevysvětlovalo moji nervozitu, když jsem vedle něj teď seděla v temnotě kina v Outpostu. Tomu filmu jsem sotva věnovala pozornost, protože jsem jen naplno vnímala jeho přítomnost vedle sebe, každý pohyb na jeho rudém sametovém sedadle, každý nádech. Víc než kdykoli předtím jsem myslela na opěrátko mezi našimi sedadly - přemýšlela jsem, jestli si na něj mám položit ruku, nebo jestli to udělá on, přála jsem si, aby se natáhl přes něj a vzal mě za ruku.

Léto bez Lucy nakonec nevypadalo tak náročně, jak jsem čekala, z větší části kvůli Henrymu. Prvních pár týdnů jsme strávili spolu, dlouhá odpoledne jsme prolenošili u bazénu nebo v lese, když Henry měl potřebu mi ukázat nějaký kámen nebo hmyz, který mi měl podle něj „absolutně vytřít zrak“. Vždycky když pršelo a nikdo nebyl ochotný nás odvézt do nákupního centra ve Stroudu nebo na bowling do Pocono Lanes, šli jsme do jeho bunkru na stromě. Někdy s námi šel i Elliot a hráli jsme poker pro tři hráče, který sám vymyslel. Ten mi nešel tak dobře jako ostatní karetní hry, protože z nějakého důvodu Henry jako by pokaždé poznal, kdy blufuju, a odmítal mi říct, čím to dávám najevo. Na rozdíl od Lucy, kamarádství s Henrym s sebou neneslo žádné výměny šminek, sledování filmů o roztleskávačkách nebo přerozdělování sladkostí. (Henry, jak jsem zjistila, byl nemilosrdný a tvrdil, že mezi různými barvami Skittles nevidí žádný chuťový rozdíl.) Už jsem taky neměla nikoho, s kým bych mohla v knihovně neustále prostudovávat stará čísla časopisu Seventeen a důkladně zkoumat každou stránku. Navzdory tomu jsme se s Henrym dobře bavili.

Ale minulý týden se na dřevěném pontonu u pláže začalo něco měnit. Vor byl dost velký na to, aby se na něj vešlo skoro deset lidí najednou (ačkoli když tam vylezlo víc než pět lidí, plavčíci začali pískat, stejně jako když jste někoho shazovali do vody). V průběhu odpoledne jsme se vyzývali na čím dál tím komplikovanější závody. Ten poslední - doplavat z voru na pláž, přeběhnout ji kolem stánku s občerstvením, zpátky k vodě a vrátit se na ponton - nás oba vyčerpal. Nejdřív jsme leželi na voru a popadali dech, ale pak jsem si byla dost jistá, že Henry usnul.

Abych si to ověřila, ždímala jsem na něj vodu ze svého copu ve snaze ho vzbudit. A buď opravdu spal, nebo to dokázal vážně dobře předstírat, protože sebou ani nehnul. Vzhledem k tomu, že cop už jsem vyždímala, namočila jsem si ruku a nechala z ní odkapávat kapky na jeho hruď, ale on dál ležel bez hnutí. Řekla jsem si, že asi doopravdy usnul, a cítila jsem se trochu provinile za to, jak jsem si s ním pohrávala, a tak jsem mu začala oprašovat kapky vody z obličeje. Zrovna jsem mu brala jednu z čela, když otevřel oči a podíval se na mě. Na okamžik jsme ztuhli tak, jak jsme byli, a dívali se na sebe a já poprvé zaregistrovala, jak hezké má oči. A najednou, z ničeho nic, jsem chtěla, aby mě políbil.

Ta myšlenka mě tak zaskočila, že jsem se od něj na voru okamžitě odvalila a začali jsme mluvit - oba trochu moc nahlas - o jiných věcech. Ale něco se změnilo a podle mě jsme to cítili oba, protože o pár dní později, když jsme vedli kola domů, se mě zeptal, jestli bych s ním nešla do kina, jen ve dvou. Teď, když jsme seděli v temnotě promítacího sálu, jsem se soustředila na to, abych se dívala před

sebe, a snažila se zhluboka dýchat a uklidnit svoje zběsile bušící srdce. Přestože jsem ani trochu nesledovala, o co v tom filmu jde, poznala jsem, že už se blíží rozuzlení. Už jsem začínala cítit, jak se mě zmocňuje zklamání, smutek z toho, že jsem se bezdůvodně nechala takhle unést, mě začal tížit jako balvan, a v tu chvíli se Henry natáhl přes opěrátko, vzal mě za ruku a propletl své prsty s mými.

Tehdy jsem věděla, že se všechno změnilo. Henry a já jsme vlastně byli na svém prvním rande. A už jsme nebyli jen kamarádi.

Kapitola čtrnáctá

„Dám si…“ Žena v jasně růžové velurové mikině s kapucí se zarazila a zamžourala na nabídku kiosku. Zamyšleně zabubnovala prsty na pult. Navzdory tomu, že bylo celé dopoledne zataženo a sluníčko nesvítilo, jí nos kryla bílá vrstva opalovacího krému. „Lehkou pepsi, malé hranolky a kelímek ledu,“ vymáčkla se nakonec.

Otočila jsem se na Elliota, stojícího vzadu u grilu se špachtlí u boku a tlustou brožovanou knihou, která pohlcovala veškerou jeho pozornost, v druhé ruce. „Hranolky!“ zakřičela jsem na něj a on přikývl a odložil svou bichli. Zatímco jsem zadávala objednávku do pokladny, vysvětlovala jsem:

„Máme jen lehkou colu. A u toho ledu si účtujeme patnáct centů za kelímek.“ Pokrčila rameny. „Dobře.“

Na vteřinu jsem sklopila oči k pokladně, abych se ujistila, že jsem připočítala daň, na což jsem první tři dny v práci zapomínala. Když to zjistil Fred, zrudl ještě víc než obvykle a musel se na den vzdát rybaření, aby mohl v kanceláři projít všechny účtenky a bručet si u toho pod vousy. „Pět devadesát pět.“ Žena mi podala šest a já je uložila do pokladny. Pěťák, který jsem posunula po pultu směrem k ní, hodila do prázdné sklenice na spropitné. „Díky,“ poděkovala jsem. „Za pět minut by to mělo být.“

Otočila jsem se k automatu na nápoje za sebou a začala jí napouštět kelímek. Mezi jednotlivými stisknutími tlačítka jsem musela dělat přestávky a čekat, až opadne pěna. Pracovala jsem tu jen asi týden, ale vypadalo to, že základy už zvládám.

Rozhodla jsem se, že radši přetrpím Lucyinu zlobu, než abych zklamala svého otce, a snažila jsem si z toho zaměstnání odnést co nejvíc. Naučila jsem se ovládat obří, hrůzu nahánějící kávovar, naprosto zásadní příslušenství pro všechny ty postarší sportovní chodce, kteří se na pláži stavovali přesně v devět třicet na kávu bez kofeinu po své „rozcvičce“. Fungování fritézy jsem pochytila systémem pokus-omyl - a v důsledku toho jsem teď měla na předloktí řadu menších popálenin z toho, jak mě tam poprskal olej, než jsem se mu naučila vyhnout. Pochytila jsem základy práce s grilem, ale ještě jsem neměla moc příležitostí si je ověřit v praxi.

„Je to pláž,“ svěřil mi Elliot v průběhu mého třetího dne, když nával zákazníků opadl a on mi ukazoval, jak gril funguje. „A o jídle na pláži platí univerzální pravidlo, což je, že písek se dostane všude. A kdo chce mít v cheeseburgeru písek?“

Zamyslela jsem se nad tím a zašklebila se. „No já ne.“

„To nikdo,“ potvrdil. „Věř mi.“ Už po pár dnech práce s Elliotem jsem ke svému překvapení zjistila, že ho mám docela ráda. Bála jsem se, že se postaví na Lucyinu stranu a bude mě loajálně ignorovat. On se ale nestavil na stranu nikoho, za což jsem mu byla vděčná. Měl se mnou trpělivost, když mi ukazoval co a jak, dobře se s ním povídalo, i když občas se do toho trochu moc pokládal, obzvlášť když mluvil o tom, čemu říkal „hardcore sci-fi“. Už teď jsem si toho musela vyslechnout mnohem víc, než jsem kdy chtěla vědět, o nějakém seriálu, kde byl podle všeho záporákem zlý muppeťák.

„Vidíš?“ zeptal se a obrátil burger velkou kovovou špachtlí, pak jí zatočil ve vzduchu způsobem, který mě přivedl na myšlenku, že se asi v nedávné době díval na Koktejl. Pokusila jsem se mu věnovat úsměv, o kterém jsem doufala, že bude vypadat dostatečně ohromeně. „Lidi si objednávají hranolky, protože ty jsou chráněný v tý svý malý krabičce. Ale burgery podáváme na táckách. A když

si ten tácek položíš na ručník, budeš v tom burgeru mít písek. Tak to prostě je.“

Tak jsem se naučila, jak vyrábět burgery, i když to nejspíš nebudu muset dělat nijak často. Zjistila jsem, kolik ledu dávat do limonád z automatu a jak ovládat pokladnu a jak stánek ráno otevřít a večer ho zavřít. Ale to nejdůležitější, co jsem zjistila, bylo, že Lucy jen tak neodpouští.

To jsem o ní pochopitelně věděla, už když jsme byly kamarádky. Všichni věděli, že s Michele Hoffmanovou se nebavily celé roky, než se jich někdo přímo zeptal, proč se vlastně nesnesou, a ani jedna už si to nepamatovala. Lucy vždycky měla silně rozvinutý smysl pro to, co je správné, a co ne, ale tentokrát jsem poprvé byla na tom „špatném“ konci spektra. V podstatě mě ignorovala, a když musela, dávala mi úkoly prostřednictvím Elliota.

Po pár směnách mi taky začalo být jasné, že je trochu posedlá klukama. Nehorázně flirtovala s každým aspoň trochu dobře vypadajícím zákazníkem opačného pohlaví a nasbírala víc telefonních čísel, než bych pokládala za možné, kdybych to neviděla na vlastní oči. Když jsme ještě byly kamarádky, obě jsme se před kluky styděly a chovaly se tak nějak neohrabaně. A navzdory těm pár vztahům, kterými jsem si od té doby prošla, někdy jsem to tak měla ještě pořád. Ale Lucy očividně někdy během posledních pěti let zbytky plachosti překonala. Díky jejímu kamarádskému vztahu s Elliotem a vřelému chování k (obzvlášť mužským) zákazníkům pak naše tichá válka ještě víc bila do očí. Když jsme v práci byly jen samy dvě, panovalo tam absolutní ticho, protože na mě nepromluvila, pokud to nebylo nezbytně nutné. Buď si hrála s mobilem, nebo četla časopisy a schválně je nakláněla tak, abych jí nemohla číst přes rameno anebo sledovat její odpovědi na kvíz v Cosmu.

Já mezitím jen otírala už beztak vycíděné pracovní plochy, zvedala hlavu k hodinám a snažila se spočítat, za jak dlouho budu moct jít domů. Ale na tom tichu mezi námi, kdykoli jsme spolu pracovaly, bylo něco smutného, hlavně vezmeme-li v úvahu, že když jsme byly mladší, když jsme byly kamarádky, nestalo se nám, že bychom si neměly o čem povídat. Když moje máma poznamenala něco v tom smyslu, že nikdy nezavřeme pusu, Lucy odpověděla pokaždé stejně - že jsme se většinu roku neviděly a musíme dohnat to devítiměsíční zpoždění. A teď tu v prudkém kontrastu s dřívějškem bylo ticho. Ticho tak hmatatelné, že bylo skoro cítit ve vzduchu. Když jsem pracovala s Lucy, mívala jsem tak zoufalou potřebu se vypovídat, že jsem při pauze chodila k plavčíkovu křeslu a pokoušela se hovořit s Lelandem. A ten nebyl zrovna mistr světa v konverzaci, vzhledem k tomu, že většina jeho odpovědí - bez ohledu na to, co jste mu řekli - většinou sestávala z nějaké variace na výrazy „hustý“,

„to si děláš prdel“ a „chápu tvůj styl“.

Střídaly se s ním ještě dvě plavčice, Rachel a Ivy, ty ale obě chodily na vysokou a většinu času trávily jen spolu, u kiosku se stavovaly jenom, když potřebovaly láhev vody nebo lehkou colu. Ačkoli nebyly nijak přehnaně přátelské, jejich přítomnost mě trochu uklidňovala, protože jsem pořád ještě nenabyla přesvědčení, že by někdo tak mimo jako Leland měl zastávat pozici, kde má na starosti zachraňování lidských životů.

Položila jsem dietní colu, která ještě pořád pěnila, před sebe na pult a zakryla ji plastovým víčkem. Vedle ní jsem postavila kelímek s ledem a obojí posunula přes pult k zákaznici zrovna ve chvíli, kdy Elliot zazvonil, aby mi dal vědět, že hranolky už jsou hotové. Zvedla jsem teplou krabičku, z níž se linula vůně horkých hranolek, z které mi zakručelo v břiše, ačkoli bylo teprve jedenáct dopoledne, pořádně jsem je posolila a položila vedle kelímků. Když si nákup odebírala, telefonovala, ale kývla na mě a ústy naznačila díky, než se odebrala zpátky na svou osušku.

Vyhlížela jsem na převážně vylidněnou pláž a přešlápla z nohy na nohu ve snaze dostat do končetin trochu tepla. Bylo zataženo a zatím jsme měli jen asi tři zákazníky. Lucy dnes pracovala taky,

ale před půl hodinou si šla zavolat a ještě se nevrátila. Přejížděla jsem si rukama po pažích a přála si, abych si ráno byla vzala přes pracovní tričko mikinu, což napadlo nejen Elliota a Lucy, ale i Lelanda.

Kdybych jezdila do práce na kole jako Elliot s Lucy, rozhodně bych mikinu měla. Já jsem však ještě pořád jezdila autem navzdory tomu, že mi máma opakovaně připomínala, jak nepraktické je mít jedno auto celodenně zasekané na parkovišti u pláže. A i když mi táta opravil mamčino staré kolo, aby se na něm dalo jezdit, zatím jsem ho nechávala ležet v garáži. Nebyla jsem si jistá, jestli je možné úplně zapomenout, jak na kole jezdit, ale nijak jsem nespěchala to zjistit.

„Zima?“ Ohlédla jsem se a viděla, že se Elliot vytáhl na pult a posadil vedle mě.

„Jenom trochu.“ Usrkla jsem si z horké čokolády, kterou jsem si pro sebe ráno uvařila, ale ta už nebyla dost teplá na to, aby mi nějak zvlášť pomohla.

„Tamhle nejspíš něco bude.“ Elliot ukázal pod pult.

„No já nevím,“ odpověděla jsem pochybovačně, když jsem vytáhla krabici se ztrátami a nálezy. Za ten týden, co jsem tam pracovala, už se mi stala důvěrně známou. Ačkoli léto sotva začalo, kartonová bedna už byla naplněná skoro po okraj. Prohrabovala jsem se jejím obsahem a žasla nad tím, co tam byli lidé schopní nechat. Vždyť jak se vám může podařit odejít z pláže a neuvědomit si přitom, že s sebou nemáte vršek od plavek? Nebo levou pánskou žabku velikosti jedenáct? Jediná teplá věc, kterou jsem v krabici našla, byla odporná bílá mikina s nápisem Učitelé jsou třída! vyvedeným zeleným písmem na přední straně.

Elliot souhlasně přikývl. „Hezký.“

Byl to absolutní opak čehokoli, co by se tím slovem dalo popsat, ale v tu chvíli vítr nabral na síle a dva z těch posledních opozdilců na pláži se zvedli a začali skládat deku. Znovu jsem se otřásla a přetáhla si mikinu přes hlavu.

„Prej ses viděla s Henrym,“ prohodil Elliot.

Ztuhla jsem a přemýšlela, jestli bych tak nemohla prostě zůstat, než mě napadne, co na to říct. Nemyslela jsem si však, že se můžu schovávat v mikině, aniž bych vypadala jako totální cvok. Protáhla jsem hlavu ven, uhladila si vlasy a silou vůle se snažila přimět, abych nezrudla, i když jsem cítila, že už je pozdě. Nevím, proč mi nedošlo dřív, že Elliot s Henrym jsou pořád ještě přátelé. Ptala jsem se sama sebe, o kterém z těch rozpačitých setkání Elliotovi vyprávěl - nebo jestli mu poskytl kompletní podrobný výčet. „Ehm, jo,“ ucedila jsem a odložila ztráty a nálezy zpátky pod pult.

„Párkrát.“

Podívala jsem se na Elliota a snažila se ho tak přimět, aby mi sdělil, co mu Henry o našich setkáních řekl, aniž bych se ho musela zeptat. „Takže… “ začala jsem a zarazila se, jakmile mi došlo, že netuším, jak se zeptat tak, abych přitom nezněla jako ukňouraná trapka - a navíc s vědomím toho, že se tenhle rozhovor může donést zpátky k Henrymu. „To je jedno,“ zamumlala jsem, znovu se opřela o pult a pořádně se napila teď už studené čokolády. „Myslím, žes ho vážně vykolejila,“ pokračoval Elliot a zakroutil hlavou. „A on je někdo, kdo na takový situace nereaguje moc dobře.“

Přikývla jsem, jako by to bylo úplně pochopitelné, zatímco jsem si lámala hlavu s tím, co to přesně znamená, a přála si, abych se Elliota dokázala zeptat trochu přímějším způsobem. Než jsem však stačila něco říct, staly se skoro zároveň dvě věci - Lucy vběhla dovnitř dveřmi pro zaměstnance a v okénku se objevil Fredův rudý obličej.

„Můj bože,“ utrousila Lucy. „Úplně mrznu!“ Zalétla pohledem ke mně, pak se zadívala na moji mikinu a tázavě nadzvedla obočí, zatímco Fred upustil krabici s rybářskou výstrojí na pult s takovou

ranou, že jsme všichni nadskočili.

„Ahoj Frede,“ pozdravil Elliot a sesunul se z pultu (kde jsme neměli sedět) a začal narovnávat vystavený výběr chipsů, možná aby vypadal zaměstnaně.

„Ahoj,“ přidala se Lucy, zastrčila si mobil do zadní kapsy džín a ležérně se opřela o pult, jako by tam byla celou dobu. „Jak jde rybaření?“

„Moc dobře ne,“ povzdechl si Fred. „Myslím, že ví, co mám za lubem.“ Ukázal na mě.

„Připravená na pátek?“

Jen jsem na něj zírala a čekala, až mi ta slova začnou dávat smysl. „Pátek?“ zeptala jsem se nakonec.

„Filmy pod hvězdami,“ vysvětlil Fred a já v jeho hlase opravdu slyšela to velké písmeno. „Říkal jsem ti to, když jsem tě přijímal. První je teď v pátek.“ Shodil na pult štos papírů. Filmy pod hvězdami byly projekce, které se jednou měsíčně konaly na pláži, promítalo se na velké plátno postavené na písku hned u vody. Každý si přinesl deku nebo zahradní křeslo, a jak naznačuje ten název, dívali se na filmy pod hvězdami. Když jsem byla malá, párkrát jsem tam šla, ale většinou promítali staré filmy, které mě opravdu moc nezajímaly.

Na ten plakát jsem zírala poněkud déle, než bylo nutné jen pro přečtení názvu filmu - A co Bob? - data a času projekce. Fred zmínil, že po mně něco takového bude chtít, ale předpokládala jsem, že mi na přípravu dá víc času než tři dny. „Dobře,“ přikývla jsem pomalu. „Tak co přesně budu muset udělat?“

„No, loni jsme tu měli tak trochu problém,“ začal Fred a spolu s Lucy se otočil na Elliota, jehož obličej dostal zářivě červený nádech.

„To tys mě nechal vybírat filmy,“ bránil se. „Jestli jsi chtěl, abych pustil něco konkrétního, měls mi to dát vědět.“

„Ke konci byla návštěvnost opravdu, opravdu mizivá,“ pokračoval Fred. „Opravdu mizivá. Takže sháníme filmy, které sem dotáhnou davy lidí. Filmy pro celou rodinu.“ Vrhl na Elliota vražedný pohled. „Ten první je už vyřešený, ale zbylé dva vybíráš ty. A potřebuju, aby ses postarala o rozvoz letáků po městě. S tím ti můžou pomoct všichni,“ dodal a posunul štos přes pult ke mně.

„Aha.“ To neznělo tak hrozně. „Jasně.“

„Dobře.“ Fred zvedl krabičku s návnadami, podíval se na téměř liduprázdnou pláž a zavrtěl hlavou. „Rozhodně není potřeba, aby tu pracovali tři lidi, když nemáme žádné zákazníky. Dva z vás můžou jít domů, jestli chcete. Výběr nechám na vás.“ Kývl na nás a zamířil zpátky na parkoviště.

Jakmile byl pryč, Lucy se otočila na mě a Elliota. „Já ne,“ vyhrkla. Než jsem se stačila nadechnout, Elliot se po ní zaopičil: „Já ne.“

Pokrčila jsem rameny. „Tak to asi znamená, že tu zůstávám já.“ Vlastně mi to nevadilo, protože být v práci sama bylo prakticky to samé jako být tam s Lucy - stejné ticho, míň stresu.

„S těma filmama to nehroť,“ prohodil ještě Elliot, když ho Lucy míjela na cestě k věšáku, kam jsme si odkládali věci. „Slibuju, že to není nic strašnýho.“

„Nebudu,“ ujistila jsem ho. „Zní to proveditelně. Ale, ehm, co se teda stalo minulý léto?“

Elliot znovu zrudl a Lucy se vrátila, podívala se na telefon a prohodila: „Fred dal Elliotovi za úkol vybírat filmy.“ Takhle přímo na mě nepromluvila od naší úvodní konfrontace, tak jsem jen přikývla, abych nenarušila nečekanou křehkou rovnováhu, která ji k tomu nejspíš přiměla.

„Říkal ,letní filmy’,“ hájil se Elliot. „Prej ,s plážovou tematikou’. Tak jsem…“

„Vybral Čelisti,“ přerušila ho Lucy s pohledem stále upřeným do mobilu a ne na mě a zakroutila

hlavou. „Promítalo se to na pláži, hned u vody. Jednoho chlapečka museli vynést, řval, jako by ho vraždili.“

Elliot si odkašlal. „Každopádně,“ pokračoval hlasitěji, „šlo o to, že -“

„A potom,“ navázala Lucy a krátce ke mně zalétla pohledem, než se znovu zaměřila na svůj telefon, „vybere nějaký příšerný sci-fi, o kterým nikdo nikdy neslyšel…“

„Duna je klasika,“ ohradil se Elliot se zápalem, i když mi neušlo, že se červená ještě víc. „A nejsou tam žraloci, což si Fred přece specificky vyžádal.“

„Písečný červi,“ nenechala se rozhodit Lucy. „A zase… byli jsme na pláži. A zase všechny děti brečely.“

„Ale ponaučení, který si z toho můžeme odnést,“ začal Elliot, „je, že -“

„A film číslo tři?“ Lucy zakroutila hlavou. „Pro publikum plný dětí s rodičema?“

„Poslouchej,“ Elliot se obrátil ke mně, „vzhledem k tomu, že moje poslední dvě volby byly podle všeho nepřijatelný, podíval jsem se na net, abych zjistil, co je nejoblíbenější letní film. A stejně to zjevně nevyšlo.“

Otočila jsem se na Lucy, která opět kroutila hlavou. „Hříšnej tanec,“ oznámila mi. „U matek šestiletejch dětí to tak úplně nezabralo.“

„Takže,“ ozval se Elliot a zněl přitom jako někdo, kdo se usilovně snaží změnit téma, „až budeš muset něco vybrat, prostě to nejdřív prober s Fredem. A hlídej si, abys moc nepřetáhla úvod, pak bys měla bejt v pořádku.“

„Úvod?“ zeptala jsem se. Začaly se mi potit dlaně. „Co tím myslíš?“

„Tak zatím,“ zavolala Lucy, když si přehazovala kabelku přes rameno, zamávala neadresně na celý interiér kiosku a vyšla ze dveří. Elliot se díval, jak odchází, a když zmizela, ještě chvíli pozoroval dveře.

„Elliote?“ pobízela jsem ho a on se na mě rychle otočil a upravoval si přitom brýle, což jsem si všimla, že dělal pokaždé, když byl z něčeho nervózní nebo mu bylo trapně. „Jakej úvod?“

„Jasně,“ zareagoval konečně. „O nic nejde, slibuju. Než to začne, tak se jen postavíš, řekneš lidem pár věcí o tom filmu a taky jak dlouho bude otevřený občerstvení. Pohoda.“

Přikývla jsem a snažila se na něj usmát, když odcházel, ale srdce mi bušilo jako splašené a přemýšlela jsem, jestli mi tohle konečně poslouží jako záminka k tomu, abych mohla dát výpověď. Mluvení na veřejnosti jsem odjakživa nesnášela. Když jsem mluvila k jednomu, dvěma lidem, bylo to v pořádku, ale jakmile se ten počet navýšil, stala se ze mě troska - koktající, potící se a roztřesená. V důsledku toho jsem se řečnění vyhýbala, kdykoli to jen trochu šlo. Vážně jsem netušila, jak se budu schopná už za tři dny postavit před skupinu lidí a něco jim říkat.

Zbytek odpoledne se šinul ke konci, měla jsem jen dva zákazníky a oba chtěli horké nápoje. Když se malá ručička hodin nad mikrovlnkou začala vznášet nad pětkou, pustila jsem se do každodenního zavíracího rituálu - otírání pultů, přepočítávání kasy a sbírání účtenek, vyčištění a vypnutí kávovaru. Zrovna jsem se chystala zatáhnout mříž a zamknout, když jsem uslyšela: „Počkat! Máte ještě otevřeno?“

O chvíli později přiběhl k pultu brunátný (ačkoli na Freda neměl ani omylem) muž ve středním věku s malým chlapečkem na zádech. „Omlouvám se,“ zasípal, zatímco stavěl syna na zem a na okamžik se opřel o pult, aby nabral dech. „Snažili jsme se sem dostat před pátou.“ Kluk, kterému hlava jen tak tak dosahovala na úroveň pultu, mě s vážným výrazem pozoroval. „Curtis postrádá svoji lopatičku a já mám pocit, že tu máte ztráty a nálezy?“

„Aha,“ přitakala jsem, poněkud překvapená, ale přesto s úlevou, že po mně nechtějí, abych znovu pozapínala všechny přístroje a naservírovala jim mléčný koktejl nebo hranolky. „Jasně.“ Vytáhla jsem krabici a položila ji na pult.

Otec se synem se prohrabovali zapomenutými předměty, a jak jsem se dívala, chlapeček roztáhl obličej do širokého úsměvu a triumfálně vylovil červenou umělohmotnou lopatičku. „Moc díky,“ prohodil ke mně tatínek, když si bez námahy posadil syna zpátky na záda. „Nevím, co by si bez ní počal.“

Jen jsem přikývla a usmála se. Než jsem krabici vrátila na místo, ještě jednou jsem se do ní podívala. Najednou mi došlo, že každá z těch věcí, teď zapomenutá a odhozená, byla jednou něco zvláštního, důležitého pro lidi, kterým patřila. A přestože já je tak vidět nedokázala, stačilo by, aby je někdo znovu našel a vrátily by se na své místo. Svlékla jsem si mikinu s Učitelé jsou třída! a opatrně ji složila, než jsem ji vrátila do krabice a zamknula na noc.

Kapitola patnáctá

„Tohle nedokážu.“ Stála jsem před kioskem vedle Elliota a vyhlížela na davy lidí, které se shromáždily na pláži čelem k plátnu na břehu a rozprostíraly si tam ve slábnoucím světle deky a ručníky. Nad námi se začaly objevovat hvězdy a měsíc byl skoro v úplňku, visel nad jezerem a odrážel se v hladině. Za normálních okolností by to byla dokonalá noc na sledování filmu pod širým nebem. Ale místo toho mi měla určitě každou chvíli prasknout cévka v mozku.

„Bude to dobrý,“ uklidňoval mě Elliot tónem, o kterém si určitě myslel, že zní konejšivě, ale ve skutečnosti to byl jeho normální tón, jen o něco hlubší. Obrátil se k Lucy, která se mračila na přístroj na popcorn, který jsme měli na ten večer půjčený. „Že jo?“

„Tak fajn, nemám tušení, jak to funguje,“ oznámila Lucy a šťouchla prstem do kovové konstrukce na vrchu. Podívala se na Elliota. „Ty jo?“

„Myslím to vážně.“ Slyšela jsem, že zním trochu přiškrceně. Opřela jsem se o pult, a i když jsem prakticky cítila, že na mě Lucy protáčí bulvy, už mi to bylo jedno. Byla jsem si dost jistá, že se chystám omdlít. Což vlastně za daných okolností nebyl tak špatný nápad. Kdybych omdlela, nemusela bych uvádět ten film.

„Jseš v pořádku?“ zeptal se Elliot a zadíval se na mě. „Vypadáš trochu zeleně.“

„Taylor!“ Podívala jsem se po hlase a uviděla, jak na mě mává moje matka. Rozbila tábor přímo uprostřed pláže na naší olbřímí bílé dece. Gelsey mluvila s tátou, který se rozvaloval na dece - zastával názor, že plážová křesla jsou pro bábovky a důchodce. Warren si vedle něj četl knihu a svítil si na to baterkou. Všichni trvali na tom, že musí přijít, přestože jsem se jim to snažila rozmluvit. Vlastně bylo trochu trapné, jak o tom máma pořád mluvila, a jen to zdůrazňovalo, jak málo příležitostí jsem našim poskytla k tomu, aby se mnou mohli nějak chlubit. Na Gelseyina baletní představení už jsme chodili celou věčnost a měla jsem pocit, že na nějaké cvičné soudní procesy nebo slavnostní vyhlášení, na němž Warren převzal další ocenění za mimořádné studijní výsledky, se musíme dostavovat úplně neustále. Já jsem ale kromě těch povinných věcí, jako zakončovací ceremoniál naší základky, ještě nic vlastního neměla.

Zamávala jsem na ni a přemýšlela, za kolik by se mi podařilo uplatit Warrena, aby to udělal za mě. Ten s mluvením před lidmi problém neměl a při slavnostním proslovu při předávání maturitního vysvědčení se ani nezapotil.

„Nepřišel k tomu návod?“ zeptal se Elliot a předklonil se, aby si mohl popcornovač, na který se Lucy pořád pochybovačně mračila, pořádně prohlédnout.

„Nemůžeš to udělat místo mě?“ zeptala jsem se ho, teď už zoufalá. „Protože já se každou chvíli zhroutím.“

„Ne.“ Lucy rychle zakroutila hlavou. „Fred ho tam venku nechce. Pro případ, že by si ho lidi pamatovali z loňska a frnkli.“

Vzhledem k tomu, že Fred byl na rybách, nemyslela jsem si, že by se to musel dozvědět, ale o tom jsem se nezmínila. Lucy jsem se ptát nehodlala - věděla jsem, že by odmítla -a tak jsem jen přikývla a snažila se polknout a sklonila jsem hlavu ke kartičkám s poznámkami, co jsem měla v ruce. Online jsem si o tom filmu našla co nejvíc informací, ale už jsem neměla pocit, že by mi ta úhledně napsaná, do bodů seřazená fakta měla nějak pomoct.

Přiloudal se k nám Leland, který ten večer dělal promítače. „Tak jakej je plán?“ zeptal se. „Jsme

připravený?“

V panice jsem se podívala na hodiny. Myslela jsem, že mám víc času na to, abych vymyslela, co řeknu, a taky abych si vzpomněla, jak mám dýchat. Ale už bylo skoro půl deváté. Zachytila jsem Lucyin pohled a ona na mě nakrčila obočí, ve tváři se jí zračila výzva.

„Tak jo,“ odpověděla jsem a jedna moje část se divila, proč to vůbec říkám, když jsem se cítila, jako bych měla každou chvíli zvracet.

„Super,“ přikývl Leland a rozběhl se k prozatímní promítací kabině na konci pláže.

„Hodně štěstí,“ popřál mi Elliot a šel se mnou, když jsem se vydala na pomalou cestu přes pláž.

„Nezapomeň říct, kdy bude další promítání. A že občerstvení bude v provozu už jenom půl hodiny. Jo, a že by měli vypnout všechny mobilní přístroje.“

„Jasně,“ zamumlala jsem, v hlavě mi hučelo a srdce mi bušilo tak silně, až jsem si byla jistá, že to diváci v první řadě uslyší.

„Tak do toho,“ vyzval mě Elliot a trochu do mě strčil, když jsem se ještě chvíli po tom nehýbala.

„Jasně,“ zopakovala jsem. Zhluboka jsem se nadechla a donutila se pokládat jednu nohu před druhou, dokud jsem nestála uprostřed plátna. „Dobrý večer,“ začala jsem. Ale moc lidí se na mě nekoukalo. Myslela jsem si, že mě to uklidní, ale nestalo se tak, protože jsem věděla, že to znamená, že budu muset mluvit dál, jenom hlasitěji. „Dobrý večer,“ zopakovala jsem, tentokrát víc nahlas, a viděla, jak se ke mně otáčí hlavy plné očekávání. Ve středu publika jsem viděla, jak můj bratr zhasl baterku. „Ehm, já jsem Taylor. Edwardsová. A pracuju v kiosku.“ Sklonila jsem hlavu ke svým poznámkám v rukou, které se mi mírně třásly, a cítila, jak ve mně narůstá pocit paniky, když jsem slyšela, že se rozhostilo ticho. „Vítejte na filmech. Pod hvězdami,“ podařilo se mi konečně vykoktat. Zvedla jsem hlavu a viděla jen to moře očí, které na mě zíralo, a moje panika se ještě zhoršila. Cítila jsem, jak se mi na čele začínají vytvářet kapičky potu. „Dnes to bude A co Bob? Což… Bill Murray,“ sdělila jsem jim, protože jsem to viděla na jedné z kartiček a těch jsem se potřebovala držet. „1999. Je to old school. Klasická komedie.“ Nic jsem nechtěla tolik jako odtud utéct, ale z nějakého příšerného důvodu jsem zůstávala přilepená na místě. Ze směru kiosku ke mně slabě doléhalo nějaké popraskávání a já si v nějaké části mozku, která ještě fungovala, uvědomila, že Lucy nejspíš vymyslela, jak funguje ten přístroj na popcorn.

„Takže.“ znovu jsem se podívala do davu, jehož velká část mě teď pozorovala dost skepticky, moje rodina dokonce znepokojeně. A vzadu vedle promítací kabiny jsem uviděla, tak jasně, jako by na ně někdo mířil reflektorem, Henryho s Davym. Henry mě sledoval s lítostivým výrazem, který byl nějakým způsobem ještě horší než Warrenovo zděšení. Sklopila jsem zrak ke svým kartičkám, ale viděla jsem rozmazaně. Nedokázala jsem přečíst ani slovo a cítila jsem, jak se ticho čím dál víc natahuje, a moje panika ještě vzrostla, až mi bylo jasné, že se každou chvíli rozbrečím.

„Takže moc díky, že jste dorazili!“ Jako zázrakem se vedle mě zjevil Elliot a usmíval se na publikum, jako by nic. „Občerstvení bude mít otevřeno jen dalších třicet minut, tak se tam nezapomeňte stavit pro popcorn. A prosíme vás, abyste si vypnuli mobilní telefony. Užijte si film!“

Ozval se chabý potlesk a okamžik nato už na plátně zářilo modré varování FBI. Elliot mě táhl ke kiosku a mně se tak třásly nohy, že jsem měla pocit, že se každou chvíli zřítím k zemi.

„Asi jsem tě měl brát víc vážně, když jsi říkala, že ti mluvení na veřejnosti moc nejde,“ prohodil Elliot a střelil po mně soucitným pohledem, který mi měl zlepšit náladu, ale spíš to ještě zhoršil. Věděla jsem, že bych měla být schopná se přes to přenést, zasmát se a aspoň mu dát vědět, jak jsem mu za tu záchranu vděčná. Ale místo toho mě zavalila ostuda a to, že uznal, jak jsem byla špatná, tomu

nijak nepomáhalo.

„Díky,“ zamumlala jsem a vyhýbala se jeho pohledu. Věděla jsem, že odtud musím co nejrychleji vypadnout. „Jen musím… hned jsem zpátky.“

„Taylor?“ Slyšela jsem, jak mě Elliot volá a zní zmateně, ale to mi bylo jedno. Rychle jsem prošla mezi lidmi, kteří se už smáli výstřelkům Billa Murrayho, a zamířila rovnou na parkoviště. Prostě dojedu domů a ráno zavolám Jillian, že končím.

„Chystáš se někam?“ prudce jsem se otočila a uviděla, že u popelnic stojí Lucy, v ruce pytel s odpadky. Vyhodila pytel do kontejneru a postavila se ke mně čelem, paže zkřížené na hrudi.

„Ne,“ vykoktala jsem a přemýšlela nad tím, proč si připadám tak přistiženě, když jsem stejně chtěla ráno dát výpověď. „Já jen…“

„Protože kdybys nás tam s Elliotem nechala samotný, bylo by to od tebe vážně hnusný. A navíc, nemáš tam rodinu?“ Lucy se mi dívala přímo do očí, jako by mě vyzývala k tomu, abych to popřela. Neušlo mi, že kdykoli se rozhodla na mě promluvit, většinou to bylo, aby poukázala na to, jak příšerná jsem osoba. „Ale určitě sis jen šla pro něco do auta,“ pokračovala a pustila víko od kontejneru, které se s hlasitým klapnutím zavřelo. „Jinak by bylo dost hrozný, kdyby ses prostě sebrala a bez vysvětlení odjela, když tu na tebe někdo čeká.“ I v přítmí parkoviště - teď už byla skoro úplná tma - jsem viděla ten ublížený výraz v Lucyině tváři a věděla, co tím myslí a že už nemluví o tom, co se děje teď.

„Já…“ začala jsem, jako by každé slovo byla další výzva a dostat je ven bylo jako projít překážkovou dráhu. „Byla jsem vážně špatná,“ podařilo se mi nakonec vymáčknout. „Nevím, jak se tam dokážu vrátit.“

Lucy dlouze vydechla a zakroutila hlavou. „To je v pohodě, Taylor.“ Takhle mile na mě tohle léto ještě nepromluvila. „Nikoho to nezajímá. Ani si to nebudou pamatovat.“ Malinko se na mě usmála, otočila se a odkráčela zpátky ke stánku s občerstvením. Chvíli jsem se dívala na svoje auto, ale odjezd už mi nepřipadal jako něco, co by mohlo danou situaci nějak vylepšit. Vlastně jsem měla dost jasný dojem, že bych se pak cítila ještě hůř.

Tak jsem se obrátila zpátky ke kiosku a vešla do dveří pro zaměstnance. Elliot někomu účtoval dvě limonády a popcorn, a když mě uviděl, usmál se na mě. Snažila jsem se zabavit vyrovnáváním kelímků, ale nevypadalo to, že by si mě zákazníci vůbec všímali - a už vůbec ne, že by si mě pamatovali jako tu holku, co tak důkladně zvorala úvodní řeč.

Lucy se mi z druhého konce stánku, kde obsluhovala popcornovač, podívala do očí a malinko na mě kývla. Kdybych se na to nesoustředila, ani bych si toho nevšimla.

Když jsme o půl hodiny později kiosek zavírali, zdálo se, že na pláži se všichni dobře baví. Obraz se zatím rozostřil jen dvakrát, což, jak mě Elliot upozornil, bylo mnohem lepší, než Lelandovy loňské výkony.

Lucy se před pár minutami vytratila a teď se vynořila z umývárny v džínové minisukni a s trochu výraznějšími očními linkami. „Páni,“ zareagoval Elliot, zatímco tahal za zámek, aby se přesvědčil, že drží. „Chci říct, no, víš jak. Kam se, ehm… chystáš?“

„Sexy rande,“ odpověděla Lucy, když jí zapípal telefon. Vytáhla ho, přečetla si, kdo jí píše a usmála se tak široce, až se jí ve tváři udělal ďolíček. „Tak zatím,“ rozloučila se a na okamžik se na mě podívala, než se otočila a odešla k parkovišti, a já si uvědomila, že do toho pozdravu poprvé zahrnula i mě.

Elliot se toužebně díval za Lucy a já znovu zatahala za zámek, i když bylo jasné, že drží. „Zůstaneš

tu na zbytek filmu?“ zeptala jsem se a on se obrátil ke mně a kvapně si upravoval brýle.

„Ne,“ zakroutil hlavou. „Rád se dívám na filmy od začátku. A myslím, že nám toho už moc uteklo.“

Zamávala jsem svými kartičkami. „Mám tu zápletku, jestli to chceš dohnat. Přímo z Wikipedie.“ Elliot se na mě chabě usmál. „I tak děkuju. Uvidíme se zejtra, Taylor.“

Přikývla jsem, a když jsem se dívala, jak odchází, došlo mi, že ho zítra vážně uvidím. Že tu zůstanu a že jsem možná úplně poprvé v životě neutekla, když se něco pokazilo.

S žabkami v jedné ruce jsem opatrně kličkovala po pláži a krčila se, abych nebránila lidem ve výhledu. Došla jsem k naší dece a usadila se vedle táty. Mamka seděla v přední části deky zády k nám vedle Gelsey, která se při sledování filmu protahovala. Warrenova knížka ležela zapomenutá vedle něj a on vypadal, že ho příběh úplně pohltil, oči měl přilepené k plátnu a pusu mírně otevřenou. Upustila jsem boty do písku a opatrně přejela deku rukou, abych se ujistila, že jsem na ni nenatahala písek. Když už mě nenapadalo nic dalšího, jak to oddálit, podívala jsem se na tátu, jeho tvář ozářenou měsíčním světlem a poblikávajícími odlesky z plátna. Ale netvářil se kriticky ani zklamaně ani nijak tak, jak jsem se bála, že se tvářit bude.

„Příště si je podáš, dítě.“ Natáhl ruku a pocuchal mi vlasy. Kývl směrem k plátnu a usmál se. „Už jsi to viděla? Je to vážně sranda.“ Otočil se zpátky k filmu a při pohledu na Billa Murrayho přivázaného ke stěžni lodi se nahlas zasmál.

Opřela jsem se o paže, natáhla nohy před sebe a začala se soustředit na film. A než se to začalo chýlit ke konci, smála jsem se stejně hlasitě jako všichni ostatní.

Kapitola šestnáctá

„Budíček, Taylor. Hola, hola, ráno vola.“

Zaúpěla jsem a nejen kvůli tátovu stupidnímu vtipu - když jsem byla malá, špatně jsem rozuměla jeho „ráno volá“ a pak se ho ptala, co to pořád má s tím dobytkem, a on si to neskutečně užíval - ale protože byla neděle, já měla volno a plánovala jsem ho strávit v posteli. „Ne,“ zahučela jsem do polštáře.

„No tak,“ přesvědčoval mě taťka a uslyšela jsem cinkání kovu o kov, když mi roztáhnul závěsy, ozdobné kroužky se posunuly po železné garnýži a v pokoji se najednou udělalo mnohem větší světlo.

„Čas vstávat.“

„Cože?“ zeptala jsem se a pevně zavřela oči, nechápajíc, co se to děje. „Ne. Proč?“

„Překvápko,“ oznámil mi a polechtal mi chodidla, která vykukovala zpod deky. Začala jsem se nekontrolovatelně hihňat - tam jsem vždycky byla nejlechtivější. Schovala jsem nohy zpátky pod přikrývku a slyšela, jak táta odchází z pokoje. „Počkám na tebe venku. Pět minut.“

Snažila jsem se držet oči zavřené a pokusila jsem se vrátit zpátky do snu, který najednou působil neuvěřitelně daleko - ale věděla jsem, že to je k ničemu. Kvůli tomu světlu, které mi teď proudilo do pokoje, a tomu lechtání jsem byla docela vzhůru. Otevřela jsem oči, posadila se a podívala se na hodinky. Bylo devět ráno. Tak tomu říkám den volna.

Včera jsem šla do práce den po tom debaklu s promítáním a bylo to v pohodě - Lucy se ke mně i dál chovala trochu vřelejším způsobem a nikdo se nezmiňoval o tom, jak jsem byla hrozná. Ale i tak jsem vítala možnost se na den vzdálit z místa své nedávné potupy a měla jsem v úmyslu spát do oběda a pak se třeba opalovat na molu a číst si u toho časopis. Ale to se mi evidentně nemělo poštěstit.

O deset minut později jsem prošla kuchyní, cestou zalétla očima ke kalendáři a k těm deseti dnům, které už byly proškrtané, a nemohla pořádně uvěřit tomu, že už je červen. Táta seděl na verandě, přecházel sem a tam a působil až příliš bdělým dojmem na to, jak bylo brzo, obzvlášt vzhledem k tomu, že poslední dobou spal čím dál tím déle a většinou ještě nebyl vzhůru, když jsem odjížděla do práce.

„Tak co je to za překvápko?“ zeptala jsem se, když jsem vylezla k němu na verandu a rozhlédla se. Neviděla jsem nic, kromě táty a aut na příjezdové cestě. Pomalu jsem začínala nabývat dojmu, že jsem se nechala napálit.

„No,“ taťka se usmál a promnul si ruce. Všimla jsem si, že se začal oblékat trochu ležérněji - místo košile měl na sobě khaki kalhoty, tričko s límečkem a na nohou starobylé polobotky. „Vlastně to tak úplný překvápko není. Spíš taková vyjížďka.“

Podívala jsem se na něj. „Vyjížďka.“

„Přesně tak. Vyjedeme si na snídani.“ Zadíval se na mě a bylo jasné, že čeká na nějakou reakci, ale já myslela jen na to, že je vážně brzy, že jsem vzhůru v dobu, kdy jsem ještě vzhůru být nechtěla, a on mi slíbil překvapení. „Potřebuješ se pořádně nasnídat,“ řekl tónem, který obvykle používal na přesvědčování porot. „Třeba to bude velkej den.“ Když jsem se pořád neměla k pohybu, usmál se na mě. „Zvu tě.“

O dvacet minut později jsem seděla v Poconské kavárně, čili dineru, u stolu u okna. Diner nevypadal, že by se v době mojí nepřítomnosti nějak změnil. Stěny byly obložené dřevem a červené kóje měly pořád stejné popraskané kožené potahy. Smetana tu na stolech byla v umělohmotných

vymačkávacích lahvích jako na sirup, což nám s Warrenem poskytovalo nekonečné zábavní možnosti, když jsme byli malí. Stěny pokrývaly zarámované fotky Lake Phoenix v průběhu let, ta vedle nás zachycovala nějakou soutěž krásy, dívky s vlasy ze čtyřicátých let a s šerpami přes plavky se usmívaly na kameru, zatímco stály v řadě na pláži, všechny na vysokých podpatcích.

„Na co máš chuť?“ zeptal se táta, když otevíral obří jídelní lístek s plastovými deskami. Nahlédla jsem do svého menu a zjistila, že tam nic nevypadá jinak, než když jsem ho viděla naposledy, ačkoli jsem si byla dost jistá, že v posledních pěti letech určitě došlo k nějakému důležitému objevu stran cholesterolu a nasycených tuků. Ale třeba vedení restaurace dospělo k závěru, že by rozšíření nabídky o zdravější možnosti nějak ranilo jejich reputaci - koneckonců, cedule u vchodu hlásala DOVNITŘ VEJDETE, VEN SE VYVALÍTE.

„Na všechno,“ odpověděla jsem upřímně a projížděla očima všechny ty kombinace vajíček a masa. Tenhle týden jsem každý den vycházela do práce s takovým zpožděním, že jsem většinou snídala müsli tyčinku v autě.

„Máte vybráno?“ Servírka ve středním věku s brýlemi na řetízku kolem krku přistoupila k našemu stolu, tužku už připravenou v pozoru nad bločkem. Na červeném pracovním tričku měla jmenovku ANGELA.

Můj otec si objednal malou porci borůvkových palačinek a slaninu jako přílohu, já si dala to, co vždycky, poconskou omeletu, která se vyznačovala tím, že obsahovala z větší části vejce a různé druhy masa a sýrů a vůbec žádnou zeleninu.

Angela přikývla, zapsala si naši objednávku a odešla. Já se podívala přes stůl na tátu a najednou jsem znejistěla.

Ne, že bychom spolu nikdy nejedli jen ve dvou. Na zmrzlinu jsme sami šli víckrát, než bych dokázala spočítat. Ale bylo dost vzácné být takhle ve dvou na opravdovém jídle, a abych byla upřímná, mít sama pro sebe veškerou jeho soustředěnou pozornost - bez sourozenců, bez neustále vibrujícího BlackBerry. Přemýšlela jsem, jestli není ta správná chvíle udělat to, na co jsem myslela už od té doby, co jsem s ním jela do nemocnice - chvíle na to, abych mu řekla, že ho mám ráda. Ale jakmile jsem si to stačila pomyslet, objevila se Angela s konvicí s kávou a oběma nám nalila a já cítila, že ta příležitost je pryč.

Tatka si usrkl kávy, a jakmile polkl, zašklebil se, široce otevřel oči a zvedl na mě obočí. „Páni,“ prohodil s vážným výrazem. „Myslím, že teď tak týden nebudu moct spát.“

„Silná?“ zeptala jsem se. Když přikývl, vymáčkla jsem si do hrnku trochu smetany a vmíchala cukr. Kávu jsem měla ráda, ale jen pokud chutnala co nejmíň jako káva. Opatrně jsem se napila a i přes všechna ta dochucovadla jsem pořád cítila, jak je silná. „No, tak už jsem vzhůru,“ poznamenala jsem a přidala si ještě trochu smetany, jednak kvůli té chuti a jednak proto, že mě prostě bavilo mačkat tu lahev.

Na chvíli se mezi námi rozhostilo ticho a já si lámala hlavu s tématy k hovoru. Zalétla jsem očima ke svému papírovému prostírání a viděla, že je potištěné reklamami na místní podniky, uprostřed se skvělo něco jménem Diner’s De-Lite! Taky tam byla osmisměrka, sudoku a pět kvízových otázek. Zadívala jsem se na ně a uvědomila si, že se netýkají všeobecného rozhledu. Místo toho se tam pod názvem Mísa! skrývaly osobní otázky - Čím jste chtěli být, když jste byli malí? Jaké máte oblíbené jídlo? Jaká je vaše nejlepší vzpomínka? Kam nejradši cestujete? Vypadalo to jako hra s cílem lépe poznat své společníky u stolu. Nebo možná šlo o to, hádat odpovědi svého protějšku, a pak to srovnávat - žádný návod tam nebyl.

Zvedla jsem hlavu a všimla si, že i taťka si to prostírání pročítá. „Co myslíš?“ zeptal se a pokývl směrem dolů. „Zkusíme to?“

Než dorazilo naše jídlo, vyřešili jsme osmisměrku i sudoku. Táta se pustil do lívanců, zatímco já jsem se zakousla do svojí omelety. Snažila jsem se soustředit na tu přehršli masa a sýrů, která na mě momentálně útočila, ale oči se mi neustále stáčely zpátky k těm pěti otázkám. Když jsem si je znovu pročítala, došlo mi, že nevím, jak by můj otec odpověděl ani na jednu z nich. A ačkoli seděl naproti mně, políval si lívance sirupem a poklepával na hrneček, aby mu dolili kávu, věděla jsem - přestože jsem to vědomí nesnášela - že v určitou dobu, v určitou dobu v nijak vzdálené budoucnosti, už tu nebude, abych se ho na to zeptala. Takže jsem potřebovala zjistit, jak by odpověděl na všechny ty otázky, které jako by byly zároveň absolutně triviální a neuvěřitelně důležité.

„Takže,“ spustila jsem, odsunula talíř do strany a upřela pohled na otázku číslo jedna, „co je tvůj oblíbenej film?“ Jakmile jsem to vyslovila, došlo mi, že tu odpověď znám, tak jsme společně řekli:

„Casablanca.“

„No vidíš,“ táta zakroutil hlavou. „Nemůžu uvěřit, že to nikdo z mýho potomstva neviděl. Vždyť to je dokonalej film, od prvního obrazu do posledního.“

„Podívám se na to,“ slíbila jsem. V minulosti jsem mu to slibovala už mockrát, kdykoli mi začal vyčítat, že jsem to neviděla. Teď jsem to ale myslela vážně.

„Ačkoli,“ pokračoval zamyšleně, „nejspíš by bylo lepší to vidět na velkým plátně. Tak mi to pořád říkali. I když jsem nikdy neměl příležitost to tak vidět.“ Zvedl na mě obočí. „Zápletku znáš, ne?“

„Jasně,“ souhlasila jsem urychleně, ale dost rychle očividně ne.

„Takže, nacházíme se na úsvitu druhé světové války,“ začal a opřel se v židli, „v neokupovaném francouzském Maroku…“

Než jsme zatočili zpátky na Dockside, byla jsem úplně plná a znala jsem s větší částí zápletky Casablancy. Teď nostalgicky popisoval soundtrack, když můj pohled zachytilo něco na konci naší příjezdové cesty. „Tati!“ zakřičela jsem ostře a on dupl na brzdu, což mě prudce hodilo proti bezpečnostnímu pásu a zpátky do sedadla.

„Co?“ zeptal se a rozhlížel se u toho. „Co se děje?“

Vyhlédla jsem z okénka a viděla psíka, který nás v podstatě psím způsobem šmíroval, jak sedí uprostřed naší příjezdové cesty. „Je to ten pes,“ odpověděla jsem. Vystoupila jsem z auta a zabouchla dveře. V prudkém slunečním světle vypadal obzvlášt opelichaně a mě poprvé napadlo, jestli navzdory tomu obojku opravdu má nějaký domov. Když jsem se blížila, začal vrtět ocáskem, což mě překvapilo, protože ta setkání, která se mnou zažil, nebyla zrovna přátelského rázu. Třeba ten pejsek opravdu uměl odpouštět - nebo, což bylo pravděpodobnější, měl jen vážně krátkou pamět.

Prostrčila jsem mu prsty pod obojkem a odtáhla ho stranou z cesty, aby kolem nás mohl táta projet.

„Je to ten samej pes jako předtím?“ zeptal se táta a já cestou k domu přikývla. Přesně dle očekávání nás psík následoval a vypadal tak unešeně z toho, že se ocitl v zemi zaslíbené, na příjezdové cestě, že si skoro vyskakoval.

„Jo,“ potvrdila jsem. Pejsek se zastavil, když jsem se zastavila já, posadil se na zadní a já se sehnula, abych se podívala na jeho známku. Doufala jsem, že mi poškrábaná zlatavá destička sdělí adresu nebo telefonní číslo, kde bych ho mohla konečně odložit. Ale na známce stálo jen MURPHY. To mi z nějakého důvodu znělo povědomě, i když jsem si nedokázala vzpomenout proč. „Úplně ten

samej.“

„Žádný známky?“ zeptal se táta a pomalu se sklonil, i když se u toho trochu šklebil bolestí, dokud se nekrčil přímo před pejskem.

„Žádná adresa ani majitel,“ odpověděla jsem, „jen jméno. Murphy.“ Když to voříšek uslyšel, přestal se drbat za uchem, sedl si do pozoru a ocáskem znovu zabušil do země.

„Ahoj,“ začal taťka tiše. Položil ruku psovi na hlavu a podrbal ho mezi ušima. „Jen tak mezi náma,“ jako by se psíkovi svěřoval, „nijak zvlášť skvěle nevoníš.“

„Takže co budeme dělat?“ zeptala jsem se. Tak nějak jsem věděla, z větší části z televize, o existenci psích útulků a veterinárních klinik, ale neměla jsem s nimi žádné zkušenosti.

„No,“ vyjádřil se táta a trochu nejistě se postavil na nohy, „myslím, že bychom si nejdřív měli promluvit se sousedy, ujistit se, jestli to není prostě něčí zatoulanej pes. A pokud si ho nikdo nepřivlastní, mám pocit, že v Mountainview je psí útulek.“

„O co jde?“ zeptala se Gelsey, když vyšla na verandu oblečená ne na tenis nebo na balet, ale v růžových letních šatech, a rozpuštěné vlasy jí visely až k ramenům. Při pohledu na psíka udiveně rozšířila oči. „My jsme si pořídili psa?“ zeptala se a hlas se jí na posledním slově nadšeně zvedl, takže pro jednou opravdu zněla na dvanáct a ne na dvanáctku, která se cítí na devětadvacet.

„Ne,“ odpověděli jsme s tátou jednohlasně.

„Aha,“ přikývla Gelsey zklamaně.

„Měl bych se pustit do práce,“ oznámil nám taťka a zamířil dovnitř. Pořád ještě pracoval na svém případu a dodávky od FedExu nám pořád ještě dovážely složky od něj z kanceláře. Ale už ne každý den, omezily se na dvakrát až třikrát do týdne. Táta si také navykl zavírat notebook, kdykoli se někdo z nás nahnul, aby se podíval, což jen podporovalo Warrenovy spekulace o tom, že dost času tráví i prací na tom svém tajemném projektu. „Zvládneš to, Taylor?“ zeptal se a kývl na pejska. Ten se teď zadní nohou drbal za uchem, jako by ho vůbec nezajímalo, že se zrovna rozhoduje o jeho osudu.

„Jasně,“ ujistila jsem ho, i když bych byla mnohem raději, kdyby se toho ujal někdo jiný, protože moje zkušenosti se psy se v podstatě omezovaly na reality show Top Dog. Otočila jsem se k odchodu, abych to mohla začít se sousedy řešit, když jsem koutkem oka zachytila svou sestru, jak pořád stojí na verandě. Když jsem byla v jejím věku, sotva jsem se zdržovala doma. Vždycky jsem měla něco za lubem buď s Henrym, nebo s Lucy. Ale abych k ní byla úplně fér, Gelsey tu od malička nebyla ani jednou a nikdy nebyla nijak skvělá v hledání nových kamarádů. Zadívala jsem se k sousednímu domu a vybavila si tu dívku, co jsem tam viděla. „Gelsey, pojď se mnou,“ zavolala jsem na ni. „A vezmi s sebou ty sušenky.“

Kapitola sedmnáctá

Tu hádku jsme slyšely, než jsme došly ke schodům před hlavním vchodem. Nešlo ji neslyšet - byly tam jen sítové dveře a ta slova se tak nesla ven na štěrk příjezdové cesty, kde jsme se s Gelsey a psíkem zastavili.

„Věděls, co to způsobí!“ vyřvával ženský hlas třesoucí se hněvem. „Říkala jsem ti to už tenkrát, když jsme byli v utajení. Sašu jsi zabil ty, ty bezcitnej parchante!“

Znovu jsem se podívala na hlavní vchod a postoupila o krok před svou sestru. V utajení? Kdo to proboha bydlí vedle nás? „Nejsem si jistá,“ poznamenala jsem tiše a nakročila si zpátky domů.

„Třeba -“

„Tohle přece nemůžeš svádět na mě!“ ozval se úplně stejně hněvivý mužský hlas. „Kdybys v Minsku udělala, cos měla, teď bysme tady nebyli!“

Žena zalapala po dechu. „Jak si jen dovoluješ mi připomínat Minsk!“ zařvala. „Já jen…“ Rozhostilo se ticho a potom, už dokonale vyrovnaným hlasem, řekla: „Já nevím. Asi mi to připadá trochu přehnaný.“

Gelsey se na mě zamračila a já jen zakroutila hlavou, sice zmatená, ale přesvědčená, že nejspíš existuje i lepší doba na to, abychom se těch lidí zeptali, jestli nepostrádají psa. A ani jsme s sebou neměli ty sušenky s ovesnými vločkami a rozinkami. Když jsme si pro ně šly, matka nám oznámila, že je po týdnu vyhodila, protože začalo být jasné, že je už nikdo jíst nebude. „Vrátíme se sem jindy,“ rozhodla jsem a ustoupila o další krok. Gelsey zatahala psa za obojek tím provizorním vodítkem, které jsme vyrobili - růžovou saténovou mašli, stejnou, jako používala k zavinování svých baletních střevíčků.

„Ahoj!“ zvedla jsem hlavu a viděla, že ve dveřích verandy stojí nějaká žena. Vypadala tak na pětatřicet a oblečená byla ležérně, v džínách a tričku s nápisem IN N OUT. Měla dlouhé světle blond vlasy a stínila si oči před sluníčkem. „O co jde?“

„Co se tu děje?“ Z domu vyšel muž a postavil se vedle ní. Když nás uviděl, zamával nám na pozdrav. Byl to Afroameričan, tak ve stejném věku jako ta žena. Oblečený byl také skoro stejně, až na to, že jeho tričko hlásalo ZANKOU CHICKEN.

„My, no,“ začala jsem, udělala krok dopředu a pořád se snažila najít nějaký smysl v té hádce, co jsme zrovna vyslechli. Na špiony nevypadali. Na ty ale určitě nevypadali ani opravdu dobří špioni.

„Měla jsem otázku. Ale jestli na to teď není ta správná doba…“ Jen na mě zírali s nicneříkajícími výrazy. „Znělo to, jako byste zrovna měli něco na srdci,“ snažila jsem se to vysvětlit, „nechtěla jsem rušit.“ Pořád jen tak zírali, tak jsem jim napověděla: „Minsk?“

„Aha!“ Žena vyprskla smíchy. „Doufám, že jste si nemyslely, že to je doopravdy. Jen jsme pracovali.“

„Pracovali?“ zeptala se Gelsey, která najednou našla svůj hlas, a přistoupila k nim o krůček blíž.

„Vy jste herci?“

„Ještě hůř,“ odpověděl on a zakroutil hlavou. „Scenáristi. Já jsem Jeff Gardner, jen tak mimochodem.“

„Kim,“ představila se ona a zamávala na nás prstenem na své levé ruce, který se na slunci zaleskl.

„Ahoj,“ pozdravila jsem s neuvěřitelným pocitem úlevy z toho, že u sousedů nedochází k žádné mezinárodní špionáži. „Já jsem Taylor a tohle je moje sestra Gelsey. Bydlíme tamhle.“ Ukázala jsem

přes jejich živý plot k našemu domu.

„Sousedi!“ Jef se široce usmál. „Moc rádi vás poznáváme, Taylor a…“ Zarazil se a podíval se na moji sestru. „Říkalas Kelsey?“

To se s jejím jménem stávalo dost často, a když už k tomu došlo, byl to jeden z těch mála případů, kdy jsem byla ráda, že mám jméno, které všichni znají a nemají potíže s tím, jak se píše. Naše matka neměla pocit, že by to mohlo představovat problém - když ségru pojmenovala po slavné baletce, zjevně si myslela, že ji bude znát mnohem víc lidí. „Gelsey,“ zopakovala jsem hlasitěji. „S géčkem.“

„Jsem moc ráda, že vás obě poznávám,“ přidala se Kim. Její pohled se na okamžik zastavil na mojí sestře a usmála se, než otočila hlavu a zavolala do domu: „Noro!“

Vteřinu nato se rozletěly síťované dveře a na verandu vyšla ta dívka, kterou jsem před pár dny viděla. Měla černé kudrnaté vlasy a kůži v barvě kávy poté, co jsem do ní přidala dost mléka na to, aby se dala pít. Taky kolem sebe vrhala zlostné pohledy, což přímo kontrastovalo s výrazy jejích rodičů, kteří oba vypadali neuvěřitelně nadšeně z toho, že se s námi seznámili. „Tohle je naše dcera, Nora,“ řekla Kim a přitáhla si ji k sobě. „Tohle jsou naše dvě sousedky, Taylor a Gelsey.“

Nora se postupně zamračila na mě, na Gelsey a na Murphyho. „Co se stalo vašemu psovi?“ zeptala se.

Gelsey jí ten pohled vracela rovným dílem a přitáhla si stuhu a psíka blíž. „Nic,“ odpověděla.

„Proč se ptáš?“

Nora jen kývla jeho směrem a nakrčila nos, jako by to mělo být jasné. „Je celej ulepenej.“

„Proto jsme vlastně tady,“ navázala jsem rychle ve snaze zaskočit Gelsey, která se zrovna nadechovala, jako by se chystala pustit do hádky o dostatečnosti pejskových hygienických návyků.

„Všimly jsme si, že se tu ten pejsek poslední dobou potuluje. Na známce nemá žádnou adresu, tak jsme nevěděly, jestli třeba není váš.“

Jeff zavrtěl hlavou. „Náš ne. Zkoušely jste ten dům na druhé straně?“

Také známý jako Henryho dům. „Ještě ne.“ odpověděla jsem vesele. „Asi jsou další na řadě.“ Chvíli jsme tam jen tak postávali a nikdo si nebyl jistý, co dál říct. Přistihla jsem Kim, jak se dívá zpátky k domu, a došlo mi, že se nejspíš chce vrátit k práci. „Takže,“ prohodila jsem, když už to ticho začínalo být nepříjemné, „scenáristika, jo? To zní hustě.“ O psaní scénářů jsem toho moc nevěděla, kromě toho, co jsem paradoxně viděla ve filmech, kde scenáristi jako by výhradně buď chodili na důležité obědy se studiovými pohlaváry, nebo házeli zmačkané listy papíru do zdi.

„No, tak o tom nic nevím,“ zasmál se Jeff. „Ale na placení složenek to stačí. Většinu roku jsme v Los Angeles. Tohle je naše první léto tady.“

Přikývla jsem, ale dívala jsem se u toho na Gelsey, která se dívala na Murphyho, který se už zase drbal za uchem. Už jsem si nepamatovala, jak se ve dvanácti s někým skamarádit, a upřímně, nikdy jsem neviděla, že by se s někým skamarádila Gelsey, ale dospěla jsem k závěru, že v rámci pokusu o to jí v té věci pomoct jsem udělala, co jsem mohla. „Tak fajn,“ zvedla jsem na ségru obočí, „asi bysme měly -“

„Očipovaný!“ vyhrkla Kim a luskla prsty s pohledem upřeným na psa. „Třeba je očipovaný.

Zjištovaly jste to?“

„Ne.“ To mě ani nenapadlo. „Nevíte, kde by se to dalo zjistit?“

„Psí útulky, veterináři,“ vypočítával Jeff. „A taky v tom zverimexu ve městě. Psí kusy nebo tak něco.“

Kim se na něj obrátila s tázavým výrazem. „Jaks to věděl?“

„Nedávno jsem se tam stavil, když jsem vyzvedával pizzu k večeři,“ vysvětloval. „Mluvil jsem s tou holkou, co tam pracuje.“

Teď se na svého otce otočila i Nora. „Proč?“ vyzvídala.

„Myslel jsem si,“ jeho hlas zněl čím dál tím energičtěji, „že by to mohla být skvělá postava.

Možná do televizního seriálu - představte si všechny ty různý lidi, s kterýma přijde do styku.“

Kim nadšeně přikyvovala a začala mu skákat do řeči. „To se mi líbí. A co kdyby byla taky detektiv? Napravovala křivdy a řešila záhady ve svém volném čase.“

Jef se k ní otočil a teď už mluvili jen mezi sebou. „A ta zvířata v tom taky hrají roli,“ přihodil.

„Pomáhají jí řešit zločiny.“ S úsměvem se na sebe podívali a pak se obrátili zpátky k nám.

„Vážně jsme vás rádi poznali,“ řekla Kim. „Hodně štěstí v dalším hledání.“ Jeff zamával a oba prakticky vběhli zpátky do domu. Okamžik nato už k nám doléhalo klapání dvou klávesnic.

„Tak pojď, Gelsey.“ Otočila jsem se k odchodu. „Ráda jsem tě poznala,“ zavolala jsem na ne zrovna přátelskou Noru, která tam pořád stála se zkříženýma rukama a nepřestávala se mračit. Takové chování jsem znala, ale nepamatovala jsem si, že bych jím disponovala dřív, než mi bylo aspoň čtrnáct. Třeba šlo v Los Angeles všechno rychleji.

„Takže,“ ozvala se Nora nakvašeně, když jsme se o pár kroků vzdálily. Gelsey se otočila zpátky a zkřížila si paže úplně stejným způsobem. „Líbí se ti na pláži?“

„Docela jo,“ Gelsey pokrčila rameny. „Ségra tam pracuje.“ Ten nezaměnitelný hrdý tón v jejím hlase mě překvapil.

Nora se neohromeně podívala mým směrem, pak obrátila pozornost zpátky na Gelsey. „Nechceš tam zajet?“ zeptala se. „Umírám nudou.“

„Já taky,“ přisvědčila Gelsey, ranní dobrodružné hledání domova pro zaběhnutého pejska už bylo evidentně zcela zapomenuto. „Tady se nedá dělat vůbec nic. Máma mě dokonce nutí chodit na tenis.“

Nora vyvalila oči. „Mě taky!“ vykřikla. „Je to tak trapný.“

„Že jo?“

„Totálně.“

Měla jsem pocit, že vím, jak se ta konverzace bude vyvíjet, tak jsem prostě převzala stuhu od Gelsey, která se jí bez odporu vzdala. „Uvidíme se pak,“ rozloučila jsem se. Gelsey na mě mávla přes rameno a pokračovala v hovoru, aniž by se ohlédla.

Táhla jsem Murphyho, který projevoval až přílišný zájem o očmuchávání každého kamene na Gardnerovic příjezdové cestě, zpátky k silnici. Nemohla jsem nepociťovat určité uspokojení nad tím, že Gelsey je nejspíš na cestě k tomu, získat novou kamarádku, že můj plán alespoň trochu uspěl. Došla jsem s psíkem na začátek Crosbyovic příjezdové cesty, ale dům vyzařoval atmosféru příbytku, jehož všichni obyvatelé jsou momentálně někde jinde - nestála tu žádná auta ani kola, stan byl prázdný a závěsy zatažené.

Stočila jsem psa zpátky k našemu domu a přemýšlela nad tím, co bych dělala, kdyby to vypadalo, že je někdo doma. Ráda bych si myslela, že bych došla k domu a zazvonila, ale nebyla jsem si tím tak jistá. Věděla jsem, že od toho setkání v zmrzlinářství jsem na Henryho myslela víc, než bych nejspíš měla, vzhledem k tomu, že byl na mě pořád ještě naštvaný (z dobrého důvodu) a taky měl přítelkyni. Ale nemohla jsem si pomoct.

Když jsme došli k naší příjezdové cestě, už jsem Murphyho nemusela táhnout. Místo toho se rozběhl a napnul provizorní vodítko k prasknutí. Uvázala jsem ho u schodů na verandu, kde seděl táta na místě, kde normálně sedával při večeři, a mračil se do notebooku a Warren si tam četl v učebnici s

nohama nataženýma na vedlejší židli.

„Ahoj,“ pozdravil Warren a potom, co si opatrně označil místo v textu lepicím papírkem, zvedl oči od knížky. Napůl se postavil a vyhlédl na příjezdovou cestu. „Co má znamenat tohle?“ zeptal se a v jeho hlase jsem zaslechla nádech paniky. „Proč je tu ten pes?“

„S tím si nedělej starosti,“ ujistila jsem bratra a taťka po mně střelil malý úsměv, ale než by si toho Warren stačil všimnout, sklonil se zpátky k notebooku. „Je to v podstatě ten nejmíň děsivej pes na světě. Vážně.“

„Jasně,“ přisvědčil Warren a přikývl, jako by o nic nešlo, ale já si všimla, jak neustále pokukuje po schodech. Odsunul si židli kousek ode dveří způsobem, o němž si určitě myslel, že působí nenuceně. „Tak určitě.“

„Žádnej majitel?“ zeptal se táta.

„No aspoň vedle v baráku určitě ne. Ale seznámily jsme se se sousedama. Mají dceru v Gelseyině věku.“

„Skvěle,“ usmál se táta. „A co s tou psovitou šelmou?“

„Chystala jsem se s ním zajet do toho zverimexu,“ odpověděla jsem. „Zjistit, jestli je očipovanej.“

„Dobrej nápad,“ uznale přikývl a já přemýšlela, jestli mu mám říct, že to vlastně napadlo našeho souseda scenáristu, ale nechala jsem to plavat. „Synu,“ otočil se na Warrena, „neříkals, že chceš zajet do knihovny?“

Warren si odkašlal a znovu slétl pohledem ke schodům. „Zmínil jsem se o tom,“ uznal, „ale po dalším zvážení myslím, že bych mohl -“

„No tak pojeď,“ přemlouvala jsem ho. „Budu toho psa držet dál od tebe. Slibuju.“

„S tím to nemá nic společnýho,“ zabručel si pod vousy, ale stejně se ve tváři zbarvil do jasného odstínu červené, která téměř ladila s jeho tričkem s límečkem. „Jen si dojdu pro peněženku.“ Odešel dovnitř a táta se na mě od notebooku usmál.

„Vidíš?“ zeptal se. „Výlet. Říkal jsem ti, že to bude velkej den, dítě.“ Stiskl pár kláves a zaklonil se v křesle. „No, jestli jedete do města, můžete se stavit v Henson’s. A jestli by vám nevadilo vzít mi trochu lékořice…“

O deset minut později jsem s Warrenem a Murphym dorazila do Psích kusů, Warren se celou dobu držel tak tři kroky pozadu. Navzdory tomu, že bych Murphyho dokázala zvednout v jedné ruce - ne, že bych chtěla, táta měl pravdu, když říkal, že nijak nevoní (cestou sem jsme museli mít stažená všechna okénka) - Warren pořád nevypadal přesvědčeně, že se každou chvíli nepromění ve vražednou bestii.

Byl to nevelký obchod s ptáky v klecích, velkým akváriem plným ryb a koťaty ve výběhu podél jedné stěny, zbytek prostoru byl zasvěcen chovatelským potřebám. Vypadalo to, že v zadní části obchodu za pokladnou je pultík sloužící jako psí kadeřnictví. Za pultem nikdo nestál a nebyl tu ani žádný šikovný zvonek jako v Borrowed Thyme. Chvíli jsem se rozhlížela, ale bylo tu slyšet jen hlasité cvrlikání ptáků, které mělo podle mě nejspíš napodobovat zvuk alarmu od auta.

„Haló?“ zavolal Warren a ptáci se rozeřvali ještě hlasitěji.

„Už jdu, už jdu, omlouvám se!“ ozval se hlas ze zadní části. Dveře se otevřely a vešla ta dívka, kterou jsem viděla už předtím - co se nabídla, že tátovi zavolá ambulanci - a otírala si ruce do červené zástěry s nápisem PSÍ KUSY, kterou měla přes bílé tričko a džíny. Takhle zblízka jsem viděla, že je asi v mém věku, má modré oči, milý srdcovitý obličej a dlouhé zrzavé vlasy, které jí v copech sahaly pod ramena. Sklouzla očima ze mě na Warrena a usmála se. „Co pro vás můžu udělat?“

všimla jsem si, že na zástěře má vyšito Wendy.

„No,“ začala jsem a v tu chvíli jsem uslyšela, jak můj bratr vyluzuje podivný odkašlávací zvuk. Warren na Wendy zíral s mírně pootevřenými ústy a očividně se bez většího úspěchu pokoušel formulovat slova. „Našli jsme tohohle psa,“ pokračovala jsem a zvedla Murphyho na pult, kde se okamžitě usadil, rozhlížel se kolem sebe a podle všeho si svou vyvýšenou pozici dost užíval. K mému překvapení se brácha ihned nevzdálil, ale zůstal stát na místě v psí blízkosti. „A nevíme, odkud přišel. Vy tu prý můžete zkontrolovat očipování?“

„Jasně,“ přidal se Warren trochu opožděně, když se mu vrátila schopnost řeči. „Očipování.“

„Ztratil ses, kamaráde?“ zeptala se Wendy. Natáhla ruku a podrbala Murphyho za ušima, jeho puch jí zřejmě nevadil. Zavřel oči a začal ocáskem bušit do pultu na štos letáků o obojcích proti blechám. „Tak se na to podíváme.“ Sáhla pod pult a vytáhla přístroj, který vypadal trochu jako dálkový ovladač, jehož horní polovinu zabíral displej. Pomalu jím přejela psíkovi po hřbetu a celou dobu ho volnou rukou drbala za uchem. Když mu projížděla za lopatkou, přístroj se rozpípal.

„Bingo!“ usmála se na nás s Warrenem. Všimla jsem si, že bratr jí úsměv vrací, ale ne dost rychle, protože ona už se usadila a otočila k počítači.

„Tak víme, komu patří?“ zeptala jsem se a naklonila se přes pejska na pultu, abych lépe viděla, na co se dívá.

„Ještě ne,“ odpověděla. „To nám dalo jen číslo mikročipu. Teď se musím podívat do databáze a mělo by nám to říct, kde tenhle klučík bydlí.“

„Nebo holka,“ prohodila jsem, protože v téhle věci jsme neměli žádné potvrzení a já v podstatě vycházela jen z toho, že má modrý obojek. Wendy se přestala soustředit na obrazovku, znovu se postavila a zvedla psíka za přední tlapky.

„Ne,“ oznámila. „Rozhodně je to kluk.“ Usadila se zpátky na místo a začala psát.

„Věděla jste, že jméno Wendy se začalo užívat v roce 1904?“ vychrlil Warren zničehonic. „Díky

J. M. Barriemu a jeho hře Petr a Wendy, z který se později stal Petr Pan.“

Wendy mu věnovala tázavý pohled a já udělala to samé. Chystala jsem se do toho vložit, říct něco v tom smyslu, že můj bratr dnes trávil nějak moc času na sluníčku nebo tak, když vtom se usmála. „To jsem nevěděla,“ odpověděla. „Díky.“

Warren přikývl a potom hlasem, který se snažil znít uvolněně, ale fatálně v tom selhával, začal vyzvídat: „Vy tu, ehm, pracujete už dlouho?“

„Tak měsíc,“ věnovala mu krátký pohled, než se obrátila zpátky k počítači. „Jen se snažím si trochu přivydělat, než mi na podzim začne škola.“

„Hm?“ Warren byl prakticky na stejné úrovni jako pejsek, jak se při tom hovoru nakláněl přes pultík. Psík nastalé situace využil a olízl mu ucho, Warren pak, a to mu sloužilo ke cti, ucukl jen hodně mírně. „Kam to bude?“

„Stroudsburská státní,“ odpověděla pořád s pohledem upřeným do počítače. „Mají moc dobrý studijní obor veterinární medicíny.“

„Super,“ přikývl Warren a snažil se odlepit od psa, který se teď osmělil natolik, že mu začal nadšeně olizovat obličej. „To je super.“

Otočila jsem se na bráchu a snažila se skrýt svoje ohromení. Warren byl vždycky snob, co se vysokých škol týče, a od té doby, co se dostal do Ivy League, se to ještě zhoršilo. Slyšela jsem ho o Stanfordu říkat, že je to jeho „pojistka“. To, že se v pozitivním smyslu vyjadřoval o škole, o níž jsem si byla dost jistá, že ještě před pěti minutami ani neslyšel, pro něj bylo tak netypické, až jsem z toho

byla v šoku. Ale na druhou stranu, ještě jsem ho nikdy neviděla se takhle chovat k holce.

„Dobře,“ Wendy se naklonila blíž k monitoru, „vypadá to, že máme shodu!“

„Výborně,“ přikývla jsem a přemýšlela, jaký je další krok - jestli majitele zkontaktuje ona, nebo to budeme muset udělat my. Každopádně, ať už pejsek vypadal přátelsky, jak chtěl, byla jsem připravená ho vrátit, kam patří.

„A,“ pokračovala a sjížděla po obrazovce dolů, „podle všeho byl očipovaný tady, takže je místní. A to je dobře. Jeho adresa je…“ odmlčela se, pak oznámila: „84 Dockside Road v Lake Phoenix.“ S úsměvem se na nás podívala a já na ni jen zírala v přesvědčení, že jsem se přeslechla. „Není to odsud moc daleko,“ dodala po chvíli. „Můžu vám vytisknout mapu.“

„Já vím, kde to je,“ odpověděla jsem s pohledem upřeným na psíka. Už jsem chápala, proč tak nadšeně vybíhal po naší příjezdové cestě. „Je to náš dům.“

O dvě hodiny později jsme se s Warrenem a Murphym vrátili domů. Pejskovi se dostalo pořádné koupele a teď z něj pro změnu táhl mírně chemický odér. Ta psí pečovatelka se nejspíš nenechala rozhodit tím, že Murphy je kluk, protože do jeho nepoddajné srsti, přímo mezi uši, uvázala růžovou puntíkatou mašličku. Vezli jsme si s sebou tašku plnou zásob včetně misek na jídlo a na vodu, pelíšku, vodítka a žrádla. Nejdřív jsem neměla dojem, že si ho necháme, ale jakmile Wendy začala vybírat ten

„základ, co budeme potřebovat“, Warren za ní chodil v těsném závěsu a přikyvoval na všechno, co vybrala, aniž by se zastavil a situaci se mnou probral. Teprve když jsme všichni tři seděli v autě na cestě domů a Murphy šťastně funěl z okénka s dechem vonícím výrazně líp než předtím, jsem se otočila na Warrena a prohodila: „Nemůžu tomu uvěřit.“

„Já vím,“ Warren zakroutil hlavou. Nejspíš se pokoušel tvářit vážně - to byl jeho výchozí výraz - ale neustále mu to ujíždělo do něčeho poněkud zasněnějšího. „Musel patřit těm nájemníkům z loňska, ne?“ zeptal se. „Wendy říkala, že tehdy se ten mikročip dostal do databáze.“

„A taky se tak jmenovali,“ přihodila jsem. „Dost přesvědčivý důkazy.“ Zastavila jsem na červenou a neušlo mi, že brácha vyslovil Wendyino jméno tónem, který si obvykle vyhrazoval na zajímavá fakta o vybírání mýtného a žárovkách. „Tak co se stalo?“ zeptala jsem se, když jsem se znovu rozjela, i když jsem věděla, že můj bratr, který znal odpovědi úplně na všechno, zrovna tuhle znát nebude. „To ho tu na konci léta jen tak nechali?“ Když jsem to řekla, cítila jsem, jak se ve mně začíná probouzet vztek na ty bezcitné nájemníky kradoucí koření, kteří se dokázali takhle zachovat k psovi. „To ho jen tak opustili u domu a odjeli?“

Warren pokrčil rameny. „Třeba jim utekl,“ odpověděl a jeho hlas se konečně vrátil k tónu, který jsem znala - odměřenému, opatrnému, zvažujícímu všechna fakta. „Neznáme celou situaci. Řekneme to mamce a ona jim může zavolat. Třeba je to celý jen nedorozumění.“

„Třeba jo,“ připustila jsem, ale opravdu jsem tomu nevěřila. Zatočila jsem na Dockside, a jakmile jsme se přiblížili k domovu, Murphy strčil hlavu dovnitř, vyškrabal se na konzoli mezi námi, posadil se co nejvíc do pozoru s pohledem upřeným na dům a divoce vrtěl ocáskem. A když jsem zajela na příjezdovou cestu a on byl čím dál tím nadšenější, věděla jsem, že to je ještě pádnější důkaz než potvrzení z počítače. Murphy věděl, kde je, a zoufale se sem snažil vrátit. Když jsem vypnula motor a otevřela zadní dveře, vystřelil z auta a běžel rovnou do domu, zjevně radostí bez sebe, že konečně našel cestu domů.

Pravda a úkoly

Kapitola osmnáctá

Když mi ve dvě ráno zazvonil mobil, byla jsem vzhůru. Neměla jsem tušení, proč jsem nemohla spát, až mě to přimělo k zamyšlení nad tím, jestli táta s tou poznámkou o kávě v dineru neuhodil hřebík na hlavičku. Posledních pár hodin jsem se jen tak převalovala, protože nemít společenský život znamenalo chodit brzo spát, a to i ve dny, kdy bylo vzrušení trochu víc než obvykle.

Máma se zlobila rovným dílem na Warrena za to, že přivezl psíka domů s plnou výbavou, aniž by to s ní nejdřív probral, a na naše nájemníky za to, že ho tu vůbec opustili. Na tom čísle, které měla, se jim nedovolala, ale zavolala Henryho otce a ten jí potvrdil, že loni v létě opravdu měli pejska, štěně, které si pořídili, když se nastěhovali. Henryho táta si to pamatoval, protože se jim párkrát dostal do odpadků a Murphyovi nevypadali, že by jim to nějak vadilo.

Gelsey byla z toho, že jsme Murphyho vzali s sebou domů, nadšením bez sebe - ačkoli, což mamka neopomínala neustále zdůrazňovat, to byla jen dočasná záležitost. Táta se nevyjádřil ani tak, ani tak, ale přistihla jsem ho, jak psíkovi podstrkuje pod stolem kousky večeře, a když se mu Murphy po jídle vyškrabal do klína, neodstrčil ho, ale drbal ho na uších, dokud psík nezačal vydávat zvuk, o kterém jsem si dost jistá, že představoval psí ekvivalent předení.

Naštěstí to vypadalo, že je Murphy už zvyklý být u někoho doma - a, což bylo ještě lepší, že je zvyklý být u nás doma. Celý dům znal tak dobře, až nás to trochu znervózňovalo, když jsme sledovali, jak se uvelebuje před oknem vedoucím do ulice a tiskne čumák na sklo, hlavu položenou na předních tlapkách. Přestože Gelsey žadonila, aby mohl spát u ní v pokoji, máma to zamítla a umístila mu pelíšek přímo před kuchyň. Když jsme všichni šli spát, poslouchala jsem, jestli ke mně nedolehne nějaké kňučení nebo škrábání - ale pejsek byl potichu a podle všeho spal líp, než se to tu noc dařilo mně.

Otočila jsem se na bok a vyhlédla z okna na oblohu posetou hvězdami. Zvažovala jsem, jestli se dál pokoušet spát, nebo si prostě rozsvítit a zkusit si něco číst, když vtom mi zazvonil telefon.

To bylo samo o sobě tak překvapující, že jsem se po něm okamžitě nenatáhla, jen jsem se dívala, jak z komody zaplavuje jeden roh pokoje nečekaným jasem, zatímco se moje vyzváněcí melodie blížila k refrénu. Když dozvonil podruhé, podařilo se mi se vzpamatovat, vyvalit z postele a natáhnout se po něm, než by vzbudil celou domácnost - nebo aspoň moji matku, která měla notoricky lehké spaní. To číslo - ani předvolba - mi nic neříkalo, ale i tak jsem to co nejrychleji zvedla a přemýšlela, jestli to není omyl. Nenapadalo mě, kdo by mi mohl ve dvě ráno volat.

„Haló,“ řekla jsem tichým hlasem do sluchátka, vzala si mobil s sebou zpátky do postele a zachumlala se do co nejvzdálenějšího rohu, jako by to mělo nějak zmenšit hluk, který se rozléhal po domě. Na druhém konci byla dlouhá odmlka.

„Kdo je tam?“ vyzvídal trochu opile znějící dívčí hlas.

„Taylor,“ odpověděla jsem rozvážně. „Kdo je tam?“

„A sakra,“ zamumlala dívka na druhém konci a já okamžitě věděla, kdo to je.

„Lucy?“ zeptala jsem se a slyšela, jak zhluboka vzdychla.

„Jo?“ Znělo to tázavě. „Co?“

„Já nevím.“ Nechápala jsem, proč vůbec vedeme takový hovor. „To tys volala mně.“

Znovu si povzdechla a pak se chvíli ozýval šustivý zvuk, než jsem ji znovu uslyšela. „Upustila jsem telefon,“ vysvětlovala. „Takže, potřebuju, abys přijela na pláž.“

Napřímila jsem se v posteli. „Proč?“ zeptala jsem se a najednou mě zaplavila vlna paniky, že jsem špatně zamkla stánek s občerstvením nebo tak něco. I když jsem neměla tušení, proč by mi Lucy volala, zjevně dost pod parou, aby mi o tom řekla. „Stalo se něco?“

„Volala bych ti snad, kdyby se nic nestalo?“ zeptala se. „Prostě sem přijeď a -“ Znovu jsem uslyšela ten šátravý zvuk a pak se spojení přerušilo.

Chvíli jsem ten telefon jen tak držela v ruce a přemýšlela. Pojedu tam - varianta, že bych tam nejela, mě napadla maximálně na vteřinu. Protože jsem věděla, že kdybych tam nepřijela, už bych se vážně vůbec nevyspala, poněvadž bych jen ležela a přemýšlela, co se to na pláži děje. Ale ze všeho nejvíc jsem se snažila přijít na to, jak se tam dostat. Věděla jsem, že kdybych si vzala jedno z aut, moje matka - o tátovi nebo sourozencích ani nemluvě - by se probudila. A ačkoli jsme letos v létě večerku neprobírali, měla jsem pocit, že výjezd ve dvě ráno by mi u ní tak úplně neprošel. Zalétla jsem pohledem ven, kde jsem na konci příjezdové cesty uviděla garáž. To mě přivedlo na nápad, a tak jsem svižně vylezla z postele, natáhla si džínové kraťasy a převlékla se z obřího sepraného trička na spaní do tílka. Po špičkách jsem vyšla ven do chodby a nastražila uši, jestli neuslyším jakékoli známky pohybu. Ale dům byl klidný, pode dveřmi pokojů mých sourozenců neprosvítalo žádné světlo a z ložnice rodičů v patře se taky nic neozývalo. I pes byl rozvalený na zádech ve svém pelechu a zadní noha mu sebou občas zaškubala, jako by ve snu něco pronásledoval, nebo před něčím utíkal.

Prošla jsem hlavní místností, aniž bych potřebovala rozsvěcet, protože předními okny dovnitř proudilo světlo měsíce a malovalo na zemi obří světelné obdélníky. Jedním jsem prošla na cestě k vchodovým dveřím a napůl jsem čekala, že mě bude hřát, jako bych procházela slunečním světlem. Tiše jsem vyšla ven a zamkla za sebou, z hromady bot u vchodu jsem sebrala svoje žabky, pak jsem sešla schody z verandy ke garáži - kde na mě čekalo kolo, které pro mě taťka opravil.

Kapitola devatenáctá

Před pěti lety

„Takže mám novinku,“ oznámila mi Lucy do telefonu. Tohle byl vždycky její oblíbený způsob, jak představit nové téma, i když se ukázalo, že její novinka bylo něco triviálního, jako nová příchuť zmrzliny pro tento týden u Jane, nebo to, že smíchala dvě barvy laku na nehty a vytvořila tak speciální odstín.

„Já taky.“ Nedokázala jsem zabránit tomu, aby se mi po tváři rozlil úsměv. Zahákla jsem si bezdrátové sluchátko za ucho a vyšla na verandu. Přesně jsem věděla, kam až můžu jít, abych neztratila signál. Bylo po večeři a mamka akorát připravovala desku na Risk, ale já věděla, že budu moct s Lucy ještě pár minut nerušeně mluvit, obzvlášť pokud Warren bude trvat na tom, aby na maminčiny přípravy dohlížel.

Ještě jsem Lucy neřekla o tom rande v kině s Henrym o týden dřív - protože do té chvíle, kdy mě vzal za ruku, jsem jí neměla co říkat. Ale drželi jsme se za ruce celý zbytek filmu a zůstali tak sedět, dlaně u sebe a prsty propletené, dokud neskončily titulky a nerozsvítilo se a neobjevili se zaměstnanci s košťaty, aby zametli popadaný popcorn. A pochopitelně jsem se snažila Lucy zavolat okamžitě potom, ale ona nikdy nebyla doma u toho rodiče, ke kterému jsem se zrovna dovolala, a mobil momentálně neměla, protože její rodiče se ještě pořád hádali, kdo jí ho bude platit. Takže poslední dobou jako bych jen čekala, až mi Lucy zavolá, abych si s ní mohla promluvit.

„Já první,“ oznámila a já se zasmála, protože jsem v tu chvíli naplno cítila, jak moc mi chybí.

„Taylor!“ Warren otevřel dveře, zamračil se na mě a popostrčil si na nose brýle, které mu pořád padaly. „Už budeme hrát.“

Zakryla jsem sluchátko dlaní. „Telefonuju,“ zasyčela jsem na něj. „Dálkově.“ Na druhém konci jsem slyšela, jak se Lucy zahihňala.

„New Jersey není dálkově,“ opravil mě Warren. „Vlastně to je na krátkou vzdálenost. Jen o stát vedle.“

„Nech mě bejt,“ osočila jsem se na něj a snažila se ho vystrčit ze dveří.

Brácha jen zakroutil hlavou a podíval se na mě s výrazem, který měl značit, jak je příšerně vyzrálý. „Začínáme za pět minut, takže jestli tam nebudeš, přijdeš o svoje armády.“ Ale konečně zmizel za dveřmi a já znovu zvedla sluchátko k uchu.

„Promiň,“ omluvila jsem se. „Warren jen dělal Warrena.“

„V pohodě,“ odpověděla Lucy. „Vy hrajete Risk? To jako úplně všichni?“

„Jo,“ přisvědčila jsem a snažila se nevnímat skleslost, kterou jsem slyšela v jejím hlase. „Ale každopádně, já mám novinky, ty máš novinky..“

„Jasně!“ Lucy se okamžitě do hlasu vrátilo nadšení. „Takže, líbí se mi jeden kluk.“

„Mně taky!“ Byla jsem neskutečně nadšená z toho, že nás to postihlo úplně ve stejnou dobu. To byla jediná věc, která mě odrazovala od toho, abych Lucy o Henrym řekla. Nechtěla jsem se do tak zásadní životní etapy přesunout bez ní. Ale pokud se jí líbil nějaký kluk ve stejnou dobu jako mně, všechno bude akorát. Vždycky, když jsme mluvily o budoucnosti, byl to jeden z našich automatických předpokladů - že budeme všechno prožívat ve stejnou dobu. To se týkalo kluků, maturitních plesů a, nakonec, dvojité svatby.

„Nekecej,“ zasmála se znovu. „Fajn, tak já první. Vážně se mi líbí Henry Crosby.“ Otevřela jsem pusu, abych něco řekla, ale nenašla jsem slova, tak jsem ji znovu zavřela. Ale Lucy nevypadala, že by si toho všimla, a mluvila dál.

„Už od tý doby, co jsem ho letos poprvé uviděla - je od loňska tak hezkej - mám pro něj slabost. Nechtěla jsem nic říkat, ale co jsem přijela domů, nemůžu na něj přestat myslet. A protože vy dva jste kámoši, myslela jsem, že bys třeba mohla zjistit, jestli se mu líbím. Ale, víš jak, nenápadně.“

Znovu jsem otevřela ústa, i když jsem si nebyla jistá, co se chystám říct. Ale musela jsem jí to říct

- o tom rande, o Outpostu, držení se za ruce. „Poslyš, Lucy…“

„Taylor?“ Otočila jsem se a ve dveřích stál můj táta s Gelsey přehozenou přes rameno způsobem, kterému vždycky říkal „pytel brambor“, její hlava se mu kývala u boku a on ji držel za nohy. Slyšela jsem, jak se Gelsey hlavou dolů hystericky hihňá. „Už skoro začínáme, dítě. Připrav se na okamžitou a krvavou destrukci.“

„Hned jsem tam.“ O minutu dřív bych si stěžovala, přemlouvala, dělala cokoli, jen abych se mohla ještě bavit s Lucy. Teď jsem byla nadšená, že mám výmluvu k tomu, náš rozhovor ukončit.

„A ještě něco,“ pokračoval táta a přehnaně se rozhlížel. Otáčel se v půlkruhu ze strany na stranu a Gelsey se přitom komíhala sem a tam. „Nevidělas svoji sestru? Nemůžu ji nikde najít.“ Na to konto začala Gelsey vřeštět smíchy a on ji švihem otočil, vyhodil do vzduchu a chytil, než ji postavil zpátky na zem a smál se spolu s ní, když zamířili zpátky dovnitř.

„Měla bych jít,“ oznámila jsem Lucy vděčná za záminku položit sluchátko.

„Takže si s ním promluvíš?“ naléhala. „Zjistíš, jestli se mu líbím?“ Ztěžka jsem polkla a snažila se přijít na to, jestli mám dost odvahy jí prostě říct, že Henry se líbí mně. Ale bála jsem se, že mě obviní z něčeho, z čeho mě obviňovala už odmalička -že se po ní opičím. Že se mi prostě líbí kdokoli a cokoli, co se líbí jí, a dělám cokoli, co dělá ona. A když jsem pomyslela na svou řídkou ofinu, došlo mi, že to není tak docela od věci.

„Jasně,“ potvrdila jsem, a už když jsem to říkala, začínala jsem toho slova litovat, ale nedokázala jsem ho vzít zpátky. „Zavoláme si.“

„Rozhodně. Chybíš mi!“

Lucy zavěsila a já pomalu vešla dovnitř a usadila se ke zbytku rodiny u konferenčního stolku. Warren citoval z něčeho jménem Umění války a táta procházel s Gelsey strategii (byli spolu v týmu), zatímco já jen zírala do prostoru. Hlavou mi probíhala různá ospravedlnění toho, co jsem udělala - nebo, abych byla přesnější, co jsem neudělala. Zastihla mě nepřipravenou. Nevěděla jsem ani, co se mezi mnou a Henrym může stát. Lucy se ani nemusí stihnout do konce léta vrátit. Přece nemělo smysl dělat problémy nebo zapříčiňovat, aby se někdo cítil špatně.

„Ha!“ vykřikl Warren triumfálně a já sklopila oči k hrací desce, abych zjistila, že mi přímo pod nosem smetl většinu armád, o kterých jsem si myslela, že jsou v bezpečí.

Kapitola dvacátá

Když jsem se potácela ulicí na mámině starém kole a ze všech sil se snažila nespadnout, uvědomila jsem si, že ježdění na kole se ve skutečnosti zapomenout dá. Na moji obhajobu, na to kolo jsem nebyla zvyklá a vůbec se nepodobalo mému starému kolu, které teď patřilo Gelsey. Byl to klasický těžký bicykl se skoseným rámem a bez brzd na řídítkách. I když jsem do bílého kovového košíku zastrčila baterku jako takový provizorní světlomet, jakmile jsem vyjela na ulici, došlo mi, že to nebude potřeba. Byla neuvěřitelně jasná noc a měsíc, který předtím svítil okny do našeho obýváku, teď osvětloval silnici.

Pomalu a kývavě jsem pokračovala ulicí, každých pár vteřin hrozilo, že se kolo překlopí na jednu nebo na druhou stranu, dokud jsem trochu nenabrala rychlost a nesrovnala se. Když jsem zatáčela z Dockside, už jsem měla ze svého výkonu lepší pocit. Ulice byly prázdné a měla jsem je sama pro sebe, zatímco jsem přejížděla mezi oběma směry a kličkovala sem a tam. Vítr si mi pohrával s vlasy a cítila jsem, jak za mnou vlají, když jsem sjížděla menší kopečky. Začala jsem šlapat ještě usilovněji a přidávat na tempu, dokud mi nedošlo, kde to jsem - na vrcholu Ďáblova ďolíku.

Začala jsem brzdit, ačkoli jsem z dávné zkušenosti věděla, že bych tady měla spíš ještě zrychlovat a získat tu kinetickou energii, kterou budu potřebovat na to, abych vyjela na druhé straně nahoru. Když jsem se ale ocitla nad srázem a shlížela do Ďolíku, aniž bych v tu chvíli požívala výhody sezení v autě, chápala jsem, proč na mě v osmi letech působil tak nepřekonatelným dojmem. To jsem to vážně někdy projížděla jen tak jako by nic? A co víc, vážně jsme tu s Henrym závodili, oba rudí ve tváři a funící vyčerpáním, když jsme finišovali na druhé straně? Ještě trochu jsem přibrzdila, ale sráz už mě začal stahovat dolů. Pořád jsem to ještě mohla pustit a prostě si užít ten sjezd, ale místo toho se mi ovládání kola začalo vymykat a tak jsem silou dupla na brzdy. Předním kolem jsem najela do štěrku, a než jsem si stačila uvědomit, co se to děje -celé jako by to netrvalo déle než zlomek vteřiny - se to kolo protočilo a já ztratila veškeré zbytky kontroly. Celý bicykl se zakymácel, ztratil rovnováhu a pak už se mi chodidlo zamotalo do kola a ležela jsem na zemi, můj dopravní prostředek na mně a přední kolo se mu pořád ještě marně protáčelo.

Když jsem ze sebe to kolo odvalila a vyhrabala se na nohy, byla jsem obzvlášť vděčná, že je tak pozdě - nebo brzo - a není tam nikdo, kdo by mohl vidět, jak jsem se rozplácla. Spíš jsem si připadala pokořeně, než že by mě to nějak zvlášť bolelo, ale sedřela jsem si dlaně i kolena. Oprášila jsem ze sebe špínu a štěrk a zvedla kolo. Zbytek srázu do Ďolíku jsem sešla po svých a stejně tak jsem vystoupala na druhou stranu. Bylo mi trapně, ale ještě víc jsem se zlobila sama na sebe, že jsem zbaběle vycouvala z něčeho, co jsem si osvojila už na základce. Když jsem vylezla nahoru, znovu jsem nasedla a s pohledem upřeným na silnici před sebou se co nejrychleji rozjela k pláži, jako by to mohlo nějak vynahradit moje selhání v Ďolíku. Teprve když už jsem byla skoro tam, mi došlo, že jsem to mohla zkusit znovu místo toho, abych to rovnou vzdala a prošla to pěšky. Mohla jsem se sebrat a dát tomu druhý pokus. Ale neudělala jsem to. Prostě jsem odešla. Jak jsem naváděla kolo k pláži, snažila jsem se tu myšlenku zapudit. Ale na rozdíl od toho, jak se mi to podařilo už mnohokrát předtím, teď to tak snadno nešlo.

Vzhledem k tomu, že mě Lucy instruovala, ať přijedu „na pláž“, neměla jsem tušení, co vlastně čekat, nebo jestli budu mít potíže ji najít. To nakonec nepředstavovalo žádný problém, protože jakmile jsem se dostala do blízkosti pláže, uviděla jsem ji stát u silnice a hulákat do telefonu.

„Mezi náma je naprostej konec,“ říkala zrovna. „A měl bys vědět, Stephene, žes zrovna přišel o to nejlepší, co tě v životě -“ Zarazila se a jak poslouchala, její výraz se změnil ze zuřícího na nevěřící.

„Aha? Vážně? Tak proč nemáš dost odvahy na to, aby ses tu ukázal a vysvětlil mi to sám?“

Zpomalila jsem se silným dojmem, že jim narušuji soukromí, přestože se ta konfrontace odehrávala uprostřed ulice. Všimla jsem si, že příjezdová cesta jednoho z domů poblíž je plná aut, a tlumeně ke mně doléhalo dunění hudby a další zvuky typické pro party - pokřikování a smích.

„A měl bys vědět -“ Lucy si mě konečně všimla, oddálila si ruku s telefonem od ucha, zamračila se a zírala na moje kolo. „Co je tohle?“

„Co je co?“ zeptala jsem se.

„Kde máš auto?“ Lehce kolébavě se rozhlížela, jako by se mělo schovávat za mnou.

„To jsem nevzala.“

Lucy na mě vyvalila oči. „Ale jak mě odvezeš?“ V tu chvíli se do toho musel vložit Stephen - slyšela jsem v telefonu jeho hlas, hlasitý a mírně ukňouraný. „S tebou jsem skončila, kreténe,“ vyštěkla na něj Lucy, i když nezavěsila, ale podle všeho ještě poslouchala.

Připadala jsem si neuvěřitelně hloupě, jak jsem tu ve dvě ráno takhle postávala s kolem uprostřed silnice. A zjistila jsem, že se na Lucy poprvé po dlouhé době začínám zlobit. Od té doby, co jsme se znovu shledaly, jsem si neustále uvědomovala, co jsem provedla a proč byla ona naštvaná na mě. Ale ona mě vytáhla z postele, abych ji odvezla domů, když v práci se mnou sotva promluví? A ani neupřesnila, že bych měla vzít auto?

Přestože Lucy pořád ještě telefonovala, měla jsem potřebu se nějak hájit. „Aby bylo jasno,“ spustila jsem nahlas, abych byla slyšet i přes její telefonát, „neřeklas mi, že potřebuješ odvézt - ani ses nezeptala, jestli bych tě neodvezla, když už jsme u toho. Řeklas jenom, abych přijela na pláž. Tak jsem přijela na kole.“

„No, byla bych konkrétnější,“ odpověděla, „ale zrovna se tu rozcházím s tímhle totálním idiotem

-“ Ta poslední dvě slova zařvala do mobilu a na Stephena už toho možná konečně bylo moc, protože okamžik nato telefon spustila. „Zavěsil,“ obrátila se ke mně nevěřícně. „No věřila bys tomu?“

Vlastně bych tomu i věřila, ale nejspíš nebyla správná chvíle na to, se s ní o tu informaci podělit.

„On byl tamhle?“ zeptala jsem se a ukázala na dům s mejdanem.

„Jo,“ přikývla Lucy nakvašeně, zvedla svou kabelku ze země, hodila do ní mobil a začala se v ní přehrabovat. Vylovila pytlík Skittles, odtrhla vrchní část a hrstku si jich hodila do pusy, jako by to byly prášky a ne sladkosti. Sáček si nechala v ruce a kabelku zavřela a trochu moc energicky si ji přehodila přes rameno. „Naštvaně vypochoduju z domu a on nemá ani dost slušnosti na to, aby šel za mnou. Prostě zůstane, kde je, a zavolá mi. Kretén.“ Jak ale řekla to poslední slovo, její suverénní fasáda jako by trochu popraskala a ona se zadívala k příjezdové cestě a kousala si ret. „Bože,“ zamumlala roztřeseným hlasem. „A on se mi vážně líbil. Myslela jsem, že spolu budem minimálně do konce června.“ Podívala se na mě, na moje kolo a povzdechla si. „Tak jdu asi pěšky. Ale dík, žes přišla, Taylor.“ Věnovala mi něco, o čem jsem si byla dost jistá, že měl být úsměv, pak se otočila a klopýtavě vyrazila po silnici pryč.

Otočila jsem kolo a dohonila ji. V Lake Phoenix sice bylo vážně bezpečno, ale nechtěla jsem, aby se podnapilá Lucy dostávala domů samotná. Ani nemluvě o tom, že vypadala zralá to v půlce cesty vzdát a dát si šlofíka opřená někde o strom. „Doprovodím tě domů.“ Slezla jsem z kola a šla vedle něj.

„To nemusíš.“ Jen to dořekla, zakopla o kámen u silnice, ztratila rovnováhu a musela se opřít o

moje kolo. Potom už neprotestovala a šly jsme monotónním tempem vedle sebe s kolem mezi námi. Nemluvily jsme, takže byly slyšet jen cikády všude kolem nás a štěrk křupající pod koly.

„Takže,“ začala jsem po chvíli, „chceš o tom mluvit?“

To Lucy přimělo se zastavit a otočit se na mě, tak jsem se taky zastavila. „Mluvit,“ zopakovala.

„S tebou.“

Cítila jsem, jak se mi do tváří hrne teplo, zavrtěla jsem hlavou a znovu se opřela do kola, abych to zamaskovala. „Tak nic,“ utrousila jsem. „Zapomeň na to.“

Lucy se mnou znovu srovnala krok a šly jsme dál, zatímco to ticho pomalu začínalo být nepříjemné. Začala jsem si přát, abych bývala vážně přijela autem. V autech bylo přece mnohem víc věcí, kterými se můžete rozptýlit. Nepřipadala bych si takhle rozpačitě, kdybych mohla zesílit rádio a předstírat, že se nic neděje.

„Dík za nabídku,“ ozvala se Lucy nakonec a znělo to napůl upřímně a napůl sarkasticky. „Ale už přece nejsme kamarádky, Taylor.“

„To vím.“ Soustředila jsem se na kolo a dávala si pozor, abych ho vedla v dokonale rovné linii, ve snaze ignorovat knedlík, který se mi udělal v krku.

„A kdo za to může?“ zeptala se Lucy. Vzhledem k tomu, že na tuhle otázku jsem odpověď znala a měla jsem podezření, že ona ji zná taky, nic jsem neříkala, jen jsem na vteřinu pevněji sevřela řídítka.

„Nemělas prostě jen tak odjet,“ pokračovala Lucy. „Bez vysvětlení, bez ničeho. To od tebe bylo vážně hnusný.“

„A ty si myslíš, že to nevím?“ vyjela jsem na ni, až mě to překvapilo. Ohlédla jsem se na ni a viděla, že i ona vypadá vyvedená z míry. „Myslíš, že se kvůli tomu necítím špatně?“

„No, to nevím.“ Zněla vytočeně. „Nedá se říct, že by ses třeba to, omluvila, nebo tak něco.“

Měla pravdu. Zkoušela jsem to, ale jen tak napůl. Stejně jako s Henrym. A pak jsem sváděla svůj nedostatek odvahy na okolnosti, které tu chvíli pokazily. Nadechla jsem se a zastavila. Dostala jsem a ignorovala až příliš příležitostí ke změně. Tak jsem se rozhodla využít tuhle, tady uprostřed silnice, kde nás zalévalo měsíční světlo a malovalo nám na zemi stíny. „Lucy,“ řekla jsem a dívala se jí přímo do očí, „je mi to vážně moc líto. Omlouvám se.“

Dlouze se na mě zadívala, pak přikývla. „Dobře.“ Znovu vyrazila a trochu se zakolíbala, když se soustředila na vysypávání další várky Skittles do dlaně.

„Dobře?“ zeptala jsem se a klusala s kolem za ní, abych ji doběhla. „To je celý?“

„A co jsem jako měla říct?“ zívla a zakryla si ústa rukou. „Přijímám tvou omluvu.“

„Díky,“ přikývla jsem trochu omráčeně z toho, jak to bylo snadné. Ale jak jsme šly dál, došlo mi, že se z nás nestanou zase kamarádky. Sice možná přijala mou až příliš pozdní omluvu, to ale neznamenalo, že mi odpustila.

„Já se taky omlouvám,“ promluvila po chvíli. Zmateně jsem se na ni otočila a ona pokrčila rameny. „V práci jsem se k tobě chovala jako úplná kráva.“

„Ne úplná.“ Slyšela jsem ale, že zrovna moc přesvědčivě nezním. Lucy se na mě podívala a pak jsme obě vyprskly smíchy a na okamžik to bylo, jako by nám oběma bylo zase dvanáct. Kývla jsem k pytlíku Skittles. „Už si je nerozděluješ podle barev?“

Zamrkala na mě, pak si vzpomněla a usmála se. „Ne,“ odpověděla. „Už celý roky.“ Ve tmě na mě zamžourala. „Proč, ty jo?“

„Ne,“ lhala jsem a snažila se znít nenuceně. „Jen jsem se tak… ptala.“ Lucy nakrčila jedno obočí, ale neřekla nic. Uhnula jsem pohledem, jako bych se chtěla soustředit na cestu, a uvědomila si, že

jsme došly k Ďolíku. Bydleli jste buď na jedné straně jezera, nebo na druhé, a Ďolík byl v podstatě hranice mezi těmi dvěma. Tady jsme se vždycky loučily, když jsme se společně odněkud vracely, většinou jedním z našich extra dlouhých a extrémně komplikovaných vytleskávacích pozdravů. Lucy však šla dál, dolů z kopce a pryč od svého domu. „Kam jdeš?“

Lucy se zastavila a podívala na mě. „K tobě domů,“ odpověděla, jako bychom se na tom dohodly předem. „Takhle domů nemůžu. Matka by mě přerazila.“

Nebyla jsem si jistá, jestli bych se od svojí mámy dočkala míň extrémní reakce, kdyby mě přistihla, jak se ve tři ráno plížím domů s ovíněnou Lucy, ale já aspoň byla zjevně střízlivá.

Vyrazila jsem s kolem za ní z kopce, pak jsem se zarazila, srdce mi začalo bušit trochu rychleji a v krvi mi pulzoval adrenalin v očekávání toho, co jsem se chystala udělat. „Sejdeme se na druhý straně,“ zavolala jsem na ni a přehodila jednu nohu přes kolo.

„Cože?“ zeptala se Lucy a otočila se na mě. Odstrčila jsem se a ze všech sil šlapala z kopce. Prosvištěla jsem kolem ní a přinutila se ještě přidat, i když už jsem cítila, jak mě zemská přitažlivost zrychluje sama od sebe, a ignorovala jsem instinkt, který mi napovídal, že to je nebezpečné, že jedu moc rychle a že si ublížím. Prostě jsem jen nepřestávala šlapat, a než bys řekl švec, byla jsem na dně průrvy a setrvačnost mě vyvážela na druhou stranu. Věděla jsem však, že to nebude stačit, a pustila jsem se do šlapání ještě usilovněji než předtím. A přesně tak, stoupání se hodně rychle ztížilo a já cítila, jak mě námahou z toho, jak se snažím sebe - a mamčino absurdně těžké kolo - dostat do kopce, začínají bolet lýtkové svaly. Ale tentokrát jsem na to, že bych to vzdala, ani nepomyslela. Nejen, že se na mě dívala Lucy, ale už jsem se na to dnes přece vykašlala jednou. Dýchala jsem přerývaně, ale přinutila jsem se dosupět až nahoru. Jakmile jsem tam vystoupala, sestoupila jsem ze šlapek, zhroutila se na řídítka a lapala po dechu.

Podívala jsem se dolů, kde Lucy zrovna vyšlapávala kopec. I na tu dálku jsem viděla, že tleská.

„Pst,“ připomenula jsem Lucy, když jsem na verandě skopla žabky, přešla ke dveřím a vytáhla si klíč z kapsy. „Já vím.“ Potlačila další zívnutí. „Neboj.“

Pomalu jsem vzala za kliku a centimetr po centimetru otevírala dveře v naději, že nebudou vrzat. Když jsme byly uvnitř, zalétla jsem pohledem k hodinám na mikrovlnce a zjistila, že je 3:05 - ne zrovna čas, kdy bych toužila probouzet kteréhokoli ze svých rodičů.

„Páni,“ poznamenala Lucy ne úplně tak tiše, jak bych si přála, když se tam rozhlížela, „vypadá to tu úplně stejně.“

Opatrně jsem za námi zavřela. „Já vím,“ zašeptala jsem, když jsem se plížila kolem ní a ukázala na chodbu vedoucí k mému pokoji. „Tak pojď.“

„Ne, chci říct, že to vypadá úplně stejně,“ zopakovala ještě o něco hlasitěji. V pelíšku u okna sebou jedno z Murphyho uší zaškubalo a já si uvědomila, že pes, který by se probudil a rozštěkal se, bylo to poslední, co bych potřebovala. „Je to divný.“ Její oči zabloudily k zemi a dopadly na spícího psa. „Odkdy máte psa?“ zeptala se a teď už nešeptala ani trochu, jen úplně normálně mluvila.

„Ode dneška,“ zamumlala jsem. „Je to na dlouhý povídání.“ Udělala jsem další krok ke svému pokoji a doufala, že mě bude následovat. Lucy se však pořád rozhlížela, pusu trochu dokořán. Při pohledu na ni mi došlo, že se nejspíš cítí stejně jako já, když jsem se sem vrátila - jako by se ocitla v nějakém podivném stroji času, kde se za posledních pět let nic nezměnilo. Kdybychom sem celé ty roky normálně jezdili, dům by se určitě měnil s námi. Místo toho byl však dokonale zachovaný z doby, kdy tu byla naposledy - když jsme byly ještě malé a nejlepší kamarádky. „Lucy,“ vyzvala jsem ji znovu, tentokrát trochu víc nahlas, a to jako by ji vytrhlo z toho transu, do něhož upadla.

Přikývla a šla za mnou do chodby, ale na půli cesty k mému pokoji se zarazila. „To si děláš srandu,“ zamumlala. Ukázala na jednu ze zarámovaných fotek na zdi, kde jsme se s Lucy v deseti letech smály do foťáku, pusu jedna červenou, druhá fialovou od nanuků, které jsme nepochybně zrovna zkonzumovaly.

„Já vím,“ přisvědčila jsem tiše a postavila se vedle ní. „Už je to dávno.“

„To jo,“ odpověděla. „Páni.“

Podívala jsem se na naši dvojici na fotce, tak blízko u sebe, nenuceně se objímající kolem ramen. A ve skle přes fotku jsem viděla náš odraz, jak jsme vypadaly teď, o sedm let starší a postávající metr od sebe. Lucy ji ještě minutu pozorovala, pak pokračovala chodbou dál. A teprve když otevřela dveře do mého pokoje, došlo mi, že jsem jí přece pochopitelně vůbec nemusela ukazovat cestu - že v jednu dobu se u mě doma vyznala stejně dobře jako u sebe.

Převlékla se do trička a kraťasů, které jsem pro ni našla, a já jí zatím ustlala na lehátku dekami, které jsem vytáhla z truhly. Když se vrátila z koupelny, už jsem byla taky převlečená na spaní a měla jsem silný pocit déj? vu. Celé roky jsem strávila přesně takhle, s Lucy, sledující mě z lehátka, a celé hodiny jsme si povídaly, dlouho potom, co už jsme měly spát. A teď tu byla znovu, úplně stejná, až na to, že všechno bylo jinak. „Tohle je divný,“ zašeptala jsem, když se uvelebovala na lehátku a přitahovala si přikrývky až ke krku.

Přetočila se na bok čelem ke mně a rukama objala polštář stejně, jako když jí bylo dvanáct. „Já vím.“

Zírala jsem na strop a bylo mi v mém vlastním pokoji podivně nepříjemně, až moc jsem si uvědomovala každý svůj pohyb.

„Díky za dnešek, Taylor,“ zazívala Lucy. Nakoukla jsem přes okraj postele a viděla, že se jí zavírají oči a tmavé vlasy má rozprostřené po bílém povlaku polštáře. „Zachránilas mi zadek.“

„V poho,“ odpověděla jsem. Ještě chviličku jsem počkala, abych se ujistila, jestli si nechce promluvit - o neuspokojivém Stephenovi nebo o okolnostech dnešní noci. Ale pak jsem uslyšela, že začala pomalu a pravidelně oddychovat, a vzpomněla si, že Lucy většinou usínala dřív než já. Vždycky jsem jí záviděla, jak dokázala usnout na povel, zatímco mně někdy zabralo skoro hodiny, než jsem začala klimbat. Zabořila jsem se do polštáře a zavřela oči, i když jsem měla podezření, že v dohledné době se žádné usínání konat nebude.

Ale další věc, kterou jsem si uvědomila, bylo světlo, proudící mi okny do pokoje, a když jsem se posadila, uviděla jsem oblečení, které jsem půjčila Lucy, spořádaně složené na lehátku. Na něm ležel ten pytlík Skittles se srolovaným vrškem. A když jsem ho otevřela, zjistila jsem, že tam zbývají jen ty příchutě, které byly vždycky moje.

Kapitola dvacátá první

Před pěti lety

Probudila jsem se přitulená k tomu plyšovému tučňákovi, který ještě stále trochu voněl po koblihách a cukrové vatě. Uhladila jsem mu šálu, přejížděla jsem prsty po jemné látce, a než jsem otevřela oči, cítila jsem, jak se mi po tváři rozlévá úsměv, když jsem si v hlavě přehrávala scény ze včerejšího večera. Ten večer byl totiž dokonalost sama a nehodlala jsem zapomenout ani okamžik.

Na pouť v Lake Phoenix jsem chodila odjakživa. Konala se celý víkend a s Henrym jsme šli hned první večer. Ten jsem vždycky měla nejradši. Tráva ještě nebyla zdupaná a zablácená, při pohledu na stánky s ledovou tříští se mi ještě nezvedal žaludek a nikdo si ještě nevšímal, jak málo lidí ve skutečnosti zvládlo v pouťových hrách něco vyhrát. Všechno ještě bylo nablýskané a kouzelné, přesně jako včera večer.

Od našeho prvního rande v kině jsme s Henrym i dál trávili dny spolu, ale náš vztah se rozhodně posunul od toho snadného přátelství plného závodů ke kiosku někam dál. Teď to bylo složitější, ale i nekonečně víc vzrušující, a když jsem se večer vracela domů, sotva jsem vnímala, co máme k večeři, a místo toho se v hlavě vracela k těm tisícům drobných zážitků s Henrym - jak se mu ve tváři udělal ďolíček, když se usmál, jak se naše ruce dotkly, když mi podával zmrzlinu. Políbit se mě zatím nepokoušel, ale ta možnost jako by prostupovala každý den a já začala přemýšlet, kdy to asi bude - když mě vzal za ruku, aby mě vytáhl na vor, a já ho místo toho stáhla za sebou do vody a vynořili jsme se ve stejnou dobu, tak blízko, že jsem rozeznávala jednotlivé kapky vody na jeho řasách? Když mě na kole doprovázel domů a pak se zastavil, odkašlal si a upíral oči do země, jako by se snažil si dodat odvahu? Ani jeden z těch okamžiků to nebyl, ale to jim nezabránilo být mnohem zajímavější a víc vzrušující, a já měla pocit, že potom, co jsem celý život četla v Seventeen, jak se tyhle věci dějí ostatním, konečně jsem něco prožívala i já.

Jediné, co tomu všemu ubíralo na dokonalosti, byla Lucy, která se jen neodbytně zajímala o to, jestli jsem se už Henryho na ni ptala. Kdykoli na to došlo, odpovídala jsem co nejneurčitěji a snažila se ten hovor co nejrychleji ukončit.

Teď jsem se však pokoušela Lucy vypudit z hlavy, posadila se v posteli a tučňáka si usadila na kolena. Já a Henry jsme byli na pouti spolu jen ve dvou. Nebylo úplně snadné to zorganizovat, obzvlášť s Gelsey, která se mě snažila sledovat na každém kroku, ale podařilo se mi podplatit Warrena, aby na ni ten večer dohlédl, pěti dolary z peněz na atrakce, co dostala od táty, a slibem, že až příště půjdeme k Jane, bude u mě mít zmrzlinu.

Když jsem úspěšně zakončila táhlé vyjednávání s Warrenem, vydala jsem se s rozrušeně bušícím srdcem na druhý konec poutě hledat Henryho. Bylo brzy - slunce ještě úplně nezapadlo a neonová světla na atrakcích a stáncích se akorát rozsvěcela. Kovové zvuky strojů se mísily s křikem lidí na kolotočích a vyvoláváním kolotočářů, vyzývajících lidi, ať se nebojí a jdou zkusit svoje štěstí.

Stánek s koblihami stál téměř přesně na druhé straně od vchodu, a jakmile jsem se k němu přiblížila, ucítila jsem vůni smaženého těsta a práškového cukru, kombinaci, z které se mi vždycky začaly sbíhat sliny. Cedule, hlásající KOBLIHY NEALKOHOLICKÉ NÁPOJE ČERSTVÁ CITRONÁDA, byla vyvedená v růžové a žluté neonové barvě a pod ní, s neonovou září odrážející se mu v černých vlasech, stál Henry.

„Moc ti to sluší,“ řekl mi, když jsem k němu dorazila.

„Díky,“ věnovala jsem mu široký úsměv. I bez Lucyiny pomoci s přípravou jsem měla pocit, že jsem na svých vlasech odvedla docela dobrou práci, a měla jsem na sobě nové tričko. „Tobě taky.“ Všimla jsem si, že jeho obvykle rozcuchané vlasy jsou najednou mnohem uhlazenější a ještě v nich jsou vidět stopy po hřebenu.

Vzduch kolem nás sladce voněl a Henry mě vzal za ruku, propletl své prsty s mými a usmál se na mě. „Kde chceš začít?“ zeptal se.

Začali jsme na Break Dance, pak jsme šli na centrifugu a na ruské kolo (co nejvíc jsme se rozhoupali, dokud na nás člověk od obsluhy nezakřičel, ať toho necháme). Potom, když už jsme měli větší část atrakcí náročných na žaludek za sebou, jsme si dali koblihy a popcorn a pak se podělili o zářivě modrou cukrovou vatu, která nám obarvila zuby a slepila prsty.

Tučňáka jsem dostala, když jsme procházeli kolem jednoho ze stánků s hrami a provozovatel koňských závodů se stříkacími pistolemi vykřikl: „Hej, kluku! Pojď něco vyhrát pro svoji holku!“

To poslední slovo ucedil pohrdavě a nejspíš nás jím chtěl uvést do rozpaků, ale Henry prostě došel ke stánku, podal mu dolar a vyhrál (sice ne hlavní cenu, ale hned tu druhou) na první pokus.

Když se večer chýlil ke konci, neon v temnotě jasně zářil. S mámou jsme byli domluvení, že mě se sourozenci vyzvedne u vchodu v půl desáté - táta, který si za normálních okolností pouť s námi nikdy nenechal ujít, celý víkend pracoval na nějakém případu. Henry se měl se svojí matkou sejít plus minus ve stejnou dobu, tak jsme šli ke vchodu spolu. Těsně předtím, než jsme odešli, mě ale vzal za ruku a odtáhl pár kroků stranou, ven z davu a do stínu stánku na vstupenky. Došlo mi, co se děje, a Henry naklonil hlavu a zavřel oči a já stihla ty svoje zavřít akorát včas a pak mě políbil.

Po všech těch článcích, které jsem o detailních technikách líbání přečetla, jsem se bála, že v tuhle chvíli nebudu vědět, co dělat. Ale v ten okamžik, kdy se jeho rty dotkly mých, jsem si uvědomila, že žádné rady nepotřebuju. Bylo to snadné.

Pevně jsem svírala tučňáka a vybavovala si to. Políbil mě. Teď jsem byla někdo, kdo už dostal polibek. Vylezla jsem z postele a prakticky dotancovala do kuchyně, ačkoli jsem se trochu zklidnila, když jsem u jídelního stolu uviděla taťku, jak telefonuje a mračí se na notebook a hromady papírů před sebou.

S pocitem, že tolik radosti, kolik v sobě mám, náš dům nemůže pojmout, jsem vyklouzla přes verandu ven a seběhla na molo. Chtěla jsem jen ležet na slunci a všechno si to přehrávat v hlavě, každý okamžik včerejšího večera. Když jsem však došla na konec mola, zastavila jsem se jako opařená.

Přes zátoku jsem uviděla růžový šátek uvázaný k molu naproti tomu našemu. Lucy byla zpátky.

Kapitola dvacátá druhá

„A vědělas, že podle dostupných informací se první nalezené veterinární záznamy datují až do roku 9000 před naším letopočtem? A že první škola veterinární medicíny byla založená ve Francii v roce 1761?“ Ohlédla jsem se na svého bratra a přála si, abych bývala měla dost prozíravosti na to, že bych si s sebou na molo vzala iPod. „Vědělas to?“ nepolevoval.

Jen jsem zakroutila hlavou. Už před dvaceti minutami jsem vzdala své pokusy přimět ho, aby mi fakta o zvěrolékařích nesděloval. „Já vím!“ rozplýval se Warren s pohledem upřeným na knihu, co mu ležela v klíně. „Je to fascinující!“

Zase jsem měla den volna a konečně se mi podařilo dostat se na molo, kde jsem měla v plánu proopalovat odpoledne. Co jsem ale v plánu neměla, byla společnost mého bratra, který se objevil nedlouho poté, co jsem s osuškou a časopisem dorazila. Teď vysedával na kraji mola s nohama ve vodě, zatímco já se válela v bikinách na ručníku a doufala, že se mi podaří napodobit Lucy a prostě usnout. Od našeho výletu do Psích kusů - před čtyřmi dny - brácha nedokázal přestat mluvit o zvěrolékařích a o tom, jak fascinující obor veterinární medicína je.

Už za jeden nebo dva dny - navzdory matčiným pokusům vystopovat naše neschopné, psy opouštějící loňské nájemníky - nám bylo jasné, že teď máme psa. Murphy se u nás k neskonalé radosti mojí sestry zabydlel. Překvapivé bylo však to, že největší souznění měl psík podle všeho s tátou. Když jsem odjela do práce - teď už pokaždé na kole, pokud to nevypadalo na déšť - obvykle seděl u taťky na klíně a díval se mu do počítače, jako by chápal, o co tam jde, a to místo si většinou přivlastnil i po večeři. Jednou jsem dokonce přistihla i matku, jak ho poplácává po hlavě, když si myslela, že se nikdo nedívá. A vnějšímu pozorovateli by muselo připadat, že největším příznivcem pejska je Warren - téměř denně Murphyho zásoboval malými chuťovkami, pisklavými hračkami, kostmi s kůží. Já jsem však věděla, že to, stejně jako jeho náhlé vzplanutí k veterinární medicíně, nemá absolutně nic společného s náklonností k tomu psíkovi, ale všechno s tou dívkou z Psích kusů.

„A -“ začal Warren, když jsem se zvedla na lokty a zakroutila hlavou.

„Ne,“ zarazila jsem ho pevným hlasem a posunula si sluneční brýle na temeni hlavy. „Už žádný další veterinární informace. Dosáhla jsem svýho limitu. Běž mučit Gelsey.“

Warren se na okamžik zatvářil uraženě, pak si povzdechl a zakroutil hlavou. „Nemůžu,“ odpověděl a kopl do vody. „Je pryč se svojí drahou polovičkou.“

Když jsem si lehala zpátky na osušku, usmála jsem se. Z Gelsey a Nory se rychle stala nerozlučitelná dvojice, což podle všeho velice těšilo její rodiče. Jednou večer, když nás přišli pozdravit a vyzvednout si ji, nám vysvětlovali, že se snaží včas dokončit jeden scénář a neměli možnost se jí poslední dobou příliš věnovat. Ale to už teď nebyl problém. Gelsey s Norou představovaly kompaktní jednotku v podstatě už od prvního dne. Zařídily si, aby byly ve stejné skupině na tenis, a když zrovna netrápily svoje trenéry, jezdily spolu na kole -každé ráno vyjížděly k bazénu nebo na pláž. Večer pak Gelsey přetékala informacemi o tom, co Nora říkala o životě v Los Angeles a o jejich společných dobrodružstvích. Když jsem jí u večeře naslouchala, došlo mi, že Gelsey konečně našla svou první nejlepší kamarádku. „Tak to běž říkat mamce s taťkou,“ vybídla jsem Warrena, otočila jsem hlavu na stranu a zavřela oči, „protože já už mám dost.“

Ozvalo se pípání couvající dodávky a já se posadila a ohlédla k příjezdové cestě, i když z ní toho přes verandu nebylo moc vidět. „FedEx?“ zeptala jsem se, když se otočil i Warren a zamžoural tam.

„UPS,“ zavrtěl hlavou hlavou. „FedEx tu byl dneska ráno.“

Ke svým pracovním balíčkům si otec začal ještě objednávat věci jako šílenec a dostával spousty zásilek. Jako by k nám každý den dorazilo několik balíčků - knihy, DVD, belgická čokoláda, steaky z Omahy v suchém ledu. I nadále vstával brzo a já jsem s ním měla dvě další snídaně v dineru i s dotazníkem. (Dozvěděla jsem se, že když byl malý, chtěl být astronaut, že jeho nejneoblíbenější jídlo jsou měsíční fazole, a že když se seznámil s mojí matkou, celý měsíc chodil každý večer na balet, aby to dohnal.) Každý den jsme se po večeři všichni sešli v obýváku a dívali se společně na film, a když jsem šla do postele, on byl většinou ještě vzhůru a četl si jednu z knih, jejichž neustále rostoucí hromada ho obklopovala.

Před pár dny jsem v noci nemohla usnout a šla jsem si do kuchyně pro vodu, spíš abych se zabavila, než že bych měla opravdu žízeň, a na jedné z pohovek jsem našla rozvaleného tátu, v krbu ještě trochu popraskávaly uhasínající uhlíky. U nohou mu spal pejsek a on měl na sobě silné brýle na čtení a o hruď si opíral tlustou knihu.

„Ahoj,“ zašeptala jsem a on otočil hlavu, a když mě uviděl, usmál se a sundal si brýle.

„Čau dítě,“ pozdravil tiše. „Nemůžeš spát?“

Zakroutila jsem hlavou, usadila se na gauč naproti němu a naklonila se, abych viděla na jeho knihu. „Co to čteš?“

„T. S. Eliota,“ odpověděl a ukázal mi desky. Na obálce byla černobílá fotka chmurně vyhlížejícího pána. „Četlas to někdy?“ Zavrtěla jsem hlavou. Znovu si tu knihu opřel o hruď. „Píseň lásky J. Afreda Prufrocka,“ řekl. „Vzpomínám si, že to byla na škole moje oblíbená.“ Znovu si usadil brýle na nose a zamžoural na text. „Proč přesně ale byla na škole moje oblíbená, na to už si nevzpomínám.“

To mě přinutilo k úsměvu a pak jsem se na pohovce stočila do klubíčka s hlavou na jednom z ozdobných polštářků, který mě na tváři trochu škrábal. Byl tu takový klid - s popraskáváním uhasínajícího ohně, pejskovým oddychováním, čas od času přerušeným odfrknutím, a přítomností mého otce - že jsem se vůbec netoužila vrátit zpátky do svého pokoje.

„Chceš si kousek poslechnout?“ zeptal se táta a zadíval se přes knihu na mě. Přikývla jsem a snažila si vybavit, kdy mi naposledy někdo předčítal. Když jsem byla malá, vždycky jsem to po taťkovi chtěla, přestože většinu večerů chodil domů až dlouho potom, co jsem byla v posteli. Když ale zrovna doma byl, nechtěla jsem poslouchat pohádky od nikoho jiného - přidával do nich detaily, které tam matka nedávala, jako třeba informaci, že Jeníček s Mařenkou se dopustili nedovoleného vniknutí na cizí pozemek a úmyslného poškození cizího majetku a že tři malá prasátka mohla proti zlému vlkovi podat žalobu za obtěžování. „Tak jdeme na to.“ Odkašlal si a začal číst hlasem, který zněl tak nějak slabší než ten sytý pronikavý baryton, který jsem si s ním vždycky spojovala. Přesvědčovala jsem sama sebe, že se jen snaží mluvit potichu a nevzbudit celý dům. A zavřela jsem oči a nechala ta slova, aby se přese mě přelévala - o ženách, povídajících si o Michelangelovi, a o žluté mlze, ale úplně nejvíc refrén o tom, že přijde čas, čas pro tebe a čas pro mě. Ta poslední slova mi ještě doznívala v hlavě, když mi ztěžkla víčka, a než jsem usnula, uvědomovala jsem si jen, jak přese mě táta přehodil deku a zhasl světlo.

„Netuším, co si objednal teď,“ poznamenal Warren, jak se ohlížel k příjezdové cestě a dodávce UPS. „Mně osobně by nevadilo víc steaků.“

„Já doufám, že je to něco tak dobrýho jako ty čokolády.“ Slyšela jsem, jak můj hlas vystoupal do trochu vyšších poloh než normálně, do tónu nuceného veselí. „Byly úžasný.“

„To teda jo,“ přisvědčil Warren a já si všimla, že i jeho hlas má ten rozradostnělý nádech. Krátce se mi podíval do očí, než zalétl pohledem zpátky k hladině. O tom, proč se z našeho táty najednou stal maniakální nákupčí, jsme nemluvili - ani o tom, že spoustu z těch luxusních lahůdek, které si nechal do Poconských hor dovážet letecky z celého světa, ani nejedl, a začínal znatelně hubnout.

Prolistovala jsem ještě pár stránek svého časopisu, ale už mi to nepřišlo nijak zvlášť zajímavé, tak jsem ho po pár minutách odhodila - ale opatrně, protože jsem ho měla půjčený od Lucy. Náš vztah se od té doby, co u mě neplánovaně přespala, trochu zlepšil. Nebyly jsme znovu dobré kamarádky, to ani náhodou, ale atmosféra v práci teď byla mnohem srdečnější. Když se Elliot doslechl o Lucyině rozchodu, padaly mu v práci věci z rukou mnohem častěji, když jsme spolu pracovali všichni tři, čímž potvrdil moje začínající podezření, že se mu Lucy líbí. Ale pokud mi bylo známo, jediné, co v tomto směru podnikal, bylo to, že exponenciálně navyšoval množství kolínské, které na sebe před příchodem do práce lil. Dělala jsem si starosti, že pokud mu to vydrží, zákazníci by si mohli začít stěžovat.

„Takže co se to děje u Crosbyů?“ zeptal se Warren tak nečekaně, až jsem nadskočila.

„Jak to myslíš?“ Přemýšlela jsem, proč jsem z tak jednoduché otázky najednou tolik nervózní. Henryho jsem neviděla od té doby, co jsem se tak důkladně ztrapnila na Filmech pod hvězdami, ale myslela jsem na něj - na Henryho teď i na Henryho, jak jsem ho znala dřív - mnohem víc, než bych byla ochotná přiznat.

„Myslím ten stan u jejich domu,“ odpověděl Warren a podíval se do mezery mezi stromy, kudy byl vidět záblesk fosforově oranžového vinylu. „Vypadá to, jako by tam ubytovávali tuláky.“

Zakroutila jsem hlavou a znovu si lehla. „Vážně si nemyslím, že dělají něco takovýho.“

„No, chápu, že si to myslíš, ale ze statistickýho hlediska…“ Nechala jsem Warrena jeho monotónní přednášce o zákonné definici neoprávněného zabydlování cizích prostor, která se nějak přehoupla do sdělení, že anglický slangový výraz pro bezdomovce, „hobo“, vlastně znamená „někdo na cestě domů“, a zrovna se mi začínalo dařit ho přestat vnímat, když se přímo za mnou ozval povědomý hlas.

„Ahoj.“ Otevřela jsem oči a uviděla Henryho, stojícího na molu v sepraném tričku Borrowed Thyme a koupacích trenkách v surfařském stylu s ručníkem v ruce.

„Ahoj,“ vykoktala jsem, posadila se a snažila si načechrat vlasy, protože jsem měla pocit, že v tom horku zplihly.

Warren se zvedl na nohy a naklonil hlavu do strany, pak se zeptal: „Henry?“ Henry přikývl. „Nazdar Warrene. Dlouho jsme se neviděli.“

„To bych řek,“ souhlasil Warren. „Rád tě zase vidím.“ Došel na konec mola a natáhl k němu paži. Po kratičké pauze si Henry přehodil ručník na druhé rameno a potřásli si rukama. „Slyšel jsem, že teď bydlíte vedle nás. Jak se máš?“

„Dobře.“ Henry zaletěl pohledem ke mně a naše pohledy se setkaly, sice jen na okamžik, to ale už stačilo k tomu, aby se mi rozbušilo srdce jako zblázněné. „A co ty?“

„Ale, fajn,“ odpověděl Warren. „Vlastně dost dobře. Na podzim začínám na Pensylvánský, a tak trávím léto čtením přípravný literatury.“ Henry zdvořile přikývl a evidentně mu nedošlo, že se Warren teprve rozjíždí. „Třeba zrovna teď čtu o historii veterinární medicíny. A je to vážně fascinující. Věděls například, že -“

„Warrene,“ přerušila jsem ho. Otočil se na mě a já se na něj usmála, zatímco jsem se mu snažila telepaticky sdělit, že by měl vážně přestat mluvit, nebo v lepším případě rovnou odejít.

„Ano?“ zeptal se podle všeho s nulovým porozuměním pro moje pokusy o neverbální komunikaci.

„Neměls, ehm, jít pomoct tátovi? Dovnitř?“ Warren se na mě chvíli jen mračil, čímž ve mně, ne poprvé v průběhu letošního léta, vyvolával pochyby o tom, jestli je vážně takový génius, za jakého ho všichni mají.

„Aha,“ řekl po až příliš dlouhé odmlce. „Jo. Jasně.“ Než se obrátil k odchodu, zastříhal na mě obočím, což sice bylo pro Warrena velmi netypické, ale zato neuvěřitelně otravné.

Udělal sotva dva kroky, když se otočil na patě čelem k Henrymu. „Vlastně, ohledně toho stanu u vás na trávníku -“ začal.

„ Warrene,“ procedila jsem mezi zuby.

„Jasně,“ přikývl rychle. Spěšně mávl na Henryho, pak se otočil a vydal se do travnatého kopce k našemu domu.

„Omlouvám se za vyrušení,“ řekl Henry, došel k místu, kde jsem seděla, a upustil ručník vedle moje osušky. „Nedošlo mi, že tu budete.“

„Ale ne.“ Slyšela jsem, jak pištivě můj hlas zní. Jako bych najednou byla zčásti Muppet. Začala jsem si neodbytně uvědomovat, že v těch bikinách toho na sobě zrovna moc nemám. „Je to v pohodě. Vážně úplně… v pohodě.“

Henry si rozprostřel ručník a posadil se na něj s dlouhýma nohama nataženýma před sebou. Neušlo mi, že mezi námi není moc místa, a nemohla jsem si nevzpomenout na ten okamžik v lese, jeho dlaně na mých zádech a moje kůže oddělená od té jeho jen tenkou látkou trička.

„Tvýmu bráchovi se nelíbí náš stan?“ zeptal se a vrátil mě tak do současnosti.

„Ne tak docela. Prostě… přemýšlel, k čemu ho tam máte. Bál se, že tam ubytováváte bezdomovce nebo co.“

To Henryho přimělo k úsměvu, který mu udělal vrásky v koutcích zelených očí, a já se musela usmát v odpověď, skoro reflexivně. „Bezdomovce ne,“ odpověděl. „Ale skoro. Bydlí tam Davy.“

„Aha.“ Odmlčela jsem se a čekala na další vysvětlení. Když se Henry místo toho jen opřel o lokty a vyhlížel na jezero, zeptala jsem se: „A proč tam Davy bydlí?“

„Už pár let má takový období posedlosti divočinou. Kdyby mu to táta dovolil, spal by v lese. Byl to jejich kompromis. Ale smí tam spát jen v létě.“

Pomyslela jsem na těch pár víkendů, které jsme tu strávili v zimě, a jak mrazivé tu dokázalo být počasí, a přikývla jsem. „To se nakazil od tebe?“

„Nakazil čím?“ Henry se na mě otočil s nadzvednutým obočím.

„Vším tím chozením do lesa a tak.“ Pořád se na mě díval a přímost jeho pohledu mi stačila k tomu, abych musela uhnout zrakem a soustředit se na uhlazování nerovností na osušce. „Pořád ses mě snažil přimět, abych se s tebou chodila do lesa dívat na nějaký brouky. Takový věci jsi zbožňoval.“

Usmál se. „A asi se to nezměnilo. Prostě se mi líbí, že v lese má všechno systém, věci mají řád, když víš, jak se po něm koukat. Vždycky, když si chci něco promyslet, skončím v lese.“

Rozhostilo se mezi námi ticho a já si uvědomila, že to je poprvé od našeho úvodního setkání tady na molu, kdy jsme spolu sami - bez mladších bratrů nebo zákazníků nebo blonďatých přítelkyň. Ale nebylo to nepříjemné ticho - bylo družné a přátelské, jako když jsme trávili deštivé dny v bunkru na stromě nebo celé hodiny vleže na voru. Otočila jsem se na něj a zjistila, že si mě prohlíží, což mě překvapilo, ale nedovolila jsem si uhnout pohledem. Nadechla jsem se, abych něco řekla -neměla jsem tušení co. V hlavě jsem nedošla dál než k jeho jménu - když se nenadále zvedl.

„Asi si půjdu zaplavat.“

„Aha,“ přikývla jsem. „Dobře, tak si -“ Ale zbytek toho, co jsem chtěla říct, se někam vypařil, protože v tu chvíli si sundal tričko. Bože na nebesích. Ztěžka jsem polkla a uhnula pohledem, ale pak jsem si vzpomněla na sluneční brýle, které mi seděly na hlavě, a s co největší dávkou nenucenosti jsem si je nasadila, abych se na něj mohla dívat, ale aby to moje zírání zas tak moc nebilo do očí. Netušila jsem, jestli Henry v té pekárně tahal pytle s moukou nebo cukrem, ale ramena měl široká, paže svalnaté a břišní svaly se mu rýsovaly.

Najednou jako by na molu bylo mnohem tepleji než před chvilkou, a když na mě Henry kývl, než skočil do vody, snažila jsem se mu mávání nenuceně oplatit. Dívala jsem se, jak plave - ten styl jsem znala, oba nás ho už dávno naučili instruktoři v plaveckém týmu - dokud mi nezmizel z očí, pak jsem si natáhla kraťasy a tričko, sebrala ručník a zamířila zpátky dovnitř.

Když jsem se přiblížila k domu, zaznamenala jsem dvě věci -operu a popcorn. Kvílející sopranistka nasadila svůj nejvyšší tón zrovna ve chvíli, kdy jsem přes verandu vešla do kuchyně, kde jsem odhalila zdroj té popcornové vůně.

Na jídelním stole se povalovalo takové množství pražené kukuřice, že by podle všeho dokázalo zásobit celé kino -v plechovkách, pytlících, koule popcornu zabalené v celofánu. Warren postával v kuchyni a pohazoval si s jednou z popcornových koulí ve vzduchu, zatímco táta seděl u stolu s hlavou spícího pejska v ohbí lokte, pobrukoval si s melodií a četl si k tomu text z partu.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a pohodila svoje brýle, časopis a osušku na kuchyňský pult. Rozhlédla jsem se po tom všem a vzhledem k tomu, že když jsem šla ven na molo, dům ještě nevypadal jako továrna na popcorn, usoudila jsem, že v té dodávce od UPS nejspíš dorazil právě popcorn.

„Taylor, poslouchej,“ vybídl mě otec a vztyčil ukazovák. Warren naposled chytil svou popcornovou kouli a pak jsme všichni poslouchali, jak ten ženský hlas zpívá něco v italštině. Když árie dozněla, usmál se na mě a já si poprvé všimla, jak bíle vypadají jeho zuby v kontrastu s kůží, která dostávala nažloutlý nádech. „Není to nádhera?“

„Moc hezký,“ přisvědčila jsem, zamířila ke stolu a z jednoho otevřeného sáčku si nabrala hrst něčeho, co vypadalo jako tradiční sladko-slaný popcorn.

„To je Lazebník sevillský,“ vysvětloval táta. „S vaší matkou jsme byli na představení hned po svatbě. A já si vždycky říkal, že na to musím ještě někdy zajít.“ Sklonil se k partu, pomalu obracel stránky a já se zakousla do svého popcornu, který v podstatě odsunul všechny ostatní druhy sladko-slaného popcornu na druhou kolej.

„Tohle je neskutečný,“ pochvalovala jsem si a táta na mě mávl, ať mu dám ochutnat. I když si nabral plnou hrst, všimla jsem si, že snědl jen pár kousků a při polykání se trochu zašklebil bolestí. Ale přesto se na mě usmál.

„Měl by to být nejlepší popcorn v zemi. Řekl jsem si, že bysme ho měli vyzkoušet, obzvlášť, jestli si budeme večer pouštět The Thin Man.“ S Warrenem jsme se na sebe podívali a on znovu vyhodil svou kouli popcornu do vzduchu. Ačkoli ho nikdo z nás nikdy neviděl, táta o tom filmu mluvil už celé roky. Tvrdil, že to je jedna z dokonalých protilátek na špatné dny, a když jsme měli špatnou náladu, neustále nám nabízel -nebo vyhrožoval, záleželo na úhlu pohledu - že nám to pustí. „Budete to zbožňovat,“ pokračoval. „A mám pocit, že z Asty bude nadšenej i Murphy.“ Šťouchl do psíka, který otevřel oči, zívl a znovu si opřel hlavu taťkovi o paži.

To jsme tedy alespoň měli v plánu. Pak však přišla domů Gelsey nadšením bez sebe z toho, že Nora dostala povolení u nás přespat. A máma evidentně nabídla mě a Warrena na hlídání, protože pro sebe a pro tátu zarezervovala stůl v jejich oblíbené restauraci v Mountainview. Vzhledem k tomu,

že dole už zase vyřvávala opera, Gelsey pobíhala po domě v otravně euforickém stavu kvůli svojí pyžamové party a Warren byl zpátky u tématu neskutečné zajímavosti zvěrolékařů, stáhla jsem se se svým časopisem a lehkou colou na přední verandu. Stíny stromů se zrovna začaly natahovat po štěrku, když ven vyšla moje matka a zavolala: „Taylor?“

„Jo?“ otočila jsem se a uviděla, že je nastrojená tak slavnostně, jak už jsem ji dlouho neviděla - v bílých letních šatech, s vlasy v drdolu a namalovanýma očima. Ve vzduchu jsem cítila lehký květinový parfém, který nosila, jen když šli někam do společnosti, a který ve mně vyvolával vzpomínky na všechny ty večery, když jsem byla menší a seděla jsem v koupelně, abych se mohla dívat, jak se připravuje na rande s tátou, přesvědčená o tom, že je to nejkrásnější žena na světě. „Moc ti to sluší,“ řekla jsem a myslela jsem to vážně.

Usmála se a uhladila si vlasy. „No, to bych ani neřekla. Ale díky. Nevadí ti, že budeš dneska hlídat holky?“

Zakroutila jsem hlavou. „Ne. Je to v pohodě.“ I když Warren bude doma taky, měla jsem pocit, že ten se při první možné příležitosti někam vypaří s knihou. Ještě chvilku postávala na verandě a nervózně si mnula ruce. V tichu, které následovalo, jsem si až bolestivě uvědomovala, jak moc si přeju, aby všechno bylo jinak. Chtěla jsem být schopná si s ní promluvit a říct jí, jak moc se bojím toho, co nás čeká, aby mi mohla říct, že všechno bude v pořádku. Ale to, jak jsme se k sobě vždycky chovaly, mě zastavilo a to jediné, co jsem viděla, byly zdi a ploty, které jsem mezi sebe a svou matku postavila - přirozeně, nevědomky, aniž bych vzala v úvahu, že je jednoho dne možná budu chtít zbořit.

„Připravená vyrazit?“ Taťka se k mamce připojil na verandě a vypadal trochu víc jako ta jeho verze, s níž jsem vyrostla. Měl na sobě sako a kravatu a já se snažila nevnímat, jak velké mu ty šaty byly, jak vypadal, jako by se v nich ztrácel. Když mi mávali na rozloučenou, matka na mě volala poslední pokyny a já přikyvovala, uvědomila jsem si, že jak tak jdou v nastávajícím soumraku k autu, mohli by to být libovolní dva lidé na cestě na večeři. Mohli by to být mí rodiče, oba zdraví, takoví, jak jsem je vždycky znala a takoví, jací jsem vždycky hloupě předpokládala, že zůstanou.

O dvě hodiny později jsem strčila hlavu ke Gelsey do pokoje. „Jste tu v pohodě?“ zeptala jsem se. Čekala jsem, že uvidím známky průběhu typického pyžamového mejdanu - chuťovky (bůh ví, že popcornu jsme měli dost), časopisy, make-up, možná výtisk z červené knihovny, co někde ukradly. Ale místo toho Nora seděla na koberci a hrála si hru v mobilu, zatímco Gelsey na posteli prolistovávala biografii nějaké baletky.

„Všechno v poho,“ přisvědčila Gelsey. Nora na mě jen kývla, aniž by zvedla oči od telefonu.

„Tak fajn.“ Ještě chvíli jsem výjev pozorovala, než jsem vycouvala zpátky na chodbu. „Tak… zavolejte, jestli budete něco potřebovat.“

„Jasně,“ odpověděla Gelsey. Zavřela jsem dveře a pár vteřin jen tak stála za nimi, abych zjistila, jestli byly zticha jen proto, že jsem je přišla zkontrolovat, čekala jsem na výbuchy smíchu a křik normální pyžamové party. Ale dočkala jsem se jen ticha.

Aniž bych si nějak víc promyslela, co se chystám udělat, došla jsem si k sobě do ložnice pro mobil, projela seznamem kontaktů až k Lucyině číslu a stiskla ho, než jsem si to stihla rozmyslet. Zvedla to po druhém zazvonění.

„Ahoj Taylor,“ pozdravila trochu ostražitě. „Co se děje?“

„Promiň, že otravuju,“ spustila jsem, když jsem se vydala chodbou ke kuchyni. Otevřela jsem lednici, abych se podívala, že máme - kromě absurdního počtu chlazených lahví s kečupem - těsto na sušenky a Sprite. Ideální. „Ale, moje ségra má s kamarádkou pyžamovej mejdan.“

„Dobře.“ Lucy to slovo dost natáhla. „A?“

Vybavila jsem si, co jsem viděla u Gelsey v pokoji, jak usedle a absolutně bez make-upových orgií celá situace působila. „A dělají to špatně.“

Na druhém konci byla pauza. „Jak špatně?“

„Nemluví spolu. Ségra si čte a její kámoška hraje videohru.“ Další pauza. „To není dobrý.“

„Já vím,“ souhlasila jsem. „Zjevně nemají ponětí, jak na to. A tak jsem si vzpomněla na naše pyžamový mejdany…“ Tu větu jsem nemusela dokončovat. Měla jsem pocit, že Lucy mě pochopí. Naše přespávací večírky byly fenomenální a kdykoli jsem se o něco podobného pokoušela s kamarádkami v Connecticutu, tamější pyžamové mejdany vždycky zaostávaly. Přesunula jsem si telefon k druhému uchu a čekala.

Když se Lucy znovu ozvala, zněla energicky a věcně, jako bychom se na tom domlouvaly předem.

„Co mám přivézt? Nejsem si jistá, co tu máme k jídlu.“

Cítila jsem, jak se mi při otevírání skříněk v kuchyni rozlévá na tváři úsměv. „Máme víc popcornu a čokolády, než by kdy mohl někdo chtít,“ odpověděla jsem. „Ale možná jestli máte nějaký bonbony nebo chipsy?“

„Dobře a dobře,“ přisvědčila. „Těsto na sušenky?“

„Máme,“ ujistila jsem ji.

„Super. Tak za deset minut!“

Když jsme zavěsily, vylovila jsem svou taštičku s make-upem, která zatím lapala prach na mém toaletním stolku, vzhledem k tomu, že jsem letos zatím neměla potřebu se líčit. Čekala jsem, že Lucy přijede autem nebo na kole, takže mě trochu šokovalo, když jsem od ní za deset minut dostala esemesku, v níž stálo: Jsem tady u mola, potrebuju pomoc s vecma.

Proběhla jsem verandou a pak dolů ze schodů a z kopce vedoucího na molo. I když už bylo po osmé, pořád bylo trochu vidět - byl to jeden z těch dlouhých letních soumraků, které jako by trvaly věčně a zaplavovaly svět modravým světlem. Uviděla jsem, jak Lucy vylézá na molo a vytahuje za sebou z vody jednomístný kajak.

„Hej,“ zavolala jsem na ni, když jsem bosa doběhla k molu. „Myslela jsem, že přijedeš na kole.“

„Tohle je mnohem rychlejší.“ Shodila na prkna dvě přecpané plátěné tašky, dotáhla kajak na trávu a pádlo položila vedle něj. „Navíc, žádný zácpy.“

„Vidělas vůbec na cestu?“ Ptala jsem se, když jsem si namáhavě přehodila jednu z tašek přes rameno. Lucy z kajaku vylovila baterku a blikla s ní. „Si piš.“

Vrátila se ke mně na molo, zvedla druhou tašku a pak jsme se společně vydaly k domu. „Měla jsi z toho tenkrát po tý noci problémy?“ zeptala se trochu tišším hlasem, i když jsme za domem byly jasně jen samy dvě. „Neměla jsem pocit, že jsem někoho vzbudila, když jsem odcházela, ale nikdy nevíš.“

„Ne, v poho,“ ujistila jsem ji. Sice jsem prožila poněkud úzkostlivé ráno, dělala jsem si starosti, že nás někdo slyšel a čeká mě ožehavé vysvětlování, ale podle všeho nám to prošlo.

„Super.“ Úlevně se usmála. Došly jsme ke dveřím a Lucy mě následovala dovnitř. V kuchyni stál Warren a pokoušel se žonglovat se třemi popcornovými koulemi. Když uviděl Lucy, spadla mu čelist a všechny tři koule popadaly k zemi, jedna za druhou.

„Není možná,“ kroutil hlavou. „Lucinda?“

Lucy zakroutila hlavou. Warren vždycky trval na tom, že se přece nemůže jmenovat jen „Lucy“, že to musí být zkratka něčeho delšího, a proto ji vždycky oslovoval všemi možnými variantami toho

slova, na které přišel. „Ahoj králíku,“ pozdravila ho a on zrudl, než se předklonil, aby posbíral svoje popcornové míčky. Když jsem v šesté třídě četla Dalekou cestu za domovem, zjistila jsem, že

„warren“ je jednoslovný výraz pro kolonii králíků, a tak jsem se o tu informaci podělila s Lucy, aby měla taky nějakou munici, když jí začne říkat Lucifere. „Dlouho jsem tě neviděla.“

„Nápodobně,“ odpověděl. „Taylor se zmínila, že spolu pracujete, ale nevěděl jsem, že dneska přijdeš.“ Warren po mně střelil tázavým pohledem, měla jsem podezření, že z větší části kvůli tomu, že nechtěl sám nést plnou zodpovědnost za ty předpuberťačky.

„Lucy přišla na pyžamovej mejdan,“ oznámila jsem mu a zamířila do chodby s Lucy v těsném závěsu. „Opovaž se sníst všechno to těsto!“

O dvě hodiny později byla pyžamová party zachráněna. Gelsey vyfasovala tak natupírovaný účes, že její vlasy měly dvojnásobný objem, a doplňovaly ho třpytivé sponky, zatímco Nora měla na hlavě dva komplikovaně vyhlížející zapletené copy. Mně na vlasech pracovaly obě současně, takže jsem skončila se třemi culíky na Nořině straně a hlavou plnou miniaturních copánků na Gelseyině. A všechny jsme disponovaly nově dramaticky nalíčenými tvářemi díky Lucy. Ta se hned po svém příchodu vytasila s profesionálně vypadající krabičkou, připomínající pouzdro na rybářské náčiní, kterou by jí Fred nejspíš záviděl. Ale místo návnad a vlasců se v ní skrýval ten největší výběr líčidel, jaký jsem kdy viděla. Gelsey teď měla na obličeji tolik make-upu, že už jsem si začínala připravovat, jak to vysvětlím mámě, jestli se vrátí domů, než ji stačím odlíčit. Nora měla oči namalované v kočičím stylu. Odmávla to jako „v pohodě“, ale neušlo mi, že se pak při každé příležitosti dívala do Lucyina ručního zrcátka a pozorovala svůj odraz s malým úsměvem na rtech.

Gelsyin pokoj jsme proměnily v opravdové doupě na pyžamovou party - deky na podlaze, polštáře naaranžované do kruhu, jídlo, časopisy a make-up uprostřed. Projedly jsme se celou jednou plechovkou toho sladko-slaného popcornu, daly jsme si Sprite s plovoucími kopečky vanilkové zmrzliny, co jsem objevila v lednici, a spořádaly celý sáček tortillových chipsů, který přivezla Lucy. Přečetly jsme si poradnu v Seventeen (Lucyin Cosmopolitan jsem schovala, když jsem viděla, jak si ho Nora s až příliš velkým zájmen prohlíží) a udělaly si všechny kvízy. Měly jsme za sebou velmi úspěšné kolo hry Lehká jako pírko - Lucy připustila, že aby se to dalo dělat pořádně, chtělo by to šest lidí - a teď jsme hrály Pravda, nebo úkol.

„Fajn.“ Nora si zkřížila nohy, naklonila se dopředu a podívala se na nás tři. „Lucy,“ řekla po dramatické odmlce. „Pravdu, nebo úkol?“

Většina úkolů dnes zatím byla dost nenáročná a z větší části spočívaly v trápení Warrena. A tak - možná v přesvědčení, že v jednotě je síla, si vzal pejska s sebou do obýváku, kde, když jsem se dívala naposled, seděl na gauči zády ke zdi s knihou v klíně, chráněn před jakýmikoli dalšími útoky ze zálohy.

„Pravdu.“ Střelila jsem po ní lehce káravým pohledem, ale ona mi ho oplatila, jako by říkala: Neboj. Překvapilo mě, že po tak dlouhé době ještě rozumím jejím neverbálním signálům. Skoro stejně, jako když jsem zjistila, že ona pořád rozumí těm mým. A došlo jí, že jsem nervózní z toho, jak pravdomluvná přesně hodlá být. Gelsey ji vždycky měla ráda - Lucy byla jako jedináček kdykoli ochotná trávit celé hodiny hraním si s mojí malou sestřičkou, a co víc, vypadala, že ji to baví. Ale poté, co se seznámily s její sbírkou líčidel a zjistily, že je v New Jersey kapitánkou školního gymnastického týmu - což byla novinka i pro mě - mi bylo jasné, že se obě holky přesunuly do módu plného zbožňování, a nechtěla jsem, aby znaly celou pravdu o Lucyiných eskapádách. Poté, co jsem ji viděla flirtovat prakticky s každým klukem, který přišel ke kiosku, jsem měla pocit, že jich asi měla

docela dost.

„Dobře,“ přikývla Nora. Gelsey si ji gestem přivolala k sobě a chvíli spolu šeptem rozmlouvaly, než se Nora vrátila na svoje místo a podívala se Lucy přímo do očí. „Kdy ses poprvé s někým líbala? A s kým to bylo?“

Můj mozek okamžitě automaticky přepne k mojí vlastní odpovědi, té, kterou jsem už použila na tolika pyžamových mejdanech. Když mi bylo dvanáct. S Henrym Crosbym.

„Když mi bylo třináct,“ odpověděla teď Lucy, „s Henrym Crosbym.“

Zírala jsem na ni a přemýšlela, jestli to má být nějaký vtip, zatímco Lucy si nabrala trochu popcornu s příchutí jalapeňos. „Jak to myslíš?“ zeptala jsem se a cítila v hrudi bodnutí žárlivosti.

„Promiň, Taylor, ale teď je na řadě Gelsey,“ vložila se do toho Nora, která na sebe vzala roli strážce pravidel hry.

Lucy se na mě podívala a zvedla jedno obočí. „Co?“ zeptala se. „Tos čekala, že po tobě už nebude nikdy s nikým randit?“

„To ne,“ vykoktala jsem a přála jsem si, abych u toho nezněla tak defenzivně. „Já jen… nevěděla jsem to.“ Lucy si nabrala další hrst popcornu. „Vy dva jste spolu chodili nebo tak něco?“

Nora a Gelsey fascinovaně přejížděly očima ze mě na Lucy a zpátky a já měla pocit, že by pro ně tahle dramatická přestřelka nakonec mohla být zlatým bodem večera.

Lucy pokrčila rameny. „Asi měsíc. A bylo nám třináct. Nebylo to nic vážnýho.“

Ten tón jsem moc dobře znala - stejný jsem používala, když jsem se svůj vztah s Henrym pokoušela zlehčovat já. Jen když jsem ho slyšela od někoho jiného, došlo mi, jak neupřímné to bylo, když jsem to říkala. Protože i když jsem se to snažila jen tak přejít, Henry nebyl nějaký nedůležitý kluk, historka, kterou jsem si zvykla vyprávět o někom, s kým jsem kdysi dávno chodila. Záleželo mi na něm tehdy a záleželo mi na něm i teď -což vysvětlovalo, proč byla všechna naše setkání tak vypjatá. A proč jsem teď byla tak majetnická a tolik jsem žárlila na Lucy, která už to přestala řešit a soustředila se na hru.

Do těch úvah jsem byla ponořená, dokud jsem nezaslechla, jak Gelsey říká něco o první metě, a okamžitě jsem svou pozornost vrátila do současnosti.

„Cože?“ zeptala jsem se a vyvalila na sestru oči. Ta se na mě jen dívala a přes Lucyin krycí make-up a korektor jí prosvítaly pihy. Ne že bychom si byly nějak zvlášť blízké nebo že by mi svěřovala svoje tajemství, ale žila jsem v představě, že kdyby k něčemu takovému došlo, dozvěděla bych se o tom. „A kdy to bylo?“

„Loni na školním plese,“ Gelsey pokrčila rameny. „S pár různýma klukama.“

„Cože?“ Můj hlas přešel do ječáku a Lucy se na mě znepokojeně podívala. Najednou jsem litovala toho, že jsem Gelsey vůbec dovolila naplácat si na obličej nějaká líčidla a v duchu už jsem si plánovala rozhovor, který budu mít s mamkou, až se vrátí.

„Jen pro upřesnění,“ vložila se do toho Lucy vážným hlasem. „Připomeň mi, co je to přesně první meta?“

„Držení se za ruce,“ odpověděly Nora s Gelsey jednohlasně a já se okamžitě uklidnila, zaplavil mě pocit nesmírné úlevy z toho, že se z mojí sestry nestala běhna z šestého ročníku. Lucy se kousla do rtu a mně bylo jasné, že se snaží nerozesmát.

Nora si toho možná všimla, protože po Lucy střelila vražedný pohled. „Držet se za ruce není jen tak, víš?“ prohodila a Gelsey přikývla. „Něco to znamená. A přece se nedržíš za ruku jen tak s někým. Musí to být někdo, na kom ti vážně záleží.“

Nora s Gelsey pokračovaly v tématu důležitosti držení se za ruce, ale já je přestala poslouchat, když jsem měla pocit, že slyším skřípot pneumatik na štěrku. A opravdu, chvíli nato jsem uslyšela, jak se otevírají a zavírají dveře a táta volá: „Děcka? Jsme doma!“

Mamka provedla svoje patentované dvojité zaklepání, než otevřela dveře, aniž by nám dala dost času na to, abychom jí buď pozvaly dál, nebo řekly, ať počká - což vlastně mohlo být přesně to, co chtěla. „Ahoj,“ pozdravila. Přejela pohledem po místnosti, trochu vykulila oči, když zaregistrovala tu vrstvu make-upu, co na sobě měla moje sestra, a pak se zastavila u Lucy. „Ach, můj bože,“ vydechla.

„Lucy, to jsi ty?“

„Dobrý den, paní Edwardsová,“ řekla Lucy a vyškrabala se na nohy. Zatímco mamka s Lucy nezávazně rozmlouvaly a snažily se dohnat posledních pět let, Gelsey hodila Noře teď už řádně odrbaný výtisk Seventeen a pak se nad ním společně sklonily, Gelsey s výbuchem smíchu nad něčím, na co ukázala Nora. Jak jsem se na ně tak dívala, po tváři se mi rozlil úsměv a došlo mi, že naše práce tady je hotová.

Pak jsme holkám nechaly zbytek chuťovek a instruovaly je, aby o půlnoci upekly sušenky, Lucy si sbalila věci a zamířily jsme do chodby, mamka s Lucy pořád v živém hovoru.

„Je vážně hezký tě zase vidět,“ rozplývala se máma, když jsme došly ke dveřím. „A pozdravuj ode mě mamku.“

„Provedu,“ ujistila ji Lucy a v tu chvíli přišel z obýváku táta se psem, jako obvykle, na ruce.

„No není to slečna Marinová?“ zeptal se s širokým úsměvem a předstíral údiv. „Už úplně velká?“

„Dobrý den, pane Edwardsi,“ pozdravila Lucy, ale všimla jsem si, že jí při pohledu na něj úsměv trochu pohasl. Přestože se smál a drbal psíka za ušima, bylo mi jasné, jak v Lucyiných očích vypadal

- na svou postavu až moc hubený, ten druh hubenosti, který značí nemoc, nejen dietu. A ten nažloutlý nádech jeho kůže. A že vypadal mnohem starší, než by měl.

Na verandu jsme vyšly v tichosti, každá s jednou Lucyinou taškou v ruce. Vedla jsem ji dolů po těch třech schodech na trávník, který mě zastudil na bosá chodidla. Byla jasná noc, měsíc nad jezerem vypadal obrovský a hvězd bylo vidět víc, než jsem viděla kdy předtím. To všechno jsem ale cestou k molu sotva zaznamenala. Měla jsem pocit, že se Lucy chystá něco říct, tak jsem se k ní otočila jako první a položila jí otázku, již jsem nedokázala pustit z hlavy: „Co se stalo mezi tebou a Henrym?“

Lucy se zastavila a upravila si tašku na rameni. „Co na to mám asi říct?“ zeptala se. „Chodili jsme spolu a nevyšlo to, tak jsme se rozešli a teď jsme kámoši. Tak trochu.“

„A čí nápad byl si spolu začít?“ vyzvídala jsem dál. „Tvůj, nebo jeho?“

„Můj,“ odpověděla vyrovnaným tónem s pohledem upřeným přímo na mě. „Líbil se mi, což jsi, tuším, věděla.“

Cítila jsem, jak se mi do tváře dere horko, ale zároveň bylo osvobozující si promluvit o těch věcech, kvůli kterým jsme na sebe byly celé léto naštvané, aniž bychom se o nich zmínily. „Já vím,“ připustila jsem. „Ale jen tak pro pořádek, s Henrym jsem začala chodit, než jsi mi řekla, že se ti líbí. Jen jsem ti to neřekla, protože jsem nechtěla.“

„Co?“

Pokrčila jsem rameny. Teď mi to přišlo jako taková kravina a tak dávno a navzdory tomu se důsledky toho všeho dohrávaly ještě teď. „Nechtěla jsem, aby to pokazilo naše přátelství,“ zamumlala jsem nakonec.

„Aha,“ přikývla Lucy. S kamennou tváří dodala: „Tak to rozhodně zabralo.“ Naše pohledy se setkaly a obě jsme vybuchly smíchy. „A řeklas tohle Henrymu?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděla jsem a Lucy pokrčila rameny.

„Mohlo by to pomoct,“ prohodila lehce. Věnovala mi pohled, kterým mi dala najevo, že i po pěti letech dokáže přesně poznat, na co myslím, i v téhle tmě. „Jen tak abys věděla, většina lidí se takhle nerozohní, když zjistí, že jejich kluk z dětství pak chodil ještě s někým dalším.“ Nakrčila na mě obočí. „Jen tak říkám.“

Na to jsem vážně moc nechtěla odpovídat, tak jsem znovu vykročila směrem k molu a Lucy se vydala za mnou. „Takže,“ ozvala se po chvíli. Podle toho, jak váhavě zněla, mi bylo jasné, že si pečlivě vybírá slova. „Je tvůj táta v pořádku?“

I když jsem předtím měla tušení, že to přijde, stejně mi z té otázky bylo úzko, jako by mi něco zmáčklo srdce a bránilo mi v dýchání. „Je nemocnej.“ Nemohla jsem vystát, jak mi i tohle jednoduché a nepřekvapivé přiznání roztřáslo hlas a připomnělo, že mi někde za očima číhají slzy. A že tam možná jsou už od té doby, co jsme to zjistili, a jen čekaly na svou příležitost.

Lucy se na mě podívala a já jí byla neskutečně vděčná, že se nezeptala, „Co mu je?“, že nějakým způsobem věděla, že na to se ptát nemá. „Má rakovinu,“ poprvé jsem to vyslovila nahlas. Namáhavě jsem polkla a donutila se pokračovat, říct to slovo, které jsem před pár měsíci ani pořádně neznala, ale teď jsem ho ze srdce nenáviděla. „Slinivky.“

„To mě mrzí,“ odpověděla a z jejího hlasu jsem věděla, že to myslí upřímně. „Bude…“ začala, pak uhnula pohledem a já cítila její nejistotu. „Chci říct, jestli se…“ Pohlédla zpátky na mě a zhluboka se nadechla. „Uzdraví?“

Cítila jsem, jak se mi všechny rysy ve tváři tak trochu svraštěly a roztřásla se mi brada. Zakroutila jsem hlavou a oči mi zaplavily slzy. „Ne,“ zašeptala jsem ochraptěle a slyšela, jak se Lucy vedle mě sykavě nadechla. Pokračovala jsem v chůzi k molu, soustředěně pozorovala vodu v měsíčním světle, trochu jsem zaklonila hlavu a snažila se nemrkat. Věděla jsem, že jestli zamrkám, bude po všem. Rozbrečím se a měla jsem pocit, že bych dlouho, ale opravdu dlouho nemusela přestat.

„Ach můj bože,“ zamumlala. „Proboha, Taylor, je mi to tak líto. To je prostě…“ Odmlčela se, jako by to žádná slova nedokázala vystihnout.

Šly jsme dál, já se snažila ubránit pláči a pak se Lucyiny prsty otřely o ty moje, vzala mě za ruku a pevně ji stiskla.

Jakmile to udělala, cítila jsem, jak mi na tvář dopadá první horká slza, a pak se mi roztřásla brada, už zase. Jak jsem tak vyhlížela na vodní hladinu, došlo mi, že nemám kam jít, už není kam utéct. Musela jsem tu prostě zůstat a s tou příšernou pravdou se poprat. S tím, jak ze mě vytékaly další a další slzy, na mě naplno dolehlo, jak jsem vlastně unavená a jak ta únava nemá nic společného s tím, kolik je hodin. Byla jsem unavená z toho, jak jsem před tím utíkala, jak jsem to nikomu neříkala a s nikým jsem o tom nemluvila, unavená z toho, jak jsem předstírala, že je všechno v pořádku, když všechno ještě nikdy nebylo míň v pořádku než teď. Zkusila jsem tu ruku odtáhnout, ale Lucy ji prostě držela a pevně ji svírala, dokud jsme nedošly na konec mola. A bylo na tom něco - možná to, jak mi dávala najevo, fyzicky, že tu pro mě je, že nikam nejde - co mě přimělo cítit se, jako bych si konečně mohla povolit pořádně se vybrečet.

Když jsem se dala trochu dohromady, Lucy se vrátila pro kajak a dotáhla ho na konec mola.

Vylovila z něj pádlo a baterku a položila ho na kraj mola. „Můžu něco udělat?“ zeptala se.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne,“ přejela jsem si rukou přes obličej. „Ale díky.“

To Lucy nestačilo a pořád se na mě soustředěně dívala. „Dáš mi vědět, jestli budu moct něco udělat?“ zeptala se ještě. Když jsem přikývla, naléhala ještě: „Slibuješ?“

„Slibuju.“ Spustila kajak na vodu a slezla do něj, já jí pak podala pádlo a baterku.

„Hele,“ zvedla ke mně hlavu ve svitu měsíce, zatímco se kolébala na vlnkách pod molem,

„vzpomínáš na některý z těch signálů, co jsme měly?“

Usmála jsem se, když jsem si zpětně vybavovala všechny ty způsoby, které jsme vymyslely, jak si přes vodu posílat vzkazy. „Myslím, že jo.“

„Tak fajn.“ Lucy se pádlem odstrčila od mola a rychlými zkušenými pohyby se poháněla kupředu, světlo její baterky se komíhalo nad jezerem. „Jen tu ještě chvilku vydrž, dobře?“

„Dobře,“ zavolala jsem na ni. Mávla na mě pádlem a já se usadila na molu a sledovala její postup, oči mi jen občas zalétly k nápisu vyřezanému do prkna, tomu, který spojoval moje jméno s Henryho.

Když jsem zvedla oči k jezeru, už jsem Lucy neviděla, tak jsem si řekla, že už asi musela dorazit domů. Jen mi ta myšlenka proběhla hlavou, zalétl ke mně přes vodu kužel světla. Jeden záblesk, pak tři. Další dva a ještě tři.

Po chvíli mi to došlo, a když jsem si přeložila zprávu, kterou mi poslala, usmála jsem se.

Dobrou noc, Taylor. Uvidíme se zítra.

Kapitola dvacátá třetí

Před pěti lety

„Taylor?“ Vzhlédla jsem z křesla u bazénu a sejmula si tmavé sluneční brýle. Lucy stála přede mnou, na sobě plavky, které jsem ještě neviděla, a výraz, který by nejspíš spadal někam mezi šťastný a otrávený.

„Ahoj Lucy,“ postavila jsem se a objala ji, ale moji radost z toho, že ji vidím, kazily všechny ty polopravdy, co jsem jí navyprávěla o Henrym, o tajemstvích, která jsem před ní měla, ani nemluvě. Ačkoli ten šátek jsem viděla už před týdnem a půl, snažila jsem se jí co nejvíc vyhýbat. Většinu času jsem trávila s Henrym. Den předtím jsme vyřezali svoje iniciály do našeho mola. Jedna moje část zastávala názor, že to byla ta nejromantičtější věc na světě, ale jiná část se zase neustále ohlížela přes jezero a bála se, že nás uvidí Lucy. Volala mi každý den a já slíbila Warrenovi, že mu nechám svoje dezerty na měsíc dopředu, když za mě bude vymýšlet výmluvy a nebude se na nic ptát. Protože jsem věděla, že s ní nebudu schopná mluvit, aniž bych jí vyklopila všechno, co se stalo s Henrym - což by znamenalo jí vysvětlit, že o ní jsem s ním vlastně nikdy nemluvila, i když od té doby, co to po mně chtěla, už uběhlo víc jak měsíc.

Moje matka mě s tím, že otec potřebuje klid na práci, vyhnala z domu. K jezeru jsem jít nechtěla, tak jsem se s matčinými starými slunečními brýlemi vydala k bazénu a zabrala si tam jedno z nejmíň žádaných křesel v naději, že si mě tam nikdo nevšimne.

„Hledala jsem tě úplně všude!“ vykřikla Lucy, přitáhla si mě do dalšího objetí a mně přitom došlo, že mi vážně moc chyběla a že jsem to všechno o Henrym stejně nechtěla probírat s nikým jiným než s ní - že ani můj první polibek jako by se ještě úplně nestal, protože jsem o něm ještě nemluvila s ní. „Musíme si toho tolik říct,“ vyhrkla, popadla mě za ruku a táhla mě ke stánku s občerstvením.

„Kam to jdeme?“ zeptala jsem se a nechala se táhnout.

„Něco zakousnout,“ zakřenila se na mě Lucy. Vytáhla z kapsy desetidolarovku a zamávala mi jí před očima. „Myslím, že je to úplatek. Naši mi je dávají oba, asi se cítí provinile. Zvu tě.“

Zatímco jsme čekaly ve frontě, Lucy brebentila na plné obrátky, pak nám koupila třešňové coly a mraženou Snickers, co jsme si chtěly rozpůlit. Teprve když zaplatila a zamířily jsme k jednomu z dřevěných stolů, jako by si všimla, že já zas tak výřečná nejsem. „A co novýho u tebe?“ zeptala se, když se konečně odmlčela, aby se pořádně nadechla.

Položila jsem svou plechovku na stůl a přejela prsty po zamlženém povlaku kondenzované vody, který se na ní už stačil vytvořit. „No, vlastně,“ začala jsem váhavě, „musím ti něco říct.“ Lucy se usmála a předklonila se, ale pak se podívala někam za mě a úsměv jí ztuhl na rtech, pak přešel do něčeho mnohem míň uvolněného.

„Ach můj bože,“ vydechla a trochu se napřímila, po tváři se jí rozlil mírný ruměnec, „on je tady.

Vypadám dobře?“

Otočila jsem se dozadu a sevřel se mi žaludek, protože se ke mně blížil s úsměvem na rtech Henry. Než jsem mohla cokoli říct nebo udělat - ačkoli jsem neměla ponětí, co bych asi tak řekla, jelikož jsem byla jako zkamenělá - došel až k nám.

„Ahoj,“ pozdravila Lucy vysokým hlasem s hihňavým podtónem, který jsem od ní snad ještě

neslyšela. Uhladila si ofinu, zastrčila si vlasy za uši a široce se na něj usmála. „Jak se vede, Henry?“

„Dobře,“ odpověděl, zadíval se na mě a věnoval mi úsměv. „Kdy ses vrátila?“ Viděla jsem, jak se natahuje po mojí ruce, a okamžitě jsem ztuhla a změnila polohu tak, abych oběma rukama držela svou colu.

„Ale, tak před týdnem.“ Pořád mluvila tím divným pisklavým hlasem. „Stýskalo se ti?“

„Cože?“ zeptal se Henry a zatvářil se zmateně. Přistoupil o krok ke mně. „No, asi jo.“

„Taylor,“ Lucy se otočila na mě, pořád s tím veselým úsměvem, ale už vypadal trochu nuceně.

Kývla hlavou směrem ke stánku. „Nechceš nám donést nějaký ubrousky nebo tak?“

Snažila se mě zbavit. Snažila se mě zbavit, aby si mohla promluvit s Henrym - s mým Henrym, který mě jen vteřinu předtím chtěl vzít za ruku. Na okamžik jsem zavřela oči a přála si, aby to všechno prostě zmizelo, ale přitom jsem věděla, že je jen moje vina, že se něco takového vůbec děje.

„Taylor?“ zeptala se Lucy znovu, tentokrát trochu ostřejším tónem.

„Jdu s tebou,“ vložil se do toho Henry, udělal další krok ke mně, a než jsem ho stačila zastavit, vzal mě za ruku. „Lucy se chová nějak divně,“ zašeptal mi do ucha.

Lucy na nás zírala a vypadala mnohem pobledleji než před chvilkou. „Taylor, co se to děje?“ zeptala se už bez toho hihňavého podtónu.

Henry nechápavě přelétal pohledem mezi námi. „Taylor ti to neřekla?“ zeptal se s širokým šťastným úsměvem. Stiskl mi dlaň a mírně zakýval našima spojenýma rukama.

Já tam jen tak stála s pocitem, jako bych přimrzla na místě a ztratila schopnost řeči, nedokázala jsem ani spustit oči z výrazu v Lucyině tváři.

„Neřekla mi vůbec nic.“ V hlase se jí teď už odrážel vztek.

„Aha.“ Henryho úsměv trochu pohasl. Lehce zamračeně na mě pohlédl. „Tay?“

Odkašlala jsem si, ale i když jsem začala mluvit, jako by se mi ta slova lepila v krku. „Poslyš,“ vykoktala jsem váhavě. „Lucy, já ne…“

Lucy na mě přimhouřila oči a otočila se k Henrymu. „Taylor mi o tobě řekla jen to, že se jí nelíbíš. Že bys nejradši jen celý dny chodil po lese. Že seš hňup.“ Nelítostně se podívala zpátky na mě. „Že jo, Taylor?“

Henryho veselí pohaslo a taky se na mě otočil a takhle ublíženýho - a zmatenýho - jsem ho ještě neviděla. „Taylor?“ zeptal se. Pustil moji ruku. „O čem to mluví?“

Podívala jsem se na ně a došlo mi, jak moc jsem jim ublížila - oběma. Nenapadalo mě, jak bych to mohla napravit -nebo to začít napravovat. A couvala jsem od stolu dřív, než jsem si vůbec uvědomila, že jsem se k něčemu rozhodla. Ale tou dobou už bylo pozdě - prostě jsem pokračovala. Otočila jsem se a běžela k východu a nechala jsem je tam - dva lidi, kteří pro mě znamenali nejvíc a které se mi právě podařilo oba zároveň ranit.

Svoje věci jsem zapomněla u bazénu, ale to mi bylo jedno. Na ničem z toho už jako by nezáleželo. Jako na autopilota jsem na kole dojela domů, oči zamlžené slzami. Netušila jsem, co si dál počnu, ale věděla jsem, že potřebuju domů. Všechno ostatní jsem mohla domyslet, až tam dojedu.

Svalila jsem kolo na štěrk příjezdové cesty a běžela k domu. Když jsem otevírala dveře, skoro jsem vrazila do svého otce, který byl na cestě ven, v ruce svoji víkendovou tašku.

„Taylor?“ zeptal se a sklonil ke mně hlavu. „Jsi v pořádku?“

„Ty odjíždíš?“ zeptala jsem se s pohledem upřeným na tašku. Táta tu většinou trávil jen víkendy, ale teď si plánoval volno na celý týden, když už byl srpen, a to se to většinou u nich ve firmě trochu zklidnilo. „Teď?“ Slyšela jsem to zklamání, které se mi zračilo v hlase.

„Já vím,“ zašklebil se táta. „V práci se všechno zbláznilo a musím tam být. Je mi to líto, dítě.“

Přikývla jsem, ale hlavou mi najednou začaly probleskávat různé možnosti, nad nimiž jsem věděla, že bych vůbec neměla uvažovat. Ale jakmile se ten nápad ujal, nedokázala jsem myslet na nic jiného. Zhluboka jsem se nadechla, než jsem se zeptala: „Co kdybych se vrátila s tebou?“

„Jak to myslíš?“ Položil tašku na zem a zamračil se na mě. „Ty se chceš vrátit do Connecticutu?“

„Ano.“ Pokoušela jsem se o nenucený tón. Před očima mi probliknul Lucyin obličej, ale snažila jsem se ho zaplašit, nemyslet na ni. A rozhodně jsem nehodlala myslet na Henryho a na to, jak se teď musí cítit. Místo toho jsem se přinutila na taťku usmát a hlasem, který zněl tak přesvědčivě, až jsem mu skoro sama uvěřila, jsem řekla: „Jo. Už mě to tady stejně dost přestává bavit. Kdy pojedeme?“

O deset minut později jsem už měla oblečení v tašce a odjížděli jsme po příjezdové cestě. Před odchodem jsem se dlouze dívala na plyšového tučňáka a strašně moc si ho chtěla vzít s sebou, uchovat si ten pocit, s nímž jsem se probudila to ráno po pouti. Ale místo toho jsem ho nechala na posteli, protože jsem věděla, že bych nezvládala se na něj v Connecticutu každý den dívat.

Dojeli jsme na konec příjezdové cesty, když táta zabrzdil. „Není to tvůj kamarád Henry?“

Polekaně jsem vzhlédla a viděla Henryho, jak celý rozcuchaný a zadýchaný zběsile uhání na kole po ulici směrem k našemu domu. „Ne,“ uhnula jsem pohledem od blížícího se Henryho a místo toho se otočila na tátu. „Měli bysme jet.“

„Jseš si jistá?“ zeptal se. „Můžeme chvíli počkat, jestli s ním chceš mluvit.“

„Nechci,“ odpověděla jsem co nejpevnějším hlasem. „Vážně bysme měli jet.“

„Tak dobře,“ přisvědčil táta tónem, kterým jako by říkal: Když myslíš. Vyjel na ulici a projeli jsme přímo kolem Henryho. Naše pohledy se na okamžik setkaly - a já viděla, jak zmateně a nešťastně vypadá - pak jsem se otočila dopředu a předstírala, že jsem si vůbec ničeho nevšimla.

Začátek jednoho krásného přátelství

Kapitola dvacátá čtvrtá

„Býku, padni.“ Odhodila jsem karty na pult.

„Býku, padni.“ Lucy mě okamžitě následovala, čímž přiměla Elliota se na nás s povzdechem podívat přes svoje zbývající karty.

„Vážně?“ zeptal se a Lucy přikývla a rozprostřela svoje karty do vějíře, aby se mohl podívat.

„Pohleď a plač,“ pronesla triumfálně.

„Asi to bude tím názvem,“ zamručel Elliot, když sbíral karty, a začal je znovu míchat. „Nemůžu si na to zvyknout.“

Čistě teoreticky jsme hráli vole, padni, ale poté, co to Elliot jednou zařval z radosti až moc nahlas zrovna ve chvíli, kdy se k nám blížila matka s batolaty, došli jsme k závěru, že možná nastal čas zavést nějaká preventivní opatření. Lucy seděla na pultu v tureckém sedu, já jsem si přitáhla barovou stoličku a Elliot stál, aby mohl přecházet sem a tam, zatímco zvažoval strategii.

„Další kolo?“ zeptal se, zjevně v naději, že jsme zapomněly, o co jsme hráli.

„Ani náhodou,“ zasmála se Lucy. „Další tři zákazníky máš ty.“ Seskočila z pultu, došla k postranním dveřím a podržela mi je.

„Ale co když jeden z nich bude potřebovat něco složitýho? Nebo grilovanýho?“ žadonil Elliot.

„Co pak?“

„Pak nás zavoláš,“ odpověděla jsem cestou ke dveřím. „Budem hned venku.“

Elliot zakroutil hlavou a bručel si něco pod vousy a pořád přitom míchal karty. Lucy vyšla ven do slunečního světla a já ji následovala a nechala dveře, aby se za mnou s prásknutím zavřely. Ačkoli to nikdy neřekl, měla jsem pocit, že Elliot není zrovna nadšený, že jsme s Lucy zase kamarádky. Ne, že by byl šťastnější, když mezi námi vládlo to dramatické napětí - vlastně nám i řekl, že je rád, protože předtím se v práci s námi dvěma cítil, jako by uvízl v nějaké reality show, v níž jsou dvě hlavní postavy, které se navzájem nenávidí, přesto nuceny se spolu bavit. Ale hned v následujících dnech začalo být jasné, že moje a Lucyino znovunalezené přátelství znamená, že žádná z nás už nebude mít tolik času bavit se s ním.

Ne, že by ta změna byla dokonale bezproblémová. Tak zaprvé jsme se musely vypořádat s pětiletou odlukou, v níž se toho pro obě z nás událo opravdu dost. Takže i když nás to dohánění bavilo, určité chvíle jen dokládaly, jak velké mám mezery - jako když Lucy mluvila o někom jménem Susannah a mně nedošlo, že se tak jmenuje její nevlastní matka. A občas se prostě o něčem zmínila nebo na něco odkázala a Elliot to okamžitě pochopil, zatímco já jsem neměla tušení, o co jde. Byla to zvláštní kombinace nového kamarádství a obnovování toho starého. Ale tu noc, kdy přišla na náš pyžamový mejdan, se něco změnilo. Dokázaly jsme se oprostit od minulosti, od důvodů, kvůli nimž jsme se přestaly přátelit, a Lucy mi připoměla to, jak je skvělá kamarádka. O tom, jak dobře jsme se bavily, když jsme byly spolu, ani nemluvě. Už jsem zapomněla, že když jste s Lucy, vždycky jako by existovala možnost, že se něco stane. Nějak se jí dařilo udělat z výpravy do PocoMartu pro svačinu hotové dobrodružství. Ale mohly jsme si i celé hodiny jen tak povídat a konverzace jen zřídka ochabovala.

Zjistily jsme, že se nám oběma líbí na tom travnatém plácku u piknikových stolů. Byl tam příjemně vyvážený podíl slunce a stínu a výhled na vodu - ale, což bylo nejdůležitější, bylo odsud výborně vidět na parkoviště, a to znamenalo, že nám neproklouzne Fredova dodávka, pokud se tu

rozhodne zastavit. To příležitostně dělal a vždycky to značilo, že ten den ryby odmítaly brát - jinými slovy, že už tak byl rozladěný a nejspíš by ho moc netěšilo, kdyby uviděl svoje dvě zaměstnankyně, jak se v pracovní době povalují na sluníčku.

Zamířily jsme přímo na místo, které se rychle stalo naším oblíbeným. To, že příští tři zákazníky obsluhuje Elliot, by mohlo teď v klidnějším období pozdního odpoledne znamenat, že bychom se nemusely do kiosku vrátit třeba půl hodiny. Lucy skopla žabky, které jsme teoreticky neměly do kuchyně nosit, a se zkříženýma nohama se sesunula do trávy. Já ji napodobila, opřela jsem se o lokty a otočila obličej ke slunci.

„Takže,“ Lucy se na mě otočila. „Jak to jde?“ Vzhledem k tomu, že jsme spolu celý den pracovaly, věděla jsem, že to není jen nějaký banální dotaz. Byl to její nepřímý způsob, jak se zeptat na mého tátu, což dělala každých pár dní a vždycky si u toho dávala pozor, aby na mě nenaléhala, když jsem o tom nechtěla mluvit. Předtím mi nedošlo, jak moc si budu cenit toho, že o tátovi ví ještě někdo další. Bylo příjemné tu otázku jen tak přejít s tím, že jsem věděla, že mě vyslechne, kdybych si o tom chtěla promluvit - což jsem ještě nechtěla, zatím. Ale měla jsem tu příležitost. Většinou byla prostě úleva nemuset předstírat, jak jsem to dělala skoro s každým, že je všechno pořád v pohodě.

„Pořád stejně,“ zamžourala jsem na vodní hladinu. Byla to v podstatě pravda. Můj otec vypadal, že se mu daří v zásadě pořád stejně. Pracoval na svém případu a na tom projektu, který byl pořád tajný, navzdory Warrenovým mnoha pokusům tu záhadu rozlousknout. Jako by se trochu zklidnil ohledně toho objednávání věcí - už nás nezaplavovaly gurmánské balíčky z celého světa - ale pořád se snažil přečíst co nejvíc knih a podívat se na co nejvíc filmů. Nejspíš v důsledku toho si začal každé odpoledne dávat šlofíka. Také byl hubenější než kdy předtím, bez ohledu na všechny ty belgické čokolády. Ještě dvakrát jsme byli v dineru na snídani a on při každé další návštěvě snědl o něco menší část toho, co si objednal. Máma se to snažila při večeři vyrovnávat tím, že mu prostě naservírovala dvojitou porci oproti tomu, co jsme jedli my, a pak ho při jídle sledovala jako ostříž, takže sama taky sotva jedla. Před dvěma dny u večeře se táta jen tak prohraboval svým jídlem a pokaždé, když si dal sousto do úst, svraštil obličej bolestí, až nakonec zvedl hlavu na mamku a povzdechl si.

„Promiň, Katie.“ Odsunul talíř. „Prostě vůbec nemám chuť k jídlu.“

Mamka mě poslala k Jane pro vanilkový shake, ale než jsem se s ním vrátila, táta už šel spát. Skončila jsem na schodech za domem a srkala ho, zatímco jsem pozorovala měsíční světlo dopadající na hladinu jezera.

Skopla jsem svoje žabky, natáhla si nohy před sebe do trávy a doufala, že Lucy pochopí, že chci změnit téma. „Takže jak to vypadá s Kevinem?“

„S Kylem,“ opravila mě. „Kevin byl minulej tejden.“ Zastříhala na mě obočím a já s úsměvem zakroutila hlavou. Od rozchodu se Stephenem si Lucy randěním razila cestu se všemi způsobilými - i ne tak docela způsobilými - mladými svobodnými muži v Lake Phoenix. Pořád vypadala, že si vůbec neuvědomuje, jak po ní Elliot neskrývaně touží a v důsledku toho plete většinu objednávek. A když jsem se jí jednou pokoušela naznačit, že by teoreticky mohla existovat možnost začít si něco s někým, koho už zná a s kým se přátelí, myslela si, že se ji snažím dát dohromady s Warrenem, a chvíli nám bylo oběma dost trapně.

„Ale ty by sis mohla začít s Kevinem!“ vykřikla Lucy a obličej se jí rozsvítil. „A pak bysme mohli chodit na rande ve čtyřech. Dokonalost.“

„Lucy,“ zakroutila jsem hlavou a ona si povzdechla. Od té doby, co se tak zapáleně vrátila na

randící scénu, se mě pořád snažila donutit jít taky. Já však každé pozvánce odolala a moc dobře jsem věděla, co za tím vězí.

„To kvůli Henrymu?“ zeptala se a upřela na mě ten svůj přímý pohled.

„Ne,“ vyhrkla jsem až moc rychle na to, aby to mohla být pravda. Protože to rozhodně bylo kvůli Henrymu. Nemluvila jsem s ním od té doby, co jsme spolu seděli na molu, ale kdykoli jsem pro něco šla do Borrowed Thyme, byla jsem zklamaná, že za pultem nestál on. Párkrát jsem ho viděla z dálky, v kajaku na jezeře, jako siluetu ve slunečním světle.

„Musíš s tím něco udělat,“ usnesla se Lucy, znovu se natáhla na zem a zavřela oči. „Buď se s ním znovu začni kamarádit, nebo mu řekni, co cítíš, ať to máš za sebou.“ Než jsem stihla odpovědět, zapípala Lucy na mobilu esemeska a ona se zakřenila a posadila. „To je tutově Kyle,“ to jméno schválně zpěvavě protáhla. Když si ale zprávu četla, úsměv se jí vytratil. „Je jen od Elliota.“ Odhodila telefon zpátky do trávy. „Prej potřebuje, aby ses vrátila.“ Od té doby, co jsem zase trochu vzkřísila svůj společenský život, jsem s sebou zase začala nosit mobil, ale Elliot stejně vždycky volal Lucy, i když ta zpráva byla pro mě.

„Dobře,“ povzdechla jsem si, ale už jsem se zvedala na nohy a vklouzávala do bot. Vlastně jsem byla docela vděčná, že budu mít čas se zamyslet nad tím, co Lucy říkala. Nehodlala jsem Henryho pozvat na rande - měl přece přítelkyni s otravně dokonalým účesem - ale třeba bychom mohli být zase kamarádi. Copak jsem měla co ztratit?

„Nenech se vmanipulovat do toho, abys tam zůstala,“ upozornila mě Lucy, když jsem vykročila ke kiosku. „Pořád ještě musíme probrat tu situaci s Kylem.“

Přikývla jsem a zamířila ke vstupu pro zaměstnance. Měla jsem pocit, že Elliot nejspíš vážně potřebuje moji pomoc, protože kdyby jen chtěl, aby mu jedna z nás dělala společnost, vyžádal by si Lucy. „Co se děje?“ zeptala jsem se, když jsem vstoupila dovnitř postranními dveřmi, dočasně oslepená, jak se moje oči přizpůsobovaly tmě uvnitř po tom jasném dni venku.

Elliot kývl k okénku. „Specificky si tě vyžádaly.“ Před okénkem stály Gelsey s Norou, moje sestra s úsměvem, Nora netrpělivě.

„Čau, vy dvě,“ pozdravila jsem a postavila se doprostřed pultu. „Co se děje?“

„Kdes byla?“ zeptala se Nora a zkřížila si paže na hrudi. I když poslední dobou bývala poněkud méně nakvašená, rozhodně nebyla žádné sluníčko, to ani omylem.

„Jen jsem si dávala přestávku.“ Přemýšlela jsem, proč se musím obhajovat před dvanáctiletou holkou. „Chtěly jste něco?“

„Sprite,“ řekly jednohlasně. „A barbeque chipsy,“ pokračovala Gelsey, „a mražený M&M’s.“ Nora nakoukla do přítmí v kiosku. „Je tu Lucy?“

„Je nahoře na trávníku.“ Ukázala jsem tím směrem. Jejich bezmezný obdiv k Lucy se naplno ukotvil, když den po pyžamové party přišly na pláž a ona je naučila, jak dělat přemety.

Elliot jim nalil limonády a podal jídlo, zatímco já jsem jim to vyúčtovala. Vrátila jsem Gelsey drobné a ona po chvíli rozmýšlení velkoryse hodila jeden čtvrťák do sklenice na spropitné.

„Díky,“ řekla jsem. Nora se napila svojí limonády a Gelsey otevřela chipsy, ale žádná z nich se neměla k odchodu. „Chtěly jste ještě něco?“ Nebyli jsme tak docela v obležení zákazníky, ale Fred podle všeho neměl moc rád, když se lidi jen tak poflakovali před kioskem, protože to odrazovalo potenciální zájemce, kteří nechtěli stát frontu.

„Hm,“ odpověděla Gelsey a zakousla se do bramborového lupínku, pak naklonila sáček k Noře, která našpulila pusu a pečlivě si jeden vybrala. „Až budeš mít po práci, máš vyzvednout psa ze

salonu.“

„To si děláš srandu.“ Povzdechla jsem si. „Už zase?“

Gelsey s Norou přikývly. „Už zase,“ potvrdila Nora. „Váš brácha má problém.“

Minulý týden máma, šokovaná tím množstvím pisklavých hraček, které se Murphymu podařilo za tak krátkou dobu nastřádat, zakázala nám všem (ale specificky Warrenovi, protože on byl jediný, kdo je kupoval) obstarávat jakékoli další psí doplňky. Takže si Warren začal vymýšlet čím dál tím zoufalejší a průhlednější záminky k výletům do Psích kusů, aby zase uviděl budoucí veterinářku Wendy a snad už našel odvahu říct jí něco víc než jen ahoj. Když psíka něčím polil poprvé, mysleli jsme si, že to byla nehoda. Warren tvrdil, že jen tak popíjel rajčatový džus, když pes vběhl do kuchyně. Odvezl psa do salonu na koupel a nikdo na tom neviděl nic divného, dokud se o dva dny později Warrenovi nepodařilo vylít na něj grepový džus. Murphy se vezl zpátky ke kadeřníkovi, a když jsem bratra později přistihla, jak pejska pronásleduje s lahví kečupu (protože Murphy nebyl žádný idiot a začal utíkat, kdykoli viděl, že se k němu blíží), konečně jsem ho kvůli tomu konfrontovala.

„Musíš přestat trápit toho psa,“ sdělila jsem mu, vypáčila mu z rukou ten kečup a vrátila ho do lednice. „Bude z toho mít vyrážku nebo tak něco. Nemyslím, že se psi mají takhle často koupat.“

„Mám ti vyprávět o psovi, co ušel tři tisíce mil, aby se vrátil zpátky k rodině?“ zeptal se Warren, který se evidentně rozhodl radši změnit téma, než by přiznal, že se pokoušel zalít psíka kečupem.

„Ne,“ odpověděla jsem automaticky. „Ale mám ti vyprávět o klukovi, co terorizoval svýho psa, protože nebyl schopnej pozvat holku na rande?“ Za normálních okolností bych svému bratrovi nic takového nikdy neřekla. Možná proto, že teď jsem měla daleko větší přehled o tom, co se děje v jeho společenském životě, než předtím ve Stanwichi.

Warren zrudl. „Nevím, o čem to mluvíš.“ Zkřížil si paže na hrudi a pak je zase spustil.

„Prostě ji někam pozvi.“ Klekla jsem si na podlahu a nahlédla pod stůl. Murphy se tam krčil a lehce se třásl, ale když viděl, že nejsem Warren - a netřímám žádnou tekutinu, kterou bych po něm mohla vrhnout - vypadalo to, že se trochu uvolnil. Gestem jsem ho pobídla, ať vyleze, ale pejsek zůstával na místě, očividně nerozhodnutý, jestli jsem na Warrenově straně, nebo ne. Narovnala jsem se a zjistila, že můj bratr vypadá nezvykle zmateně.

„A, ehm,“ odkašlal si a pak absolutně bez důvodu otevřel a zase zavřel ledničku, „jak přesně bych to jako měl udělat?“

„Jak bys jí měl někam pozvat?“ zopakovala jsem. „Vždyť víš. Prostě -“ Zarazila jsem se, když jsem zaregistrovala výraz v bráchově tváři a uvědomila si, že vlastně možná opravdu neví, jak to má udělat. „Prostě s ní začni mluvit,“ vysvětlovala jsem. „A pak to naveď k tomu, jaký rande máš v plánu.“

„Aha,“ přikývl bratr a rozhlížel se po kuchyni, prsty se mu zastavily na bločku, který jsme vždycky nechávali u telefonu. Měla jsem pocit, že si snad za chvíli začne dělat poznámky. „A můžeš mi dát příklad?“

„No,“ řekla jsem. Nikdy jsem nikoho přímo na rande nezvala, ale kluky jsem už správným směrem rozhodně naváděla. „Třeba když ji chceš vzít na večeři, jen tak se zmiň, že znáš dobrou pizzerii nebo tak něco. A ona pak, doufejme, řekne, že má ráda pizzu, a pak se jí můžeš zeptat, jestli nechce nějakou sníst s tebou.“

„Dobře,“ přisvědčil Warren a znovu přikývl. „Ale co když nemá ráda pizzu?“

Dlouze jsem vydechla. Kdybych nevěděla, že má brácha IQ skoro jako génius, rozhodně bych

tomu po tomhle rozhovoru nevěřila. „To bylo jen hypotetický. Můžeš si vybrat, co budeš chtít. Film, minigolf, cokoli.“

„Jasně.“ Warren vypadal zamyšleně. „Chápu.“ Zamířil ven z kuchyně, pak udělal krok zpátky a trochu rozpačitě se na mě usmál. „Díky, Taylor.“

„V poho,“ odpověděla jsem a pak se snažila přijít na to, jestli se mi podaří vylákat psíka zpod stolu.

Po tomhle incidentu pes přežil pár dní bez vyrušení, tak jsem předpokládala, že si Warren vzal moji radu k srdci, nebo se aspoň vzdal téhle konkrétní strategie. Ale vypadalo to, že Murphy musel neschopností bratrových lirtovacích postupů trpět znovu.

Podívala jsem se přes pult na Gelsey s Norou, které si teď mezi sebou předávaly ten pytlík mražených M&M’s. „Co to bylo tentokrát?“

„Sirup,“ odpověděla Gelsey. „Mamka byla vážně naštvaná.“

„To bych řekla.“ Pomyslela jsem na to, jakou lepivou pohromu to muselo vyrobit.

„Nedovolila Warrenovi, aby ho vyzvedl. Chce, abys to udělala ty. A pak máš koupit kukuřici k večeři.“

„Jasně,“ přisvědčila jsem a znovu se podívala na hodiny. Protáhla jsem si paže nad hlavou, šťastná, že už mi do konce směny zbývá jen půl hodiny.

„Co se stalo vašemu psovi?“ Zeptal se Elliot, který se očividně rozhodl do naší konverzace vstoupit.

Nora se na něj zamračila. „A kdo seš ty?“

„Elliot,“ ukázal na svou jmenovku. „Taylořin šéf.“ To mě přimělo obrátit oči v sloup. „To teda nejsi.“

„No rozhodně mám vyšší pozici,“ opravil se jako by nic.

„Ještě něco?“ otočila jsem se zpátky k holkám.

„Ne,“ odpověděla Gelsey. Nastavila mi sáček s mraženými M&M’s a tři mi vyklepala do dlaně.

Na rozdíl od Skittles, u M&M’s mi na barvě nezáleželo. „Tak zatím!“

„Ahoj!“ zavolala jsem, když s Norou odcházely, hlavy skloněné u sebe, už zase ponořené do konverzace.

„Tvoje sestra?“ zeptal se Elliot, vyhoupl se na pult a usadil se tam.

Přikývla jsem. „A holka od sousedů. Poslední dobou jsou tak trochu dvě za cenu jedný.“ Slyšela jsem, že mi pípnul telefon, tak jsem ho vytáhla ze zadní kapsy. Byla to zpráva od Lucy, ale místo té, co jsem čekala, abych se vrátila na naše místo a mohly jsme pokračovat v hovoru, v ní bylo jen jedno slovo: FRED!!!

„Je tu Fred,“ sykla jsem na Elliota, jako by mě Fred nějakým způsobem mohl slyšet. Elliot seskočil z pultu a já se začala rozhlížet po něčem, co bych mohla předstírat, že čistím, když se otevřely postranní dveře a Fred, opálený a nevrlý, vstoupil dovnitř se svojí krabicí s návnadami a velkou kartonovou bednou, kterou jen s bouchnutím upustil na zem.

„Ahoj Frede,“ pozdravil Elliot hlasem, který zněl mnohem veseleji než jeho normální hlas. „Jak to šlo na rybách?“

Fred zakroutil hlavou. „Moc dobře ne. Už celý dny mi ani jedna nezabrala. Přísahám, jako by si to všechny přečetly v novinách nebo co,“ prohodil a sundal si čepici. Zamrkala jsem a pak uhnula očima. Vršek jeho hlavy - který normálně zakrývala rybářská čepice - měl úplně jinou barvu než ta rudá pod ním a ty dvě části od sebe oddělovala skoro rovná čára. Přemýšlela jsem, jestli to mám být

já, kdo Freda zpraví o kouzelném vynálezu zvaném opalovací krém. Rozhlédl se a zamračil. „Kde vězí Lucy?“

„Tady jsem!“ ozvala se, když otevřela dveře. „Jen jsem dělala inventář,“ nedívala se mi do očí, když procházela kioskem s nejlepším výrazem „zodpovědného zaměstnance“, na jaký se zmohla.

„Hm,“ přisvědčil Fred a bylo jasné, že jí to nežere. Ukázal na krabici u svých nohou. „Zrovna jsem vyzvedl plakáty na filmovou noc. Očekávám, že vy tři odvedete svou práci a zeptáte se místních podniků, jestli by je nevyvěsili. Jasný?“

„Jasně,“ odpověděla jsem a vztyčila na Freda i Elliota palec.

„Na pátek jsme domluvení?“ tentokrát se ptal přímo jen mě.

„Absolutně!“ Snažila jsem se znít ohledně té filmové noci mnohem sebevědoměji. Tentokrát jsem toho musela zorganizovat trochu víc. Bylo na mně, abych vybrala film, pronajala plátno a projektor a objednala plakáty. Byla jsem si dost jistá, že to je všechno - až na moje úvodní slovo. Snažila jsem se na to moc nemyslet a doufat, že pokud budu stejně nervózní jako minule, Elliot s Lucy se do toho vloží a udělají to za mě.

Hned potom Fred odešel a já roztrhla krabici, vytáhla z ní jeden z plakátů a kochala se jím. Když jsem se předtím dívala na plážovou kolekci filmů a uviděla ten název na boku krabice, věděla jsem, že nic jiného vybrat nemůžu.

„Co to bude za film?“ zeptala se Lucy a naklonila se mi přes rameno.

„Casablanca,“ odpověděla jsem a rychle projela plakát, abych zkontrolovala, že na něm nejsou překlepy, s pocitem, že jsem to nejspíš měla udělat předtím, než jsem ten text odevzdala Jillian v kanceláři.

„To jsem nikdy neviděla,“ Lucy pokrčila rameny a Elliot začal vydávat posměšné zvuky.

„Já taky ne.“ Cítila jsem, jak se mi po tváři rozlévá úsměv, když jsem si vybavovala, co řekl můj táta: „Ale mám pocit, že na velkým plátně to bude vypadat skvěle.“

Kapitola dvacátá pátá

Odešla jsem z práce trochu dřív, abych mohla vyzvednout psíka, který si nejspíš myslel, že když se jen tak polakoval po okolí, byl na tom líp. Měl poněkud klidnější život, to každopádně. Taky jsem s sebou měla pár plakátů s tím, že bych se Wendy v Psích kusech mohla zeptat, jestli by tam jeden nevylepila, a možná bych mohla zkusit i Henson’s Produce. Zrovna jsem dojela na Hlavní, zamknula si kolo a chystala se vykročit ke zverimexu, když se mi stočil pohled přes ulici k pekárně. Aniž bych si to jakkoli promýšlela, přešla jsem ulici s plakáty v rukou a splašeně bušícím srdcem.

Otevřela jsem dveře a vstoupila dovnitř, vděčná za to, že tam nejsou žádní další zákazníci. Henry se opíral o pult a četl si nějakou knihu, pak vzhlédl. „Ahoj,“ pozdravil a zatvářil se překvapeně, ale ne naštvaně nebo vykolejeně, což jsem si přebrala jako znamení, že mám pokračovat.

„Myslím, že bysme měli bejt kamarádi,“ vyhrkla jsem bez přemýšlení.

„Aha.“ Obočí mu vylétla vzhůru. „Ehm…“ Evidentně nevěděl, co na to říct, protože dál nic nenásledovalo.

„Já jen,“ začala jsem a postoupila o další krok do obchodu, „myslím, že by to pro nás bylo dobrý.

Zakopat válečnou sekeru a tak.“

„Netušil jsem, že máme válečnou sekeru,“ lehce se usmál.

„Víš, jak to myslím.“ Přesto, že mi každý instinkt napovídal, ať se otočím a zmizím, ať prostě vyběhnu z obchodu a už se nezastavuju, přinutila jsem se přejít ten kus podlahy, který nás dělil, a zastavit se před ním u pultu. Což možná nemusel být zas tak geniální nápad, protože teď jsem u něj byla blízko - dost blízko na to, abych viděla pihy, co měl rozeseté po nose, šmouhu od mouky, co měl na tváři, a zmatek, co se mu zračil v těch jeho zelených očích. Uhnula jsem pohledem, zhluboka se nadechla a pak pokračovala. „To, co jsem udělala, bylo hrozný,“ řekla jsem mu. „Jen tak odjet, bez vysvětlení.“

„Taylor,“ odpověděl pomalu a na čele se mu dělaly vrásky. „Proč tak najednou?“

Nechtěla jsem mu říkat o tom rozhovoru s Lucy nebo o tom, co jsem si uvědomila při té pyžamové party. Nemohla jsem na něj přestat myslet. A kdybych k sobě měla být úplně upřímná, vlastně jsem na něj nepřestala myslet nikdy. V hodně věcech byl jediný, na kom mi v mém dosavadním milostném životě záleželo. Moje první láska, i když jsem si to nebyla ochotná připustit, předtím, než jsem vůbec věděla, co ta slova znamenají. „Já jen… chybíš mi.“ Už jak jsem ta slova vypouštěla z úst, bolestně jsem se zašklebila, protože jsem slyšela, jak chabě to zní. „A vážně bych byla ráda, kdybychom mohli být zase kamarádi. Jenom kamarádi,“ dodala jsem, když jsem si vzpomněla na tu dívku ve zmrzlinářství, protože jsem nechtěla, aby si myslel, že se ho snažím sbalit.

„No,“ řekl Henry a vypadal trochu otřeseně. „Ještě něco?“

„Taky mě napadlo, jestli bys tohle nemohl vylepit do výlohy,“ odpověděla jsem, položila štos letáků na pult a jeden posunula směrem k němu. Nespouštěla jsem oči z jeho tváře a snažila se z ní vyčíst, co si myslí o tom, co jsem zrovna řekla, i když to bylo trochu nekoherentní.

„Tak to rozhodně můžu.“ Zvedl plakát a zadíval se na něj. „ Casablanca,“ přečetl zamyšleně.

„Dobrá volba.“

„To já,“ poznamenala jsem rychle.

Zvedl hlavu od plakátu a překvapeně se na mě usmál. „Tobě se to líbí?“

Cítila jsem, jak se mi do tváří hrne krev, ačkoli teď už jsem konečně byla dost opálená na to, aby

to nebylo vidět. Přála jsem si, abych bývala nic neříkala, a měla jsem pocit, že jsem tím jen přidala další položku na dlouhý seznam věcí, které se během téhle konverzace pokazily. „Ne,“ připustila jsem. „Nikdy jsem to neviděla. Jen jsem… o tom slyšela hodně dobrýho.“

Znovu sklopil oči k plakátu, jako by tam mohl vyčíst tu odpověď, kterou hledal. „Já nevím, Taylor,“ řekl nakonec. „Za těch pět let se toho tolik stalo.“

„Já vím.“ Najednou mi bylo extrémně trapně, jako by se na ten pocit vztahoval nějaký časový odklad, který teď vypršel, a tak to na mě mohlo dolehnout plnou silou. „Promiň. Neměla jsem. Chci říct…“ Celé věty jako by nebyly k mání a mně se téměř hmatatelně ulevilo, že budu moct konečně poslechnout svůj instinkt, který na mě už od okamžiku, kdy jsem do tohohle místa vkročila, křičel, abych odsud okamžitě vypadla. „Promiň,“ zamumlala jsem znovu, otočila se a urychleně si to šinula ke dveřím. Akorát jsem se natáhla po klice, když Henry promluvil.

„Taylor,“ zavolal. Otočila jsem se a v hrudi se mi rozhořel miniaturní plamének naděje. Ale on jen držel v ruce mou hromádku letáků. „Zapomněla sis tu tohle.“

Nevěřila bych, že by bylo možné cítit se ještě trapněji, ale nové a netušené hlubiny trapnosti se zjevně pořád objevovaly. „Aha,“ špitla jsem. „Jasně.“ Rychle jsem k němu došla, popadla štos a snažila se vyhýbat jeho pohledu, jak to jen šlo. Ale k mému překvapení Henry plakáty nepustil hned, čímž mě přiměl, abych se na něj podívala, do těch očí, které mě pořád ještě pokaždé překvapily svou zelenou barvou. Nadechl se s pohledem upřeným do mých očí, jako by se chystal něco říct. Ale po chvíli náš oční kontakt přerušil, uhnul pohledem a pustil letáky.

„Uvidíme se,“ pozdravil a jistá část mého mozku zaznamenala, že přesně tohle jsem mu řekla, když jsme se poprvé po letech setkali na molu.

„Myslím, že to je nevyhnutelný,“ odpověděla jsem jeho vlastními slovy. Když jsem to říkala, přinutila jsem se k úsměvu, abych to trochu zmírnila. Otočila jsem se a urychleně došla ke dveřím a on tentokrát neřekl nic, aby mě přivolal zpátky.

Když jsem přecházela ulici ke zverimexu, srdce mi bilo jako o závod. Za dveře jsem zabrala s poněkud větší vervou, než bylo nezbytně nutné. Měla jsem pocit, že by asi bylo pro všechny zúčastněné nejlepší, kdybych teď byla prostě chvíli sama, než mě ta nervózní lehkovážnost přejde. Ale kvůli bratrově společenské nepoužitelnosti bylo na mně, abych vyzvedla psíka, a nedalo se s tím nic dělat.

„Ahoj!“ pozdravila Wendy a usmívala se na mě, i když jsme se neviděly od té doby, co jsem přivezla Murphyho, abychom zkontrolovali jeho mikročip. Ale našeho pejska vídala tak často, že už nejspíš musela mít pocit, že dobře zná i mě.

„Už tu pro tebe mám toho vašeho mazlíčka připraveného.“ Sehnula se pod pult a já uslyšela slabé kovové cvaknutí. Okamžik nato se vynořila s Murphym, který začal vrtět ocáskem, jakmile mě uviděl.

„Super,“ odpověděla jsem, odložila letáky na pult a převzala si psa. Postavila jsem ho na zem a omotala si vodítko kolem zápěstí, což se ukázalo jako dobré rozhodnutí, protože okamžitě vystartoval směrem ke koťatům. Slétla jsem pohledem na plakáty ležící na pultu a najednou mnou projel záchvěv soucitu s bráchou, asi kvůli tomu, že jsem zrovna z první ruky okusila, jaké to je, když vás někdo odpálkuje. „Takže, Wendy,“ začala jsem a ona vzhlédla od počítače, kde nepochybně právě přidávala aktuální položku na náš rostoucí účet, „chodíš s někým?“

Zamrkala na mě. „Ne.“ Ve tváři se jí začaly zračit mírné obavy. „Ehm, proč?“

„Jen mě to tak napadlo.“ Přisunula jsem k ní po pultu jeden z plakátů. „Nechceš jít na rande s mým bráchou?“

Celá ta výměna proběhla mnohem víc hladce, než jsem čekala. Wendy souhlasila téměř okamžitě a dokonce věděla úplně přesně, kdo Warren je - ani nepotřebovala vidět obrázek, aby si ho připomněla, což bylo dobře, protože jediná jeho fotka, co jsem měla v mobilu, byla příšernost, kterou jsem pořídila, když zrovna vysvětloval, jak byly vynalezeny bramborové lupínky. Tu fotku jsem udělala v pokusu zastavit jeho přednášku a Warren na ní ve výsledku vypadal nejen naštvaně, ale ještě rozostřeně.

Když jsem se s Murphym vracela ke kolu poté, co jsem se stavila pro tu kukuřici a trochu lékořice pro tátu, bylo mi o něco líp. I když se mi to nepodařilo urovnat s Henrym, zařídila jsem bratrovi rande a, doufejme, zachránila pejska před dalšími nepřiměřenými návštěvami psího salonu.

Teprve když jsem stála tváří v tvář reálné cestě domů se psem, došlo mi, že jsem narazila na menší zádrhel. Warren ho sem podle všeho dovezl autem. Ukázalo se, že koncept jízdy v předním košíku se Murphymu nijak zvlášť nezamlouvá, a tak se z něj neustále pokoušel dostat a zoufale se snažil zachytit drápky. Když mu mezi kovovými lištami uvízla tlapka, začal kňučet tak, až se mi z toho svíralo srdce, tak jsem slezla, sklopila podpěrku a okamžitě ho z košíku vyzvedla. „To je v pořádku,“ utěšovala jsem ho a na chvilku jsem ho k sobě přitiskla. Cítila jsem, že se třese. „Nemusíš jet v košíku. To je dobrý.“ Přejela jsem mu po nepoddajné srsti na hlavičce a on se trochu uklidnil.

Ale přestože jsem mu dala ten konejšivý slib, nebyla jsem si jistá, jak přesně ho tedy hodlám dostat domů. Zkoušela jsem jet na kole a vést ho na vodítku vedle sebe, ale šňůra se neustále zamotávala do kola a Murphy neprojevil zrovna zázračnou schopnost se urychleně naučit, jak se tomu vyhnout. A to samé se stalo, když jsem se pokoušela vést kolo a jít s psíkem vedle něj. Takže jsem nakonec dospěla k závěru, že prostě budeme muset jít pěšky. Zamknula jsem kolo u dineru, strčila si plakáty do podpaží a vydala se s Murphym domů, čímž jsem nejspíš sabotovala veškerou péči, které se mu v salonu dostalo. Zrovna jsem si vytahovala z kapsy mobil, abych zavolala domů a informovala mámu, že kukuřice - o mně a psíkovi ani nemluvě - dorazí s menším zpožděním, když vedle mě zastavilo auto.

Bylo to trochu oprýskané SUV s Henrym za volantem. Stáhl okénko na straně spolujezdce a naklonil se přes sedadlo. „Ahoj,“ pozdravil.

„Čau.“ Třeba chtěl jen pokračovat v tom započatém rozhovoru, ale tohle místo na něco takového nevypadalo zrovna ideálně.

„Nechceš svézt?“ Za ním zabrzdila a hlasitě zatroubila dodávka. Henry na ni mávl, ať ho objede, a mně došlo, že tohle asi nebude správná chvíle na to, abych se nad tou otázkou pořádně zamyslela, nebo si lámala hlavu s tím, proč se vůbec ptá, poté, co mě ani ne před hodinou tak účinně sestřelil.

„Jasně,“ odpověděla jsem, zvedla psa a otevřela dveře. Nastoupila jsem a zabouchla za sebou, pak jsem se na něj otočila, zrovna když zařazoval rychlost. „Díky. Pes se nějak nedokázal smířit s konceptem jízdy v košíku na kole.“

„V pohodě.“ Vyjel zpátky na silnici. „Jedeme přece na stejný místo. Přišlo mi nezdvořilý se nenabídnout.“

Přikývla jsem, hladila pejska po hlavičce a vyhlížela na stromy po straně silnice. Takže v tom nebylo nic než zdvořilost. Vlastně by mě to nemělo překvapovat. Zaměřila jsem se na to, aby Murphyho mašlička - už zase růžová puntíkatá -byla rovně a soustředila se na mlčení. Předtím jsem ze sebe udělala takovou trubku, že nemělo smysl to ještě zhoršovat. To ticho však začalo působit tísnivým dojmem, jako fyzická síla, která na mě doléhala ze všech stran.

Henry to možná cítil stejně, protože zapnul rádio, ale hned ho zase vypnul, když v něm huhňavý

country hlas začal zpívat o ztracené lásce. Chvíli jsme jeli v tichosti a pak stočil pohled mým směrem. „Nevěděl jsem, že máte psa.“

„Jo.“ Poškrábala jsem to místo mezi psíkovýma ušima, kde z toho vždycky začal škubat zadní tlapkou. „Je to docela novinka.“ Henry jen přikývl a znovu se mezi námi rozhostilo ticho. Chystala jsem se to tak nechat, ale pak, s tím, že to nejspíš bude bezpečné a neponižující téma, jsem se nadechla a pokračovala. „Patřil těm nájemníkům, co loni v létě bydleli v našem domě.“

Henry se ohlédl na psa a ve tváři se mu rozsvítilo porozuměním. „No jasně, tak odtud ho znám. Vrtalo mi to v hlavě už od tý doby, co jsem ho poprvé uviděl.“ Zastavil na stopce a přejel pohledem od psa ke mně. „Tak proč ho máte vy?“

„Opustili ho. Nepovedlo se nám je kontaktovat, tak jsme se ho prostě tak nějak ujali.“

„Opustili ho,“ zopakoval podivně monotónním hlasem.

Přikývla jsem. „Na konci léta.“ Ohlédla jsem se na Henryho v očekávání nějaké reakce. Všichni ostatní - dokonce i dědeček, když jsem s ním telefonovala - reagovali rozzlobeně, sklíčeně nebo znepokojeně. Ale Henry jen pevněji sevřel volant a v obličeji jako by se mu něco uzavřelo.

Zbytek cesty domů jsme ujeli mlčky, Henry projel kolem naší příjezdové cesty a zajel na tu jejich, čímž zmátl psa, který, jak jsme se blížili k našemu domu, zbystřil a začal škrábat drápky na okénko, celý žhavý už být venku. Evidentně si nespojil, že to je i to místo, kde ho polévají sirupem. „Díky za svezení,“ řekla jsem, když Henry vypnul motor, i když nevypadal, že by se chystal vystoupit.

„Jasně,“ jeho hlas zněl jako z velké dálky. „V poho.“ Ohlédla jsem se na něj a přemýšlela nad tím, jestli to bylo něčím, co jsem řekla, nebo jestli šlo jen o zbytkové napětí z dřívějška. Vypadalo to, že jsem ve snaze přenést se přes minulost mimoděk situaci ještě zhoršila. Chystala jsem se říct něco - cokoli - co by navodilo trochu přátelštější atmosféru, když se psík už úplně rozkňučel, postavil se mi na klíně a natahoval se směrem k domovu, kam se chtěl dostat co nejdřív a nejspíš mu to muselo připadat frustrující, když už byl tak blízko.

Otevřela jsem dveře a vyklouzla z auta, psa jsem pustila na zem, kde začal okamžitě táhnout za vodítko. Chtěla jsem Henrymu říct ještě něco, on ale pořád seděl za volantem a tvářil se nepřítomně. Tak jsem jen opatrně zavřela dveře a vydala se po jejich příjezdové cestě, kam mě to táhlo daleko větší silou, než jakou bych si byla pomyslela, že je tak malé zvířátko schopné vyvinout, a lámala si hlavu s tím, co se to právě stalo.

O hodinu později jsem seděla na přední verandě se sklenicí lehké coly s ledem a loupala kukuřici k večeři. Sourozenci tam byli se mnou a teoreticky mi v tom měli pomáhat. Místo toho ale Gelsey prováděla svoje baletní cvičení se zábradlím místo barre a Warren přecházel sem a tam, jen tak tak se mu dařilo nedostat do obličeje jedním z Gelseyiných grands battements a bombardoval mě otázkami o své nadcházející schůzce.

„A ona řekla, že půjde?“ zeptal se Warren, zatímco jsem odlupovala zelenou slupku z kukuřičné palice a odhalila žlutá zrna pod ní. Jen při pohledu na ně mi zakručelo v břiše. Čerstvá kukuřice byla na létě jednou z těch nejlepších věcí a kukuřice v Hensons byla vždycky úžasná. Odhodila jsem slupku do papírové tašky, která mi stála u nohou, zvedla hlavu a upřeně se na bratra podívala.

„Jo,“ přisvědčila jsem už asi poosmé. „Zeptala jsem se jí, jestli by s tebou v pátek nechtěla jít na ten film, ona řekla, že půjde, já si sebrala psa a odešla.“

„A jseš si jistá, že věděla, že má jít se mnou?“ zeptal se. S Gelsey jsme si těsně předtím, než se sesunula do grand plié, vyměnily pohled. Věnovala mi drobný úsměv, pak se odvrátila a natáhla paži přes hlavu.

„Jsem si jistá,“ ujistila jsem ho pevným hlasem. „Máš rande. Rádo se stalo.“ Zakroutila jsem hlavou a přemýšlela, jestli jsem udělala dobře. Koneckonců, Warren a Wendy, to znělo jako nějaké příšerné folkové duo. O tom, že Wendy teď bude muset snášet bratrovy nekonečné záplavy zajímavých faktů, ani nemluvě.

„Jasně,“ přikývl Warren, jako by si teprve teď uvědomil, že jsem s tím měla něco společného.

„Díky moc, Taylor. Jestli víš o něčem, čím bych ti to mohl oplatit -“

„To vím,“ přerušila jsem ho, podala mu tu napůl oloupanou kukuřici a zvedla svoji sklenici s colou - potřebovala dolít. „Dodělej to.“ Zamířila jsem do kuchyně. Máma krájela rajčata a poznala jsem přísady ke grilovaným hamburgerům.

„Kukuřice už je?“ zeptala se, když jsem otevírala lednici, abych se dostala ke své lehké cole.

„Více méně,“ zalétla jsem pohledem na verandu, kde to vypadalo, jako by Warren se zasněným výrazem mluvil na Gelsey, ale nic moc u toho nedělal.

„Více méně co?“ zeptal se táta, když vcházel do kuchyně. Na ruce držel pejska a vypadal mírně pomuchlaně, jako vždycky, když se odpoledne probudil ze svého šlofíka. Taky už se přestal oblékat, jako by ho měli každou chvíli povolat zpátky do kanceláře, a dneska měl na sobě k plátěným kalhotám tričko Americké asociace právníků. Automaticky jsem se podívala za něj na kalendář na lednici a zjistila, že jsme se nějak ocitli v půlce června. Jako každý rok léto ubíhalo až příliš rychle - ale tentokrát jsem měla podstatnější důvod k tomu, přát si, aby to plynulo pomaleji, než jen neochotu vrátit se do školy.

„Ta kukuřice,“ připomněla mi matka a vtáhla mě tím zpátky do současnosti, zatímco snižovala plamen na jedné z plotýnek.

„ Do kuku,“ prohodil táta a na vyhublém obličeji se mu rozhostil výraz vyhrazený slovním hříčkám. Usmála jsem se a vypadalo to, že máma se snažila neudělat to samé. „Ach, omlouvám se,“ pokračoval předstíraně kajícným tónem, „bylo to moc na palici? Podle mě spíš klasický.“

„To stačí,“ mamka zakroutila hlavou, i když se přitom smála. „Tyhle burgery už měly být na grilu.“ Odešla z kuchyně, a když procházela kolem táty, přejela mu lehce prsty po paži, pak vyšla na verandu, kde jsem slyšela, jak říká Warrenovi, aby si s tím pohnul.

„A jak ses měla ty?“ zeptal se táta a otočil se na mě. „Konalas velký činy?“

To mi na rtech vyvolalo úsměv, protože jsem si byla dost jistá, že prodávání coly a hranolek se nepočítalo. „Tak to netuším. Ale přišlo tohle.“ Přešla jsem ke stolu a podala mu jeden z plakátů na filmový večer. „Co myslíš?“ vyzvídala jsem, při pohledu na to, jak to čte, nezvykle nervózní.

„Ten film jsi vybrala ty?“ zeptal se a jeho hlas zněl trochu ochraptěle.

„Jo.“ Přikývl a nedíval se na mě, ale ještě pořád na ten plakát. „Říkals, že je to tvůj oblíbenej film,“ dodala jsem po chvíli, když pořád nic neříkal. „A žes ho nikdy neviděl na velkým plátně…“

Táta si odkašlal a zvedl ke mně hlavu. „Díky, dítě.“ Znovu se podíval na plakát. „Je to skvělý.

Nemůžu uvěřit, že jsi to pro mě udělala.“

Přikývla jsem a pak se zadívala na dlaždice na kuchyňské podlaze. To, co jsem se z nějakého důvodu nedokázala přinutit říct, bylo to jediné, na co jsem dokázala myslet - že jsem to udělala, protože ho mám ráda a chtěla jsem, aby byl šťastný, a taky jsem chtěla, aby znovu viděl svůj oblíbený film. Ale v tom byla implicitně obsažená i skutečnost, co mi zírala do tváře pokaždé, když jsem se podívala na kalendář - že ho tentokrát nejspíš uvidí naposled. Že to s nejvyšší pravděpodobností bude jeden z posledních filmů, co kdy uvidí. Namáhavě jsem polkla, než jsem měla pocit, že už zase můžu mluvit.

„A taky,“ pokračovala jsem a snažila se znít vesele, „Warren tam bude mít rande.“

„A ví o tom?“ zeptal se táta. Strčil do psa, kterého měl na ruce. „A znamená to, že přestane trápit tohohle chudáčka?“

„Můžeme se ho zeptat,“ prohlásila jsem a zamířila ven z kuchyně. Táta mě následoval ven na verandu, kde se teď Gelsey protahovala s chodidlem na zábradlí a hlavou u kolena v úhlu, který mě bez ohledu na to, kolikrát jsem ji přitom viděla, vždycky přiměl svraštit obličej bolestí.

„Ramena dozadu,“ okřikla ji máma a Gelsey si okamžitě upravila postoj. Taťka se šel posadit vedle Warrena, který vypadal, že pořád drží ten stejný klas, který jsem mu nechala. Neušlo mi, že táta je z vycházky z kuchyně na verandu trochu zadýchaný a už si potřebuje odpočinout. Uvelebil si psíka, který byl podle všeho víc než spokojený s tím, jak ho nosil sem a tam na ruce, a usmál se na mého bratra.

„Slyšel jsem, že máš rande,“ prohodil, čímž Warrena vylekal, a ten celý zrudl a konečně se pustil do loupání kukuřice.

„Vážně?“ zeptala se máma a usmála se na něj, když šla k tátovi a usadila se na opěradle jeho křesla. „Od kdy?“

„Od tý doby, co ji za něj Taylor na to rande pozvala,“ pípla Gelsey a narovnala se z protahovací polohy.

„Cože?“ Mamka svraštila čelo a já se zasmála a šla bráchovi pomoct s kukuřicí, zatímco on začal vyprávět, jak k tomu došlo. A jak jsem tam tak seděla a poslouchala, občas něco přihodila, když to bylo nutné, napadlo mě, že doma jsme tohle z nějakého důvodu nikdy nedělali - jen tak být spolu a povídat si o tom, co se v našich životech děje. Kdybychom byli doma, otec by byl v práci a my tři bychom určitě měli každý svoje aktivity. A navzdory okolnostem, které nás sem přivedly, jsem musela být jen na chvíli vděčná, že to konečně prožíváme společně, jako rodina.

Kapitola dvacátá šestá

Nemohla jsem spát. To už se začínalo stávat tématem letošního léta, vzhledem k tomu, že jsem každou noc ležela bez usnutí v posteli celé hodiny, a to i když jsem celý den pracovala, byla jsem vyčerpaná a za normálních okolností bych měla usnout jako poleno, jakmile mi hlava padla na polštář. Ale vždycky, když jsem si lehla, celé hodiny jsem se jen převalovala v posteli a nemohla přestat přemýšlet. Prostě to vypadalo, jako bych od svého příjezdu do Lake Phoenix nedělala nic jiného, než neustále čelila konfrontacím se všemi chybami, které jsem tu udělala a na něž jsem se posledních pět let snažila nemyslet. A právě v noci, když jsem před nimi neměla kam utéct, se mi uhnízdily v hlavě a odmítaly odejít.

To, kvůli čemu jsem nemohla usnout dnes, byl překvapivě náš pes. Něco na Henryho reakci, když slyšel, že ho tu jeho majitelé opustili, mi utkvělo v paměti. Protože i když bych moc ráda démonizovala naše nájemníky za to, že tu toho pejska nechali, udělali prostě jen to, co jsem já dělala celé roky - buď jsem od všeho utekla, nebo jsem s tím sekla, když to začalo být těžké. Jen jsem se nikdy nemusela vypořádávat se skutečností, že to nebylo zadarmo. Vlastně jsem se většinu času snažila, seč to šlo, vyhnout se nutnosti čelit důsledkům svých rozhodnutí. Ale Murphy představoval živoucí důkaz toho, že když někoho nebo něco opustíte, nikdy to není až tak snadné.

Když už jsem to nemohla dál vydržet, vykulila jsem se z postele a natáhla si svetr s tím, že čerstvý vzduch by mi mohl pomoct, nebo aspoň pročistit hlavu. Po špičkách jsem prošla chodbou a zadní verandou ven. Botami jsem se neobtěžovala a prostě vyšla bosa do trávy.

Byla nádherná noc, měsíc na nebi vypadal obrovský a úplně stejně veliký se odrážel i na hladině jezera. Bylo trochu chladno a listí na stromech čechral mírný větřík, tak jsem si cestou k molu přitáhla svetr trochu těsněji k tělu. Teprve když jsem sešla po schodech dolů, všimla jsem si, že není prázdné. To nebylo nic neobvyklého - jednou v noci jsem tu viděla Kim s Jeffem, každého s kusem papíru v ruce, jak přecházejí po molu sem a tam a očividně se snaží brainstormovat. Zpomalila jsem a zamžourala do tmy, abych rozeznala, kdo to na kraji mola sedí. Pak se ta postava otočila trochu doleva a uviděla jsem, že to je Henry.

Ztuhla jsem a přemýšlela, jestli ještě můžu odejít, aniž by si mě všiml. Sice se neotočil dost na to, aby mě uviděl, ale náhlý pohyb by mohl přitáhnout jeho pozornost. Ale vteřinu nato jsem si zpětně vybavila všechny ty chvíle, kvůli kterým jsem nemohla spát. Připomínala mi, že jsem utekla, když jsem měla zůstat. Ale s Lucy a teď možná i s Henrym to vypadalo, jako bych dostala příležitost se alespoň pokusit to napravit. Tak jsem se zhluboka nadechla a šla dál, pokládala jednu nohu před druhou, dokud jsem nedošla na molo. Henry se na mě otočil a teprve v tu chvíli jsem zvážila možnost, že ho třeba moje potřeba konfrontovat svoje nedostatky nezajímá - pravděpodobně na molo vyšel, aby byl sám, a nejspíš už mě za ten den měl po krk. A taky jsem na sobě měla oblečení na spaní - kraťoučké froté šortky a tílko bez podprsenky. Najednou jsem byla nesmírně ráda za ten svetr a přitáhla si ho ještě víc k tělu. Abych nemusela zvedat paže a mávat na něj, jen jsem mu kývla na pozdrav. „Ahoj.“

„Čau.“ Zněl překvapeně. Přinutila jsem se dojít až k němu, měla jsem tušení, že kdybych se zastavila nebo zaváhala, ta moje část, kterou obvykle poslouchám, by převzala kontrolu a já bych se otočila a pelášila zpátky dovnitř, abych nemusela riskovat, že se před ním už po milionté ten den zesměšním.

Posadila jsem se vedle něj na kraj mola a dávala si pozor, aby mezi námi zůstala mezera široká aspoň tak jako člověk. Natáhla jsem nohy, aby dosáhly do vody. Jezero bylo studené, ale když jsem pod hladinou dělala nohama malá kolečka, bylo to příjemné. „Nemohla jsem usnout,“ nadhodila jsem, když jsme chvíli seděli v tichosti.

„Já taky ne.“ Podíval se na mě a lehce se usmál. „Zima?“

„Trochu.“ Objala jsem se rukama. On vypadal na chladném nočním vzduchu jako doma, jen v šedém tričku sepraném do měkka a trenkách na gumičku. Najednou mě napadlo, jestli má i on na sobě to, v čem normálně spí, a ta myšlenka stačila k tomu, abych rychle uhnula pohledem zpátky k jezeru a měsíčnímu svitu.

„Omlouvám se za to předtím,“ řekl, taky s pohledem upřeným na jezero. „V autě. Nechtěl jsem to tak utnout.“

„Aha,“ zamumlala jsem. Nevěděla jsem, že se stalo tohle. „Bylo to…“ začala jsem, pak jsem se zarazila, když jsem si uvědomila, že nevím, jak to říct. „Řekla jsem něco špatně?“

Henry zakroutil hlavou a ohlédl se na mě. „Ani ne. Jenom…“ Zhluboka vydechl a pak pokračoval.

„Máma nás opustila.“ Když to říkal, díval se mi přímo do očí, a abych nedala najevo, jak jsem z toho v šoku, přinutila jsem se dívat se do těch jeho a neuhýbat pohledem. „Před pěti lety. Na konci léta.“ Přerušil se mnou oční kontakt a otočil se zpátky k jezeru. Sklopila jsem oči a všimla si, že rukama svírá okraj mola a jeho klouby jsou úplně bílé.

„Co se stalo?“ zeptala jsem se tiše a snažila se, aby se mi ten šok neodrážel v hlase. Ale pod povrchem jsem byla úplně vyvedená z míry. Paní Crosbyová prostě odjela?

Henry pokrčil rameny, kopl jednou nohou do vody a vytvořil tak řadu vlnek, které se zvětšovaly a zvětšovaly, dokud se hladina znovu neuklidnila. „Věděl jsem, že má to léto nějaký problémy,“ vyprávěl a já se snažila si na to vzpomenout. Upřímně, v létě, které pro mě tvořilo z větší části první rande a polibky na pouti a všechno to drama ohledně Lucy, jsem nevěnovala zrovna moc pozornosti Henryho matce. Vypadala stejně jako vždycky - trochu odměřená a ne zrovna přátelská. „Nemyslel jsem si, že to je něco vážnýho. Ale týden předtím, než jsme se měli vracet do Marylandu, jela do Stroudsburgu nakupovat. A už se nevrátila.“

„Proboha,“ zašeptala jsem a snažila se - absolutně neúspěšně - představit si, jak moje matka dělá něco takového. I když jsme se tolikrát hádaly a nesouhlasily spolu, a i když jsem se někdy opravdu snažila ji od sebe odstrčit, ani jednou mi neproběhlo hlavou, že by mohla někam zmizet.

„Jo,“ Henry se krátce nevesele uchechtl. „Pozdějc tu noc volala, asi aby táta nevolal policii. Ale pak jsme od ní neměli žádný zprávy, dokud se před dvěma lety neozvala, že se chce rozvést.“

Tak tohle bylo nějak čím dál tím horší. „Ty jsi svoji mámu pět let neviděl?“ zeptala jsem se trochu slabým hlasem.

„Ne,“ do hlasu se mu vkradl nervózní podtón. „A nevím, jestli ji ještě někdy uvidím.“ Podíval se na mě. „A víš, co na tom bylo to nejhorší? Zrovna jsem byl s tátou na baseballu. Prostě jen tak nechala Davyho doma samotnýho.“

Spočítala jsem si to a uvědomila si, že Davymu tou dobou muselo být sedm. „A byl…“ Polkla jsem. „Chci říct, stalo se…“

Henry zakroutil hlavou a naštěstí mi zabránil tu větu dokončit. „Nic se mu nestalo. Ale myslím, že to kvůli tomu se pak tolik ponořil do toho přežití v divočině a tak. I když nám říká, že to je kvůli jednomu seriálu na Discovery.“

Všechno mi pomalu začínalo dávat smysl. „Takže proto jste se sem nastěhovali celoročně?“ A

taky to byl pochopitelně důvod, proč nikdo z nás celou tu dobu, co jsme tu byli, ani jednou neviděl paní Crosbyovou.

„Jo,“ přisvědčil. „Táta potřeboval dělat něco jinýho, najít si práci, při který by mohl být víc doma. A tady se mu vždycky líbilo. Museli jsme se přestěhovat do jinýho domu, protože v tom starým jsme s Davym spali v jednom pokoji. Ne, že by nakonec potřeboval vlastní pokoj,“ dodal a rty se mu zvedly v menším úsměvu, když se podíval ke své zahradě, kde stál Davyho stan. Pokrčil rameny a znovu kopl do vody. „Když odešla, táta byl chvíli úplně na dně,“ pokračoval tišším hlasem. Čekala jsem, že toho řekne víc, dodá mi nějaké podrobnosti, ale on už mluvil dál. „Takže přestěhovat se sem… prostě to vypadalo jako to pravý.“

Přikývla jsem, ale pořád jsem si to snažila uspořádat v hlavě. Najednou mi s mrazivým bodnutím došlo, že jen týden nebo dva potom, co jsem zničehonic bez vysvětlení odjela já, udělala to samé jeho matka. „Henry,“ řekla jsem tiše a on se otočil zpátky na mě. „Je mi to vážně moc líto.“ Doufala jsem, že ví, že to myslím vážně, a že ta slova jen nepřechází, jak jsem to dělávala s každým, kdo se mi je snažil poskytnout, já.

„Díky,“ odpověděl tichým hlasem, ale do očí se mi nepodíval a já nedokázala určit, jestli mi věří, nebo ne. „Jen jsem chtěl, abys věděla, proč jsem tak vyváděl.“

„Moc jako vyvádění to nevypadalo.“

„Mám sklony vyvádět velice klidně,“ poznamenal s kamennou tváří a já se usmála. „Promiň, že jsem to na tebe takhle vybalil.“ Pokrčil rameny.

„Jsem ráda, žes to udělal.“ Podíval se mi do očí a věnoval mi malý úsměv.

Došlo mi, že mu musím říct něco na oplátku. Nadechla jsem se, ale říct mu to takhle venku ve tmě mi z nějakého důvodu nepřišlo až tak nemožné. „Můj táta je nemocnej.“ Hned, jak jsem to vyslovila, jsem cítila, jak se mi do očí derou slzy a spodní ret se mi začíná třást. „Už se neuzdraví,“ přinutila jsem se pokračovat, aby se Henry nemusel ptát. „To proto jsme -“ Hlas se mi zadrhl v krku, zadívala jsem se na svoje chodidla ve vodě a snažila se to doříct. „To proto jsme sem přijeli. Abychom měli poslední léto.“ Když jsem domluvila, cítila jsem, jak mi z oka přetekla slza, a otřela jsem ji, rychle, v naději, že to Henry neviděl. Pokoušela jsem se ještě chvíli nerozsypat.

„Moc mě to mrzí, Taylor,“ odpověděl Henry po odmlce. Ohlédla jsem se na něj a v jeho tváři uviděla něco, co jsem ještě u nikoho ze svých známých neviděla - možná pochopení pro to, čím si procházím. Nebo možná aspoň někoho jiného, kdo si prožil něco, co většina lidí nebyla schopná naplno pochopit.

„Nejspíš jsem ti to měla říct hned ten první den.“ Přejela jsem rukou po vyhlazených prknech mola a pomyslela si, jak příhodné je, že se tenhle rozhovor odehrává tady, na místě, kde jsme se poprvé znovu viděli - že jsme se vrátili na začátek a kruh se uzavřel. „Ale myslím, že jsem chtěla předstírat, že se to neděje.“

„Tak to bych i chápal.“ Pár okamžiků jsme seděli mlčky, vítr znovu nabral na síle a foukal Henrymu vlasy do čela. „Jak jsi říkala předtím,“ ozval se pak. „O tom, že bysme mohli být kamarádi. Myslím, že bysme to měli udělat.“

„Vážně?“ zeptala jsem se. Henry s vážnou tváří přikývl. „Ale co všechno to, co jsi říkal ty - o tom, co se stalo v posledních pěti letech?“

Pokrčil rameny a usmál se. „Tak to doženeme.“ Vytáhl nohy z vody a otočil se ke mně čelem.

„Začneme hned?“

Pár vteřin jsem na něj v měsíčním světle jen tak zírala, ne tak docela schopná uvěřit tomu, že mi to

takhle ochotně nabízí. Najednou jsem se styděla za to, co jsem si o něm myslela - měla jsem pocit, že mi nebude chtít odpustit, jen proto, že tak bych se zachovala já. Ale v ten moment jako bych najednou dostala druhý pokus. Věděla jsem, že si ho nezasloužím, ale dostala jsem ho i tak. Taky jsem vytáhla nohy z vody a obrátila se k němu. „Ano,“ řekla jsem a začala se usmívat, jen trošičku. „Hned zní dokonale.“

Kapitola dvacátá sedmá

Den potom, co jsme se s Henrym na molu usmířili, se u nás na verandě ukázal jeho bratr s nabídkou.

S Henrym jsme tu noc zůstali vzhůru a povídali si skoro do pěti ráno. Seděli jsme na molu, občas si máchali nohy ve vodě a vyměňovali si historky - ale ne uspěchaně ve snaze vměstnat tam hned všechno. Místo toho jsme si je uvolněně přehazovali tam a zpátky stejně, jako jsme si dřív půjčovali komiksy (mně se líbily Betty & Veronica, on trpěl něčím, co dnes už uznával, že byla nezdravá posedlost Batmanem). Henry už neříkal nic dalšího o odchodu svojí matky a já nechtěla mluvit o tom, co se děje s tátou. A ani jeden z nás nevytahoval nic z minulosti nějakých našich dalších milostných vztahů, které se nám v tom mezičase naskytly. Ale všechna ostatní témata byla podle všeho k dispozici.

Henry mi vyprávěl, jak se skoro nechal tetovat - a ukázal mi jedinou stopu, kterou na něm ta zkušenost zanechala, tečku na tricepsu, která vypadala jako piha. Původně to měl být tribální symbol, jenže pak ucítil první bodnutí tetovací jehly a uvědomil si, jakou dělá příšernou chybu. „A stejně jsem jim musel zaplatit celý tetování, no věřila bys tomu?“ zeptal se, zatímco jsem na to mrňavé skoro-tetování mžourala ve světle měsíce.

Řekla jsem mu o své krátkodobé touze stát se mořskou bioložkou, než jsem přišla na to, že se mi z ryb dělá vážně špatně a taky mám sklony k tomu, trpět na otevřeném moři mořskou nemocí - obě tyto informace by mi přišly vhod předtím, než jsem vyrazila na ten dvouměsíční oceánografický tábor.

On mi vyprávěl o tom, jak dvakrát neprošel zkouškami na řidičský průkaz a potřetí to zvládl jen o fous, a já se mu pochlubila se všemi pokutami za rychlost, z nichž se mi podařilo se vymluvit. On mi řekl o první dovolené, na kterou s Davym a tátou jeli potom, co paní Crosbyová odjela, a jak chtěl, aby byla dokonalá. Dopadlo to tak, že seděli ve stanu ve sněhové bouři a všem bylo zima a mizerně, dokud to nevzdali a nestrávili zbytek dovolené u televize v motelu, kam si nechávali dovézt jídlo. Já jsem mu vyprávěla o loňských Vánocích, kdy jsme jeli do St. Maartenu a každý den pršelo a Warren se tak zoufale snažil zjistit, jestli ho přijali na školu, že se pokoušel dovolat naší pošťačce, a mamka mu nakonec zabavila telefon. Mluvili jsme o hudbě (urazil se, když jsem mu kvůli jeho zálibě v bosých zpěvácích, co si sami píšou písničky, řekla, že je hipík; on si mě zase dobíral kvůli tomu, že znám jména všech tří členů Bentley Boys, bez ohledu na moje protesty, že to vím jen kvůli Gelsey) a drbech z kiosku - podle všeho věděl o Elliotově zálusku na Lucy už celé týdny a všechny pokusy přinutit ho s tím něco udělat vzdal, když ho Elliot ujistil, že s tím vážně už něco dělá, že má plán, dokonce s grafem.

Jak jsme se tak bavili, vzpomněla jsem si, proč jsme jako děti byli tak dobří kamarádi. Spočívalo to v tom, jak naslouchal, když jsem mluvila, jak jen nečekal, až do toho bude moct skočit se svojí vlastní historkou. Bylo to tím, jak vždycky vážil svoje slova, takže jsem si mohla být jistá, že když odpověděl, všechno důkladně promyslel. Bylo to i tím, že když se zasmál - což se nestávalo příliš často - působilo to zaslouženě a motivovalo mě to k tomu, abych vložila veškerou svou invenci do toho, rozesmávat ho ještě víc. Spočívalo to v jeho entuziazmu pro různé věci a v tom, jak když mluvil o něčem, z čeho byl nadšený - jako třeba jak zbožňuje pobyt v lese, protože tam měl pocit, že všechno dává smysl - zjistila jsem, že mě strhává s sebou.

Jak ubíhaly hodiny, odmlky mezi jednotlivými historkami se prodlužovaly, až jsme nakonec jen

tak seděli v příjemném tichu a vyhlíželi na jezero, zatímco se na obzoru objevil první záchvěv svítání.

Tehdy jsme se rozloučili a odešli každý do svého domu. Když jsem se vkrádala do kuchyně, ohromilo mě, že je pět ráno, a jak jsem zamířila do svého pokoje, nepochybovala jsem o tom, že teď už s usnutím žádné problémy mít nebudu. Jenže jakmile jsem se uvelebila, došlo mi, že mi něco chybí. Tak jsem došla ke skříni, vrátila se s plyšovým tučňákem a usadila ho na polštář vedle sebe.

Vlastně mi to ani nijak zvlášť nevadilo (možná proto, že jsem ještě neměla příležitost pořádně usnout), když mě v osm ráno otec začal lechtat na chodidlech, aby mě probudil na naši snídani. Ačkoli mi přišlo, že jí ještě míň než obvykle - okomentovala to i servírka Angela - aktuální kvíz na prostírání jsme prošli. (Ukázalo se, že má strach z horských drah a je alergický na zázvor.) Po snídani jsme vyzvedli moje kolo tam, kde jsem ho večer předtím před dinerem nechala, a odvezla jsem nás domů. Nikdo v rodině o tom nemluvil, ale v posledních pár dnech táta přestal řídit. Prostě bez komentáře došel ke dveřím na straně spolujezdce u našeho Land Cruiseru a nechal mě, ať se s klíčky usadím za volantem a snažím se předstírat, že je to úplně normální.

Když jsem vjela na příjezdovou cestu, uviděla jsem, dle očekávání, Murphyho, jak poskakuje za dveřmi verandy, nadšený z toho, že se táta vrátil. Co mě však překvapilo, byl Davy Crosby sedící na schodech na verandu. Na sobě měl další variaci na to, co nosil vždycky, když jsem ho viděla - tričko, kraťasy s kapsami a mokasíny.

„Ahoj,“ pozdravil ho táta, když trochu vrávoravě vystoupil z auta. Všimla jsem si, že se okamžitě natáhl po zábradlí u verandy a celou vahou se o něj opřel, zatímco se usmíval na Davyho.

„Dobrý den.“ Davy se postavil, natáhl k mému otci ruku a ten jí potřásl. „Já jsem Davy Crosby.

Bydlíme vedle vás. Napadlo mě, jestli bych si s vámi nemohl promluvit.“

„Jen si posluž.“ Sklonil hlavu k Davyho nohám a usmál se. „Hezký mokasíny, synku.“ Ohlédl se zpátky k domu. „To nikdo není doma, aby tě pustili dovnitř?“ Davy zakroutil hlavou a táta se na mě podíval s otázkou v očích.

„Nejspíš ve Středisku,“ prohodila jsem, když mi došlo, že dnes má Gelsey balet, a tak mají s mámou nejspíš co dělat. A vzhledem k tomu, že když jsem ráno odcházela, všimla jsem si, že Warren vytahuje ze skříně každý kus oblečení, který vlastní, a něco si mumlá, měla jsem pocit, že možná mohl jet s nimi a pokusit se je přesvědčit, aby ho na poslední chvíli vzaly na předschůzkovou nákupní vyjížďku.

„Aha,“ přisvědčil táta. „Probereme to uvnitř?“

„To zní dobře.“ Táta otevřel dveře a pejsek se radostí skoro pominul. Taťka si ho zvedl do náručí, naše pohledy se jen na okamžik setkaly a mně bylo jasné, že se snaží skrýt úsměv, což se mu podařilo, když se posadil na svoje obvyklé místo a Davy se usadil naproti němu.

„Takže,“ začal táta vážným hlasem a drbal přitom psíka za ušima. „Tvoje nabídka?“

„Ano.“ Davy se okamžitě napřímil. „Nemohl jsem si nevšimnout, že máte psa.“ Můj otec vážně přikývl a já se musela kousnout do rtu, abych se nerozesmála. „Chtěl bych navrhnout, že vám ho budu chodit venčit.“ Podíval se mezi tátu a mě. „Neočekávám, že mi za to budete platit,“ vysvětloval. „Jen mám prostě rád psy. A táta mi žádnýho nedovolí,“ dodal a poprvé v tomhle rozhovoru zněl jako dítě.

„No,“ ozval se taťka po odmlce, během níž jsem si všimla, že mu začínají neovladatelně cukat koutky. „Myslím, že to zní dobře. Přijď, kdykoli budeš chtít, a já nepochybuji o tom, že náš pes se rád nechá venčit.“

Davymu se po tváři rozlil úsměv. „Vážně?“ zeptal se. „Moc vám děkuju!“

Táta mu úsměv oplatil. „Chceš začít hned?“ Protože bylo zřejmé, že přesně o tohle Davymu jde. Začal se zvedat ze židle, ale okamžitě zkřivil obličej bolestí, a tak jsem vyskočila ze svého místa a zamířila do kuchyně, jako bych si toho nevšimla.

„Přinesu vodítko!“ zavolala jsem. Popadla jsem ho z háčku u dveří, a když jsem se vrátila na verandu, táta už postavil Murphyho na zem a Davy ho nesměle poplácával po hlavičce. „Tady.“ Podala jsem mu vodítko. Opatrně ho připnul k obojku a Murphy ho začal táhnout ke dveřím, očividně se to snažil urychlit.

„Užijte si to,“ řekl ještě táta a usadil se s úsměvem zpátky do křesla, zatímco Davy se psem vyrazili ven.

„Díky,“ odpověděl Davy. Ve dveřích se zastavil a otočil se zpátky k tátovi. „Slyšel jsem, že jste nemocnej. To je mi líto.“ Podívala jsem se na taťku a s neblahým pocitem si všimla, že se mu část té radosti z obličeje vytrácí, jako by ji někdo vypouštěl.

„Díky,“ vložila jsem se do toho, když táta nevypadal, že by na to byl schopný zareagovat. Davy přikývl a vyběhl na příjezdovou cestu, pejsek pádil před ním tak daleko, jak mu to vodítko dovolovalo. Po chvíli jsem se znovu otočila na tátu. Věděla jsem, že je to moje vina - Davy o tom věděl jen proto, že jsem to řekla jeho bratrovi - ale nebyla jsem si jistá, jestli to je jedna z těch věcí, za které bych se měla omlouvat, nebo jedna z těch, o kterých budeme předstírat, že se nestaly.

„To byl Henryho bratr?“ zeptal se s pohledem upřeným na příjezdovou cestu, kde nám Davy s Murphym akorát mizeli z dohledu, pak se otočil na mě.

„Jo,“ přisvědčila jsem. „Je mu stejně jako Gelsey.“

Můj otec přikývl a podíval se na mě s úsměvem, o němž jsem ze zkušenosti věděla, že znamená problémy. „Henry je prima kluk, co?“

„Já nevím,“ cítila jsem, jak se mi do tváří dere horko, i když k tomu vůbec nebyl důvod. „Chci říct, asi jo.“

„Viděl jsem ho v pekárně,“ pokračoval táta a pomalu přitom otevíral Poconský zpravodaj, jako by vůbec neměl ponětí o tom, že mě trápí. „A vždycky byl zdvořilost sama.“

„Jo.“ Přehodila jsem si jednu nohu přes druhou, pak jsem ji zase sundala a přemýšlela, proč mám pocit, jako by mi hořel obličej. S Henrym jsme byli sotva znovu kamarádi, natož pak… cokoli dalšího, co tu můj otec tím svým všeználkovským tónem naznačuje. „Nechceš přinést notebook?“

„Jasně,“ přikývl a sklonil se nad křížovkou a já si jen tiše vydechla úlevou, že v tom tématu nehodlá pokračovat. Postavila jsem se a zamířila do domu, aby táta mohl pokračovat v práci na svém záhadném projektu. „Víš,“ ozval se, když jsem brala za kliku. Otočila jsem se zpátky na něj a viděla, že se usmívá. „Okno z chodby v patře má výhled na molo.“

Můj stisk na klice zesílil. „Vážně?“ Snažila jsem se udržovat veselý tón, i když jsem vlastně teoreticky nic špatného neudělala. Koneckonců jsem si nemyslela, že je tak hrozné, že jsem se ve tři ráno vyplížila z domu, když jsem šla jen do zahrady.

„Hmm.“ Táta vypadal, že ho úplně zaměstnávají ty noviny. Po chvíli ale zvedl hlavu a usmál se na mě. „Jak jsem řekl,“ pokračoval. „Vypadá jako prima kluk.“

Znovu mi zahořely tváře. „Notebook,“ prohodila jsem svým nejenergičtějším tónem a za zvuku tátova chechtání vešla dovnitř. Ale i když už jsem mu přinesla počítač, který se nabíjel na gauči, zjistila jsem, že se nedokážu tak docela přestat usmívat.

Kapitola dvacátá osmá

„To zvládneš,“ ujišťovala mě Lucy. Obrátila se k Elliotovi, který promíchával svůj všudypřítomný balíček karet, a když s ní automaticky nesouhlasil, pořádně ho přetáhla přes paži. „Že jo?“

„Au!“ vyjekl Elliot. „Chci říct… ehm, jasně. Určitě. Budeš skvělá. Rozhodně mnohem lepší než minule. O čemž se… nemám zmiňovat,“ dodal, když si všiml, že do něj Lucy zavrtává smrtící pohled. Široce se na mě usmála, ukázala mi dva zvednuté palce a mně se sevřel žaludek. Filmy pod hvězdami byly už zase tady a žádný z mých kolegů za mě nebyl ochotný převzít úvodní slovo. Lucy nedávno přečetla příručku rad do života jedné bývalé televizní hvězdy a ta ženská byla evidentně velkou příznivkyní „konfrontování vlastních démonů“. Kus toho jejího pořadu jsem viděla a podle všeho byla velkou stoupenkyní úplně všech druhů konfrontací, ale tenhle argument u Lucy vůbec nezabral. A jakmile Lucy zaujala nějaké stanovisko, věděla jsem, že Elliot jí nikdy odporovat nebude. Nicméně jsem ho přiměla mi slíbit, že mě přijde zachránit, pokud zase vyhořím.

Dny před promítáním uběhly jako zrychlený film, skládající se z toho, co teď bylo mojí každodenní rutinou - snídaně a otázky s tátou, práce s Lucy a Elliotem, večeře s rodinou na verandě. Ale teď se do toho vmísil ještě Henry. Ukázalo se, že oba v práci začínáme ve stejnou dobu, a den po našem rozhovoru na molu mě dojel, když jsem se pokoušela současně šlapat na kole a pít kafe ze svého cestovního hrnku. Ačkoli jsme toho cestou moc nenamluvili (já se pořád ještě dostávala do cyklistické formy a zjistila jsem, že potřebuju dech na jiné věci, jako třeba na to, abych vyšlapala na kopec u Ďáblova ďolíku), jeho společnost byla příjemná. Den nato jsem dojela pro změnu já jeho a od té doby jsme jezdili do práce společně. Žádné další dlouhé rozhovory na molu se už nekonaly, i když jsem se přistihla, jak tam před spaním opakovaně vyhlížím, abych se přesvědčila, že tam nikdo není. A přestože jsem věděla, že by ji to zajímalo, Lucy jsem o tom nic neřekla. Tak zaprvé měl přítelkyni. A nechtěla jsem, aby se k němu doneslo, že o něj znovu mám zájem. O němž jsem si ani nebyla stoprocentně jistá, jestli ho vůbec mám, takže nebylo co řešit.

A svou roli hrálo i to, že pokaždé, když jsem při práci zjistila, že se koukám jen tak do prostoru a začínám myslet na Henryho, něco mi v hlavě přeplo a připomnělo mi, na čem doopravdy záleží. Nejdůležitější teď bylo to, co se dělo s tátou, a neměla bych na to zapomínat, i když si můj otec poslední dobou vyvinul otravný zlozvyk se mě na Henryho neustále kousavě vyptávat, pokaždé s vědoucím úsměvem. Nic z toho pro mě však momentálně nepředstavovalo tak palčivý problém jako skutečnost, že se nejspíš chystám už podruhé ztrapnit před padesáti lidmi.

„No, víš,“ poznamenal Elliot s falešnou nenuceností, „kdybysme vybrali jeden z mejch filmů, já bych neměl problém něco o nich říct. To bysme měli mít na paměti do příštího promítání.“

„Ne,“ zarazily jsme ho s Lucy unisono. Otočila se ke mně, zatímco Elliot si začal bručet pod vousy něco o lidech s nulovým filmovým vkusem. „To zvládneš,“ zopakovala a povzbudivě se na mě usmála. „A jestli to bude vypadat bledě, začnu před tebou dělat hvězdy, dobře?“

To mě rozesmálo. „Lucy, vždyť máš na sobě sukni.“

Usmála se ještě víc. „Aspoň to bude ještě efektivnější, ne?“

Elliot ztratil nad balíčkem kontrolu a všude se rozletěly karty. Celý rudý v obličeji se sehnul, aby je posbíral, zatímco Lucy na něj protočila oči. Pojala jsem to jako příležitost k prozkoumání davu, případně k tomu, abych se nervózně vyzvracela nebo omdlela, bude-li to zapotřebí. Slunce bylo už

nízko nad obzorem, oranžově a červeně se odráželo na jezeře a vypadalo obří. Při pohledu na hodiny jsem zjistila, že už je skoro půl deváté, čas, na který Fred stanovil začátek dnešního představení.

„Taylor!“ Otočila jsem se po zvuku toho rozrušeného hlasu a uviděla svého bratra v obvyklé uniformě sestávající z plátěných kalhot a trička s límečkem, v ruce svíral vázanou kytici tak silně, jako by ji chtěl zardousit, a vypadal, jako by sám měl každou chvíli omdlít.

„Ahoj.“ Projela jsem očima osušky a deky - neviděla jsem, že by moje rodina už dorazila. „Kde je mamka s taťkou?“

„Tamhle,“ ukázal Warren a opravdu jsem tam v písku uviděla rozprostřenou naši deku. Táta objímal mámu kolem ramen a ta se smála. Z nějakého důvodu stálo u naší deky plážové křeslo, ale bylo prázdné. Hned vedle našich se usadili Gardnerovi a Nora s Gelsey se nakláněly do mezery mezi dvěma dekami a povídaly si. „Ale poslyš,“ řekl a já se znovu otočila na bráchu, který vypadal ještě nervóznější, než když se potřetí chystal na národní srovnávací testy SAT, ve snaze získat perfektní skóre (podařilo se). „Vypadám dobře? Nebo jako idiot? Gelsey říkala, že to ujde. Co tím myslela?“

Nějak se mi v tom záchvatu paniky ohledně mluvení na veřejnosti můj bratr a jeho milostné útrapy úplně vykouřili z hlavy. Což nebylo dobré znamení, protože to celé byl v podstatě můj výtvor a pokud se něco strašlivě pokazí, měla jsem pocit, že mi to bude už navždy vyčítat. „Vypadáš skvěle,“ ujistila jsem ho. „Jen musíš… ehm… dýchat. A pokud to dokážeš vydržet, zkus jí neříkat, jak a kdo co vynalezl. Jen na tom prvním rande.“

„Jasně,“ řekl Warren a přikyvoval mnohem déle, než se obvykle přikyvovalo. „Dobře.“ Podívala jsem se ke vchodu, kde jsem spatřila Wendy s vlasy venku z jejích běžných copů a rozprostřenými přes bílé letní šaty, co měla na sobě.

„Tvoje vyvolená dorazila,“ ukázala jsem na ni. Wendy mě uviděla a zamávala a já jí to oplatila.

Warren na druhou stranu jen zíral a párkrát naprázdno otevřel a zavřel pusu.

„Tak běž,“ vyzvala jsem ho a strčila ho do zad. „A nezapomeň dýchat.“

„Jasně,“ utrousil hlasem, který naznačoval, že se té činnosti momentálně asi příliš neoddává, ale vydal se ke vchodu. Chtěla jsem mu poskytnout trochu soukromí, tak jsem znovu začala očima pročesávat pláž.

Ne, že bych se zaměřovala specificky na Henryho. Nicméně, na předchozí promítání přišel a teď ode mě dostal plakát, takže jsem věděla, že o dnešku ví, a nebylo by nijak nečekané ho tu vidět nebo tak. Ale jak jsem tak brouzdala pohledem z jedné deky na druhou, neviděla jsem po něm nikde ani stopu.

Ohlédla jsem se zpátky ke kiosku a pohled mi padl nejdřív na Elliota, významně si poklepávajícího na hodinky, a pak Lucy, ukazující mi zvednuté palce. Věděla jsem, že nadešla ta chvíle. Dala jsem signál Lelandovi, který na mě kývl, a pak jsem přešla před plátno a zhluboka se nadechla. „Dobrý večer,“ začala jsem a nejspíš jsem to řekla dost nahlas, protože ke mně většina lidí zvedla oči. Cítila jsem, jak se mi potí dlaně, a propletla si prsty za zády v naději, že si toho nikdo jiný nevšimne. „Vítejte na Filmech pod hvězdami a dnešním promítání Casablancy.“ Tohle z nějakého důvodu vyvolalo potlesk, což mi poskytlo chvilku na to, abych se dala dohromady. Co že jsem to za normálních okolností dělala s rukama? Neměla jsem tušení a hodlala jsem si je nechat za zády, dokud si na to nevzpomenu.

„Ten, ehm, stánek s občerstvením bude v provozu ještě dvacet minut. Takže… takže tak dlouho.“ Bylo mi jasné, že plácám, ale aspoň to bylo lepší než to nekonečné ticho z minula. Zvedla jsem hlavu a přejela očima k naší rodinné dece. Mamka si na obličej nasadila trochu křečovitý úsměv a Gelsey

se mračila, jako by si nebyla jistá, o co se pokouším. Ale když jsem se setkala s tátovým pohledem a uviděla jeho vyrovnaný, povzbudivý výraz, zhluboka jsem si oddychla. Najednou jsem věděla přesně, co říct. „Někteří odborníci tvrdí, že Casablanca je dokonalý film, od prvního obrazu do posledního,“ jak jsem to řekla, viděla jsem, jak se tátovi na obličeji usadil výraz příjemného překvapení. „Snad s nimi budete souhlasit. Užijte si představení!“ Rozezněl se další potlesk, a zatímco se rozběhl film a plátno ovládlo staré černobílé logo Warner Brothers, já odspěchala do bezpečí kiosku.

O dvacet minut později jsme kiosek co nejtišeji uzavřeli. Z toho filmu jsem sledovala, co jsem mezi jednotlivými objednávkami limonád, zmrzliny a popcornu mohla, a měla jsem pocit, že jsem plus mínus věděla, o co tam jde.

„Zůstáváš tu?“ zeptala se mě Lucy, když jsme zamkly. Přikývla jsem s pohledem na naši rodinnou deku. „Jo. A ty?“

Zakroutila hlavou a zívla. „Asi ne. Tentokrát si to nechám ujít.“

„Já taky,“ vložil se do toho Elliot a postavil se mezi nás. „Takže jdeš domů, Lucy? Nechceš svézt?“

„Ne, díky,“ odpověděla. „Jsem tu na kole.“

„Super,“ přikývl nadšeně. „Nechceš společnost na cestu?“

„Ale nejseš tu autem?“ zeptala jsem se s pocitem, že zamilovanost drtí Elliotovu schopnost logicky uvažovat.

Nadšený výraz v jeho obličeji pohasl, když mu to nejspíš taky došlo. „Teoreticky jo,“ zamumlal.

„Ale… ehm…“

„Ty jseš ale cvok,“ zakončila to Lucy a dobromyslně ho strčila do ramene. „Uvidíme se zítra!“ zavolala cestou na parkoviště. Viděla jsem, jak Elliotovi poklesla ramena, když mu zmizela z očí.

„Myslím, že jí asi budeš muset říct, co cítíš,“ oznámila jsem mu. „Asi nezachytila tvoje signály.“

Elliot zrudl. „Nevím, o čem to mluvíš.“ Taky se otočil k odchodu, což vypadalo jako dobrý nápad. Podle toho, co jsem z děje zatím pochopila, jsem měla pocit, že to je o chlapovi, co se souží kvůli holce, takže by to v jeho současném stavu pro něj asi nebyl zrovna nejlepší materiál.

Zvedla jsem lehkou colu, co jsem si nalila, než jsme vypnuli automat na nápoje, a po špičkách shrbeně přešla po písku k naší dece.

„Dobrá práce,“ zašeptal ke mně bokem táta. Úkosem jsem se na něj přes deku podívala a viděla, že mi nehlasně tleská.

„Díky,“ hlesla jsem mu v odpověď. „Jen jsem citovala odborníky.“ Rozhlížela jsem se po Warrenovi a uviděla ho, jak sedí o několik řad za námi s Wendy na své vlastní dece. Všimla jsem si, že každých pár vteřin odhlédl z plátna a zadíval se na ni, a musela jsem být ráda, že jsem jim zvolila takové první rande, kde by pro Warrena bylo nemožné ji zaplavit informacemi, kdyby byl vážně nervózní.

Usadila jsem se a snažila se dávat pozor na děj. Byla jsem v šoku z toho, jak povědomě mi ty dialogy zněly, i když jsem ten film nikdy neviděla. Buď to bylo něco, co jsem slyšela říkat tátu, nebo věty, které byly součástí všeobecného povědomí, odkazy, které jsem znala, aniž bych o tom věděla. Začínala jsem se nechávat tím zmařeným milostným příběhem unášet, když jsem si všimla pohybu po své pravici. Odhlédla jsem od Ricka a Ilsy a vedle mě seděl Henry.

„Ahoj,“ zašeptal.

„Ahoj,“ zašeptala jsem překvapeně a usmála se. „Co tu děláš?“

Zvedl jedno obočí a v koutcích úst mu pohrával úsměv, od něhož jsem se donutila odhlédnout.

„Dívám se na film,“ řekl, jako by to přece bylo zřejmé.

Cítila jsem, jak mi začínají hořet tváře, a byla jsem vděčná za příkrov relativní temnoty. „To mi došlo,“ odpověděla jsem mu šeptem. „Jen jsem si myslela, když jsem tě předtím neviděla.“

„Aha, takže tys mě vyhlížela?“ zeptal se, usadil se vedle mě a opřel se o ruce. Zavrtěla jsem hlavou a na okamžik se zadívala zpátky na plátno, kde si Humphrey Bogart zapaloval svoji od začátku filmu už tak čtyřicátou cigaretu. „Musel jsem tátovi pomoct s částí přípravy na zítřek,“ vysvětlil po chvíli.

Mírně jsem otočila hlavu, abych na něj viděla, přes obličej mu přeblikávaly stíny z plátna. Teď když to řekl, došlo mi, že voní něčím sladkým - směsí hladké mouky a něčeho jako skořice. Když jsem si uvědomila, že na něj zírám, rychle jsem stočila pohled na plátno a do světa Rickovy kavárny, v němž jsem ještě před pár minutami byla úplně ponořená. Cítila jsem, jak rychle mi buší srdce, a myslela na to, že by stačilo o pár centimetrů posunout ruku a dotkla bych se jeho dlaně. Což byl přesně ten důvod, proč jsem se přiměla nespouštět oči z plátna, když jsem se hlasem, který jsem se pokoušela držet v lehkém tónu, zeptala: „A kde je tvoje holka?“

„Holka?“ Henry zněl tak nehraně zmateně, že jsem se na něj znovu otočila.

„Jo,“ přisvědčila jsem. „Ta holka, co s tebou byla u Jane? A taky jsem ji viděla u vás doma…“ Přestala jsem mluvit, když jsem viděla, jak Henry kroutí hlavou.

„To je Davyho chůva,“ vysvětlil. „On sice žádnou nepotřebuje, ale táta si dělá starosti.“

„Takže ty s ní… nechodíš?“ zeptala jsem se a v hlavě jsem si přehrávala, jak se na něj před zmrzlinářstvím dívala, jak se o sebe jejich prsty otřely.

„Ne,“ odpověděl tichým hlasem. „Možná to chvíli vypadalo, že by to tak mohlo dopadnout, ale…“ Odmlčel se a přejel dlaní po písku, jako by ho chtěl uhladit, zatímco já zadržovala dech a čekala na to, co řekne dál. „Ale rozmyslel jsem si to,“ zakončil to a podíval se na mě.

„Aha,“ zamumlala jsem. Aha. Nebyla jsem si jistá, co tím myslel, ale bylo mi dost jasné, co jsem chtěla, aby tím myslel. Najednou mi došlo, že Henry, nezadaný Henry, sedí vedle mě v temnotě a díváme se na film. A to stačilo k tomu, aby se to mravenčení, které jsem poprvé ucítila ve dvanácti, vrátilo.

„Takže o co jsem přišel?“ zašeptal po chvíli. Zalétla jsem k němu pohledem s plným vědomím toho, jak blízko k sobě jsme, jak blízko ke mně se posadil, i když na dece bylo dost místa.

„Já myslela, žes to už viděl,“ vrátila jsem mu šeptem a dál se upřeně dívala na plátno.

„To jo.“ V jeho hlase byl slyšet úsměv. „Jen jsem si to chtěl oživit.“

„No,“ začala jsem a natočila hlavu trochu víc k němu. „Rick je vážně naštvanej, protože Ilsa prostě odjela, aniž by to nějak vysvětlila.“ Jakmile jsem to řekla, došlo mi, že ten výrok by se mohl vztahovat na víc situací než jen na ten film. Myslím, že to došlo i Henrymu. Když se znovu ozval, jeho hlas byl trochu vážnější.

„Ale nejspíš k tomu měla dobrej důvod, ne?“ Už se nedíval na plátno, ale přímo na mě.

„To nevím.“ Sklopila jsem pohled na deku a naše natažené nohy jen na šířku dlaně od sebe.

„Myslím, že se prostě jen fakt bála a utekla, když se to zkomplikovalo.“ Tohle už se k tomu filmu nevztahovalo vůbec, protože jsme se zrovna dozvěděli, že Ilsa skutečně důvod k tomu, aby Ricka nechala samotného na nádraží, měla, zatímco já to mohla svalit jen na svoji vlastní zbabělost.

„A co se stane dál?“ zeptal se. Zvedla jsem k němu oči a viděla, že mě pořád pozoruje.

„To nevím.“ Cítila jsem, jak moje srdce zase nabírá tempo, a moc dobře jsem věděla, že teď už o

tom filmu nemluvíme ani trochu. „To mi řekni ty.“

Usmál se a slétl pohledem zpátky k plátnu. „Tak si asi budem muset počkat a uvidíme.“

Taky jsem se obrátila k plátnu. „Asi jo.“ Dívala jsem se na film a vážně se snažila dávat pozor na to, co se děje - nacisti, francouzský odboj, všeobecné usilování sehnat povolení k výjezdu - ale po pár minutách jsem jakékoli snahy o sledování zápletky vzdala. Přede mnou se odvíjel film, ale já doopravdy vnímala jen Henryho přítomnost vedle sebe, to, jak blízko ke mně seděl a jak jsem si všimla pokaždé, když se malinko pohnul nebo natočil hlavu. Jeho přítomnost mě tak pohlcovala, že když zazněla ta slavná poslední věta - ta o začátku jednoho krásného přátelství - dýchali jsme ve stejném rytmu.

Kapitola dvacátá devátá

„A dál?“ žadonila Lucy, oči doširoka otevřené zvědavostí.

Napila jsem se limonády, zakroutila hlavou a usmála se na ni. „Dál nic,“ odpověděla jsem.

„Vážně.“ Lucy frustrovaně zaúpěla a já se rozhlížela po téměř vylidněné pláži a přemýšlela, jestli nebudeme prostě moct uznat, že ke kiosku už nikdo nepřijde, a jít domů dřív.

Říkala jsem jí pravdu - při tom promítání se nic nestalo. Tedy, mezi mnou a Henrym se nic nestalo. Prostě jsme se mlčky podívali na zbytek filmu, a když bylo po něm, protáhla jsem se před teď už prázdné plátno, poděkovala všem, že přišli, a informovala je, že příští filmová noc se bude konat za měsíc, a celé se mi to podařilo zvládnout bez blekotání nebo přílišných odmlk, což jsem vyhodnotila jako určitý pokrok. Když jsem se vrátila k našim, Gelsey s Norou se zaujatě věnovaly nějaké složité tleskací hře a mamka skládala deku a povídala si přitom s Gardnerovými, kteří neustále omílali, že ten film má jeden z nejdokonaleji strukturovaných scénářů v historii kinematografie vůbec. Uprostřed toho všeho se můj otec snažil vstát z plážového křesla. Přesunul se do něj během druhé půlky filmu a já kvůli tomu na chvíli úplně ztratila přehled o zápletce, protože jsem neustále zalétávala pohledem k jeho postavě, působící v tom křesle, o němž vždycky přísahal, že ho nikdy nebude používat, tak nějak zmenšeným dojmem.

Henry už odcházel směrem k parkovišti, ale podíval se na mě a zamával. Oplatila jsem mu to a koutkem oka ho sledovala, dokud mi nezmizel z dohledu. Protože jsem stála čelem k parkovišti, uviděla jsem Warrena s Wendy na cestě ven, nedrželi se sice za ruce, ale šli proklatě blízko vedle sebe. Na okamžik jsem zachytila Warrenův pohled a on mi věnoval široký šťastný úsměv, takový, jaký jsem na svém bratrovi, jenž se dosud podle všeho specializoval spíš v sarkastických úsměšcích, ještě neviděla.

Uzamkla jsem projektor a plátno a poděkovala Lelandovi, který zíval takovým způsobem, že jsem byla jen ráda, že při tom filmu neusnul. Gelsey se nakonec svezla domů s Gardnerovými, protože tátu zase bolela záda a potřeboval se natáhnout přes zadní sedačky. Já jsem se připásala na sedadle spolujezdce a pootočila se na něj. V tom slábnoucím světle -vnitřní osvětlení v matčině autě se rozsvítilo při otevření dveří a pak pomalu pohasínalo, jako by přesouvalo pasažéry do temnoty - jsem viděla, jak je vyhublý a jak těsně mu kůže obtahuje lícní kosti.

„Jak se ti líbil film, dítě?“ zeptal se a já se trochu lekla. Měl zavřené oči, tak jsem měla za to, že usnul.

„Moc,“ odpověděla jsem a otočila jsem se k němu úplně. Otevřel oči a usmál se na mě.

„Jsem moc rád, že se mi povedlo ho vidět na velkým plátně. To je jedinej způsob, jak by se mělo dívat na Ingrid Bergmanovou.“ Zasmála jsem se, zatímco mamka otevírala dveře, a on na mě mrkl.

„Neříkej to svojí matce,“ dodal.

„Co mi nemá říkat?“ zeptala se s úsměvem, když nastartovala a vyjížděla z teď už z větší části opuštěného parkoviště.

„Jenom něco o Ingrid Bergmanový,“ prohodil táta ospale a oči se mu zase zavřely. Viděla jsem, jak se na něj mamka zadívala ve zpětném zrcátku a úsměv jí pohasl.

„Jedeme domů,“ řekla hlasem, který zněl, jako by se snažil působit vesele. „Určitě jsme všichni unavený.“ Vyjela na silnici, a než jsme o pět minut později dorazili domů, táta už tvrdě spal.

Naši šli na kutě, jakmile jsme se vrátili a mamka vyzvedla Gelsey od sousedů. Když vycházeli

schody do ložnice, všimla jsem si, že moje matka teď chodí trochu za otcem a pozorně ho sleduje, jako by se bála, že by mohl spadnout na záda. A vzhledem k tomu, že jsem poprvé zaregistrovala, jak pomalu taťka našlapuje na každý schod, jak těžce se opírá o zábradlí, vypadalo to, že to je možná i nutné.

Připravila jsem se do postele, ale cítila jsem se až moc napjatě na to, abych šla spát. Když jsem uslyšela, jak na naši příjezdovou cestu zajíždí auto, vyšla jsem na verandu, odkud jsem uviděla Warrena, jak jen tak sedí v Land Cruiseru, motor vypnutý, a dívá se rovně před sebe. Když mě uviděl, vystoupil z auta a došel za mnou ke schodům na verandu. Tedy technicky šel. Ale něco na něm vyvolávalo dojem, jako by se spíš vznášel.

„Taylor,“ spustil a příjemně se na mě usmál, jako bych byla někdo, koho před mnoha lety matně znal. „Jak se máš?“

„Dobře.“ Zkřížila jsem si ruce na hrudi a snažila se nezakřenit. „Jak se máš ty?“

„Dobře.“ Znovu se usmál - tím velkým opravdovým úsměvem, na který jsem si ještě pořád zvykala. „Fakt děkuju, žes to zařídila.“

„V pohodě,“ odpověděla jsem a pořádně si ho prohlédla. Vážně jsem chtěla víc detailů, ale celé to bylo tak mimo rámec věcí, o nichž jsem s bráchou normálně mluvila, že jsem netušila, jak s tím vůbec začít. „Budeš potřebovat, abych ti zařídila další?“

Zatvářil se trochu přezíravě, což bylo bližší jeho normálnímu já. „To si nemyslím,“ poznamenal.

„Máme se sejít zítra večer. Na minigolf.“

„To zní dobře,“ usmála jsem se, najednou dost ohromená Wendy a její schopností donutit mého bratra dělat něco, nad čím jsem věděla, že by ještě před pár dny ohrnoval nos.

Warren vykročil ke dveřím, ale pak se zastavil a ohlédl se na mě. „Zažilas někdy večer, kterej… jako by všechno změnil?“ zeptal se a zněl šťastně, ale trochu zmateně. „A všechno by bylo najednou úplně jiný?“ Nezažila a on mi to musel vidět ve tváři, protože jak otevíral dveře, jen zakroutil hlavou.

„To je fuk. Zapomeň na to. Dobrou, Taylor.“

„Dobrou,“ zavolala jsem za ním. A i potom, co zmizel uvnitř, jsem ještě pár minut zůstala venku na verandě, dívala se na hvězdy a přemýšlela o jeho slovech.

Ale teď jsem byla v práci. Bylo pod mrakem a mrholilo -ten typ počasí, co neustále vyhrožuje, že se opravdu rozprší, ale nikdy k tomu nedojde. Navíc bylo docela chladno, takže jsme to ráno obsloužily přibližně tři zákazníky, z nichž všichni si objednali kávu nebo horkou čokoládu a všichni si chtěli postěžovat na skutečnost, že takhle přece letní počasí nevypadá.

Lucy se na mě zkoumavě zadívala, evidentně ne úplně připravená nechat mě tak snadno být. „To, že s Henrym k ničemu nedošlo,“ pokračovala, „neznamená, žes nechtěla, aby k něčemu došlo.“

Cítila jsem, jak se mi nahrnula krev do tváří, rozhlédla se po něčem, co bych mohla dělat, a začala vyrovnávat kelímky. „No já nevím.“ A vážně jsem nevěděla, i když jsem kvůli myšlenkám na Henryho nezamhouřila oka většinu předchozí noci. Neměla jsem tušení, co chtěl on, a teprve jsem si začala zvykat na myšlenku, že bychom mohli být kamarádi. Z možnosti, že bychom se mohli stát něčím víc, se mi svíral žaludek, sice v dobrém, ale taky mě to trochu děsilo.

„Nevíš co?“ zeptala se Lucy, zapřela se za ruce a posadila se na pult. Upřela na mě pohled a čekala, jak odpovím.

Kelímky už jsem měla tak srovnané, že to ani víc nešlo, tak jsem je odstrčila. „Teď se děje dost jinejch věcí.“ Pohlédla jsem jí do očí a viděla, že pochopila, co tím myslím. „Takže si nejsem jistá, jestli je ta správná doba na to…“

Lucy zakroutila hlavou. „Neexistujou žádný dokonalý okamžiky,“ pronesla autoritativně. „Podívej na mě s Brettem.“

Brett byl nový kluk, s kterým začala chodit navzdory tomu, že tu byl jen na týden. Taky jsem se vyhoupla na pult, posadila se se zkříženýma nohama naproti ní, čímž jsem dál navýšila počet hygienických nařízení, jež jsme momentálně porušovaly, a byla ráda, že se směr konverzace odklonil ode mě. „Možná,“ prohodila jsem a doufala, že to zní dost spontánně, „by se tu pro tebe našel někdo, komu už se líbíš a kdo tu zůstane celý léto. Třeba někdo, kdo má rád karetní triky?“

Pozorně jsem se dívala, jak bude reagovat, ale ona jen zakroutila hlavou. „Tak na to mi stačí Elliot,“ odpověděla. „Ne, díky.“

„No já nevím,“ podotkla jsem tím nejnenucenějším tónem, na který jsem se zmohla. „Nemyslím, že Elliot je tak hroznej.“

Lucy zakroutila hlavou. „Je super,“ řekla jako by nic. „Ale není to tak úplně ten typ člověka, s kterým bych chtěla randit.“

„Proč ne?“ zeptala jsem se a Lucy na chvíli nakrabatila čelo, jako by to zvažovala. Ale než stačila odpovědět, zapípal jí telefon a ona ho vylovila z kapsy.

„Musím padat.“ Usmála se na displej. „Zvládneš to tady? Brett se chce sejít.“

Přikývla jsem, seskočila z pultu a Lucy mě následovala. Přehodila si kabelku přes rameno a natahovala se po dveřích, když se zastavila a ohlédla se na mě. „Pak ti brnknu.“ Rozhlédla se po okolí opuštěného stánku a dodala: „Myslíš, že se s tím davem dokážeš poprat beze mě?“

Usmála jsem se. „Myslím, že to zvládnu,“ odpověděla jsem. „Hezky se bav.“ Zamávala a odešla a já se snažila zaplnit zbytek směny čištěním přístroje na led a pokusy dobrat se toho, co přesně k Henrymu cítím. Neměla jsem pocit, že jsem si předchozí noci jen představovala, že se mezi námi něco děje, ale v chladném denním světle jsem si tím nemohla být jistá.

Jakmile se dostavila pátá hodina, zamkla jsem kiosek, nad ustřihnutými džínami si zapnula mikinu s kapucí (ohledně mikin a zamračených dnů už jsem se poučila) a otřásla se. Vítr zrovna začínal nabírat na síle a divoce mával větvemi stromů. Byl to vážně deprimující den a já jen doufala, že až dojedu domů, bude tam roztopeno v krbu.

Dojela jsem k Henson’s pro kukuřici a rajčata k večeři, jak mě instruovala matka. U pokladny jsem zaváhala nad pytlíky s lékořicí. Kupovala jsem je pro tátu pokaždé, když jsem se tu stavovala, i když už si o ně přestal říkat. A když jsem minulou noc šla hledat nějaké chipsy, našla jsem ve skříňce tři sáčky lékořice schované za krabicí krekrů. Ale nepřivézt tátovi lékořici mi z nějakého důvodu připadalo jako uznání porážky.

„Tohle taky?“ zeptal se veselým tónem Dave Henson a ukazoval na lékořici, kterou jsem sebrala ze stojánku, čímž mi usnadnil rozhodování.

„Jasně,“ přisvědčila jsem, zaplatila za svůj nákup a nastrkala ho do tašky. „Díky.“

„Dobře dojeď,“ prohodil Dave s pohledem upřeným ven. „Žene se sem něco pořádnýho.“

Mávla jsem na něj na rozloučenou a vyšla ven, zatímco v dálce se ozval hrom. Zaskřípala jsem zuby a přetáhla si kapuci přes hlavu, zrovna když začaly na silnici dopadat první kapky deště. Hlavní ulice nebyla přelidněná - vypadalo to, že počasí zdržovalo lidi uvnitř, ale kdo už na ulici byl, se buď schoval někam pod stříšku, nebo spěchal ke svému autu. Věděla jsem, kam to povede, tak jsem doklusala ke svému kolu a odhodila nákup do košíku. Snažila jsem se rozhodnout, jestli má cenu spíš zavolat si domů pro odvoz a zatím se někam schovat, nebo zkusit, jak daleko zvládnu dojet, než ta bouřka udeří plnou silou. Měla jsem pocit, že jestli zavolám domů, aby pro mě přijeli jen kvůli tomu,

že prší, budu o tom slýchat už napořád. Ale na druhou stranu.

Znovu zahřmělo, tentokrát blíž, a to to rozhodlo za mě. Tak prostě trochu zmoknu. To rozhodně přežiju. A definitivně to bude lepší, než aby si ze mě Warren - o tátovi ani nemluvě - celý zbytek léta dělal srandu. Nasedla jsem na kolo a rozjela se po Hlavní, kde jsem si všimla, že se už začaly na chodnících dělat louže. Když jsem jimi projížděla, voda mi cákala na chodidla a holá lýtka a já si uvědomila, že dneska asi nebyl na šortky zrovna ideální den.

Jela jsem dál a byla čím dál tím promočenější. Hřmění se přibližovalo a už teď znělo tak hlasitě, že kdykoli se ozval další hrom, trochu jsem nadskočila a pevněji sevřela řídítka. Když jsem na chvilku zastavila, abych si trochu otřela vodu z obličeje a upravila tašku v košíku, v dálce se zablesklo.

„A sakra,“ zamumlala jsem, vytáhla si kapuci o něco výš, na vteřinu se zadívala na svoje kolo a kochala se tím, jak je v podstatě celé z kovu. Byla jsem si docela jistá, že by ty gumové pneumatiky měly zabránit tomu, aby mě uškvařil elektrický proud, ale nebylo to něco, co bych k smrti potřebovala testovat. Byla jsem promočená na kůži a viděla jsem, jak mi po holých nohách stékají kapky. Teď už lilo jako z konve a na silnici před sebou jsem sotva viděla. Ale z nějakého důvodu jsem měla pocit, že moknu víc, když stojím na místě, než když jsem byla v pohybu. Otřela jsem si mokré dlaně o ještě mokřejší mikinu, přehodila nohu přes kolo a v tu chvíli vedle mě někdo se smykem zastavil.

„Taylor?“ otočila jsem se a uviděla Henryho, taky na kole a skoro stejně promočeného jako já, i když ne úplně stejně -měl na hlavě kšiltovku, která bránila tomu, aby mu tolik pršelo do obličeje.

„Ahoj.“ Na okamžik jsem byla vděčná za to, že mám na hlavě kapuci, protože jsem si dokázala představit, jak příšerně musí vypadat moje vlasy. Ale o vteřinu později jsem se srazila s realitou. Měla jsem na hlavě kapuci. Nejspíš jsem vypadala jako poloutopený skřítek.

„Tak tohle je hustý,“ prohlásil. Aby byl slyšet přes ten déšť a vítr, musel skoro křičet.

„Já vím,“ zakřičela jsem mu v odpověď. Cítila jsem, jak se mi po tváři rozlévá úsměv, když mi došlo, jak absurdně asi vypadáme - dvě postavy postávající v bouřce a dešti a konverzující u silnice.

„Připravená?“ zeptal se a já přikývla, opřela se do pedálů a začala šlapat proti větru. Déšť začal padat horizontálně a vítr foukal tak silně, že jsem měla problém udržet kolo ve vzpřímené poloze. Pořád se kymácelo a já musela dávat nohu na zem, abych se stabilizovala. Proto jel Henry kus přede mnou, i když pokaždé zastavil a počkal, až ho dojedu. Když se pak zastavil a opřel se nohou o zem, dojížděla jsem ho a myslela si, že dělá právě tohle. Předjela jsem ho v přesvědčení, že se okamžitě objeví vedle mě, ale po pár vteřinách jsem se otočila a uviděla, že se pořád ještě nepohnul z místa.

„Všechno v pořádku?“ zaječela jsem do deště a pomyslela si, že opravdu není nejlepší den na to, mít technické problémy.

„Jo,“ zavolal. „Ale tohle je šílený. Myslím, že bysme měli prostě někde počkat, až ta bouřka přejde. Takhle to nemůže vydržet dlouho.“

„To ne, ale…“ otřásla jsem se. Už jsem ani nepotřebovala oheň. To jediné, po čem jsem toužila, byla sprcha tak horká, že by za pár vteřin zapařila zrcadlo v koupelně, a měla jsem v plánu pod ní zůstat, dokud se náš miniaturní bojler nevyčerpá. Ohlédla jsem se zpátky ve směru Hlavní, což bylo jediné místo v okolí, kde se reálně dal najít nějaký přístřešek. Ale představa, jak šlapeme celou cestu zpátky a pak ještě jedeme domů, se mi zrovna příliš nezamlouvala.

„Tak pojď,“ zavolal Henry. Rozhlédl se na obě strany, pak přejel přes silnici. Zmateně jsem přihlížela, jak sesedl z kola a začal ho tlačit po nějaké příjezdové cestě.

„Henry!“ zakřičela jsem přes ulici. „Co to děláš?“ Nebylo mi jasné, jestli mě slyšel, každopádně

kolo tlačil dál. Nechápala jsem, co se děje, ale vypadalo to, že on má aspoň nějaký plán, tak jsem se rozhlédla, jestli něco nejede, a taky přejela na druhou stranu.

Jakmile jsem se dostala na tu příjezdovou cestu, příkrov stromů dešti trochu ubral na síle. Poohlédla jsem se po Henrym a uviděla, že tlačí kolo k domu, který, jak mi teď došlo, vypadal velice povědomě. Zamžourala jsem do deště, abych si přečetla ceduli, a opravdu, byli jsme u Maryanniných Happy Hours - domu známého také jako Henryho starý domov. Příjezdová cesta byla prázdná a v domě se nesvítilo, takže přinejmenším to vypadalo, že nás Maryanne nebude vyhánět ze svého pozemku. Obešla jsem s kolem dům a následovala Henryho do zadní zahrady. Než jsem tam dorazila, Henry se zastavil na kraji lesa a opřel si kolo o strom. Udělala jsem to samé a všimla si, že jakmile jsem vkročila do lesa, hustý porost stromů vážně tak trochu poskytoval přístřeší před deštěm. Jen jsem si nebyla jistá, jestli to za tu zastávku stálo. Chystala jsem se to říct Henrymu, když jsem si všimla, že kráčí dál do lesa. A vtom jsem pochopila, kam má namířeno - ke svému bunkru na stromě.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se, zatímco jsem se soustředila na to, abych se pořádně přidržovala dřevěných prken, přibitých do kmene stromu, která sloužila jako žebřík.

„Jasně,“ odpověděla jsem a natahovala se po další příčce. Henry už byl uvnitř a pozoroval mě seshora - vyšplhal tam úplně bez problémů. Nebyl to ten typ bunkru, co jsou občas k vidění v katalozích, ty, které si koupíte s nářadím a návodem a když je postavíte, mají vypadat jako pirátské lodě nebo dřevěné sruby, samý pravý úhel a hladké dřevo. Tenhle bunkr postavil Henryho táta bez nóbl nákresů, jen tak, aby se vešel do prostoru mezi tři nosné stromy, což mu dodávalo trojúhelníkový tvar. Měl střechu, dvě zdi a podlahu, ale nic tak přepychového jako dveře. Místo toho byla přední část prostě otevřená a mírně přesahovala přes ten kmen, který sloužil jako žebřík. Připadalo mi příhodné, že jsme teď skončili zrovna tady, protože co jsem si pamatovala, vždycky jsme sem chodili jen za deště. Nebyla jsem si jistá, jestli jsem to tu někdy viděla, když venku bylo hezky.

„Potřebuješ pomoct?“ zeptal se Henry a já přikývla. Jednu ruku jsem natáhla nahoru a on ji chytil

- jeho ruka byla oproti té mé chladná - a zatáhl, takže jsem mohla přehodit nohu na dřevěná prkna podlahy. Pustila jsem ho, vyškrabala se na nohy a začala se narovnávat. „Opatrně,“ upozornil mě a ukázal vzhůru. „Je to tu trochu nízký.“

Všimla jsem si, že jsem si právě málem dala do hlavy o střechu. „Pane jo,“ zamumlala jsem a skrčila se. Když jsem tu byla naposledy, mohla jsem se tu narovnat úplně bez problémů. Bunkr nevypadal, že by se nějak extra změnil. Uvnitř nebylo nic kromě umělohmotného kbelíku v rohu, stál pod prosakujícím místem ve střeše. Každých pár vteřin se ozvalo tlumené kápnutí, když do něj dopadla další kapka.

Henry seděl v přední části bunkru s nohama visícíma ve vzduchu. Sundal si čepici, pročísl si vlasy prsty a odhrnul si ten jeden pramen, který mu občas padal do čela. Přikrčeně jsem k němu došla a posadila se vedle něj, přitáhla si kolena k hrudi a přejížděla si po nohách rukama ve snaze trochu je zahřát. Kdyby moje mikina byla o něco větší, strčila bych si nohy pod ní bez ohledu na to, jak směšně bych vypadala.

Teď, když jsme byli pod střechou, jsem si najednou všímala, jak nádherně les vypadá za bouřky. Všechno jako by bylo zelenější než normálně a hučení deště tu bylo tlumené, takže to tu působilo mnohem klidněji než v tom přívalu venku na silnici. Pořád tu hodně foukalo a pozorovala jsem, jak se stromy kolem nás ohýbají a kymácejí. Truhlářské schopnosti pana Crosbyho ale nejspíš stály za to, protože bunkr se nehýbal a vůbec nepůsobil nijak nestabilně. „Lepší?“ zeptal se Henry.

„Mnohem.“ Předklonila jsem se a vyhlédla na Maryannin dům. Viděla jsem ho skrz stromy -

přestože byla pořád ještě tma, stál znepokojivě blízko. „Nebude to Maryanne vadit?“

Henry zakroutil hlavou. „Ne,“ odpověděl. „Občas sem jezdím přemýšlet a nevadí jí to.“

„Jasně.“ Chvíli jsme seděli tiše. Slyšeli jsme jen bubnování deště všude kolem a kvílení větru v korunách stromů. Znovu jsem se ohlédla do útrob bunkru, stále v úžasu nad tím, že vypadá pořád stejně - jen se trochu smrskl. „Nemůžu si vybavit, kdy jsem tu byla naposled,“ prohodila jsem, „ale moc se to tu nezměnilo.“

„Muselo to být to poslední léto, ne?“ zeptal se Henry a obrátil se ke mně. „Když nám bylo dvanáct.“

Přikývla jsem s pohledem upřeným přímo před sebe na větve, které se kývaly ve větru nahoru a dolů. „Nejspíš.“ A možná to bylo dezorientujícím efektem uvíznutí v bouřce, nebo tím hovorem, který jsem měla předtím s Lucy, ale než jsem stihla zvážit, co to vůbec říkám, zeptala jsem se: „Myslíš na to léto někdy? Myslím na to léto, co jsme…“ Zarazila jsem se a váhala nad tím správným slovem.

„Co jsme spolu chodili,“ dokončil za mě Henry. Otočila jsem se na něj a uviděla, že si mě pořád prohlíží. „Samozřejmě.“

„Já taky.“ Ještě jsem neměla dost odvahy na to, abych mu řekla, co jsem si uvědomila na Gelseyině pyžamovém večírku - jak moc mě to ovlivnilo, ten náš první pokus o něco jako lásku. Měla jsem pocit, že jedině tehdy člověk dokáže jít do něčeho úplně naplno, bez citového zatížení, bez povědomí o tom, jak moc mu může někdo ublížit a jak on zase může ublížit někomu jinému.

„Chci říct,“ pokračoval Henry, „bylas přece moje první holka.“

Usmála jsem se. „Takže předpokládám, že v tom mezidobí jsi jich měl spousty?“

„Hafo,“ odpověděl s kamennou tváří a rozesmál mě tím. „Desítky a desítky.“

„Já taky,“ přihodila jsem, aniž bych hnula brvou, a doufala, že mu je jasné, že to nemyslím vážně. Protože kromě mého záletnického bývalého Evana a dvou hodně krátkodobých vztahů v druháku jsem vážně neměla nikoho dalšího, kdo by stál za zmínku.

„Víš,“ dodal Henry po chvíli, „tenkrát jsem tě měl vážně rád.“

Zhluboka jsem se nadechla. „Neměla jsem ti to udělat,“ spustila jsem. „Neměla jsem takhle odjet.

A je mi to vážně moc líto.“

Přikývl. „Jen jsem nevěděl, co se to děje. Neměl jsem ponětí, jestli jsem něco neproved.“ Zakroutila jsem hlavou. „Ne,“ ujistila jsem ho. „To jen já. Prostě… mám takovou tendenci utíkat,

když toho na mě začne bejt moc.“ Pokrčila jsem rameny. „Dělám na tom.“

„Když ses ukázala na tom molu, nemoh jsem tomu uvěřit,“ uchechtl se. „Chvíli jsem si myslel, že mám halucinace.“

„To já taky,“ svěřila jsem se. „Myslela jsem, že se mnou už nikdy nepromluvíš.“

„Zkoušel jsem to,“ připomněl mi a to mě přimělo k úsměvu. „Ale vážně,“ podíval se mi do očí a řekl trochu rozvážnějším tónem: „přes tebe se člověk jen tak nepřenese.“

Vpíjela jsem se mu pohledem do očí a cítila, jak mi srdce začíná bít o něco rychleji. Vzduch kolem nás byl najednou plný statické elektřiny a já měla pocit, jako bych stála na křižovatce - že odsud se všechno může vyvinout buď tak, nebo tak, ale musím se rozhodnout.

Pomalu, centimetr po centimetru, se ke mně přibližoval. Natáhl paži a pohladil mě po předloktí a já se otřásla, i když už mi dávno nebyla zima. Vzal mě za ruku a podíval se mi do očí, jako by se potřeboval ujistit, že to je v pořádku. Bylo to víc než v pořádku a já doufala, že je mi to v obličeji vidět. Nahnul se ke mně ještě trochu blíž a sundal mi kapuci a vůbec mu nevadilo, jak vypadají moje vlasy. Přiložil mi dlaň k tváři, pohladil mě palcem a já se znovu zachvěla. A pak se ke mně sklonil a

já cítila zběsilé bušení svého srdce a byli jsme tak blízko, že jsme dýchali stejný vzduch. Zavřela jsem oči, a zatímco všude kolem nás zuřil déšť a vítr, políbil mě.

Nejdřív jen tak jemně, jeho rty se lehce dotkly těch mých. Pak se odtáhl a sevřel mi tvář do dlaní a políbil mě znovu.

Tentokrát už to tak opatrné nebylo a já mu to vracela a byl to polibek, který byl zároveň povědomý i úplně nový, připomněl mi ten polibek před pěti lety, ale zároveň jsem se cítila, jako by mě do té doby ještě v životě nikdo nepolíbil. A došlo mi, že se Lucy možná mýlila - možná se dokonalé okamžiky občas vyskytnou. Paže měl obtočené za mými zády a přitahoval si mě blíž a já ho objímala kolem krku a přejížděla mu rukama po bradě, najednou neschopná přestat se ho dotýkat. A zatímco jsme se líbali, nahoře mezi stromy, déšť postupně slábl, až nakonec vyšlo slunce.

Časy nejlepší, časy nejhorší

Kapitola třicátá

„Taylor!“ otevřela jsem oči a uviděla Lucy, rozvalenou u nás na molu v bikinách, jak na mě mává.

„Haló?“

„Promiň,“ řekla jsem, posadila se a snažila si vybavit, o čem to Lucy mluvila. Ani trochu jsem ji neposlouchala. „Cos to říkala?“

„Nech mě hádat,“ Lucy zakroutila hlavou. „Vůbec jsi neslyšela, co jsem říkala.“

Bezděčně jsem se usmála a Lucy zaskřípala zuby. „Ach můj bože,“ povzdechla si. „Je tak náročný s tebou vést rozhovor, když neustále upadáš do tý svojí líbací zasněnosti.“

Zvážila jsem, že bych to popřela, ale měla jsem pocit, že by mi to k ničemu nebylo. Stáhla jsem si sluneční brýle přes oči, lehla si zpátky na svou pruhovanou osušku a protahovala se v pozdně odpoledním slunci.

Byl už skoro červenec, něco přes týden potom, co jsme se s Henrym líbali v bunkru. A Lucy nebyla úplně v neprávu, když si stěžovala. Vlastně měla úplnou pravdu - zatímco mluvila, já se v mysli neustále vracela k předchozí noci, kdy jsme se s Henrym, jakmile jsme se ujistili, že naše rodiny spí, muchlovali přesně tady na molu, na dece pod hvězdami. Když jsme na chvíli přestali, abychom popadli dech, opřela jsem si hlavu o jeho hruď, vnímala jeho dech a vzhlédla k obloze.

„Znáš nějaký souhvězdí?“ zeptala jsem se a jeho smích jsem nejdřív ucítila jako zabublání v jeho hrudi, až pak se mi donesl k uším.

„Ne,“ odpověděl, a aniž bych se na něj musela dívat, slyšela jsem v jeho hlase úsměv. „Mám se nějaký naučit?“

„Ne,“ řekla jsem s očima pořád upřenýma na hvězdy nad námi. „Jen mě to tak napadlo.“ Přejel mi rukou po vlasech a já jen na okamžik zavřela oči, pořád trochu v úžasu z toho, co se to stalo, že jsme skončili tady.

Za tu krátkou dobu, co jsme spolu byli, jsem už věděla, že je to něco úplně jiného než moje předchozí vztahy. A nebylo to ani, jako když jsme spolu chodili předtím, když jsme byli tak mladí a nezkušení. Jako by všechny ty překážky, které komplikovaly ty ostatní vztahy - pomluvy, dramata, škola - prostě někdo odstranil. Bydlel hned vedle, naši ho měli rádi a neměli jsme žádné rozvrhy nebo povinnosti, kromě svých nepříliš náročných zaměstnání. A na rozdíl od Warrenova rodícího se vztahu s Wendy, být s Henrym ve mně nevyvolávalo žádný stres.

Ne, že by Warren nebyl šťastný - vlastně si navykl otravně pobrukovat a dělal to neustále, dokonce i ve sprše - ale pořád ještě trávil až příliš času před každou schůzkou vybíráním té správné košile a pak měl potřebu projít všechno, co říkala, jako by hledal skrytá vodítka nebo významy. Často se nám s Warrenem stávalo, že jsme se vrátili domů ve stejnou dobu, tak jsme pak vysedávali venku, většinou na schodech na verandu, a já poslouchala, jak pro mě rozpitvá a analyzuje svůj večer. Ale na rozdíl od Warrenova vztahu, já jsem zjišťovala, že být znovu s Henrym je neuvěřitelně pohodové. S ním jsem mohla být sama sebou. Koneckonců, on už moje chyby znal, obzvlášť tu největší. A to znamenalo, že v klidných chvílích s hlavou na jeho hrudi jsem mohla prostě jen zavřít oči a dýchat, vychutnávat si ten klid.

Nešlo však jenom o ticho a klid. Jiskřilo to mezi námi tak, jak jsem to s žádným z ostatních (čtyř) kluků, které jsem políbila, nezažila. Když jsme se líbali, bylo pro mě téměř fyzicky nemožné se ho nedotýkat a jeho rty jako by dokázaly zastavit čas a přimět mě zapomenout, kde jsem. Jen při

pomyšlení na líbání s Henrym se mi svíral žaludek a v práci už se mi podařilo spálit několik porcí hranolek kvůli tomu, že jsem zírala do prostoru a v hlavě si procházela události předcházející noci - jeho prsty, přejíždějící mi v rovné lince po krku a po tom speciálním kousku kůže, který objevil těsně pod mým ušním boltcem a který jsem nikdy předtím vůbec nebrala v úvahu, ale teď se mi z něj podlamovala kolena. To, jak jsem mu zajížděla rukama do vlasů a vždycky mu odhrnovala ten neposlušný pramen z čela, když jsme se líbali, hebkost jeho tváře na té mojí, teplo sálající mu ze šíje, kde byl permanentně lehce spálený od sluníčka.

Ale teď jsem se takové myšlenky snažila setřást a soustředit se na Lucy. „Omlouvám se,“ pípla jsem přihlouple. „Vážně. O co jde?“

Chvíli se na mě mračila a pak vytáhla telefon. „Dobře,“ přikývla. „Takže podruhý.“ Zvedla na mě obočí a já se snažila působit náležitě kajícným dojmem. „Jde o Bretta. Pořád mi píše, že nechce ztratit kontakt, možná to i zkusit se vztahem na dálku, což je šílený, protože jsme šli tak na tři rande.“

„No,“ řekla jsem pomalu. „Možná by sis teď měla nechat spíš otevřený možnosti. Vždyť Brett tu ani není. A třeba je i tady v okolí někdo, na koho jsi zatím ani nepomyslela.“

„Kdyby tu někdo takovej byl, všimla bych si toho,“ zabručela. Otevřela jsem pusu, abych něco řekla - možná se znovu pokusila otevřít Elliotův případ - když se Lucy ohlédla zpátky k domu, usmála se a zakroutila hlavou. „Hele, kdo přišel.“

Otočila jsem se a uviděla, jak se od svého domu blíží Henry ve svém tričku z Borrowed Thyme a zvedá ruku na pozdrav. Jen při pohledu na něj jsem se musela široce usmát.

„Proboha.“ Lucy nad mým výrazem protočila oči. „Tak tohle si beru za signál k tomu, abych vypadla.“

„Ne, zůstaň.“ Ale i já jsem slyšela, jak neupřímně to zní, a ji to rozesmálo.

„Dobrej pokus,“ odpověděla. „Lhaní ti teda fakt nejde.“

„Uvidíme se zítra?“

„Rozhodně.“ Postavila se a vsoukala se do kraťasů a tílka. Osušku a časopisy, které jsme si prohlížely, nacpala do své plátěné tašky, zrovna ve chvíli, kdy Henry dorazil na molo. „Ahoj,“ pozdravila, prošla kolem něj a kamarádsky do něj šťouchla. Trochu jsem si dělala starosti, možná trochu víc, než jsem si byla ochotná připustit, jaké to bude, vidět je pohromadě, když jsem teď věděla, že spolu chodili. Ale pár minut pozorování toho, jak se k sobě chovají, mi stačilo, abych si byla jistá, že mezi nimi už nic není. Chovali se k sobě víc než cokoli jiného jako bratr a sestra.

„Tak ty už odcházíš?“ zeptal se jí Henry, a ačkoli se očividně snažil znít zklamaně, chápala jsem, jak to Lucy myslela - Henrymu lhaní taky fakt nešlo. Lucy zatřásla hlavou a zamávala nám na rozloučenou.

„Ahoj,“ zavolala jsem na něj a zastínila si rukou oči před sluníčkem.

„Nazdar,“ odpověděl, došel ke mně a posadil se na molo hned vedle mě. Viděla jsem, jak se mu při pohledu na moje bikiny rozšířily oči, a zasmála se, když jsem se k němu naklonila a políbila ho. Chutnal sladce jako smetanová poleva a mě napadlo, že ten den měl nejspíš polevy na starosti v práci.

Když jsme se od sebe odtrhli, natáhl se pro svůj batoh a rozepnul ho. Vytáhl malou hranatou zelenou krabici z pekárny, nejmenší velikost, jakou v Borrowed Thyme používali, a podal mi ji. Měla jsem pocit, že bych se měla ohradit, jen tak ze zdvořilosti nebo s ohledem na zisky jeho otce, ale věděla jsem, že nebudu schopná to provést dostatečně přesvědčivě. Když jsem si krabičku přebírala, na tváři se mi objevil úsměv. Chodit s někým, kdo pracuje v pekárně, rozhodně mělo svoje benefity,

jak jsem zjistila. „Co je to dneska?“ zeptala jsem se, když jsem odklopila víko a nakoukla dovnitř. Seděl tam cupcake, žluté těsto s bílou polevou. Na ní bylo miniaturními kousky čokolády vyvedené T.

„Vypadá to úžasně.“ Jen při pohledu na něj mi zakručelo v břiše.

„Citrónový cupcake,“ oznámil mi. „S tátovou novou citrónovo-vanilkovou polevou. Chtěl by znát tvoje připomínky.“

„S radostí mu je poskytnu.“ Opatrně jsem zavřela krabičku. Zjistila jsem totiž dost drsným způsobem, že pokud s tím nepočkám po večeři - a nepodělím se se sourozenci - nejvíc si to odskáče Henry, až k nám přijde příště. „Díky.“

„A, ehm,“ pokračoval ještě a vytáhl igelitový pytlík se sušenkami, „tyhle jsou pro tvýho tátu. S dvojitou dávkou čokolády, čerstvě upečený.“

„Díky.“ Odložila jsem sáček vedle krabičky s cupcakem a v krku se mi začal dělat teď už důvěrně známý knedlík. Když jsem se Henrymu svěřila, že taťka moc nejí, vzal si za úkol s tím bojovat (spolu se svým otcem, jak jsem se dozvěděla později) tím, že se pokusí najít ten jeden zákusek nebo druh pečiva, který mu dokáže vrátit chuť k jídlu. Navzdory všem jejich snahám to však zřejmě neneslo ovoce. Táta se nad těmi chuťovkami vždycky náležitě rozplýval, nadšeně vzdychal, ale ukousl si tak jednou, dvakrát, než prohlásil, že je to prostě moc dobré na to, aby si to nechal jen pro sebe.

Jinak mu bylo plus minus stejně - jinými slovy, každý den se mu vedlo trochu hůř, i když to nebylo vidět, dokud jsem si nevzpomněla na minulý týden a neuvědomila si, že před týdnem touhle dobou přece ještě neprospal celé odpoledne až do večeře a dokázal vyjít do schodů bez Warrenovy pomoci s mamkou za zády, aby ho zachytila, kdyby zavrávoral. Přestal číst dlouho do noci a jeho hlas, ten, který se dřív rozléhal po celém domě, dál slábl a teď už ho občas bylo sotva slyšet z druhého konce jídelního stolu.

Pořád ještě jsme chodili dvakrát týdně na snídani do dineru, i když si zvykl objednávat jen toast a i z toho si jen párkrát ukousl, bez ohledu na to, jak mu za to Angela spílala. Ačkoli moc nejedl, s otázkami jsme nepřestali. Nepamatovala jsem si, jak k tomu došlo, ale nějak jsme se přenesli přes otázky z prostíracích kvízů a prostě si začali povídat. Svého otce jsem samozřejmě měla vždycky ráda - přestože jsem ještě neodhalila ten správný okamžik, kdy mu to říct. Ale teprve při těch snídaních jsem ho začala pořádně poznávat.

Vyslechla jsem si, jak ho skoro vyhodili z jeho prvního zaměstnání, dozvěděla jsem se o výletu po Evropě, který podnikl hned po univerzitě, a že když poprvé uviděl moji mámu, okamžitě se zamiloval. Ale to, co mě překvapilo úplně nejvíc, mi řekl dva dny předtím. Mluvili jsme o naší společné minulosti, o všech těch příhodách z dětství, o kterých už jsem v určitou dobu nechtěla ani slyšet. Ale teprve teď, když se čas, který mi s ním ještě zbýval, najednou chýlil ke konci, mi došlo, jak vlastně byly vzácné. Tisíce okamžiků, které jsem pokládala za samozřejmost - většinou proto, že jsem předpokládala, že mě jich ještě další tisíce čekají. Taťka zrovna skončil s historkou (kterou už jsem slyšela nejmíň dvacetkrát) o tom, jak mě vzal s sebou do kanceláře na rodinný den, když mi bylo šest, a já jsem mu pokreslila extrémně důležitý důkazní materiál, když se přestal smát a jen se na mě díval přes svůj šálek s kávou.

„Ale tuhle určitě neznáš,“ oznámil mi s úsměvem. Byl vyhublejší než kdy dřív a jeho kůže dál tmavla, ze žluté přešla do tmavší snědé, jako by měl za sebou nějakou nešťastnou zkušenost ze solária. Jeho zuby v kontrastu s kůží vypadaly znepokojivě bílé.

Pořád jsem si nedokázala zvyknout na ty fyzické změny, k nimž u táty docházelo tak rychle, jako na důkaz toho, že se uvnitř děje něco hodně, hodně špatného. Něco, co se nezastaví, dokud ho to

nezabije.

Ale já ty změny neregistrovala, dokud jsem neuviděla nějaký důkaz jejich existence, jako na fotce, nebo si nevšimla, jak se na něj dívají ostatní. Teď už přitahoval pozornost způsobem, který mě stejnou měrou uváděl do rozpaků, doháněl k zlosti a vzbuzoval ve mně ochranářské sklony. Ostatní zákazníci dineru se na něm zastavovali očima jen o okamžik déle, než bylo nutné, a když se setkali s mým pohledem, rychle sklopili hlavu ke svým vejcím.

„A o čem je?“ zeptala jsem se a položila svůj hrneček na okraj stolu, aby mi ho Angela dolila, až bude příště procházet okolo. Vlastně jsem ani nepotřebovala víc kafe, ale čím plnější jsem měla šálek, tím víc času tu budeme mít. Tahle rána byla jediná doba, kdy jsem tátu měla sama pro sebe, a tak jsem je začala natahovat, co to šlo.

Usmál se, opřel se do sedačky a trochu se přitom zašklebil bolestí. „Když ses narodila,“ vyprávěl, „chodil jsem k tobě do pokoje dívat se, jak spíš. Měl jsem strach, že nedýcháš.“

„Vážně?“ zeptala jsem se. Tohle jsem opravdu ještě nikdy neslyšela a jako prostřední dítě jsem měla jen málo historek, které byly jen moje, takže jsem si až doteď byla dost jistá, že už je všechny znám.

„No jo,“ potvrdil táta. „S tvým bráchou jsme si nikdy nemuseli dělat starosti. Kvílel každejch pár vteřin. Nemyslím, že chudák tvoje matka za ten první rok měla víc než pět hodin spánku. Ty jsi ale už od začátku spala hezky celou noc. A to mě děsilo.“

Angela dorazila se svojí konvicí, doplnila mi hrnek a přisunula tátovi jeho toast blíž pod nos, jako by ho nesnědl proto, že nezaregistroval jeho přítomnost na stole.

„Takže,“ pokračoval a usrkl si kávy, „jsem prostě jen tak postával u tebe ve dveřích a poslouchal, jak dýcháš. Abych si byl jistý, že jsi pořád s náma. Počítal jsem tvoje nádechy a výdechy, dokud jsem nenabyl přesvědčení, že se ještě chvíli zdržíš.“

Potom nám Angela donesla účet a my se přesunuli k jiným tématům - jak po střední přejížděl na druhý konec země a v Missouri se ztratil a jak jsem si domyslela pravdu o Santa Clausovi, když jsem si všimla, že má stejný způsob balení dárků - lajdácký a s izolepou - jako táta. Ale ten obrázek, jak v prvních týdnech mého života postává u mě ve dveřích a hlídá, jestli dýchám, se mnou zůstal.

Teď jsem ale byla s Henrym na molu na sluníčku a to všechno působilo hodně vzdáleně.

„Uvidíme, jestli zaberou,“ prohodila jsem a odložila sušenky stranou. Jakmile mi nestály v cestě, naklonila jsem se k němu a znovu ho políbila. Jedna z nejlepších věcí na líbání s Henrym byla, že to na chvíli dokázalo odsunout zbytek světa - a mého otce a to, co se s ním dělo - někam pryč. Nikdy to úplně nezmizelo, ale když jsem cítila jeho rty na těch svých a jeho paže kolem těla, dokázala jsem na to myslet trochu míň, jako na televizi hrající ve vedlejším pokoji.

„Takže,“ začal Henry. Bylo o něco později a dávali jsme si pauzu. Leželi jsme spolu na molu a já byla uvelebená v poloze, o které už jsem začínala přemýšlet jako o svojí - jako bych tam dokonale pasovala. Spočívala v jeho paži kolem mých ramen, mojí hlavě na jeho hrudi, jedné mojí noze přehozené přes něj a našimi chodidly v jednom chumlu. „Máš nějaký plány na čtvrtýho?“

Tuhle otázku jsem nečekala a opřela jsem se o loket, abych se na něj podívala. „Myslím, že se budeme dívat na ohňostroj,“ odpověděla jsem. „Nejspíš tady.“ Nad jezerem byl vždycky ohňostroj a my jsme se většinou sešli na molu a dívali se na něj společně, celá rodina.

„Super,“ přikývl. „Jen si nic neplánuj na potom, dobře? Mám překvápko.“

Zvedla jsem se ještě o něco víc a podívala jsem se mu do očí. „Překvápko?“ zeptala jsem se a nedokázala úplně skrýt nadšení, které se mi odráželo v hlase. „A jaký?“

„Měla bys přimět Warrena, ať ti vysvětlí definici slova překvapení,“ odpověděl a já se musela usmát. „Stojí tam, že se nemá prozrazovat, o co jde.“

Ještě chvíli jsme tam spolu polehávali a pozorovali, jak slunce nad jezerem konečně začalo klesat a kolem nás nastával soumrak a v trávě se rozsvěcely světlušky. Když jsem ucítila štípnutí prvního komára, ohnala jsem se po něm a posadila se s pohledem na hodinky. Došlo mi, že bych nejspíš už měla jít na večeři.

„Musíš jít?“ zeptal se Henry a já přikývla, postavila se a natáhla k němu ruku, abych mu pomohla na nohy. Chytil se jí, ale nijak zvlášť za ni nezatáhl, a já jsem si přes plavky přehodila mikinu. Sebrala jsem svou osušku, sluneční brýle a sladkosti a ruku v ruce jsme se vraceli po molu.

Když jsme došli k zadním dveřím našeho domu, stiskl mi dlaň. „Tak zítra,“ slíbil.

„Uvidíme se.“ Cítila jsem, jak široce se usmívám, ale věděla jsem, že s tím nic nenadělám.

Sklonil ke mně hlavu a políbil mě a já se postavila na špičky a oplácela mu to.

„Fuj.“ Odtrhli jsme se a já se otočila a jen pár metrů od nás uviděla Davyho s Murphym u nohou.

Davy se zašklebil. „To je nechutný.“

„To si nebudeš myslet napořád,“ ujistil ho Henry. „Už jsi byl zase venčit?“

Davy přikývl a neochotně mi podal vodítko. Od té doby, co mu můj táta povolil venčit psíka, bral Davy svoje povinnosti velice vážně a stavoval se u nás pro Murphyho několikrát denně. Dospělo to tak daleko, že byl pejsek už časně z večera vyčerpaný a hned po večeři usínal taťkovi na klíně.

„Díky,“ řekla jsem a vzala si od něj vodítko. Davy přikývl a usmál se na Henryho. „Tak zatím,“ rozloučila jsem se.

„Měj se,“ odpověděl a na oplátku se na mě usmál, nad čímž Davy frustrovaně zaúpěl. Henry se vydal ke svému domu a Davy za ním poklusával, aby mu stačil, a už mu něco říkal.

„A jak ses měl ty?“ zeptala jsem se, když jsem zvedla absolutně vysíleného pejska ze země. Nesla jsem ho pod paží a škrábala ho za ušima a on byl podle všeho nadšený, že si může trochu odpočinout.

„Konals dneska velký činy?“

To první, čeho jsem si všimla, když jsem vycházela do schodů na verandu, byla hudba. A ne jeden z matčiných baletů nebo její klasické hudby - rock ze staré školy. Spustila jsem psíka na podlahu, odepnula mu vodítko a otevřela síťované dveře. Murphy cupital dovnitř a zamířil rovnou ke své misce s vodou. Hned nato jsem slyšela, jak lemtá.

Vešla jsem dovnitř a hudba byla ještě hlasitější. Zněla mi trochu povědomě, jako bych ji možná slyšela na nějakém oldies rádiu nebo na soundtracku nějakého filmu. Položila jsem sušenky a cupcake na pult v kuchyni a pokračovala dál, přitom jsem si všimla, že dům působí docela prázdným dojmem, a cestou si rozsvěcela. Zdroj té hudby a tátu jsem našla současně. Seděl v obýváku na zemi, před sebou měl starý gramofon a všude kolem štosy desek.

„Ahoj,“ pozdravila jsem, rozsvítila a oba jsme trochu zamžourali, jak se místnost zaplavila světlem. Měl na sobě tepláky a tričko, ale všimla jsem si, že vlasy má učesané na pěšinku úplně stejně pečlivě jako vždycky.

„Čau dítě,“ rozkašlal se. Když to přešlo, pokračoval. „Co novýho?“

„Nic novýho,“ usmála jsem se na něj. Podívala jsem se na ty desky všude okolo a na tu na gramofonu. Musela jsem uznat, že tohle se mi líbí víc než ta opera. Poklekla jsem a zvedla jedenu z obalů - byl to někdo jménem Charlie Rich. Design obálky - a jeho plnovous - působily velmi sedmdesátkově. „Co to všechno je?“

Usmál se na mě a ztlumil písničku o Kalifornii. „Jen jsem něco kutil v dílně a našel tam svůj starej

přehrávač a alba. A chtěl jsem si je jen projít, ale pak jsem je začal poslouchat…“ Odmlčel se, když zvedl jedno z alb a otočil ho, aby viděl na zadní stranu.

„Takže kdo je tohle?“ zeptala jsem se, zatímco písnička dohrála a začala další, tahle byla pomalejší a jemnější.

„Tohle,“ oznámil mi, s bolestným úšklebkem se natáhl za sebe a podal mi přebal, „je Jackson Browne.“

„Toho jsi dřív poslouchal?“ zeptala jsem se, když jsem si prohlížela obálku, auto zaparkované pod pouliční lampou.

„Úplně pořád,“ odpověděl s malým úsměvem, jako by si to představoval. „Táta to nemoh vystát.“

„Tak to dej nahlas,“ vybídla jsem ho, uvelebila se vedle něj a opřela se o nohu pohovky.

Táta si odkašlal, pak vytáhl z kapsy kapesník a zakašlal do něj. Pečlivě ho složil a vrátil do kapsy. „Tohle poslouchat nemusíš,“ usmál se na mě. „Vím, že to není zrovna tvůj styl.“

„Líbí se mi to,“ protestovala jsem. A vážně se mi to líbilo -text zněl skoro jako opravdová poezie, smysluplná a mnoho-významová, něco, co se o Bentley Boys rozhodně říct nedalo. „Řekni mi něco o týhle písničce.“

Taky se opřel o gauč a chvíli jen tak poslouchal. „Vždycky se mi líbila, ale potom, co jsem potkal vaši matku, se mi začala líbit ještě mnohem víc,“ řekl a já v jeho hlase slyšela úsměv. „Jmenuje se

,Pro tanečnici’.“

Taky jsem se usmála a pak jsme tam seděli, zatímco venku byla čím dál větší tma, jen já a můj táta, a poslouchali jsme hudbu, kterou miloval, když byl v mém věku. Věděla jsem, že tahle chvíle bude zanedlouho ta tam - máma a Warren a Gelsey se vrátí domů a přivezou s sebou hluk a novinky a shon. Ale prozatím jsme tu byli jen my dva a ta chvíle, kterou jsem se nesnažila uchovat, ale prostě ji nechala uběhnout, jak jsem tak seděla vedle něj, poslouchala tu písničku, deska se otáčela a hudba hrála dál.

Kapitola třicátá první

Čtvrtého července bylo jasno a slunečno a vyšlo to na sobotu, což znamenalo, že pláž byla nacpaná k prasknutí. Lucy, Elliot a já jsme celý den kmitali a trojbarevné praskací nanuky jsme vyprodali před polednem. Byl tam i Fred, postával nad námi, většinou se nám pletl a bylo jasné, že by se nejradši hned vrátil ke svým rybám. Když se ale uprostřed hlavního návalu rozbil přístroj na led, byla jsem moc ráda, že tam je, protože jako jediný věděl, jak to opravit.

Mamka se na poslední chvíli rozhodla, že pozve sousedy na grilování, než se všichni přesuneme na molo, abychom se podívali na ohňostroj, a pověřila mě obstaráním zásob. Pátá hodina nemohla dorazit dost rychle, ačkoli než jsme vyřídili frontu lidí, toužících po limonádách, hranolkách, vodě a - na pláži skandálně - po burgerech, bylo už tak pět dvacet. Když jsme zamykali, připomněla jsem Lucy to grilování, a když Elliot slyšel, že se tam možná ukáže Lucy, vnutil se k nám taky. Tou dobou už jsem dospěla k závěru, že čím víc lidí, tím víc muziky, a pozvala jsem i Freda, který mi jen poděkoval, aniž by něco sliboval, a Lelanda, který mi s lítostí v hlase oznámil, že si musí moji ožíračku nechat ujít, protože patří ke skupině lidí spolupracujících s firmou, co bude uprostřed jezera odpalovat ohňostroj, a bude muset být na vodě.

„Potřebovali tam plavčíka,“ vysvětloval, zatímco jsem si u vchodu na pláž odemykala kolo. „Víš jak, kdyby někdo dostal rachejtlí, nebo spadl do vody při podpalování nebo tak.“

To mě tedy moc neuklidnilo, ale řekla jsem mu, ať je opatrný, a odjela do Henson’s, kde jsem sbalila všechnu kukuřici, co jim zbývala, v naději, že to bude dost pro všechny ty lidi, kteří se nakonec dostaví. Prošla jsem s kolem okolo pekárny a nakoukla dovnitř v touze vidět Henryho, klidně i jen na pár minut. Ale Borrowed Thyme bylo nacpané lidmi, a i když zachytil můj pohled skrz výlohu a zamával mi, neušlo mi, že vypadá vystresovaně, a měla jsem pocit, že není zrovna nejlepší doba ho obtěžovat.

Tak jsem jela sama domů, ve vlasech mi pohrával vítr a v nose mě lechtala vůně zahradních grilů. Ďolík už mi nedělal problémy - teprve když jsem prosvištěla dolů a bez šlapání vyjela nahoru, došlo mi, jak velký jsem udělala pokrok.

Opřela jsem kolo o verandu a vyšla do schodů, zoufale jsem potřebovala horkou sprchu, abych už nebyla cítit jako fritovací olej a limonáda, kterou jsem na sebe vylila. Neměla jsem ponětí, co za překvapení na mě Henry uchystal, ale jen pomyšlení na to mě přimělo k úsměvu.

Ten mě ale přešel, jakmile jsem vešla do kuchyně. Máma přebíhala mezi linkou a pultem a rozčepýřené vlasy jí vylézaly ze za normálních okolností tak upraveného drdolu. S pánvemi třískala daleko víc, než bylo nutné, a já instinktivně udělala krok zpátky, když jsem si najednou vybavila, proč jsem nikdy nebyla ráda, když jsme tu měli hosty - malá kuchyň jako by exponenciálně navyšovala matčinu vynervovanost. Murphy to evidentně vycítil taky, protáhl se kolem mě, s ušima připláclýma k hlavičce, a schoulil se za mými kotníky. Sehnula jsem se, abych ho pohladila, a zrovna v tu chvíli se mamka otočila a uviděla mě.

„No to je dost!“ vykřikla a odhrnula si kadeř z čela. Všimla jsem si, že má zarudlý obličej a krví podlité oči. „Přivezlas tu kukuřici?“

„Všechnu, co ještě měli,“ ukázala jsem jí tašku od Henson’s, ale nijak jsem nedávala najevo, že bych se chystala vstoupit do kuchyně. „Tak abych ji šla oloupat ven, ne?“

„Potřebuju, abys připravila koření, omáčky a talíře.“ Máma mě buď neslyšela, nebo se prostě

rozhodla, že to, co jsem řekla, nebude brát v úvahu. „A kdybys pak mohla odnést ty krámy tady ze stolu, vážně bych to ocenila. Ani nevím, kolik těch hamburgerů dělat. Asi dorazí Warrenova přítelkyně, ale nevěděl to jistě.“

„Aha,“ přitakala jsem tiše a najednou litovala všech těch pozvání, která jsem rozdala v práci. Ale měla to přece být grilovačka. Nebyla jsem si jistá, kvůli čemu se mamka tak stresuje. „No, já vlastně pozvala pár lidí z práce. Takže je možný, že přijdou ještě tři lidi navíc.“

Máma praštila s hrncem, který zrovna zvedala, a otočila se ke mně čelem. Najednou jsem si přála, aby tu byli Warren s Gelsey, takže bych mohla matčin hněv trochu rozprostřít. Nenaštvávala se často, ale když už se to stalo, jako by se všechny její nahromaděné frustrace uvolnily najednou. A teď se podle všeho chystají uvolnit mým směrem. „Proboha, Taylor,“ odsekla. „A ptala ses mě? Došlo ti vůbec, jak to může všechno zkomplikovat? Napadlo tě vůbec, že bys to nejdřív mohla probrat se mnou?“

„Je mi to líto.“ Udělala jsem miniaturní krok z kuchyně. Cítila jsem to, co vždycky, když jsem musela někomu čelit - to instinktivní nutkání utéct, které se probralo k životu a vybízelo mě, ať zmizím kamkoli, ale hlavně pryč odsud. „Nemyslela jsem -“

„Ne,“ skočila mi do řeči, sundala z plotýnky další pánev a praštila s ní o linku. „Tys nemyslela.

Protože to by znamenalo myslet na někoho jinýho, že jo? Na někoho jinýho než jen na sebe?“

Cítila jsem, jak mě v očích začínají štípat slzy, a najednou jsem si nic nepřála tolik, jako vrátit se o pět minut zpátky, když jsem jela na kole a všechno bylo ještě v pořádku. „Promiň,“ zamumlala jsem a cítila, jak se mi svírá hrdlo, ale nechtěla jsem před ní brečet. „Jdu to oloupat.“ Sebrala jsem tašku s kukuřicí a co nejrychleji vyšla ven na verandu. Jakmile jsem tam byla, vrhla jsem dlouhý pohled na svoje kolo, ale bylo mi jasné, že kdybych odjela, jen bych to tím zhoršila. A navíc, kam bych asi tak jela?

Posadila jsem se na nejbližší židli a roztřesenýma rukama vytáhla první klas. Jak jsem ho začala loupat, stekla mi po tváři první slza. Srdce mi pořád bilo jako splašené a z nějakého důvodu jsem teď byla ještě víc rozrušená, než když na mě máma křičela. Promnula jsem si oči rukama, rozechvěle se nadechla a znovu se pustila do loupání kukuřice.

„Ahoj.“ Odhlédla jsem od práce a uviděla pár chodidel stojících v první pozici a pak svou matku, kousající se do rtu. Posadila se na malý stolek mezi dvěma židlemi, co na verandě stály, a předklonila se. „Moc se omlouvám, zlato. To sis nezasloužila.“

„Já jen,“ začala jsem a musela se nadechnout, než jsem mohla pokračovat. Připadala jsem si, jako bych se zase měla každou chvíli rozbrečet. Zatáhla jsem za slupku a zahodila ji do tašky, co mi ležela u nohou. „Je mi líto, že jsem ty lidi zvala. Nemyslela jsem si, že to bude takovej problém. Můžu jim zavolat a říct jim, ať nechodí.“

Mamka zakroutila hlavou. „To je dobrý. Slibuju. Jde o to…“ Povzdychla si a na chvíli se zadívala na ulici. Kolem prošla dvojice venčící zlatého retrívra a zamávala nám. Máma jim zamávala zpátky a pak se otočila na mě. „Celý den jsem myslela jen na to, že tohle je pro vašeho tátu poslední Den nezávislosti,“ řekla tiše. To mi udržet slzy na uzdě zrovna nepomohlo a pořádně jsem sevřela rty.

„Jen jsem chtěla, aby bylo všechno dokonalý.“ Ohlédla jsem se na ni a ke svému zděšení uviděla, že má v očích slzy, které hrozí, že každou chvíli přetečou.

Upřímně, to bylo mnohem děsivější než ten křik. Vidět svoji matku smutnou, zranitelnou, vyděšenou - to bylo na mě moc a rychle jsem se natáhla po další kukuřici, abych se na ni nemusela dívat.

„Není nic horšího než pokaženej svátek,“ pokračovala, ale už nezněla tolik, jako by se měla rozbrečet, a já se trochu uvolnila.

„Já vím,“ přisvědčila jsem, aniž bych se nad tím vůbec zamýšlela. Když mamka nic neříkala, zvedla jsem k ní hlavu. „Moje narozeniny?“ napovídala jsem, ale hned jsem si přála, abych bývala nic neřekla, protože její tvář celá posmutněla a už zase vypadala, že bude plakat. „Promiň,“ vychrlila jsem. „Nemyslela jsem to vážně, mami. Ne…“

Zakroutila hlavou a uhnula pohledem, Murphy opatrně vycupital na verandu, možná s tím, že pokud už na sebe neječíme, je nejspíš bezpečné vylézt. K mému překvapení ho mamka sebrala a na okamžik se otřela tváří o jeho drsnou srst. „Já myslela, že ho nemáš ráda.“

Mamka se usmála a usadila si psa do klína. „Asi se mi dostává pod kůži,“ přejela mu rukou po hlavičce. Seděly jsme v tichosti, a když jsem odhodila jednu palici kukuřice do tašky a vytáhla si další, mamka zavrtěla hlavou. „Na ten zbytek se vykašli,“ řekla mi. „Warren s Gelsey to můžou udělat, až přijedou domů.“ Překvapeně jsem hodila klas zpátky a mamka se ke mně nahnula. „A to s tvýma narozeninama je mi fakt líto, zlato. Slibuju, že ti to vynahradím.“

„To nemusíš,“ ujistila jsem ji a myslela jsem to vážně. Ano, vadilo mi to, ze začátku, ale od té doby se toho stalo tolik, že to mezitím ztratilo velkou část své důležitosti. „A slibuju, že to dneska bude pěkný. Uděláme taťkovi hezkej večer.“

Podívala se na mě, já jí věnovala mírně roztřesený úsměv a přitom mi došlo, jak zvláštní je být najednou ta, kdo utěšuje ji, snaží se jí zvednout náladu, když jsem za sebou měla celý život, kdy to bylo naopak.

„To doufám,“ odpověděla tiše. A pak se přihnula trochu blíž ke mně a uhladila mi vlasy a začala mi mnout záda v malých kruzích tak, jak to dělávala, když jsem byla malá. To, o čem jsme se hádaly, už nebylo důležité. Po chvíli jsem překvapila sama sebe, když jsem se naklonila směrem k ní a opřela jsem si jí hlavu o rameno, což jsem neudělala od té doby, když jsem byla ještě hodně malá a její rameno vypadalo mnohem větší, dost velké na to, aby podepřelo nejen mě, ale celý svět. A jen na okamžik, když jsem zavřela oči a ona mě hladila po vlasech, jsem měla pocit, že by to ještě pořád mohla být pravda.

Bez ohledu na ty nervy se grilování vydařilo. S Gelsey jsme celou zahradu olemovaly svíčkami (trvala na tom, že mezi nimi bude dělat grand jetés) a táta na sebe vzal grilovací povinnosti, jeden za druhým štosoval na podnos cheeseburgery a párky v rohlíku a na sobě měl nažehlené plátěné kalhoty a tričko s límečkem, které na něm teď vypadalo vážně moc velké.

Henry a jeho táta museli ten večer dělat nějaké přípravné práce v pekárně, takže mamka pozvala Davyho a pan Crosby dal jeho chůvě večer volno. Nakonec to byla trochu smíšená skupina, ale vypadalo to, že spolu všichni vycházejí. Ukázal se i Fred, jako doprovod si s sebou přivedl Jillian a přinesl párek okounů, který táta ugriloval a nad nímž se všichni rozplývali, a v důsledku toho Fred zrudl ještě víc než obvykle. Jakmile dorazila Lucy, okamžitě se jí zmocnily Gelsey s Norou a ona jim teď na straně trávníku dávala improvizovanou lekci přemetů vzad. Elliot začal šílet, když zjistil, že Jeff je scenárista z povolání. Objevili společnou lásku ke sci-fi filmům a většinu grilovačky mluvili jen spolu. Máma vytáhla dozadu na trávník pár židlí a postávala nad tátou, když se usadil vedle Freda a něčemu se spolu chechtali. Davy se snažil naučit psa aportovat. Sice bez úspěchu, ale nijak mu to nekazilo zápal.

Uviděla jsem Warrena s Wendy, jak se ruku v ruce vybavují s Kim, a zamířila jsem k nim. „Je to prostě tak fascinující nápad!“ říkala zrovna Kim, když jsem se k nim připojila. Všimla jsem si, že

Wendy dnes vypadá obzvlášť vlastenecky -měla na sobě červenobíle pruhovanou blůzu a modré šortky a vlasy si stáhla dozadu červenou čelenkou. „Rozhodně budeme do toho pilotu potřebovat někoho, kdo pracuje se zvířaty - nebo přímo veterináře,“ pokračovala.

„Wendy bude veterinářka,“ poznamenal Warren a já na něj chvilku jen tak zírala, jak se na dívku vedle sebe zářivě usmívá. Jako bych ho už skoro nepoznávala.

„No, uvidíme,“ zasmála se Wendy a do tváří se jí nahrnula růžová barva. „Na podzim teprve začínám studovat.“

„Ale měla byste ji vidět v obchodě,“ rozplýval se Warren, jako by Wendy byla u Kim na pracovním pohovoru a on jí musel co nejvěrohodněji sdělit, jak skvělá jeho přítelkyně je. „Se zvířatama to neuvěřitelně umí.“

„A mohla bys trochu pomoct tamhle?“ zeptala jsem se Wendy a ukázala směrem k Davymu. Murphy ho teď obíhal, zatímco on mu pořád házel ten klacek. Psík sledoval, jak klacek v oblouku letí přes trávník, a pak se vrátil ke skákání na Davyho, smysl celého cvičení mu evidentně zcela unikal.

Wendy zakroutila hlavou. „Nejsem si jistá, jestli bych tam byla k něčemu dobrá,“ usmála se na mě. Všimla jsem si, že se jen málokdy přestává usmívat, a Warren zjevně nepřestal celý večer. Než se do toho vložila ona, ani jsem si neuvědomovala, že má můj bratr tolik zubů.

„Stejně je to dost ohromující,“ řekla Kim uznale a napila se svého vína. „Jestli se nám ten seriál povede rozjet, musíme tě najmout jako konzultantku.“

Wendy zrudla do stejného odstínu jako její čelenka. „No, nevím, jestli bych vám dokázala nějak pomoct,“ zamumlala.

„Je jen skromná,“ vložil se do toho Warren. Trochu nesměle ji objal kolem ramen, jako by si na to ještě pořád zvykal. „Ví všechno, co se dá o zvířatech vědět. Pověz jim to, cos mi říkala včera. O těch slonech?“

„Ach,“ začala Wendy. „No, s Warrenem jsme mluvili o…“ zarazila se a propletla prsty s Warrenovými na té ruce, kde ji objímal, a viděla jsem, jak mu rychle stiskla dlaň, než pokračovala.

„O smrti,“ ještě k němu slétla pohledem, pak se otočila zpátky na Kim. „A já jsem mu vyprávěla, že i zvířata vlastně mají svoje truchlící rituály, pohřební zvyky. Neomezuje se to jen na lidi.“

„Vážně?“ zeptala se Kim a nadzvedla obočí. „Vidíš, to je přesně ten typ věcí, co by se nám hodily do toho seriálu. Jaké rituály?“

„No,“ spustila Wendy. Rozmluvila se o lamách umírajících na zlomené srdce, slonech snažících se nadzvednout svoje mrtvá mláďata nebo gorilách spících v hnízdech svých uhynulých rodičů a odmítajících jíst. A i když jsem ji částečně poslouchala, ve skutečnosti jsem se snažila zpracovat pár věcí. Jednou z nich bylo, že se bráchovi nějak podařilo najít někoho, kdo měl fakta - a dělení se o ně - rád stejně jako on. A tou druhou, že s Wendy mluvil o smrti - což znamenalo, že s ní mluvil o tátovi a o tom, jak se cítí. Myslela jsem na všechny ty příležitosti, kdy se mě Lucy ptala, jestli si o tom chci promluvit, všechny ty příležitosti, když se mě Henry ptal, jak to vypadá doma, a jak jsem je oba odbyla - Lucy změnou tématu, většinou k něčemu ohledně jejího milostného života, a Henryho líbáním. Prostě jsem nějak předpokládala, že Warren na tom bude stejně, a když jsem teď zjistila, že to tak není, cítila jsem se podivně zrazená - jako by porušil nevyslovenou dohodu, kterou jsme mezi sebou měli.

Kim se teď Wendy ptala, jestli veterináři někdy bydlí v patře nad svými ordinacemi - to byla podle všeho jedna z premis jejich seriálu, spolu se střelenou recepční - když se ozvalo zasyčení první rachejtle a já se otočila k jezeru. A opravdu, přes potemnělou oblohu se jako kometa hnala první

světlice a s hlasitým prásknutím se rozletěla do červeného, modrého a bílého světla. Všichni na trávníku se roztleskali a pak se jako skupina začali přesouvat dolů k molu, aby na představení lépe viděli.

Čtrnáct lidí - a pes - bylo na naše molo nejspíš až moc, ale stejně jsme se tam všichni nacpali a více méně se tam uvelebili, než do nebe vystřelila další světlice, téměř přímo nad námi.

Skončila jsem v zadní části mola a seděla vedle židle, kterou tam mamka donesla pro tátu. Ohlédla jsem se, jestli se od svého domu neblíží Henry, ale zatím po něm nebylo ani vidu, ani slechu. Neměla jsem ponětí, kolik času jim zabere ta práce v pekárně, a o tom překvapení mi řekl jen to, že k němu dojde až po ohňostroji. Když jsem se po něm ale několikrát podívala, prostě jsem se uvolnila a užívala si show. A možná to bylo tím, že jsem ohňostroje ke čtvrtému červenci už pár let neviděla (buď jsem byla v zahraničí, nebo se pokoušela naučit cizí jazyk), ale přišlo mi to dost impozantní. Rozhodně víc, než co jsem si pamatovala, když jsem tu ten ohňostroj viděla posledně.

Zaklonila jsem hlavu a sledovala výbuchy barev a světla, které ovládaly oblohu a odrážely se na vodě pod sebou. Po jedné obzvlášť velkolepé sérii se skupina na molu roztleskala a psík se plnou rychlostí vyřítil ke mně.

„Promiň,“ ozval se Davy, který ho předtím držel, když se ke mně otočil. Popadla jsem pejska, než se stačil zřítit do vody -nebyli jsme si jistí jeho plaveckými schopnostmi - a zvedla ho ze země. Přitom jsem si všimla, že se divoce třese. „Ten kravál se mu asi moc nelíbí.“

„Vezmu ho dovnitř.“ Postavila jsem se na nohy.

„Díky, dítě,“ řekl táta, a když jsem kolem něj procházela, stiskl psíkovu pohupující se tlapku.

„Nejspíš nechápe, co se to děje. Chudáček, musí si myslet, že se ocitnul někde ve válce.“

„No, vlastně,“ slyšela jsem Wendy o kus dál na molu, „psi mají neuvěřitelně citlivé uši. Takže to, co slyšíme my, je pro něj tak desetkrát nebo dvacetkrát hlasitější.“

Došla jsem k domu a pejsek sebou v mém náručí škubl pokaždé, když se ozvala další rachejtle. A já si uvědomila, že táta měl nejspíš pravdu - pokud vám nikdo nemohl říct, že to je jen oslava, klidně jste si mohli myslet, že se blíží konec světa. Spustila jsem ho na podlahu, kde okamžitě vystřelil chodbou do mého pokoje. Nejspíš to bylo tím, že moje postel měla přehoz až na zem, ale všimla jsem si, že se pod ní schovává, kdykoli venku hřmí. Zřejmě to bylo jeho bezpečné místo.

Když jsem se vydala zpátky z kopce, došlo mi, že zvuky ohňostroje ustaly - propásla jsem závěr. A skupinka na molu se skutečně začala zvedat a stoupat do kopce. Já jsem pokračovala dolů s tím, že nejspíš budou potřebovat moji pomoc, a nechtěla jsem podruhé riskovat, že rozzlobím mamku.

O čtvrt hodiny později jsem jí pomohla s úklidem, se všemi se rozloučila, poděkovala jim, že přišli, a slíbila zavolat Lucy a říct jí, co bylo to Henryho překvapení. Táta byl vyčerpaný a s Warrenovou pomocí šel rovnou spát.

„Tak to je asi všechno,“ oznámila mamka, když sebrala z trávníku poslední opuštěný tácek a rozhlížela se kolem, jako by se ujišťovala, že je všechno na svém místě. Gelsey byla pořád na trávníku, přeskakovala od jedné svíčky ke druhé a sfoukávala je. „Gels,“ zavolala na moji sestru. „do postele!“

Ve světle poslední svíčky jsem pozorovala, jak se ségra sesunula do nízké arabesky, nohu téměř vertikálně nad sebou. „Pět minut!“ zavolala v odpověď lehce tlumeným hlasem.

Máma přikývla a otočila se ke mně. „A ty taky moc neponocuj.“ Přikývla jsem a cítila, jak se mi na tvář vkrádá úsměv.

Při úklidu jsem dostala esemesku od Henryho, že se s ním na to svoje překvapení mám sejít za

dvacet minut na molu. Přestože jsem neměla tušení, co budeme dělat, nebo jak dlouho budeme venku, moje večerka se přes léto hodně uvolnila. Matka po mně chtěla jen to, abych přišla v rozumnou hodinu a nedělala kravál.

Vyrazila jsem trochu dřív, takže jsem si cestou všimla Henryho, který taky scházel dolů k molu, jeho bílá košile byla ve tmě dobře vidět. „Ahoj,“ zavolala jsem, on se otočil, a když mě uviděl, usmál se.

„Ahoj.“ Využila jsem toho, že je tma a že tu nikde není jeho bratr, aby při pohledu na nás vydával dávivé zvuky, prostrčila jsem mu ruce kolem krku a políbila ho. On mi to oplácel, pořádně mě objal a na chvilku mě zvedl ze země, což občas rád dělal, možná proto, aby mi připomněl, že je teď vyšší než já.

„Propásls představení,“ oznámila jsem mu, když jsme se po chvíli odtrhli.

„Vážně?“ zeptal se podivně nezaujatým tónem. „Škoda.“

„Takže?“ žadonila jsem. „Co to moje překvápko?“

Usmál se a vzal mě za ruku. „Na molu.“ Vydali jsme se spolu z kopce, když jsem za sebou uslyšela šramot, otočila se a uviděla, že moje sestra je pořád ještě venku. Chystala jsem se jí něco říct, připomenout jí, že by měla jít dovnitř, když jsem si všimla, že vyklepává z krabičky prskavku. Zatímco jsem přihlížela, prskavka vzplála a Gelsey si ji držela nad hlavou a u toho tančila zpátky k domu v kombinaci velkých skoků a malých piruetek a prskavka za ní zanechávala světelnou stopu, dokud nezaběhla za roh, a její světlo mi pořád jasně zářilo před očima.

Ukázalo se, že když mi Henry říkal, že moje překvapení čeká na molu, měl k tomu dobrý důvod.

Byl to člun.

„Není to jenom člun,“ poznamenal. Všechno dole u mola připravil a zapnul starou svítilnu, kterou teď držel v ruce, abychom trochu viděli. U mola se pohupoval přivázaný člun s vesly. Byl vystlaný spacáky a působil překvapivě útulným dojmem - což jsem si nikdy nemyslela, že by u jakéhokoli člunu vůbec bylo možné.

„Kdes to všechno vzal?“ zeptala jsem se, když jsem slézala po žebříku na straně mola a opatrně vstoupila do lodičky, která se okamžitě rozkývala a na jeden infarktový okamžik vypadala, že se převrhne. Věděla jsem, že Crosbyovi mají pár kajaků, ale byla jsem si dost jistá, že člunu bych si u nás u doku všimla.

„Půjčil od jednoho z tátovo nejlepších zákazníků,“ odpověděl. „Zítra pro něj mám dort jako poděkování. Ale teď už musíme jet.“

„Dobře,“ přisvědčila jsem, úplně zmatená z toho, kam tak spěchá, a uvelebila jsem se na lavičku na přídi. Henry se posadil dozadu a začal nás s překvapivou zručností přepravovat přes jezero. Otočila jsem se k němu čelem a vytáhla si kolena pod bradu, přitom jsem si prostě užívala jízdu, rychlé klouzání loďky po hladině, dokud jsme nebyli tak daleko od mola, že vypadalo mrňavé.

Henry zastavil a zaháknul vesla po stranách člunu. Potom vytáhl telefon, aby se podíval na čas, a světlo jeho displeje vypadalo nezvykle jasné. „Super,“ vyhodnotil to. „Už je skoro čas.“

Rozhlédla jsem se okolo. Byli jsme uprostřed jezera. Nebylo mi moc jasné, na co že už to je skoro čas. „Henry?“ zeptala jsem se.

Usmál se a zhasl svítilnu. Položil se na podlahu loďky, na ty spacáky, a vybídl mě, ať udělám to samé. Poslechla jsem a po čtyřech dolezla až k němu. Když jsem byla vedle něj, lehl si na záda a já následovala jeho příkladu, obtočila kolem sebe jeho paži a zaujala svoji polohu. Chvilinku jsme se ve člunu jen tak kolébali a to jediné, co jsme slyšeli, bylo šplouchání vody o boky loďky a cikády

všude kolem nás. Sklonil se a rychle mě políbil, pak mi přejel prstem po tváři a usmál se na mě.

„Připravená na svoje překvápko?“

„Jasně,“ přikývla jsem a rozhlížela se kolem, jestli mi někde něco neuniká. „Ale -“ Jen jsem to řekla, uslyšela jsem zasyčení další rachejtle. A potom se přímo nad námi rozlétl vějíř ohňostroje, obrovský a zlatavý a jako by zabíral celou oblohu. „Co to znamená?“ zeptala jsem se a ohlédla se na něj, ale jen na okamžik, protože nad námi vybuchovaly další a další rakety, jedna za druhou.

„Chodím do školy s jedním klukem, co pro tu společnost pracuje,“ vysvětlil. „A on souhlasil, že jich pár zdrží, abychom na ně měli pořádnej výhled.“

„Tohle je úžasný,“ zamumlala jsem s pohledem upřeným přímo nad sebe na noční nebe a sledovala, jak ho celé zabírají výbuchy barvy a světel. Ještě nikdy jsem neviděla ohňostroj ze dna loďky, ale když jsem ho teď sledovala, bylo mi jasné, že odteď to bude ten jediný způsob, jak se na něj budu chtít dívat. „Děkuju.“ Pořád jsem nebyla tak docela schopná uvěřit, že Henry tohle zařídil - soukromý ohňostroj, jen pro nás. Natáhla jsem krk a políbila ho a za zavřenými víčky jsem pořád viděla záblesky světla, jak ohňostroj nad námi pokračoval.

Po pár dalších raketách bylo po všem a s Henrym jsme z loďky zatleskali, i když nám bylo moc dobře jasné, že nás nikdo neuslyší. A přestože sledování ohňostroje byl jediný důvod, proč jsme tu loďku vůbec měli, nechat se tu jen tak unášet bylo tak příjemné, že ani jeden z nás necítil žádnou potřebu se hned vracet. Rozepnuli jsme jeden ze spacáků a vlezli dovnitř, protože venku na jezeře začínalo být trochu chladno, o vlhku ani nemluvě.

Líbali jsme se, až jsem necítila rty a srdce mi bilo jako splašené a oba jsme popadali dech a pak jsme se začali líbat jinak, pomalu a něžněji, a potom, když jsme si dávali menší pauzu, jsme si prostě začali povídat, a přitom jsme pluli po jezeře a obloha nad námi byla obrovská a plná hvězd.

Možná to bylo tou tmou, nebo tím, že jsme se nedívali přímo na sebe, nebo se to prostě stává, když spolu tak dva lidi leží ve člunu. Ale začali jsme mluvit o mnohem vážnějších věcech, než o jakých jsme se bavili do té doby. Řekla jsem mu o tom, co se stalo s mojí mámou, a jak mě vyděsilo, když jsem ji viděla skoro brečet. On mi řekl, jak moc si dělá starosti o Davyho, obzvlášť teď, když na podzim odjede na vysokou a nebude tady, aby se o něj postaral. A já mu řekla něco, co jsem ještě nikomu nahlas neřekla, ale na co jsem posledních pár měsíců myslela neustále - že vím, že tátovi je čím dál tím hůř, a děsí mě, co bude dál.

Odmlky v naší konverzaci se prodlužovaly, až jsem nakonec zavřela oči a opřela si hlavu o Henryho hrudník. V jeho náruči, obklopená jemnou flanelovou látkou spacáků a v loďce, která se kolébala ze strany na stranu, jsem se cítila bezpečně. Zívla jsem a okamžik nato jsem uslyšela, jak mě Henry napodobuje, a přestože jsem celé léto měla se spaním problémy, teď jsem usínala, přímo tady, pod hvězdami, v jeho objetí.

Než jsme se probudili a doveslovali zpátky k molu, začalo se rozednívat. Po probuzení jsem na krku - v podstatě jediné části těla, která mi koukala ze spacáku - našla řadu komářích štípanců, zatímco Henry jich schytal asi pět na ruce. Nejdřív mi bylo neuvěřitelně trapně z toho, že jsem usnula, rychle jsem si otřela pusu a doufala, že jsem ho omylem neposlintala a že mi nesmrdí z pusy. Ještě nikdy jsem vedle nikoho nespala (tedy pokud se nepočítá Lucy u mě na lehátku, ale měla jsem pocit, že nejspíš ne) a bála jsem se, že jsem ho pokopala nebo mluvila ze spaní nebo tak něco.

Ale jestli ano, Henry se o tom nezmínil a nevypadal, že by mu to vadilo. Přitáhla jsem si spacák kolem ramen a posadila se vedle něj na zadní lavičku, zatímco pádloval zpátky k molu. Na straně obličeje byl trochu otlačený od toho, jak spal na švu spacáku, a vlasy mu odstávaly všude možně. Z

nějakého důvodu tak vypadal ještě víc k nakousnutí než normálně.

Uvázali jsme člun a vytáhli z něj všechny věci, to všechno co nejrychleji. Pan Crosby normálně odcházel do pekárny chvíli před šestou a Henry se chtěl do té doby dostat dovnitř, aby mohl předstírat, že tam spal celou noc.

„Díky za to překvapení.“ Vší silou vůle jsem se snažila odolat nutkání poškrábat si ty štípance na krku.

„Rádo se stalo,“ sehnul se a rychle mě políbil. „Pak ti zavolám?“

Usmála jsem se, a když jsem se postavila na špičky, abych ho ještě jednou políbila, zjistila jsem, že už je mi jedno, jestli mi smrdí z pusy, nebo ne.

Prošla jsem zahradou a obešla dům a cestou jsem si pobrukovala melodii, která mi kvůli Warrenovi uvízla v hlavě. Už jsem se chystala vstoupit dovnitř, když jsem se zarazila -u stolu na verandě seděl taťka, před sebou šálek kávy.

Polkla jsem a vyšla do schodů, do tváře se mi nahrnula krev. „Ahoj,“ zamumlala jsem a snažila si uhladit vlasy, protože jsem moc dobře věděla, jak vypadám.

Táta měl na sobě staré známé pruhované pyžamo a přes něj župan. Zakroutil hlavou a napil se kávy, ale v jeho výrazu bylo cosi, z čeho mi bylo jasné, jak moc si to užívá. „Dlouhá noc?“ zeptal se.

„Tak něco,“ přisvědčila jsem a cítila, jak červenám ještě víc. „Ehm, Henry mě vzal na člunu podívat se na další ohňostroj a pak jsme tak nějak usnuli.“ Jen jsem to uslyšela, došlo mi, jak absurdně to zní.

Táta znovu zakroutil hlavou. „Kdybych pokaždý, když tuhle výmluvu uslyším, dostal pěťák,“ řekl hrobově vážným hlasem a rozesmál mě tím. Nadzvedl na mě obočí a ten výraz, který si vyhrazoval na slovní hříčky, jsem poznala i na té vyhublejší verzi jeho obličeje. „Obávám se, že taková omluva tě nad vodou neudrží,“ poznamenal a já zaúpěla a posadila se vedle něj. „Nedělej vlny. Aby tě to nepotopilo…“

„Už dost,“ smála jsem se. Pohlédla jsem na něj, když oběma rukama zvedl šálek s kávou a znovu se napil. „Co děláš tak brzo vzhůru?“

Seděl čelem k zadní části verandy, odkud bylo vidět na jezero. „Chtěl jsem se podívat na východ slunce.“ Taky jsem se tím směrem podívala a chvíli jsme mlčeli. „Asi bych ti měl teď dávat kázání,“ řekl a ohlédl se na mě. „Ale…“ Odmlčel se a s úsměvem na mě pokrčil rameny. Ukázal ven, kde se obloha vybarvovala do světlounkého odstínu růžové, barvy Gelseyiných baletních špiček. „Není to nádhera?“ zeptal se šeptem.

Musela jsem si odkašlat, než jsem mohla něco říct. „To jo,“ zamumlala jsem.

„Nevím, kolik jsem jich zmeškal, nebo je prostě bral jako samozřejmost,“ poznamenal s pohledem přibitým k jezeru. „A tak jsem si řekl, že na ně teď budu vstávat každý ráno. Ale musím ti říct, dítě,“ pokračoval a ohlédl se na mě, „jsem tak unavenej.“

A jak to řekl, došlo mi, že opravdu vypadá vyčerpaně, tak vyčerpaně, jak jsem ho ještě nikdy neviděla. Ve tváři měl vrásky, které jsem nepoznávala, a pod očima velké pytle. Působilo to jako ten druh únavy, na níž jedna noc pořádného spánku nemůže ani zdaleka stačit, ten druh únavy, který sahá hluboko do morku kostí.

Nemohla jsem s tím nic dělat. Tak jsem jen přikývla a přisunula si židli trochu blíž k té jeho. A pak jsme společně pozorovali, jak se obloha rozjasňuje a mění a začíná další den.

Kapitola třicátá druhá

Konečně jsem pochopila, o čem to Dickens mluvil. Vážně to byly ty nejlepší i nejhorší časy, promíchané v jednom. Protože s Henrym, s Lucy, v práci, dokonce i se sourozenci šlo všechno skvěle. Ale tátovi bylo s každým dalším dnem jen hůř. Dodávka FedExu, která mu vozila dokumenty z práce, už přestala jezdit a já si nejdřív myslela, že to je jen anomálie, dokud se to neopakovalo tři dny po sobě. Jednou odpoledne, když si taťka dával šlofíka, mi mamka řekla, že ho jeho firma z toho případu stáhla. To ho uvrhlo do tak deprimující nálady, v jaké jsem ho ještě nikdy neviděla. Nepřevlékal se z pyžama, skoro se nečesal a odsekával nám, když jsme se s ním snažili mluvit - a já si uvědomila, jak moc jsem spoléhala na to, že zůstane stejný, jako byl vždycky, prostě ten veselý táta ujíždějící na dementních slovních hříčkách, jehož jsem už brala jako samozřejmost.

Ale přivedlo mě to na jeden nápad. Leland s Fredem souhlasili a všechno jsme připravili, zatímco táta po obědě spal.

Když se probudil, Warren mu pomohl vyjít ven, kde už na něj čekaly Filmy pod hvězdami - edice Edwardsovy rodiny. Leland souhlasil, že bude obsluhovat projektor, a my jsme si rozprostřeli deky na trávníku za domem, abychom si pustili film, o němž můj otec vždycky prohlašoval, že je to dokonalá protilátka na špatné dny.

Bylo tam mnohem míň lidí, než bývalo normálně na pláži - jen my, Wendy, Leland, Gardnerovi a Crosbyovi. Úvodní slovo jsem nechala na tátovi a všichni jsme byli co nejvíc zticha, zatímco se snažil zvýšit hlas, aby nám mohl s absolutní jistotou sdělit, jak moc si film The Thin Man užijeme. A když jsme se pak dívali, on se smál ze všech nejvíc.

Film mu pomohl se z té deprese dostat, ale vidět ho v tom stavu už mě stačilo vyděsit. Dalších pár týdnů ubíhalo podle stejného vzorce, to dobré a to špatné se neustále střídalo jako na kyvadle a já si jeho vzestup nemohla nikdy pořádně užít, protože jsem věděla, že se zanedlouho zase zhoupne dolů.

Všichni jsme začali trávit večery doma, po večeři jsme zůstávali sedět u stolu a nespěchali na rande (já a Warren) nebo chytat s Norou světlušky (Gelsey). Po notné dávce protestů z matčiny strany jsme vyhrabali starou otřískanou krabici s Riskem a rozložili ji v obýváku, kde se z ní stala svatyně strategie. A později, když už byla moc velká tma nebo zima na to, abychom vysedávali na verandě, jsme šli hrát dovnitř, dokud táta nezačal zívat a nezačala mu padat hlava únavou, pak mamka vyhlásila na noc příměří a spolu s Warrenem pomohla tátovi nahoru.

„Protože,“ řekla jsem tak naštvaně, jak jen jsem to dokázala, svojí matce, „já jsem ti nevěřil už od tý doby, cos mě nechala v Paraguayi, ať si chcípnu. Proto.“

„Jen jí to dej pořádně sežrat, Charlie,“ přidal se brácha monotónně, zatímco mamka zamračeně otáčela stránky.

„Omlouvám se,“ řekla po chvíli a Kim s Jeffem oba frustrovaně zaúpěli. „Já ne -“

„Strana šedesát jedna,“ sykla Nora. „Dole.“

„Jo, jasně,“ přikývla máma. Odkašlala si. „Zničím tě, Hernandezi,“ obrátila se ke mně. „Zruinuju tebe i celou tvoji rodinu, až budeš škemrat o milost. Ale žádná milost tě nečeká.“ Ohlédla se na Kim a Jeffa a usmála se. „To je vážně dobrý,“ pochválila je, Nora rozhodila rukama a táta zatleskal jejímu výkonu.

Protože my jsme nikam nechodili, ostatní začali chodit k nám. Gardnerovi se občas zastavili, většinou, aby nás využili jako provizorní herce, když si potřebovali nahlas poslechnout současnou

verzi svého scénáře. Nora svým rodičům dělala zápisky a oni neustále dávali role mojí matce, navzdory její tendenci neustále uprostřed scén vypadávat z role a vyjadřovat svoje názory na věc.

Když jsme zrovna nemasakrovali Gardnerovic scénář svým příšerným přednesem nebo nehráli Risk, sedávali jsme na starém manšestrovém gauči a pouštěli si staré filmy, všechny tátovy oblíbené. A i když nám ze začátku většinou povyprávěl víc informací ze zákulisí Amerikanizace Emilky nebo Pan Smith přichází, v půlce filmu už usínal.

Někdy dorazili i Wendy nebo Henry, buď na film, nebo aby nás podporovali v boji o světovládu - teprve s Henryho pomocí se mi konečně podařilo dobýt Rusko - ale většinou to bylo jen nás pět, jen rodina. A já zjistila, že se mi to líbí. Pořád jsem se v myšlenkách vracela ke všem těm večerům v Connecticutu, kdy jsem po večeři okamžitě vystřelila ze dveří, cestou k autu jsem na ně přes rameno zavolala, co že to mám vlastně v plánu, a nemohla se dočkat, až vypukne ta pravá večerní zábava - čas s rodinou pro mě byl jen něco, co jsem chtěla mít co nejrychleji za sebou. A teď, když jsem věděla, že nám toho společného času už zbývá jen omezené množství, jsem se ho držela zuby nehty a snažila se ho co nejvíc natahovat a celou tu dobu si přála, abych si bývala začala vážit toho, co jsem měla, už dřív.

Ale ne že bych celé noci trávila doma. Většinou jsem se vyplížila až později, když byli všichni v posteli. Někdy jsem si vzala kajak, dopádlovala k Lucy a celé hodiny jsme vysedávaly na jejím molu s nohama ve vodě a povídaly si. O Elliotově zamilovanosti pořád neměla potuchy, ale na Bretta se vykašlala, když jí omylem poslal esemesku s žádostí o noční schůzku - byla určená někomu jménem Lisa. Jednou jsme se v sobotu všichni sešli o půlnoci na pláži - já, Henry, Elliot, Leland a Lucy. Rachel a Ivy, ty druhé dvě plavčice, nám koupily pár piv výměnou za to, že za ně Leland vezme pár směn, a uspořádali jsme si na temné prázdné pláži malý mejdan. Šli jsme si ve tmě zaplavat a hráli jsme „Ještě jsem nikdy“ - ukázalo se, že Lucy spadala úplně ve všem spíš do kategorie „Už jsem někdy“ - a zpátky jsem jela Henrymu na řídítkách, když už se rozednívalo, mokré vlasy stočené v drdolu, a zavřela jsem oči a vychutnávala si vítr ve tváři, zatímco on mě znovu vezl domů.

Ale plážové večírky a noci s Lucy byly spíš výjimka. Když už jsem se někam vykrádala, většinou to bylo k sousedům. Už jsem věděla, kde má Henry ložnici, a on zase věděl, kde ji mám já. Naštěstí jsme byli oba v přízemí a já se stala odborníkem na plížení se k jeho domu a lehké poklepávání na jeho okno. Henry vyšel za mnou ven a chodili jsme buď na molo, nebo do jeho starého bunkru, když jsme věděli, že Maryanne není doma. Když měl táta obzvlášť špatný den, chodila jsem k Henrymu pokaždé. Na tom, co se s mým otcem dělo, bylo něco příšerného, a to, že jsem nebyla schopná tomu nijak zabránit, celou situaci pro mě ještě zhoršovalo. Jak se jeho stav zhoršoval, každá jeho nová verze nahrazovala tu předchozí a já měla problém vzpomenout si, kdy naposled nechodil celý den jen v pyžamu a županu, kdy neměl problém cokoli sníst, protože se mu cestou do úst tak třásly ruce a pokaždé se rozkašlal, když se snažil něco spolknout. Kdy nepotřeboval pomoct vstát nebo se posadit nebo vyjít do schodů, kdy všechno těžké zvedal on a házel si Gelsey přes rameno jako pytel brambor a když jsem byla malá, přenášel mě po dlouhých cestách autem do domu, když jsem předstírala, že spím. Bylo těžké vzpomenout si, kým byl před týdnem, natož pak před pár měsíci, když ještě všechno vypadalo v pořádku.

Začal si dopoledne přispávat, i když já se pořád v osm s trhnutím probouzela a čekala, že mi začne lechtat chodidla a říkat mi, ať si pohnu, že na nás čekají palačinky. Pořád jsem chodila do dineru, když jsem nemusela do práce, kupovala nám jídlo s sebou a dovážela mu ho domů. Ale po třech cestách, kdy jeho toast zůstal ve své umělohmotné krabičce ležet netknutý na pultu v kuchyni,

jsem toho nechala.

Po těch obzvlášť špatných večerech - jako když vyjel na mamku a pak okamžitě vypadal, že je mu to líto a že se každou chvíli rozbrečí - jsem vyrazila k Henrymu, jakmile to v domě ztichlo. Navzdory našemu hovoru v loďce jsem většinou nechtěla zabředat do toho, co se děje, i když mi k tomu pokaždé dával příležitost. Většinou jsem prostě chtěla jen cítit jeho paže kolem sebe, skutečné a spolehlivé, zatímco jsem se snažila vytěsnit city, které mi zabodávaly do srdce tisíce mrňavých jehliček, což bylo do určité míry horší, než kdyby se zlomilo celé najednou.

Kdykoli to bylo doma vážně špatné, věděla jsem, že hned za rohem, hned u sousedů, na mě čeká kousek štěstí. Ale kdykoli jsem prožívala něco šťastného - když jsem se smála s Lucy, líbala s Henrym nebo s titěrnou armádou dobyla Asii -najednou mě to přestalo těšit, protože jsem věděla, že se blíží ještě něco mnohem horšího, a vlastně jsem neměla právo si užívat, zatímco můj táta prochází něčím takovým. A pořád jsem si se znepokojením uvědomovala, že někdy brzy přijde bod zlomu.

„A tady,“ pronesl Henry a objal mě kolem pasu, „se odehrávají ty kouzla.“

„Vážně?“ zeptala jsem se a natáhla se k němu pro polibek. Stáli jsme za pultem v Borrowed Thyme, v zadní místnosti za ocelovými dveřmi, kde byly trouby a přípravné pulty. Já měla volno, tak jsem zajela do města, abych koupila pár věcí pro mamku a stavila se za Henrym. K obchodu jsem dorazila v hluchou dobu mezi návaly zákazníků, tak mě vzal dozadu, aby mi ukázal, jak všechno funguje.

„Zrovna jsem se chystal dát polevu na cupcakey,“ ukázal k míse plné smetanové polevy, která i odtud lahodně voněla. „Nechceš mi pomoct?“

„Možná,“ přikývla jsem, přejela mu rukama kolem pasu a znovu ho políbila. Měla jsem skvělou náladu - táta měl docela dobré ráno, byl brzo vzhůru, všechno vnímal a při snídani vytvářel příšerné slovní hříčky, já nemusela do práce, byla jsem s Henrym a válela se tu spousta polevy, kterou v podstatě nikdo nehlídal. Lucy zaměstnával její nejnovější objev -měla jsem pocit, že se tu dlouho nezdrží, tak jsem mu říkala jen Pittsburgh - tak jsem věděla, že mi nebude vyčítat, že se jí nevěnuju, což znamenalo, že můžu celé odpoledne jen líbat Henryho. Dokonalost okamžiku narušil můj mobil, který začal vyzvánět v tašce na druhé straně pultu. Chvíli jsem poslouchala - bylo to vyzvánění, které jsem měla nastavené pro naši pevnou linku. Vydala jsem se k pultu, abych ho zvedla, když mi došlo, že to je stejně nejspíš Gelsey. „Nepotřebuješ to zvednout?“

„Ne.“ Došla jsem k mobilu a vypnula vyzvánění, aby nás nevyrušilo, až bude nevyhnutelně volat znovu. „To jen ségra, chce, abych jí pomohla se přichystat.“ Když pořád vypadal zmateně, dodala jsem: „Dneska začíná pouť.“ Gelsey kvůli tomu vyšilovala celý týden a pak mi konečně svěřila, že se jí líbí jeden kluk v její skupině na tenis - což ostatně vysvětlovalo, proč si poslední dobou na svoje tenisové hodiny přestala stěžovat. Ona, ten kluk z tenisu, Nora a jeden kluk, který se zase líbí Noře, se měli všichni sejít a Gelsey vehementně tvrdila, že to není rande ve čtyřech. Každopádně když zjistila, že dnes nepracuju, předpokládala, že ji budu celé odpoledne šlechtit - čímž myslela, že ji nalíčím svým make-upem. A i když jsem byla ochotná jí pomoct se nachystat, nehodlala jsem tím strávit čtyři hodiny.

„Jo, pouť,“ usmál se Henry. Odhrnul mi vlasy z čela a věnoval mi další úsměv. „Na pouť si pamatuju.“ Oplatila jsem mu úsměv a byla si dost jistá, že si oba vybavujeme stejnou věc. Znovu mě políbil, než jsme se vrátili k polevě. „Cupcakey.“

Ukázal mi správnou techniku nanášení polevy, a i když jsem trvala na tom, že musím polevu každých pár minut ochutnávat, abych se ujistila, že se nekazí, zanedlouho jsme dělali pokroky. „Není

to tak těžký, ne?“ zeptal se.

Přikývla jsem a obdivovala svoje výtvory. Když jsme dokončovali várku, z přední místnosti se ozval zvonek a já si uvědomila, že bych nejspíš měla vyrazit domů - už jsem v tom Gelsey nechala dost dlouho. Vzala jsem si cupcake na cestu a políbila Henryho na rozloučenou. Jela jsem domů, pobrukovala si Warrenovu melodii a mávala na známé, které jsem na kole míjela. V půlce cesty domů jsem ale vylovila z tašky mobil, abych zase zapnula vyzvánění, a uvědomila si, že je něco špatně. Měla jsem sedm zmeškaných hovorů a dvě zprávy v hlasové schránce.

Začala jsem šlapat rychleji a doufala, že to všechno bylo jen od Gelsey, která chtěla mou pomoc a prostě s tím otravovala. Ale jakmile jsem vstoupila na verandu, cítila jsem to ve vzduchu, napětí, z něhož mi vstávaly vlasy na hlavě. Mamka v kuchyni telefonovala, a když mě uviděla, praštila se sluchátkem.

„Kdes byla?“ ptala se. Byla rudá v obličeji a její výraz byl stejnou měrou rozzlobený a vyděšený. Těžce jsem polkla a myslela na všechny ty hovory, které jsem ignorovala a prostě předpokládala,

že byly od Gelsey. Zaplavil mě pocit příšerného strachu. „Ehm,“ řekla jsem a cítila, jak mi srdce bije až v krku. Co se to děje? „Byla jsem ve městě. Měla jsem vypnutý vyzvánění. Co se děje?“

„Tvůj táta -“ začala, ale zlomil se jí hlas a trochu se ode mě odvrátila a přejela si rukou po tváři.

„Není mu dobře. Odvezu ho do nemocnice ve Stroudsburgu a uvidím, co na to řeknou.“

„Co je s ním?“ přinutila jsem se zeptat, i když můj hlas nebyl nic víc než šepot.

„Já nevím!“ vyštěkla a otočila se zpátky na mě. „Promiň,“ řekla po chvilce trochu tišeji. „Já jen…“ Její hlas se vytratil a ona bezmocně rozhodila rukama.

„Kde je Gelsey?“ zeptala jsem se a rozhlížela se po domě, jako bych tam někde měla uvidět svoje sourozence, jako by se mohli jen tak válet na gauči, zatímco se dělo tohle. „A Warren?“

„Tvoje sestra je u Nory,“ odpověděla. „A Warren šel někam s Wendy. Nemůžu se mu dovolat.“

„Dobře,“ donutila jsem se zhluboka nadechnout. „Co můžu udělat?“

„Pomoz svojí sestře,“ řekla mi a já se okamžitě zastyděla za to, že přesně tomu jsem se celé odpoledne snažila vyhnout. „A neříkej jí, že jsme jeli do nemocnice. Na dnešní večer se vážně těšila. Řeknu jí to, až se vrátím.“

Když jsem zaregistrovala to jednotné číslo, na okamžik jsem přestala dýchat. „Ale taťka se taky vrátí, že jo?“ zeptala jsem se pomalu.

Pokrčila rameny a roztřásla se jí brada a já cítila, jak se mi sevřel žaludek. Na pár vteřin si zakryla oči dlaní a zhluboka se nadechla. Když znovu promluvila, už zněla vyrovnaněji, byla zpátky ve svém efektivním módu. „Budu potřebovat, abys mi pomohla tátu dostat do auta,“ oznámila mi. „A pak prosím dneska večer zůstaň buď tady, nebo měj u sebe svůj mobil, kdybych se dozvěděla něco novýho.“ Přikývla jsem a cítila, jak mě zalévá nová vlna hanby za to, jak jsem celé odpoledne aktivně ignorovala svůj telefon. „A,“ dodala ještě a kousla se do rtu. Vypadala, že v duchu zvažuje pro a proti. „Měla bys zavolat dědečkovi.“

„Aha.“ Tak zrovna tohle jsem opravdu nečekala, že uslyším. „Jasně. Ale proč že to budu dělat?“ Tátův otec býval důstojníkem u námořnictva a teď vyučoval na West Pointu a mně vždycky připomínal kapitána Von Trappa z muzikálu Za zvuků hudby - jen bez té přátelské osobnosti nebo záliby v písničkách o květinách. Odjakživa jsem z něho měla strach a při těch pár příležitostech, kdy jsme se viděli, jsme si toho nikdy neměli moc co říct.

„Chtěl vědět… až to dospěje takhle daleko,“ vysvětlovala máma. „Aby sem přijel a rozloučil se.“ Přikývla jsem, ale měla jsem pocit, jako by mi zrovna někdo vyrazil dech. „Jak daleko?“ zeptala

jsem se, ačkoli jsem vlastně opravdu nechtěla slyšet tu odpověď, protože jsem se bála, že už ji znám.

„Chtěl přijet,“ řekla pomalu, jako by si každé slovo musela promyslet, než ho vysloví, „když tvůj táta bude ještě chápat, co se děje. Dokud ještě… bude tady.“

Znovu jsem přikývla, z větší části jen proto, abych něco dělala. Nemohla jsem uvěřit tomu, že jen před dvaceti minutami jsem jedla polevu a mazlila se s Henrym. „Zavolám mu.“ Snažila jsem se znít schopně a vyrovnaně a ne tak, jak jsem se cítila, což bylo přesně naopak.

„Dobře.“ Na okamžik mi položila ruku na rameno a pak už byla pryč, na cestě do schodů, a volala tátu.

O patnáct minut později jsme ho s mamkou každá za jednu paži dostaly ze schodů a na zadní sedadlo auta. Proměna, kterou od toho rána prošel, byla zarážející - jeho kůže dostala šedavý nádech, na čele mu vyrážel pot a oči měl z větší části pevně zavřené kvůli bolestem, které zjevně měl. Nepamatovala jsem si, že by si někdy v minulosti ztěžoval, že mu není dobře, a nikdy jsem ho neviděla plakat. Ale teď měl zkrabacené čelo a z hrdla se mu dralo tiché sténání, které mě děsilo tolik, jako do té doby ještě nic.

Když nás Murphy uviděl nakládat tátu do auta, vysprintoval na příjezdovou cestu a vyskočil na zadní sedadlo. Natáhla jsem se po něm, ale uskočil a usadil se na sedadle spolujezdce.

„Taylor, vezmeš prosím toho psa?“ zeptala se mamka, když se na to sedadlo chystala naložit velkou sportovní tašku. Už jsem se chtěla ptát, co v ní je, když mi došlo, že je to nejspíš oblečení, pro případ, že tam ona - nebo táta - budou muset zůstat přes noc.

Sáhla jsem po Murphym, který se mi snažil vysmýknout, zjevně jen v touze být s mým tátou.

„Nech toho,“ okřikla jsem ho ostřejším tónem, než jsem potřebovala, popadla ho a zavřela dveře od auta.

„Zavolám, až budu něco vědět,“ slíbila mi mamka a usadila se za volantem.

„Dobře,“ přisvědčila jsem a dál pevně svírala pejska, který vypadal připravený to zkusit ještě jednou. „Budu tady.“ Přinutila jsem se k úsměvu a zamávala, když auto couvalo po štěrku příjezdové cesty, i když máma se soustředila na řízení a táta měl zavřené oči.

Když mi zmizeli z dohledu, pejsek jako by mi v náručí trochu ochabl. Pohladila jsem ho po zacuchané hlavičce a roztřeseně jsem vydechla. Přesně jsem věděla, jak se cítí.

Gelsey byla naštěstí příliš nadšená z poutě na to, aby mi kladla moc otázek. Když dorazila domů od Nory, řekla jsem jí, že táta jel na prohlídku, což jsem usoudila, že zní míň strašidelně, než že jel do nemocnice, a ona to prostě bez vyptávání přijala.

Vyžehlila jsem jí vlasy, zatímco ona se s mobilem u ucha koordinovala s Norou, která jí hlásila každou změnu outfitu. Jak jsem tak stála za svojí sestřičkou a dívala se na její nadšený výraz v zrcadle, když se hihňala se svojí nejlepší kamarádkou, zároveň jsem jí záviděla, že ještě dokáže být bezstarostná, protože jsem věděla, že už brzy se takhle smát nebude. Nikdo z nás.

Jakmile měla vlasy rovné - což s tak hustou kudrnatou hřívou, jakou měla Gelsey, trvalo docela dlouho - usadila jsem ji na pultík v koupelně, abych ji nalíčila, sice méně, než by chtěla ona, ale zato nejspíš víc, než by jí dovolila máma. Když jsem byla hotová, zašroubovala jsem víčko u řasenky a odstoupila, aby si mohla prohlédnout svůj odraz.

Nahnula se blíž k zrcadlu a pozorně prozkoumávala svoje nové já. „Co myslíš?“ zeptala se.

„Vypadám jako ty?“

Omráčeně jsem na ni zírala. Ona chtěla vypadat jako já? Zamrkala jsem a pak jí zezadu uhladila vlasy. Vlastně to vysvětlovalo, proč je chtěla narovnat. „Vypadáš mnohem líp,“ usmála jsem se na ni

v zrcadle. Gelsey se na mě taky usmála, ale pak jí zazvonil telefon a ona seskočila na zem a okamžitě začala štěbetat s Norou, vyšla na chodbu a zamířila do svého pokoje.

Kim s Jeffem vezli holky na pouť, takže s Norou dorazili vyzvednout Gelsey i oni. „Kde jsou Katie s Robem?“ zeptala se mě Kim, zatímco si Gelsey s Norou šly pro kabelky a ještě jednou se kontrolovaly v zrcadle. „Všechno v pořádku?“

„Museli do Stroudsburgu,“ odpověděla jsem a snažila se znít vyrovnaně. Podívala jsem se na Kim a viděla, že čeká na další upřesnění a tváří se ustaraně. „Do nemocnice.“ Na tom posledním slově jsem ztratila kontrolu nad svým hlasem. Zhluboka jsem se nadechla s tím, že se musím ještě pár minut nerozsypat, abych sestře nezkazila večer.

Kim přikývla, a ačkoli na ní bylo vidět, že by chtěla, už se na nic neptala, a za to jsem jí byla vděčná, protože žádné další informace jsem jí už poskytnout nemohla. „No,“ řekla po chvíli. „Jen nám prosím dej vědět, jestli budeme moct s něčím pomoct. Moc na vašeho tátu myslíme.“

„No, vlastně,“ napadlo mě, „mohla by u vás dneska Gelsey přespat?“ Nebyla jsem si jistá, kdy - nebo jestli - se moje máma dneska v noci vrátí, a tohle se nabízelo jako způsob, jak získat víc času.

„Samozřejmě.“ Kim se usmála. „Nora po mně chtěla to samé, tak jsem se na to chtěla zeptat vaší mamky. Gelsey!“ zavolala a došla k Jeffovi, který se neúspěšně snažil přimět Murphyho aportovat.

„Nechceš u nás po pouti přespat?“

Vyhlídka na pyžamový večírek a to ne-tak-docela-rande výrazně zvedla decibelovou hladinu v pokoji a Murphy konečně uprchl a vrhl se ke mně do ložnice, nepochybně aby si zalezl pod postel. Když byly Gelsey s Norou konečně hotové, všichni se naskládali do Gardnerovic Priusu, a když odjížděli ulicí pryč, mávali na mě zadním okénkem.

Sledovala jsem vzdalující se auto a pak se vrátila dovnitř, zavřela dveře a posadila se na nejbližší pohovku, abych mohla přemýšlet. Nemohla jsem z hlavy dostat matčina slova, když se ptala, kde jsem byla. A věděla jsem, proč jsem jí to neřekla -protože bych vypadala jako pošetilá lehkovážná holka. Nebyla jsem tu, abych pomohla svému otci, protože jsem se musela hihňat, jako kdybych byla stejně stará jako Gelsey, a líbat se s Henrym. Nebyla jsem, kde mě potřebovali. To, co se dělo s tátou, bylo důležitější než můj letní románek a neměla bych na to zapomínat.

Ale šlo o víc než to, došlo mi, když jsem si šla do kuchyně pro lehkou colu, o kterou jsem vlastně nestála. Šlo o to, jak jsem se na Henryho čím dál víc spoléhala, jak jsem k němu utíkala pokaždé, když jsem potřebovala utěšit. Co se stane, až tu pro mě nebude? Až léto skončí a já se vrátím do Stanwiche a budu se muset naučit, jak to zvládnout bez něj? Podle toho, co říkali tátovi doktoři, jsme čekali, že léto ještě přežije. Ale o moc dál do budoucnosti už nikdo nedoufal. A kdybych musela kromě táty řešit ještě příšerný rozchod - tu myšlenku jsem ani nedokázala dokončit. Měla jsem potřebu zůstávat v pohybu, jako bych před tím mohla nějak utéct, a tak jsem vyšla ven, zavřela za sebou síťované dveře od verandy a zamířila k molu.

Svou roli hrálo i to, že jsem koutkem oka zahlédla, pořád ještě napůl ve stínu, v jak příšerném stavu budu, až se to strašné a nevyhnutelné stane. A vážně jsem si myslela, že je správné tomu Henryho vystavovat? Obzvlášť vzhledem k tomu, jak se snaží postarat o Davyho - vlastně o každého, i o mého tátu, když se ho snažil vyléčit sušenkami. Pořád se snažil pomáhat lidem. To jsem věděla už od té doby, co jsme se seznámili, když mě před sedmi lety poprvé přišel zachránit. Věděla jsem, že tu pro mě bude. Protože to bylo správné. A já na něj nechtěla přenášet takovou zodpovědnost. Už si toho vytrpěl dost.

Došla jsem na konec mola a posadila se s nohama přes okraj. Stmívalo se, obloha pomalu tmavla

a objevovaly se první hvězdy, ale já si toho sotva všímala. Fakta mluvila jasně. Musela jsem to s Henrym ukončit, než ho zatáhnu ještě hlouběji do toho nevyhnutelného sledu událostí. Musela jsem to ukončit, než to bude ještě vážnější, než začne mít pocit, že ke mně má povinnosti. Najednou mi to, že jsem si s ním vůbec něco začala, připadalo obludně sobecké. Existovalo přece tolik důvodů, proč zůstat s ním nebyl dobrý nápad. Nedalo se to ignorovat. Viděla jsem, jak se u Henryho v pokoji rozsvítilo, a vytáhla jsem z kapsy telefon. Chtěla jsem to udělat rychle, než bych si to stihla rozmyslet nebo si dovolila vzpomínat, jak jsme se spolu smáli a jak mě jeho polibky zevnitř rozpouštěly. Bude to jako strhávání náplasti - trochu to zabolí, ale nakonec to tak bude pro všechny nejlepší.

Zhluboka jsem se nadechla a poslala mu zprávu, aby za mnou přišel na molo.

Henry se usmíval už z dálky, a i když jsem chtěla uhnout pohledem, přinutila jsem se dívat přímo na něj, zapamatovat si, jak vypadal, když mě ještě rád viděl. Měla jsem pocit, že to teď vidím naposledy.

„Nazdar,“ pozdravil, když dorazil na molo a s nataženou rukou se ke mně blížil, evidentně s předpokladem, že mu půjdu naproti. Já si ale propletla prsty za zády a o krůček odstoupila, zatímco jsem si v hlavě procházela seznam důvodů, proč to musím udělat. Jeho úsměv trochu pohasl a jedno obočí mu vylétlo nahoru. „Děje se něco?“

„Myslím, že toho musíme nechat,“ vyhrkla jsem. Došlo mi, že přesně tímhle způsobem jsem mu poprvé navrhla, že bychom měli být kamarádi. Z nějakého důvodu mi něco na něm bránilo v tom, abych se k tomu tématu nějak postupně dopracovala. Zatvářil se zmateně a já to upřesnila: „Ty a já. To, co spolu děláme. Musíme toho nechat.“

Dlouze se na mě zadíval, pak vyhlédl na jezero a nakonec se otočil zpátky ke mně. Když to udělal, ve tváři se mu zračila bolest - bolest, která tam ještě před pár vteřinami nebyla. „Proč?“ zeptal se. Řekl to něžně, jako by se ani nedožadoval vysvětlení, i když na něj měl nárok. „Co se děje, Tay?“

Věděla jsem, že kdybych mu lhala, pozná to. A navíc, to si nezasloužil. „Já jen,“ začala jsem a zhluboka se nadechla, „musím teď trávit víc času s rodinou. A nebylo by ode mě fér po tobě chtít, abys tím procházel se mnou.“

„Takže mám prostě odejít?“ zeptal se a zněl stejnou měrou zmateně i raněně. „To je tvůj plán?“

„Já jen nechci -“

„Taylor,“ přerušil mě Henry a o krok ke mně přistoupil. Najednou stál tak blízko, dost blízko na to, abych se mohla natáhnout na špičky a políbit ho, obejmout, abych mohla udělat všechny ty věci, co jsem udělat chtěla. „Na mě nemysli. Vážně.“

Bylo to náročné, skoro nemožné, ale přinutila jsem se udělat krok zpátky. „Prostě s tebou teď nemůžu bejt,“ prohlásila jsem. „Nemůžu teď bejt s nikým,“ dodala jsem rychle, aby si nemyslel, že jsem si najednou vypěstovala nějakou absurdní náklonnost k Lelandovi. „Jen si myslím, že to tak bude lepší.“

„Dobře.“ Vyrovnaně mě pozoroval. „Ale pořád můžeme bejt kamarádi, ne?“

Polkla jsem a přinutila se zavrtět hlavou. Bylo mi jasné, že pokud bude nějak figurovat v mém životě, pořád ho budu chtít políbit, hledat útěchu v jeho objetí. „Ne,“ zašeptala jsem.

Jeho výraz se změnil a poprvé od začátku konverzace vypadal naštvaně. „A Lucy odřízneš taky?“ Místo odpovědi jsem jen sklonila hlavu a zadívala se na prkna mola. „Já jen nechápu,“ pokračoval o něco tišším hlasem, „proč mám já být ten jedinej, koho se musíš zbavit.“

Neměla jsem ponětí, jak na to reagovat, jak mu říct, co se za tím popravdě skrývá - že se do něj zamilovávám a jednoho blízkého člověka už ztrácím. A čím víc se sblížíme, tím horší to pro mě bude,

až přijdu i o něj. „Je mi to líto,“ zašeptala jsem. „Ale nechápeš, jaký to je, a -“

„Ale chápu.“ Tím mě přinutil se na něj podívat. „Moje máma je pryč a -“

„Ale není mrtvá,“ přerušila jsem ho ostře. „Můžeš si s ní promluvit, když se ti bude chtít. Mohl bys ji najít. Nemusí být pryč. To je tvoje volba.“ Henry ode mě o krok ustoupil. Jako bych mu dala facku. „Promiň,“ řekla jsem po chvíli s vědomím, že jsem zašla moc daleko.

Henry dlouze vydechl a zadíval se mi do očí. „Jen tu chci pro tebe bejt.“ Jeho tichý hlas zněl sklíčeně. „Nechápu, co se změnilo.“

Najednou jsem nechtěla nic jiného než mu to všechno říct, o nemocnici, o dědečkovi, prostě všechno. Chtěla jsem kolem sebe cítit jeho paže, to jediné, co tu dávalo smysl, zatímco všechno ostatní se kolem mě hroutilo. Ale měla jsem pocit, že kdybych to udělala, ublížila bych mu - a sobě taky - na konci léta mnohem víc, než nás to oba bolelo teď. „Nemůžu ti to vysvětlit.“ Přinutila jsem se znít co nejodtažitěji, abych ho odstrčila tak daleko od sebe, až by odešel a nevracel se. „Promiň.“

Podíval se na mě a na vteřinu jsem zahlédla, jak se mu všechna ta bolest - bolest, kterou jsem mu způsobila já - odráží ve tváři. Pak přikývl a najednou byl znovu úplně stejný jako na začátku léta - trochu odtažitý, trochu chladný. „Jestli to vážně chceš,“ řekl. Přikývla jsem a zaryla si nehty do dlaní, abych mu nedala jinou odpověď. Ještě chvíli se na mě díval, pak se otočil a odešel z mola, za chůze si vrazil ruce do kapes.

Když jsem sledovala, jak odchází, cítila jsem, jak mi na tvář dopadá slza, a pak další, ale ani jsem se neobtěžovala je otírat. Jakmile jsem si byla jistá, že už je uvnitř, pomalu jsem vyrazila zpátky a dávala si pozor, abych se neohlížela na ten nápis, který jsme tu před takovou dobou vyryli - ten s plusem a srdíčkem, který už zase lhal.

Kapitola třicátá třetí

Před sedmi lety

Tak jsem oficiálně zabloudila.

Otočila jsem se kolem dokola, ale kolem sebe jsem viděla jen stromy a všechny ty stromy vypadaly úplně stejně. Ani stopa po stezce, kterou jsem se vydala, když jsem do lesa vpochodovala. Stromy nade mnou vytvářely stín a takhle hluboko v lese byla najednou daleko větší tma, než jsem si původně uvědomovala. Cítila jsem, jak mi srdce začíná bít rychleji, a přinutila se na chvíli zavřít oči a zhluboka se nadechnout, jak jsem to viděla dělat otce vždycky předtím, než šel k soudu, a jednou, když uviděl svoje auto potom, co s ním mamka nabourala do stromu, který se před ní z ničeho nic vynořil.

Ale když jsem oči znovu otevřela, nic se nezměnilo. Pořád jsem byla ztracená a byla ještě o něco větší tma. Neměla jsem v úmyslu jít do lesa. Ale byla jsem tak naštvaná na Warrena za to, že mi nedovolil hrát s nimi tu idiotskou hru. A když jsem o tom řekla matce, pomáhala zrovna Gelsey s novými balerínkami a řekla mi, že na mě nemá čas. Tak jsem vyšla ven s tím, že si prostě vezmu kolo a pojedu k jezeru nebo se poohlédnu po Lucy, jestli nebude chtít něco podniknout. Ale čím víc jsem myslela na to, jak nespravedlivé to celé bylo, tím jsem byla naštvanější, až jsem nakonec přesvědčila sama sebe, že prostě jen chci být sama. A zezačátku jsem měla tolik práce s pozorováním všeho možného - obřího mraveniště, o němž bych určitě řekla Warrenovi, kdybych s ním mluvila, pružného mechu, rostoucího u kořenů stromů, tisíce a tisíce kapradin - že když jsem s tím přestala a pořádně se rozhlédla, došlo mi, že nemám tušení, kde jsem. S tím, že jsem přece nemohla dojít moc daleko, jsem se vydala směrem, kterým jsem si byla absolutně jistá, že leží silnice vedoucí k nám domů, ale to jediné, co jsem tam potkala, bylo ještě víc lesa. Tak jsem změnila směr, ale to nepomohlo a sloužilo to jen k tomu, že jsem zabloudila ještě důkladněji. A teď už se stmívalo a začínala jsem panikařit, bez ohledu na to, jak zhluboka jsem dýchala. V Lake Phoenix jsem měla spoustu svobody a se svým dnem jsem si mohla dělat v podstatě, co jsem chtěla, pokud jsem byla na večeři doma. A ačkoli si mamka vždycky stěžovala, když jsem to udělala, občas jsem šla na večeři k Lucy a zapomněla zavolat. Takže to mohly být celé hodiny, než někomu konečně dojde, že jsem pryč, že je něco špatně. A tou dobou už bude tma. A v tom lese byli medvědi. Cítila jsem, jak se mi za očima sbírají první horké slzy, a zamrkala jsem, aby zmizely. Věděla jsem, že se odtud dokážu dostat sama. Jen jsem musela racionálně uvažovat a nepanikařit.

Za mnou zapraskala větvička, nadskočila jsem a srdce se mi rozbušilo ještě víc. Otočila jsem se a vší silou doufala, že to bude jen veverka, nebo v ještě lepším případě motýlek, ale v podstatě cokoli, co není medvěd. Ale stál tam nějaký kluk, co vypadal tak na můj věk. Byl hubený, s odřenými koleny a rozcuchanými hnědými vlasy. „Ahoj,“ řekl a zvedl jednu ruku na pozdrav.

„Ahoj.“ Pořádně jsem si ho prohlédla. Neznala jsem ho, a to jsem znala všechny děti, jejichž rodiny měly dům v Lake Phoenix - většina z nás sem jezdila od plenek.

„Zabloudila jsi?“ zeptal se. A i když to neřekl posměšně a já opravdu zabloudila, stejně jsem cítila, jak se mi do tváří hrne krev.

„Ne.“ Založila jsem si ruce na hrudi. „Jen se tu tak procházím.“

„Vypadalas ztraceně,“ podotkl tím stejným rozumným tónem. „Pořád ses otáčela.“

„No, nejsem,“ odsekla jsem. Měla jsem nutkání dramaticky pohodit hlavou a švihnout mu vlasy před obličejem. Hrdinka knížky, kterou jsem zrovna četla, často dramaticky pohazovala vlasy a já čekala na tu správnou příležitost, přestože jsem si nebyla moc jistá, jak přesně toho efektu docílit.

Pokrčil rameny. „Tak jo.“ Otočil se a vykročil na druhou stranu, a jen udělal pár kroků, vyjekla jsem: „Počkej!“

Doběhla jsem ho a on na mě počkal. „Možná jsem vážně trochu zabloudila,“ přiznala jsem, když jsem byla u něj. „Jen se snažím dostat zpátky na Dockside. Nebo vlastně na jakoukoli ulici. Odtud už cestu najdu.“

Pokrčil rameny. „Tak to nevím, kde je. Ale můžu tě dovést na ulici, kde bydlím já, jestli chceš.

Myslím, že se jmenuje Hollyhock.“

Věděla jsem přesně, kde to bylo - ale k našemu domu to odtud bylo deset minut na kole a teprve teď mi došlo, jak moc jsem se ztratila. „Vy jste se sem teď přistěhovali?“ zeptala jsem se, když jsem s ním srovnala krok. Byl trochu menší než já, a jak jsem na něj shlížela, viděla jsem všechny ty pihy rozeseté po jeho nose a tvářích.

„Dneska odpoledne,“ přikývl.

„A jak teda víš, kam jdeme?“ Slyšela jsem, že můj hlas zase přeskočil o oktávu výš, jak jsem znovu začínala panikařit. To jsme tu teď v lese bloudili dva? Měli jsme medvědům nabídnout větší výběr předkrmů?

„Vyznám se v lese,“ odpověděl tím stejným klidným hlasem. „U nás doma v Marylandu ho máme za domem taky. Musíš se prostě koukat po orientačních bodech. Pak vždycky najdeš cestu zpátky, bez ohledu na to, jak moc si myslíš, že jsi zabloudila.“

To mi připadalo vysoce nepravděpodobné. „Vážně?“

To ho přimělo k úsměvu a všimla jsem si, že má trochu křivé přední zuby, jako Warren předtím, než dostal rovnátka. „Vážně,“ řekl. „Vidíš?“ Ukázal do mezery mezi stromy a ke svému úžasu jsem tam uviděla silnici, kudy projížděla auta.

„No páni.“ Zaplavila mě vlna úlevy. „Už jsem si myslela, že se odtamtud nikdy nedostanu. Že jsem žrádlo pro medvědy. Moc ti děkuju!“

„V pohodě,“ pokrčil rameny. „Nebylo to nic zvláštního.“

Když to řekl, došlo mi, že se nevytahuje ani se nevyžívá v tom, že měl pravdu, a nepředhazuje mi, že jsem mu lhala a pak stejně potřebovala jeho pomoc. A jak jsem ho tak pozorovala a dívala se do těch jeho klidných hnědých očí, najednou jsem byla moc ráda, že jsem se mu nesnažila švihnout vlasy před obličejem. „Já jsem Taylor, jen tak mimochodem.“

„Rád tě poznávám,“ usmál se na mě. „Já jsem Henry.“

Kapitola třicátá čtvrtá

Táta přijel z nemocnice už další den, ale bylo jasné, že se už nevrátíme k té verzi normálního stavu, kterou jsme nastolili předtím. Jeho lékaři už nechtěli, aby byl bez dohledu, a podle všeho měl brzy potřebovat pomoc, kterou bychom mu nedokázali poskytnout my. Takže se mohl vrátit domů jen pod podmínkou, že tam teď budeme mít nonstop zdravotnický personál. Taky už neměl chodit do schodů, takže postel -takovou tu s dálkovým ovládáním na zvedání a pokládání, takovou tu nemocniční - jsme umístili do obýváku a stůl, který jsme nikdy nepoužívali, se posunul, aby se udělalo místo. V rohu verandy postávalo kolečkové křeslo, jako nějaká příšerná předzvěst toho, co se má stát.

A tomu dojmu, že léto tak, jak jsme ho znali, už skončilo, dodávala na váze i přítomnost našeho dědy. Po mojí konverzaci s Henrym na molu jsem zašla dovnitř a hodinu probrečela. To opravdu vyděsilo Warrena, který se vrátil domů s Wendy a pizzou k večeři v závěsu a nečekal ani to s tátou, ani to, že najde svoji sestru takhle rozsypanou. Když jsem se dala trochu dohromady, zavolala jsem s Warrenem vedle sebe pro citovou podporu dědečkovi do New Yorku a seznámila ho se situací. Sotva jsem se vymáčkla, už mě informoval, jakým přijede autobusem a kdy ho mám vyzvednout. Takže zatímco se mamka vypořádávala s lidmi ze zdravotnických potřeb a připravovala postel a Warren vzal Gelsey na zmrzlinu, aby jí vysvětlil, co se děje (co na tom, že bylo deset hodin ráno), já jsem jela do Mountainview za dědovým autobusem.

Dorazila jsem brzo a zaparkovala vedle zastávky, ale teprve když jsem vystoupila z auta, došlo mi, že jsem se měla možná trochu víc zkulturnit. Neměla jsem ani boty, což v Lake Phoenix nikdy nebyl problém. Teď už mi tak ztvrdla chodidla, že jsem mohla bez problémů bosa přeběhnout příjezdovou cestu, a vždycky jsem radši řídila bez bot, s pár zrnky písku přilepenými k chodidlům a pedálům. Nicméně jsem ale téměř pokaždé pamatovala na to, abych si do auta hodila i žabky, abych nevypadala jako totální křupan, až z auta vylezu. Ale kombinace toho, jak jsem v noci nemohla spát, protože jsem musela přemýšlet, jestli jsem se s Henrym rozhodla správně, a toho, jak se ráno u nás motali všichni ti lidi s novým vybavením, mě nedostala zrovna do té nejzdravější nálady.

Autobus přijel načas a já mu šla po horkém chodníku naproti, zatímco se otevřely dveře a cestující se vyhrnuli ven. Děda byl třetí člověk, který vystoupil, a já na něj zamávala, za což se mi dostalo odměřeného kývnutí.

Přestože byla sobota ráno a teplota se pohybovala někde kolem třicítky, měl na sobě košili s límečkem a modré sako, plátěné kalhoty s nažehlenými puky a polobotky. V bílých vlasech měl rovnou pěšinku a nesl si malou koženou sportovní tašku a větší kufřík s takovou lehkostí, jako by nic nevážily. Jak se ke mně blížil, zatrnulo mi, když mi došlo, že děda, který vždycky byl starý, byl najednou v mnohem lepší kondici než táta.

„Taylor,“ oslovil mě, když ke mně došel, a rychle mě objal. Nevypadal moc jako táta - ten byl spíš po babičce, tedy aspoň podle fotek, co jsem viděla - ale teď jsem si poprvé všimla, že má stejné modré oči jako taťka. A jako já.

„Ahoj,“ pozdravila jsem a už teď jsem se vedle něj začínala cítit nesvá a přemýšlela nad tím, jak dlouho se u nás nakonec zdrží. „Parkuju tamhle.“ Když jsem vyrazila k autu, viděla jsem, že sklopil pohled k mým chodidlům a nadzvedl obočí, ale neřekl nic, za což jsem mu byla vděčná. Nebyla jsem si jistá, jak bych mu vysvětlila, že jsem se ráno prostě zapomněla obout.

„Takže,“ začal, když jsme se rozjeli směrem k Lake Phoenix. Všimla jsem si, že sedí stejně vzpřímeně jako vždycky, a automaticky jsem se taky trochu narovnala. „Jak se vede Robinovi?“

Okamžik mi trvalo, než jsem si to spojila s tátou. Samozřejmě jsem věděla, že se jmenuje Robin, ale všichni mu vždycky říkali jen a jen Robe a dědeček byl prakticky jediný, koho jsem kdy slyšela říkat mu takhle. „Už je doma z nemocnice.“ Nevěřila jsem si natolik, abych to nějak rozváděla. Táta většinu dopoledne prospal, zaspal i instalaci svojí nemocniční postele, která nadělala tolik hluku, že se Murphy odběhl schovat. Děda přikývl a vyhlédl z okna a já si snažila vybavit, kdy tátu viděl naposledy - nejspíš před několika měsíci, když ještě vypadal zdravý a silný a jako obvykle. Nevěděla jsem, jak dědečka připravit na tu jeho proměnu - já sama jsem ji dokázala sotva zpracovat. „Nevede si moc dobře,“ řekla jsem s pohledem upřeným přímo před sebe a soustředila jsem se na jasnou červenou na semaforu. „Možná tě trochu překvapí, jak vypadá.“

Znovu přikývl a trochu se narovnal v ramenou, jako by se obrňoval před tím, čemu bude muset čelit. Po pár minutách tiché jízdy vytáhl něco z tašky. „Tohle jsem vyrobil pro tvoji sestru. Dokončil jsem to v autobuse.“ Natáhl to ke mně, zrovna když jsem se blížila k dalšímu semaforu a zpomalila na oranžovou. „Myslíš, že se jí to bude líbit?“

Podívala jsem se na to, co mu leželo v dlani. Byl to malý pejsek vyřezaný ze dřeva, vyvedený pozoruhodně do detailu. „To jsi vyrobil ty?“ zeptala jsem se omráčeně. Auto za námi zatroubilo a mně došlo, že naskočila zelená. Jela jsem dál a děda si pohrával s pejskem v dlani.

„Vyřezávání,“ řekl. „Naučil jsem se to na první lodi, kde jsem sloužil, když jsem měl službu v kuchyni. Dokázal jsem z brambory vyřezat kohokoli.“ Cítila jsem, jak se mi po tváři rozlévá úsměv, a to mě trochu šokovalo. Dědeček podle všeho uměl být vtipný. „Vaše máma mi řekla, že jste si pořídili psa, ale neřekla mi, co za rasu. Takže je to taková směska.“

„To ten pes taky,“ ujistila jsem ho a znovu se po očku podívala na miniaturní figurku. „Gelsey se to určitě bude moc líbit.“ Když jsem pomyslela na to, jak to pro ni vyřezává, najednou jsem se styděla, že to první, co mě napadlo, když jsem ho uviděla, bylo, jak dlouho se asi zdrží. A při pomyšlení na to vyřezávání v autobuse jsem byla jen ráda, že sem neletěl. Tak nějak jsem měla pocit, že Úřad pro bezpečnost v dopravě by to asi příliš neschvaloval.

„Dobře.“ Uložil pejska zpátky do kufru. „Vím, že tohle pro ni musí být těžké. Pro vás pro všechny.“ Přikývla jsem a pevněji sevřela prsty kolem volantu ve snaze to ještě chvilku vydržet. Nechtěla jsem se rozbrečet zrovna před dědou.

Když jsem zajela na příjezdovou cestu, dodávka se zdravotnickými potřebami už byla pryč, ale vedle matčina auta parkoval další vůz, který jsem neznala, o němž jsem předpokládala, že patří ošetřovatelce, která zrovna měla směnu. „A jsme tady,“ oznámila jsem, i když ta skutečnost asi byla dost zjevná, vzhledem k tomu, že jsem zaparkovala a právě vypnula motor. Dědeček si posbíral věci, odmávl mě, když jsem mu chtěla pomoct, a nechal se odvést do domu.

Táta ležel na gauči a se slabým úsměvem poslouchal Gelsey, která seděla vedle a podle všeho mu vyprávěla o pouti. Zarazila se a zvedla hlavu na nás, jak jsme tak stáli ve dveřích. Otcova hlava se taky pomalu otočila, ale já se dívala na dědův výraz, když poprvé pohlédl na tátu.

Nikdy jsem svého dědečka neviděla plakat. Nebyl ten typ člověka, co si libuje v citových výlevech, a s tátou se většinou zdravili potřesením ruky a poplácáním po zádech. Nikdy jsem ho neviděla ani trochu citově rozhozeného. Ale když uviděl tátovu tvář, jeho obličej jako by pohasl, a najednou mi přímo před očima zestárl tak o pět let. Pak se znovu narovnal v ramenou a přešel k pohovce, cestou kývl na Gelsey.

Jak jsem překvapeně přihlížela, děda došel rovnou k tátovi a něžně ho objal a začal s ním kývat ze strany na stranu, zatímco táta ho chytil za ruce. Mávla jsem na Gelsey a ta se postavila a vydala se za mnou. „Není dědovi nic?“ zašeptala, když jsem vyšla hlavním vchodem ven a ona mě následovala.

„Myslím, že ne.“ Na vteřinu jsem se ohlédla zpátky do obýváku a ohromilo mě, jak malinký táta v dědově náručí vypadá. Nejspíš skoro tak, jak vypadal před lety, když byl v Gelseyině věku nebo ještě mladší, když byl malý kluk. Zavřela jsem za sebou dveře, abych dědovi poskytla chvíli o samotě s jeho synem.

Tu noc jsem nemohla spát. To samo o sobě nebylo nic neobvyklého. Neobvyklé bylo to, že jsem v tom nebyla sama.

Za normálních okolností bych odešla k sousedům, našla Henryho a zkusila na to všechno trochu zapomenout. A právě proto, že jsem to nemohla udělat - a že to byla moje vlastní volba - mi to převalování v posteli přišlo tak nějak ještě nesnesitelnější.

Všechno trochu zkomplikoval nový spací pořádek - dědečka jsme umístili do Gelseyina pokoje a Gelsey momentálně pochrupovala u mě na přistýlce. Domluvily jsme se, že se na lehátku budeme střídat, ale jak jsem tak poslouchala její nádechy a výdechy, začala jsem si přát, abych si bývala vzala první směnu na lehátku. Bylo by mnohem snazší odejít z pokoje, kdybych se přes ni nemusela sápat. Ale když už jsem to nemohla vydržet, vyklouzla jsem z postele a zadržela dech, když jsem ji přelézala. Neprobudila se, jen si ze spánku trochu povzdychla a přetočila se na druhý bok. Vydechla jsem úlevou, otočila klikou a vyšla ven do chodby.

„Zdar.“ Vypískla jsem a doslova nadskočila, i když ten pozdrav nebyl nijak hlasitý. Ale úplně jsem zapomněla na Paula, který měl u táty noční směnu.

„Ahoj,“ zašeptala jsem mu v odpověď a snažila trochu zklidnit svoje zběsile pádící srdce. Paul seděl v židli vedle nemocniční postele, v níž spal táta s otevřenými ústy a namáhavě dýchal. S Paulem jsem se seznámila odpoledne, když přijel vystřídat Melody, ošetřovatelku, která se sice usmívala, ale celý den na nikoho nepromluvila. Paul alespoň vypadal trochu víc přátelsky. „Jen jsem musela, ehm, na vzduch.“ Paul přikývl a vrátil se ke čtení něčeho, co vypadalo jako komiks. Všimla jsem si, že Murphy opustil svůj pelíšek a stočil se do klubíčka pod tátovou postelí. Když jsem otevřela dveře, mávla jsem na něj, at jde se mnou, ale ani se nehnul a položil si hlavu zpátky na přední tlapky.

Vyšla jsem ven a zarazila se, když se mi dostalo během posledních pár minut už druhého překvapení - na verandě stál dědeček v pyžamu, županu a kožených pantoflích a mžoural do impozantně vypadajícího dalekohledu. „Ahoj,“ pozdravila jsem, moc v šoku na to, abych se zmohla na cokoli jiného.

„Dobrý večer,“ odpověděl a narovnal se. „Nemůžeš spát?“ Zakroutila jsem hlavou. „Moc ne.“

Povzdechl si. „Ani já.“

Nemohla jsem spustit oči z toho dalekohledu. Byl obrovský a nádherný a já byla, upřímně, trochu v úžasu z toho, že ho s sebou děda přivezl. „Na co se díváš?“ zeptala jsem se.

Věnoval mi malý úsměv. „Vyznáš se v hvězdách?“ zeptal se. „Vlastně myslím, že jsem ti o nich dal před pár lety nějakou knížku.“

„Aha.“ Cítila jsem, jak se mi začínají zahřívat tváře, a nebyla si tak docela jistá, jak mu říct, že jsem ji nečetla, maximálně tak hodně rychle prolistovala. „No, vlastně ani ne,“ přiznala jsem a o krok k němu přistoupila. „Ale chtěla jsem se to naučit.“

Dědeček přikývl. „Když neznáš hvězdy, nemůžeš být námořníkem. Na Akademii se mě snažili přinutit s tím přestat. Ti noví důstojníci mi tvrdí, že s GPS už to není nutné. Ale pokud se vyznáš v souhvězdích, nikdy se nemůžeš ztratit.“

Udělala jsem k němu další krok a zakoukala se do nebe. Bylo tu o tolik víc hvězd, než kolik jsem jich kdy viděla doma. Možná proto mě tohle léto zničehonic začaly tak fascinovat. „Vážně?“ zeptala jsem se.

„Ach, ano,“ přisvědčil a očividně si to téma vychutnával. „Bez ohledu na to, co dalšího se stane, souhvězdí se nezmění.

A když se někdy ztratíš a tvoje drahocenná GPS je kaput, ony ti řeknou, kde jsi. A potom tě dostanou domů.“

Znovu jsem vzhlédla ke hvězdám nad sebou a pak se na okamžik zadívala na teleskop. „Ukážeš mi je?“ zeptala jsem se v náhlé touze konečně pojmenovat to, na to jsem se posledních pár měsíců dívala.

„Samozřejmě.“ Zněl trochu překvapeně. „Tak pojď.“

Sklonila jsem se k okuláru a najednou, přímo tam a zářivě jasné, bylo to, co na mě seshora svítilo celé léto.

Byl srpen. Dny byly horké a dusné a tátovi začalo být ještě hůř, mnohem rychleji, než jsem čekala. Zjistila jsem, že jsem byla vděčná za ty čtyři ošetřovatele, kteří se u nás každých osm hodin střídali, prostě proto, že jsme teď už na pomoc tátovi nestačili. Nedokázal se sám zvednout z postele, chodit, dojít si na záchod. K tomu, aby se mohl pohybovat po domě, jsme začali používat kolečkové křeslo, ale moc jsme ho stejně nevytahovali, protože většinu času prospal. Léky a analgetika dostával injekcí, a tak jsme teď měli v kuchyni zářivě červený kontejner na zdravotnický odpad, který vynášeli ošetřovatelé, a nepatřil se zbytkem odpadu do medvědí klece.

Přestala jsem chodit do práce. Promluvila jsem si s Fredem a on mi řekl, že to chápe - zjevně se s naší situací seznámil, když k nám přišel čtvrtého července na grilování. Elliot mi posílal rozverné vtipné esemesky a Lucy se stavovala každý den po práci a vozila mi lehkou colu, připravená naslouchat, kdybych si chtěla promluvit, nebo jen tak žvatlat a drbat, když jsem potřebovala rozptýlit. Naše kuchyně - a lednice - byla brzo plná zapečených a pečených pokrmů. Fred nám neustále vozil svoje každodenní úlovky, a kdykoli se stavil Davy, aby vzal psíka na procházku, přinesl s sebou něco v zelené krabici z Borrowed Thyme -muffiny, sušenky, koláče. Ošetřovatelé začali Davyho

návštěvy zbožňovat. Dokonce i Gardnerovi, kteří nevařili vůbec, nám každých pár dní přinesli pizzu.

Pořád jsem myslela na Henryho mnohem víc, než bych chtěla, a pořád jsem nemohla spát. To však nemohl ani dědeček, tak jsme po nocích pokračovali v mých hodinách hvězdářství. Vyřezával a říkal mi při tom, kam namířit dalekohled, pak jsem mu měla popsat, co vidím, a později jsem to měla sama identifikovat. Naučila jsem se, jak ta souhvězdí najít i bez teleskopu. Divila jsem se, že některé věci se dají pozorovat i pouhým okem, třeba další planety. A byly tam celou dobu, já jen nevěděla, na co se to koukám.

Všichni jsme se drželi dost blízko domovu a odjížděli si něco zařídit nebo vyjížděli do města, jen když to bylo bezpodmínečně nutné. Táta měl pořád každý den pár dobrých hodin, kdy byl vzhůru, a nikdo z nás o ně nechtěl přijít. A proto, kdy jednou v úterý jako obvykle přišla Lucy, překvapilo mě, že navrhla, abychom se šly projít, a máma s tím souhlasila, jako by skoro až trvala na tom, abych s ní šla.

„To je v pořádku,“ zamračila jsem se na mamku, která za námi najednou přišla na verandu. Táta

usnul tak před čtyřmi hodinami. Věděla jsem, že se brzy probudí, a chtěla jsem u toho být.

„Ne, měla bys jít,“ přesvědčovala mě Lucy. „Potřebuju si s tebou o něčem promluvit.“

Už jsem jí skoro řekla, že si přece můžeme promluvit na molu nebo u mě v pokoji, ale ona vypadala tak nervózně, až jsem pokrčila rameny. „Fajn,“ souhlasila jsem. „Ale jen krátkou procházku.“

„Dobře,“ přisvědčila rychle mamka a já se na ni na chvíli zadívala a přemýšlela, proč se mě tak vehementně snaží dostat z domu. Ale třeba si jen dělala starosti, že tu trávím moc času. Warren se pořád vídal s Wendy a občas si spolu někam vyšli a Gelsey stále chodila k sousedům za Norou. A vzhledem k tomu, že Lucy chodila sem za mnou, máma se možná bála, že netrávím dost času mimo domov.

„Tak jdeme,“ zavelela jsem a postavila se. Lucy se taky vyškrabala na nohy, pak se na okamžik ohlédla na mou matku a odspěchala napřed, takže jsem ji musela dohánět.

Když jsme došly k silnici, Lucy se zarazila a zakroutila hlavou. „Nechápu, že pořád ještě nemáte ceduli,“ podotkla, když zatočila doleva, a já pokrčila rameny a vydala se za ní.

„Nikdy jsme nevymysleli nic, co by sedělo. Myslím, že kdybysme měli přijít na ten správnej název, už by se to stalo.“ Otočila jsem se na ni. Lucy pořád odhodlaně kráčela svižnou chůzí dál naší ulicí, i když jsme neměly namířeno do města, jen k dalším domům. „O čem jsi se mnou chtěla mluvit? Problémy s Pittsburghem?“

„Cože?“ zeptala se Lucy a vypadala polekaně. „Aha. On. Ehm… ne. Je to…“

Na okamžik vypadala tak nesvá, že mi najednou došlo, o co tu může jít. „Jde o Elliota?“ Jestli se konečně odhodlal jí o té svojí náklonnosti říct a teď spolu byli v práci pořád jen sami ve dvou, bylo mi jasné, že to může být dost rozpačité.

„O Elliota?“ zopakovala Lucy překvapeně. „Ne. Co s ním?“

Věděla jsem, že mi do toho nic není, ale i tak jsem se rozhodla do toho vložit. „Je do tebe blázen.

Už celý léto.“

Lucy se zastavila a podívala se na mě. „A to ti řekl?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Ale je to úplně jasně vidět. Určitě to ví i Fred.“ Lucy se na chvíli zatvářila zamyšleně, pak zakroutila hlavou a pokračovala v chůzi. „Lucy?“ zeptala jsem se, když jsem ji dohnala.

„To by nefungovalo,“ řekla rozhodně.

„Proč ne?“ zeptala jsem se. Můj typ to sice nebyl, ale nevypadal nijak špatně a vycházeli spolu dobře - a teď, když se naučil dávkovat množství kolínské, kterým se polévá, působil mnohem perspektivnějším dojmem.

„Protože… Je to Elliot. Je…“ odmlčela se, zjevně měla potíže vymyslet správný přívlastek. Zalétla pohledem na svůj telefon. „Pojďme už zpátky!“ prohodila veselým tónem a otočila se na druhou stranu.

Ale já se nehodlala nechat tak lehce svést ze stopy. „Ale vážně,“ pokračovala jsem. „Je to milej kluk. Dobře spolu vycházíte. Umí tě rozesmát. Proč ne?“

„Protože,“ zopakovala. Ale už nepůsobila tak zamítavě jako předtím a mně bylo jasné, že nad tím vážně uvažuje.

„Jen tak říkám,“ utrousila jsem, když jsme zahýbaly za roh před naším domem, „milí kluci jsou ti, co za to stojí.“ Vzpomněla jsem si na Henryho a všechny ty jeho drobné laskavosti a malinko mě zabolelo u srdce.

„Vím, že jsem tě kvůli tomu neseřvala úplně tak, jak jsem chtěla,“ odtušila Lucy a pozorně si mě prohlížela, „ale pořád nechápu, proč jsi dala Henrymu kopačky.“

Trhla jsem sebou, i když to technicky bylo dost přesné. „Prostě by to pro mě bylo moc těžký,“ řekla jsem nakonec. „Věděla jsem to. A bylo mi jasný, že nám to oběma ublíží.“ Uvědomila jsem si, že jsme před Crosbyovic domem, a přinutila jsem se tam nedívat, když jsme s Lucy zamířily k naší příjezdové cestě.

„Chceš vědět něco o gymnastice?“ zeptala se Lucy, když se mnou sladila krok.

„To vždycky,“ odpověděla jsem s kamennou tváří a ona se na mě usmála.

„Jde o to, že se lidi vážně zraňujou jenom, když se snaží si dávat pozor. Ke všem úrazům dochází, když se snaží na poslední chvíli vycouvat, protože se bojí. A pak ublíží sobě i ostatním.“

Všechno mi to přišlo k věci, až na to poslední, a svraštila jsem čelo. „A jak ubližujou ostatním?“

„Víš jak,“ vysvětlovala Lucy a evidentně hrála o čas. „Když dopadnou mezi diváky nebo tak. Jde o to -“

„Já vím, o co ti jde,“ ujistila jsem ji. Už jsme byly u domu a já začala stoupat do schodů ke vchodu, když mě Lucy popadla za ruku a táhla mě za dům. „Lucy, co to -“

„PŘEKVAPENÍ!“ Zírala jsem na to, co jsem před sebou uviděla. Byl tam stůl s dortem a balónky přivázané k židlím. A Gelsey a moje máma a Warren a Wendy. Byli tu i Kim, Jeff a Nora spolu s Davym a Elliotem a Fredem. Dokonce i Leland a já si najednou začala dělat starosti, kdo dneska vlastně na pláži zůstal pracovat. A nakonec jsem uviděla tátu, jak sedí ve svém kolečkovém křesle, děda stojí za ním a oba se na mě usmívají.

„Všechno nejlepší, zlato,“ řekla mamka a objala mě. „Měla jsem pocit, že bychom ti měli uspořádat narozeninovou oslavu na druhý pokus,“ zašeptala mi do ucha a já se usmála, i když jsem si byla dost jistá, že budu brečet.

„Díky,“ odpověděla jsem jí šeptem. Pohladila mě po vlasech a pak se otočila ke stolu.

„Dort!“ zavolala. „Pojďte si pro něj!“

Rozhlížela jsem se mezi hosty, ale moc dobře jsem věděla, že Henry tam nebude. Ale teprve, když jsem se ujistila, že tam chybí, mi došlo, jak moc jsem chtěla, aby tam byl. Přistoupila jsem ke stolu a všimla si, že nápis Všechno nejlepší, Taylor je vyvedený jeho písmem. Mamka začala servírovat dort a já zaregistrovala, že hned vedle něj leží dvě malé krabičky se zmrzlinou od Jane. Aniž bych je musela ochutnávat, věděla jsem, že to bude malinová a kokosová. „Mami,“ řekla jsem a snažila se udržet neutrální tón, „kde se tu vzala ta zmrzlina?“

„Přišla s dortem,“ odpověděla. „Henry na tom trval. Říkal, že to zvýrazní chuť. No není to od něj hezký?“

„Jo,“ přisvědčila jsem, když jsem si od ní vzala svůj kousek dortu, který na sobě náhodou měl to

T z mého jména, a cítila jsem, jak se mi v krku dělá knedlík. „To rozhodně je.“

Kapitola třicátá pátá

Docházel nám čas. To bylo jasné nejen z toho, jak byl každý den o něco kratší než ten předchozí, ale i z toho, co se dělo s tátou. Každý den byl malinko zmatenější a jeho období bdělosti a povědomí o tom, co se děje kolem, byly čím dál tím kratší. Těžko se mu mluvilo a vidět ho takhle bylo pro mě z nějakého důvodu to nejhorší - mého tátu, jehož jsem viděla ovládnout celé soudní síně tím hlubokým dunivým hlasem. A teď měl problémy vůbec promluvit a najít ta správná slova, která chtěl použít.

Začali jsme se u něj střídat, když měl svoje lucidní období. Moje sestra mluvila jako o závod, jako by se mu snažila najednou říct všechno, co mu kdy říct chtěla. Můj bratr mu seděl u postele a bavili se, z toho, co jsem zaslechla, o slavných soudních případech a vyměňovali si svoje oblíbená fakta, brácha byl většinou ten výřečnější. Dědeček zase sedával vedle něj a předčítal mu noviny, většinou tu sekci s emotivními lidskými příběhy. Jeho hlas, tak podobný tomu, jaký býval ten tátův, se rozléhal po domě, když říkal: „A tohle se ti bude líbit, Robine. Poslouchej, co se stalo včera v Harrisburgu.“

Mamka toho moc neříkala, když byli spolu. Někdy jsem slyšela, jak mluví o finančních záležitostech, opatřeních, plánech do budoucna. Ale většinou ho jen držela za ruku a dívala se mu do tváře, pozorovala ji, jako by věděla, že ji už brzo neuvidí.

Když přišla řada na mě, hráli jsme tu svou otázkovou hru, která nás zabavila po všechny ty snídaně. Ale teď vypadal, že nechce mluvit o sobě. Teď chtěl vědět všechno o mně, dokud ještě mohl.

„Řekni mi,“ začal hlasem, skřípavým jako jedna z jeho starých desek, „Taylor moje. Kdy jsi byla nejšťastnější?“ A já se mu snažila co nejlíp odpovědět, odklonit tu otázku na něco jiného, ale on měl pokaždé připravenou další. O čem jsem uvažovala, že budu studovat? Která místa jsem chtěla navštívit? Co jsem chtěla v životě dělat? Co bylo to nejlepší, co jsem kdy jedla?

Někdy jsem mu nedokázala odpovědět a rozbrečela jsem se, tehdy jsme si pouštěli jeho desky. Teď už jsem je všechny znala - Jacksona Browna, Charlieho Riche, Led Zeppelin, The Eagles - hodně rozcuchaných týpků, které ale děda pořád nemohl vystát, pokud to jeho reakce pokaždé, když vešel do místnosti a uslyšel je, nějak naznačovala. A ta hudba a ty otázky pokračovaly dál, jak jsem se snažila svému otci říct, kdo jsem a kým bych se chtěla stát, dokud jsme ještě měli čas.

Pejsek během toho všeho odmítal opustit svoje místo pod tátovou postelí. Nakonec jsme mu tam museli přesunout misky s jídlem a vodou, i když si Roberto, ten z ošetřovatelů, který byl nejvíc posedlý pravidly, dělal starosti s bakteriemi. Davy k nám pořád dvakrát denně chodil a psík se nechal vytáhnout z pod postele ven na hodně rychlou procházku. Ale kromě toho se nehnul z místa.

Nakonec jsem to vzdala a přivlastnila si přistýlku, protože jsem tak jako tak sotva zamhouřila oči. Noční ošetřovatelé na to teď už byli zvyklí a jen na mě kývli, když jsem se plížila ven na verandu. Děda byl někdy vzhůru a seděl vedle mě, zatímco jsem se dívala na hvězdy s potřebou pozorovat něco stálého a trvalého, když všechno ostatní v mém životě jako by končilo. Když byl v posteli, nechal tam pro mě dalekohled připravený. Na konci měsíce se očekával meteorický roj a podle dědy se před takovým úkazem děly na nebi zajímavé věci, tak jsem dávala pozor.

Noci, kdy tam dědeček nebyl, byly noci, kdy jsem plakala. Už jsem se ani nesnažila tomu zabránit. Všichni jsme se více méně jen snažili udržet všech pět pohromadě kvůli tátovi a kvůli sobě navzájem. Ale v noci, o samotě, když mi konečně docházelo všechno to, co se děje, jsem si dovolila vzlykat venku na verandě. A i když jsem věděla, že to je debilní zbytečná reakce na to, co se děje, taky jsem

si uvědomila, že nic jiného dělat nemůžu. Brečela jsem a snažila se vymýšlet slovní hříčky, kterými bych tátu ještě naposled rozesmála, a dívala se na hvězdy.

Zrovna jsem se vrátila dovnitř po noci bez dědečka, noci, kdy jsem konečně sama našla Siria, když jsem uviděla, jak se nad tátou sklání Paul. Srdce jako by se mi na chvíli zastavilo, než začalo znovu bít panickou rychlostí. „Je v pořádku?“ zašeptala jsem s pohledem upřeným na svého otce, najednou tak vyděšená, jak jsem ještě nikdy v životě nebyla.

„Je v pořádku,“ odpověděl mi Paul tiše a moje panika začala ustupovat. „Jenom má těžkou noc.

Chudák.“

Dívala jsem se na nemocniční postel, která jako by byla součástí našeho obýváku odjakživa. Taťka, teď už tak hubený, že vypadal přímo vychrtle, se žlutou a kožovitě vypadající pokožkou, spal, pusu otevřenou, a vypadal v té velké bílé posteli tak malý. Dýchal namáhavě a chraptivě a já zjistila, že jeho nádechy a výdechy pozorně poslouchám a na každý další napjatě čekám.

Připadalo mi tak nějak špatné se jen tak vrátit k sobě do pokoje a spát si svým spokojeným spánkem. Tak jsem se schoulila na pohovce, která stála k posteli nejblíž, a v měsíčním světle, dopadajícím sem okny a osvětlujícím jeho tvář, jsem pozorovala, jak můj táta spí. A jak jsem poslouchala jeho dech, srdce mi přidalo do kroku, kdykoli vypadl z rytmu, došlo mi, že přesně tohle pro mě dělal před lety on, když jsem byla ještě miminko.

Přála jsem si, abych mohla udělat něco, co by pomohlo. Ale zmohla jsem se jen na to, polehávat tam a čekat na každý další namáhavý, chraptivý nádech, a pak je sčítat. Uvědomovala jsem si, že už mu jich tolik nezbývá, a tak nějak mi přišlo, že nesoustředit se na každý z nich je jako ten nejhorší druh lhostejnosti. A jak jsem tam ležela a poslouchala, věděla jsem, že každý další nádech a výdech znamená zároveň další okamžik, kdy je ještě tady, ale taky to, že se zrovna posunul trochu blíž okamžiku, kdy už tady nebude.

Uslyšela jsem vrznutí dveří a vzhlédla, abych ve dveřích uviděla Gelsey. Na sobě měla starodávnou sepranou noční košili, která kdysi byla moje. „Nebylas v posteli,“ zašeptala. „Všechno v pořádku?“ Přikývla jsem a pak, aniž bych předem věděla, že to udělám, jsem jí pokynula, ať jde blíž.

Čekala jsem, že zamíří k jednomu z ostatních gaučů, ale přišla přímo za mnou a z boku se ke mně přitulila. A já jsem svoji malou sestřičku objala, uhladila její hebké, kudrnaté vlasy a pak jsme tam spolu ležely ve tmě a nemluvily, jen poslouchaly, jak náš táta dýchá.

Samozřejmě jsem myslela na Henryho. Během jednoho z našich hovorů na něj táta dokonce zavedl řeč. Té otázce jsem se vyhnula, ale stejně jsem si v hlavě neustále přehrávala tu dobu, kterou jsme spolu strávili. Většinou jsem si byla dost jistá, že jsem se rozhodla správně. Ale někdy - jako třeba když se u nás stavila Wendy a seděla s Warrenem na verandě a já se dívala, jak si opírá hlavu o jeho rameno a utěšuje ho a můj bratr se nechává utěšit - jsem zapochybovala, jestli jsem opravdu udělala správné rozhodnutí, když jsem to s Henrym ukončila, nebo ne. Jedna moje část se bála, že ačkoli jsem ji nově nastrojila a přejmenovala, jednalo se o nejnovější útok té mojí staré známé slabosti. Pořád jsem před věcmi utíkala, když toho na mě bylo moc - jen jsem se teď konečně naučila, jak to udělat a zůstat u toho na místě.

I když jsem věděla, kdy se má ten meteorický roj objevit - Poconský zpravodaj z toho rána dokonce otiskl speciální článek o tom, v jakou dobu ho nejlépe pozorovat - stejně mě překvapil. Vzhledem k tomu, že měl podle prognóz dorazit hodinu před úsvitem - kdy jsem už i já obvykle byla v posteli - nařídila jsem si budík. Když ve čtyři třicet zazvonil a probudil mě, ale ne Gelsey, vypnula jsem ho a přemýšlela, jestli prostě nezůstat v posteli. Ale děda slíbil, že to bude něco výjimečného, a

já měla pocit, že když už jsem do pozorování hvězd tohle léto zainvestovala tolik času, mohly by mi to vrátit.

Oblékla jsem si mikinu a po špičkách se vydala do obýváku, i když touhle dobou už jsem věděla, že moje ségra patří k nejhlubším spáčům na světě. Prošla jsem chodbou a kývla na Paula, který měl směnu, a on na mě mávl. Táta spal a dech mu chrčel v krku. Dlouze jsem se na něj zadívala a Paul se očima setkal s mým pohledem a věnoval mi soucitný úsměv, než se vrátil zpátky ke své knize. V posledních dvou dnech se situace hodně zhoršila. Přestali jsme mluvit o tátově stavu a o tom, jak mu je. Většinou jsme se prostě jen snažili přečkat každý další den. A ačkoli byl táta pořád s námi, poslední koherentní rozhovor, kterého byl schopný, se odehrál už před několika dny - a to jen na okamžik, s mámou, než zase začal blouznit.

Vyšla jsem ven na verandu, podívala se na oblohu a zalapala po dechu.

Celé nebe bylo poseté pruhy světla. Nikdy předtím jsem neviděla ani jednu padající hvězdu a teď tu svištěly přes ten ohromný prostor oblohy - jedna, pak další, pak dvě zároveň. Hvězdy mi nikdy nepřipadaly takhle jasné a teď jako by mě obklopovaly, daleko blíž, než jsem je kdy viděla, a některé se jen tak z divoké radosti projížděly po nebi. A jak jsem to divadlo sledovala, věděla jsem, že ho nechci sledovat sama.

Spěchala jsem zpátky dovnitř, nebyla jsem si jistá, jak dlouho meteorické roje normálně trvají, a nechtěla jsem, aby zmeškal ani minutu. „Paule,“ oslovila jsem ho tiše a on vzhlédl od své knihy a tázavě zvedl obočí.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

„Venku padají hvězdy,“ řekla jsem mu. „Přímo teď, v tuhle chvíli.“

„No jasně,“ zazíval Paul a znovu zvedl svou knihu. „Myslím, že jsem o tom četl něco v novinách.“

„Jde o to…“ začala jsem a přešlápla z nohy na nohu. Úplně jsem cítila, jak ve mně narůstá pocit úzkosti. Jako by mi docházel čas, přímo před mýma očima, a já potřebovala dostat tátu co nejrychleji ven. „Chci, aby to táta viděl.“ Paul ke mně znovu vzhlédl, tentokrát zamračeně. „Šlo by to?“

„Taylor,“ zakroutil hlavou. „Jen si nemyslím, že to dává moc smysl.“

„Já vím.“ Překvapila jsem sama sebe - a Paula asi taky, podle toho, jak se zatvářil. „Ale to neznamená, že bysme to neměli dělat. Jen na chviličku. Můžeš ho vynést ven, nebo můžu jít vzbudit Warrena. Já jen…“ Odmlčela jsem se. Neměla jsem ponětí, proč to pro mě bylo tak důležité. Ne, že bych věřila, že meteorické roje mají nějaké kouzelné uzdravovací schopnosti. Prostě jsem chtěla, aby taťka viděl něco takhle mimořádného. Nenáviděla jsem pomyšlení na to, že jediné, na co celý den koukal, byl náš obývák. Chtěla jsem, aby se nadechl, at už namáhavě, nebo ne, toho borovicemi provoněného nočního vzduchu. Zrovna jsem hledala slova, jak to nejlépe vyjádřit, když se Paul postavil.

„Na pět minut,“ rozhodl. „A nemůžu ti ani zaručit, že se na to probudí.“

„Já vím,“ odpověděla jsem. „Díky.“ Paul rozložil kolečkové křeslo, zatímco já přešla vedle tátovy postele a postavila se mu přímo k hlavě. Pořád dýchal s velkým úsilím a v posledních pár dnech se k tomu ještě přidalo chrčení, které mě děsilo. Pokaždé, když se nadechl, vypadalo to bolestivě, a já ten zvuk nesnášela. „Tatínku,“ zašeptala jsem, přes přikrývku mu sáhla na rameno a okamžitě byla v šoku z toho, jak kostnaté a křehké bylo na dotyk. „Budíček. Hola, hola, ráno vola.“

Jeho dech se zadrhnul a já na okamžik zpanikařila, ale pak se mu otevřely oči, ty modré oči, které předal jenom mně. Podíval se na mě, ale poslední dobou se na nás taky díval a nic neviděl, tak jsem nevěděla, jestli to něco znamená. Ale pak se jeho pohled zaostřil na můj obličej a jeden koutek úst se

mu nadzvedl v titěrném úsměvu. „Tayl,“ zamumlal zastřeně. Párkrát naprázdno otevřel a zavřel ústa a pak pokračoval, když se mu znovu začínaly zavírat oči: „Čau dítě. Co novýho?“

Usmála jsem se, i když mě v očích štípaly slzy. „Chceš vidět nějaký hvězdy?“ zeptala jsem se ho. Otočila jsem se a viděla, že Paul už tam stojí připravený s kolečkovým křeslem. Kývla jsem na něj a odstoupila. Paul se zručností často opakovaného úkonu mého otce vyzvedl z postele, jako by nic nevážil, a uložil ho do křesla. Já popadla jeho přikrývku a pořádně ho do ní zabalila a pak ho Paul vyvezl na verandu. Šla jsem za nimi a byla nadšená, když jsem uviděla, že ty padající hvězdy pořád ještě padají. Že nás tahle událost, k níž dochází jen v omezeném časovém úseku párkrát do roka, neminula.

Paul zastavil tátovo křeslo uprostřed verandy a zabrzdil ho, teprve pak sám vzhlédl. „Páni,“ zamumlal. „Už chápu, co jsi myslela.“

Posadila jsem se vedle tátova křesla a dotkla se jeho ramene. „Podívej,“ ukázala jsem nahoru.

Jeho hlava spočívala na opěrce křesla, ale jeho oči se otevřely a on se podíval nahoru.

Pozorovala jsem, jak sleduje hvězdy nad sebou, a kolem nás prolétávaly proužky světla. Jeho oči byly zaostřené a díval se, jak si jedna z nich razí cestu přes obrovské temné plátno oblohy. „Hvězdy,“ poznamenal hlasem, který zněl jasněji, než když tu noc mluvil předtím, hlasem plným úžasu.

Přikývla jsem a přisunula se k němu blíž. Jeho dech už zase chrastil a já cítila, jak hned vedle postává Paul a už by ho rád vzal dovnitř. Ale já vzala tátu za ruku, která visela nad kolem na straně křesla, a sevřela ji v mojí. Byla moc vyhublá, ale pořád obří, mnohem větší, než moje. Ruka, která mě naučila, jak si zavázat tkaničky a jak správně držet tužku, a která mě opatrně držela za ruku, když jsme přecházeli silnici, aby se mi nic nestalo.

Jeho hlava už se znovu bezvládně svěsila do opěrky a oči se mu zavíraly. A já nevěděla, jestli bude vědět, co mu říkám -nebo si to pamatovat, pokud na tom místě, kam se chystá, vůbec existuje paměť - ale naklonila jsem se k němu a políbila ho na tu příliš vyhublou tvář. „Tatínku,“ zašeptala jsem a cítila, jak se mi horký dech zadrhává v hrdle. „Mám tě moc ráda.“

Když jsem si už začínala být jistá, že spí, jeden koutek rtů se mu nadzvedl v úsměvu. „Já to věděl,“ zamumlal. „Vždycky jsem to věděl.“

Bylo mi jedno, jestli mě Paul uvidí brečet. Na tom ani trochu nezáleželo. Řekla jsem tátovi, co jsem potřebovala. Jemně jsem mu stiskla ruku a cítila, jak mi to stisknutí oplatil, jen slabě, než znovu usnul, zatímco nad námi dál padaly hvězdy.

Kapitola třicátá šestá

Když jsem se další den vzbudila, věděla jsem, že se něco změnilo. Slyšela jsem hlasy z venku, zvonění telefonu, matčin hlas, tichý a přiškrcený. Slyšela jsem křupání pneumatik na štěrku a hlasy v obýváku, hlasy mluvící nahlas, zatímco normálně jsme mluvili tiše, aby se táta mohl vyspat.

Teď na jeho spánek nikdo ohledy nebral. Což znamenalo -

Ne.

To jsem si pomyslela s takovou silou, jaké jsem byla schopná. Ještě jsem neotevřela oči a teď jsem je zavřela ještě pevněji. Kdybych je neotevřela, mohla bych být kdekoli. Mohla bych ležet v posteli doma ve Stanwichi. A třeba by to bylo před pěti měsíci a všechno to, co se stalo, by byl jen nějaký příšerný sen. A sešla bych dolů a táta by jedl koblihu a mamka by mu vyhubovala, že by měl zhubnout. A já bych mu vyprávěla svůj sen, i když všechny jeho detaily už by bledly a vzdalovaly se, jen šílený sen, díky bohu.

„Taylor.“ Byl to Warren a jeho hlas zněl nakřáple a zlomeně. Cítila jsem, jak se mi propadl obličej a roztřásla brada, a i když jsem ještě neotevřela oči, z toho pravého už vyklouzly dvě slzy.

„Ne.“ Otočila jsem se směrem od něj, k oknu, a přitáhla si kolena k hrudi. Kdybych otevřela oči, byla by to skutečnost. Kdybych otevřela oči, už bych se nedokázala vrátit do okamžiku, kdy to nebyla pravda. Kdybych otevřela oči, můj táta by už nebyl naživu.

„Musíš vstát,“ vybízel mě Warren unaveně.

„Vyprávěj mi o Coca-Cole,“ řekla jsem mu. „Co že se to snažili vyrobit?“

„Aspirin,“ odpověděl po chvíli. „Celý to byl jeden velkej omyl.“

Otevřela jsem oči. Okny dovnitř proudilo slunce a já na něj najednou byla neskutečně naštvaná. Nemělo by svítit sluníčko. Měla by být tma a hnusná bouřka a noc. Podívala jsem se na Warrena, jehož obličej byl oteklý a jehož ruce svíraly kapesník. „Jde o tátu,“ odtušila jsem bez ptaní.

Warren přikývl a já viděla, jak ztěžka polkl. „Paul říkal, že někdy kolem úsvitu dneska ráno. Ve spánku. Bylo to bezbolestný.“

Teď už jsem brečela. Ani jsem se to nesnažila zastavit. Měla jsem pocit, že možná už nikdy nepřestanu. Dokud to bude pravda, nedokázala jsem si představit, že bych někdy mohla chtít přestat.

„Měla bys vyjít ven,“ pokračoval s rukou na klice. „Aby ses mohla rozloučit.“

Přikývla jsem a po chvíli vyšla za bratrem na chodbu. Oblečení, které jsem večer předtím odhodila na podlahu, tam pořád leželo. Moje líčení bylo pořád na svém místě. Jak to, že tu tyhle věci, tyhle stupidní nedůležité věci, pořád ještě byly, když svět skončil někdy kolem úsvitu? Jak tu pořád mohly být, když můj táta tu nebyl?

Vyšla jsem do chodby a uviděla svoji rodinu. Děda postával v kuchyni. Mamka stála vedle nemocniční postele s paží kolem mojí sestry. Warren se opíral o zadní stranu gauče. A ve své posteli ležel táta, s otevřenou pusou a zavřenýma očima.

Nedýchal. Nebyl tady.

Byla to taková základní věc - viděla jsem to v tisíci seriálech a filmech z policejního prostředí. Ale teď jsem jen tak zírala na svého otce, v posteli, bez hnutí. Pořád jsem se nemohla přimět to pochopit. Ještě nikdy jsem ho neviděla jinak než naživu, když dýchal, smál se, dělal příšerné vtipy, naplňoval prostor svým hlasem, učil nás, jak házet míčem. To, že najednou naživu nebyl - že byl tak

nehybný, sice tady, ale ne ve všech těch směrech, na kterých záleželo - byla skutečnost, kterou jsem si nedokázala dostat do hlavy. A jak jsem se dívala na jeho zavřená víčka, došlo mi, že už nikdy neuvidím jeho oči. Že už se na mě nikdy nepodívá. Že je mrtvý.

Teď už jsem brečela naplno, a i když jsem si nevšimla, že by se mamka pohnula, najednou stála přímo u mě a přitáhla si mě do objetí. Neřekla mi, že to bude v pořádku. V tu chvíli mi bylo jasné, že se všechno navždycky změní - že dnešek bude den, který rozdělí můj život na část před a část po.

Ale v tu chvíli jsem jí prostě jen plakala do ramene a ona mě pevně objímala, jako by mi tím dávala najevo, že v tom aspoň nejsem sama.

Kapitola třicátá sedmá

Pohřeb se konal o čtyři dny později. Byl to jasný prosluněný den, což zase vypadalo nepatřičně. Doufala jsem, že na něj bude pršet - noc předtím byla zima a zataženo, ale i tak jsem seděla s psíkem na verandě, dokud jsem nepřestala cítit nohy.

Nemohla jsem se přenést přes to, jak prázdným dojmem teď náš dům působil a jak jsme bez táty nevěděli, co si tam se sebou počít. Warren poprvé, kam až mi paměť sahá, nedokázal číst. Místo toho trávil dny v tenisovém centru, posílal míček proti zdi takovou silou, na jakou se zmohl, a pak se vracel domů unavený a bez života. Dědeček hodně vyřezával a bral pejska na dlouhé procházky. Když se vrátil, vždycky měl zarudlý nos a zněl ochraptěle a Murphy byl vyčerpaný. Gelsey od toho rána nechtěla být sama, tak jsme spolu trávily hodně času. Zatím jsme nemluvily o tom, co se stalo, ale nějakým způsobem mi pomáhalo i jen to, že jsem se mohla podívat přes pokoj a uvidět tam svou sestru - důkaz, že nejsem jediná, kdo si tím prochází. Máma zase trávila celé dny tím, že všechno zařizovala - pohřební obřad, rakev, květiny - a vypadala, že se drží líp než my ostatní. Ale dřív toho dne jsem vyšla ven a viděla ji sedět na verandě s vlasy mokrými ze sprchy a brečet. Pořád jsem v sobě měla kus, který by se nejradši otočil a nemusel se s tou situací vypořádávat, ale přinutila jsem se jít dál a posadit na schod vedle ní. Nemluvily jsme, ale vzala jsem jí z ruky kartáč na vlasy a začala ji ve slunečním světle česat. Když jsem skončila a vypustila jsem vyčesané vlasy z kartáče do větru pro ptáčky, mamka přestala plakat. A jen jsme tam tak chvíli mlčky seděly a opíraly se o sebe rameny.

Mrňavá kaple Lake Phoenix byla plná lidí. Měli jsme v plánu i větší obřad v Connecticutu, tak jsem nečekala, že tenhle bude tak nacpaný. Ale ze svého místa v přední lavici jsem v černých šatech, které mi půjčila matka, sledovala, jak se hrnou dovnitř všichni ti lidé, co sem kvůli tátovi přišli. Byla tu Wendy a Fred s Jillian a Dave Henson, který mu prodal tolik lékořice. Lucy tu byla se svojí matkou a Angela z dineru a Gardnerovi, všichni z pláže - a Leland se dokonce učesal.

Pastor nebyl moc nadšený, když jsem mu podala hudební mix, který jsme pro obřad vybrali. Nejspíš byl trochu neortodoxní - opera smíchaná s Jacksonem Brownem. Ale měla jsem pocit, že táta by to tak chtěl. Nebyl moc nadšený ani z toho psa, ale děda mu řekl, že Murphy je jeho asistenční pes, a tak seděl pod přední lavicí dědovi u nohou a ani se nehnul.

Vepředu seděla jen rodina, Gelsey v černých šatech, které byly dřív moje, Warren v obleku, v němž vypadal tak nějak mladší. Děda ve slavnostní uniformě námořnictva, což mohl být jeden z důvodů, proč se s ním ten pastor nedohadoval. Mamka seděla vedle mě a v ruce pevně svírala jeden z tátových kapesníků. Všimla jsem si, že jsme v řadě nechali jedno volné místo, jako by se k nám měl připojit, ale měl zpoždění, protože ještě parkoval. Nějak jsem nemohla přinutit svůj mozek, aby přijal skutečnost, že ta nehybná postava v rakvi před námi, obklopená květinami, je on.

Pastor pokynul mamce a obřad začal. Nechala jsem ta slova, aby se přese mě přelévala, neposlouchala jsem je a o popelu a prachu jsem nechtěla ani slyšet, když se to mělo týkat mého otce. Když domluvil, přišla řada na dědečka a ten nám řekl o tom, jaký táta byl zamlada a jak na něj byl děda vždycky pyšný. Pak promluvila máma a vzdala jakékoli snahy nebrečet. Krátce něco řekl i Warren, přečetl úryvek té básně od T. S. Eliota, kterou měl táta tak rád.

A i když jsem nejdřív neměla v plánu něco říkat - a nic jsem si nepřipravila - když se Warren vracel na své místo, přistihla jsem se, že se zvedám, a došla jsem přímo k řečnickému pultíku.

Vyhlédla jsem do davu a uviděla, úplně vzadu, Henryho. Byl tam s Davym a na sobě měl oblek, který jsem nikdy neviděla, a oči pevně vpíjel do mých - a jeho pohled mě podporoval, povzbuzoval a nějak mi dodal sebedůvěru, kterou jsem potřebovala k tomu, abych začala.

A jak jsem se na ty lidi dívala, došlo mi, že nepanikařím. Nepotily se mi dlaně. A nedělala jsem si starosti s tím, co říct -to bylo prosté. Byla to pravda.

„Tátu jsem vždycky milovala,“ začala jsem hlasem, který byl silnější, než jsem čekala. „Ale pořádně jsem ho poznala teprve letos v létě. A uvědomila jsem si, že mě toho za celou dobu tolik naučil.“ Zhluboka jsem se nadechla - ne, protože bych byla nervózní, ale protože jsem cítila, jak se mi do očí derou slzy, a chtěla jsem to zkusit nejdřív doříct. „Jako to, jak důležité jsou špatné slovní hříčky.“ To všechny rozesmálo a já se trochu uvolnila. „A že bych si měla dát zmrzlinu vždycky, když se naskytne příležitost, i když je to před večeří.“ Namáhavě jsem polkla. „Ale tohle léto mě naučil hlavně o odvaze. Byl tak statečný, vzhledem k tomu, čemu musel čelit. Neutíkal od toho. A byl dost odvážný na to, aby přiznal, že se bojí.“ Přejela jsem si rukou přes obličej a znovu se roztřeseně nadechla, abych se to pokusila dokončit.

„Jen jsem vděčná za ten čas, který jsem s ním mohla strávit, i když -“ zadrhl se mi dech a můj výhled byl najednou rozmazaný. „I když ho nebylo dost,“ zakončila jsem to. „Vůbec ho nebylo dost.“

Napůl oslepená slzami jsem doklopýtala zpátky na svoje místo. Slovo si vzal znovu pastor a pak už zpíval Jackson Browne. A byl to Warren, nečekaně, kdo si mě přitáhl do pevného objetí a nechal mě vyplakat se mu na rameni.

Pak už obřad skončil ohlášením recepce v našem domě a pak se všichni ještě postavili do řady, aby se mohli s tátou v rakvi rozloučit. Já přitom zůstala sedět s Murphym na klíně a cítila jsem, že jsem se s ním rozloučila tu noc, kdy jsme pozorovali hvězdy. Ale všimla jsem si, že dědeček tam šel, napřímený ve své uniformě, a položil do rakve tu figurku, kterou celý týden vyřezával - malého dřevěného drozda v letu.

Kapitola třicátá osmá

Zatočila jsem na příjezdovou cestu, vypnula motor a vydechla. Zrovna jsem odvezla dědu a jeho dalekohled na autobus a rozloučit se s ním bylo mnohem těžší, než jsem čekala. A loučení jsme tu už tak měli až moc.

V těch dnech po pohřbu jsme pomalu zabředli do stejné rutiny, kterou jsme zavedli před pár týdny. Ale místo Risku nebo filmů jsme začali mluvit o taťkovi. A s každou historkou vzpomínky na jeho nemoc trochu vybledly a já si ho začínala pamatovat takového, jaký byl celý můj život, a ne jen tohle léto.

Pořád jsem se cítila roztřeseně a ten nejnenápadnější podnět ve mně mohl vyvolat nečekanou slzavou reakci - třeba když jsem v prádle našla jeden z jeho čistých kapesníků a najednou panikařila, protože jsem nevěděla, co s ním dělat.

Ale dnes, cestou z autobusové zastávky, jsem si připadala trochu blíž svému normálnímu já, když jsem bosa přecházela příjezdovou cestu a u stolu na verandě jsem našla mamku se žlutou obálkou.

„Ahoj,“ pozdravila jsem, posadila se vedle ní a podívala se na obálku. „Co to je?“ Z pohledu na ni jsem najednou byla nervózní. Mamka ji otočila a já uviděla, že z druhé strany je otcovým písmem napsáno Taylor. Jen jsem to uviděla, zadrhl se mi dech a zmateně jsem se podívala na mámu.

Posunula ji po stole ke mně. „Tohle byl ten tajemnej projekt vašeho táty. Našla jsem je nahoře ve skříni. Napsal je nám všem.“

Zvedla jsem obálku a přejela prsty přes místo, kam napsal moje jméno. Nechtěla jsem být k mamce nezdvořilá, ale najednou jsem si chtěla přečíst tátova poslední slova ke mně v soukromí.

„Promiň.“ Malinko jsem si odstrčila židli od stolu. „Ale…“

„Běž,“ vyzvala mě mamka jemně. „A pak budu tady, kdyby sis o tom chtěla promluvit, dobře?“

Přikývla jsem a postavila se. „Díky, mami.“ Opatrně jsem sevřela obálku mezi prsty a odešla z verandy. Pro nikoho jiného by neměla cenu, ale já si v tu chvíli nevážila ničeho jiného na světě tolik, jako té obálky. Než jsem věděla, kam mám namířeno, zjistila jsem, že jsem na cestě na molo, které bylo prázdné, a ve vodě se odráželo pozdně odpolední slunce.

Skopla jsem z nohou žabky a přešla bez bot po dřevěných prknech, cítila, jak mě hřejí do chodidel, ale taky jsem si uvědomovala, že už je půlka srpna a léto se začíná chýlit ke konci, že už brzy počasí bosému procházení svědčit nebude.

Došla jsem k okraji mola, se zkříženýma nohama se tam usadila a tašku odložila vedle sebe. Pak jsem se zhluboka nadechla a otevřela obálku.

Čekala jsem pár listů papíru. Nečekala jsem, že v obálce najdu jako ruské matrjošky spoustu dalších obálek. Vysypala jsem je ven. Všechny byly zalepené a popsané tátovým úhledným nakloněným písmem: Maturita. Bakalářská promoce. Až dostuduješ práva doktorát výrazový tanec. V tvůj svatební den. Dnes.

Prohlížela jsem si je, pořád trochu ohromená, vzala si do ruky obálku s nápisem Dnes a ostatní opatrně vrátila do té větší obálky, kterou jsem zavřela malou kovovou svorkou a schovala si ji do kabelky, kde jsem se ještě ujistila, že je ukotvená pod peněženkou a mobilem.

Pak jsem otevřela dnešní obálku, zhluboka se nadechla a začala číst.

Kapitola třicátá devátá

Čau dítě! Co novýho?

Takže, jestli tohle čteš, tak jsem se dopustil té příšernosti, že jsem se zbavil své smrtelné schránky o pár desítek let dřív, než jsem měl. Je mi opravdu líto, Taylor, že jsem ti to udělal. Doufám, že víš, že kdyby to bylo na mně - kdybych do toho měl alespoň trochu co mluvit - rozhodně bych nikoho nenechal, aby mě vám všem vzal. S každým, kdo by se o to pokusil, bych se rval zuby nehty.

Doufám, že už sis všimla, že se vynasnažím úplně nezmizet a během příštích pár let ti poskytovat rady. Doufám, že některé z nich ti k něčemu budou. Je mi moc líto, že jsem tě musel opustit tak brzo. Ale hlavně lituji toho, že nedostanu příležitost vidět, co z tebe bude. Protože mám pocit, že ty, dcero moje, budeš konat velké činy. Můžeš na mě teď protáčet oči, ale já to vím. Jsi moje srdeční dítě a já vím, že na tebe budu pyšný. To už jsem, každý den, jen za to, že jsi sama sebou.

Nebojím se, že budeš mít problémy hledat si kamarády, užívat si, učit se nebo zanechat svou stopu ve světě. To jediné, o co si dělám trochu starosti, je tvoje srdce.

Všiml jsem si u tebe, dcero moje milá, takové tendence k tomu, utíkat před věcmi, které jsou na světě to nejděsivější - před láskou a důvěrou. A opravdu bych nesnesl, kdyby můj předčasný odchod nějakým způsobem zapříčinil to, že uzavřeš své srdce, nebo že budeš utíkat před možností lásky. (A věř mi, nechceš, abych se na tebe naštval. Přímo v tuhle chvíli můžu začínat zkoumat svoje strašicí možnosti.)

Ty však máš velké, krásné a silné srdce, které si zaslouží, aby ses o něj podělila s někým, kdo za to stojí. Jakmile víš, že už si kalendář neotočíš na další měsíc, všechno dostane novou perspektivu. A mně došlo, že Beatles neměli tak docela pravdu. Láska není to jediné, co potřebujeme - láska je to jediné.

Bude to strašidelné. Ale já vím, že to dokážeš. Věz, že budu s tebou, pokud existuje nějaký způsob, jak to můžu zařídit. A taky věz, že jsem tě vždycky měl moc a moc rád - a vždycky budu.

Táta

Položila jsem si ten dopis do klína a vyhlédla na jezero. Po tvářích mi tekly slzy, ale zatím jsem se neobtěžovala je otírat. Měla jsem pocit, že stejně začnu zase brečet, až si ten dopis budu číst podruhé. Opatrně jsem ho položila pod peněženku s těmi ostatními dopisy, pořád trochu užaslá nad tím, že pro mě táta tohle udělal. A to, že zařídil, aby se mnou mohl dál mluvit - udržet náš rozhovor naživu v průběhu důležitých milníků mého života - udělalo pomyšlení na to, že musím strávit zbytek života bez něj, malinko snesitelnější.

Přejížděla jsem rukama po prknech a přemýšlela přitom o tom oddílu dopisu, který mi nejvíc utkvěl v hlavě -o tom, kde dal najevo, že odhalil moji slabinu. Nebyla jsem si jistá, kdy přesně tenhle dopis napsal, ale přesně tohle jsem udělala Henrymu. Odstrčila jsem ho, protože se dostal moc blízko, abych ho nemusela nechat mi pomoct tak, jak Warren nechal Wendy, aby pomohla jemu. Nebyla jsem kvůli tomu silnější nebo lepší, došlo mi teď. Jen slabá a vystrašená.

Opravdu jsem nevěděla, jestli budu schopná udělat to, co po mně táta chtěl, a otevřít někomu svoje srdce. Byla to obří nezodpovězená otázka. Ale věděla jsem, že jednou to už kvůli němu budu

muset zkusit.

Tu noc jsem spala líp, zdravěji, než za celé léto. Probudila jsem se do dne plného slunečního světla proudícího okny dovnitř a ptáčků, kteří už na sebe štěbetali. Další krásný den. Ale už jsem věděla, jak rychle může čas ubíhat. A najednou mi došlo, že krásné dny nejsou něco, čeho se nám dostane neomezený počet. A to stačilo k tomu, že jsem věděla úplně přesně, co dělat.

Nesnažila jsem se nějak zkrášlit, prostě jsem vylezla z postele a zamířila ke dveřím. Henry už mě letos v létě viděl ve všech možných stavech. Ale, což je důležitější, viděl mě - viděl, kdo jsem, i když jsem se snažila, co jsem mohla, to před ním schovat.

Bylo zvláštní muset ho hledat potom, co jsem do něj celé léto narážela vždycky, když jsem to nejmíň čekala. Ale jedna moje část cítila, že to takhle být musí - že po tolika letech utíkání před věcmi musím konečně utíkat k nim.

Nebo aspoň jít. Les - místo, kde jsem měla pocit, že by mohl být - na běhání zrovna moc nebyl. Už jsem jím šla asi dvacet minut a snažila se, co to šlo, nešlapat na prohnilé kmeny stromů, když jsem zašla za zatáčku a uviděla ho.

Seděl na zemi zády ke stromu, sluneční paprsky prosvítaly stromy a dopadaly mu do tváře. Zvedl ke mně hlavu, i když jsem nic neřekla, a postavil se na nohy.

„Ahoj,“ pozdravila jsem. Pořádně jsem se na něj podívala, tak, jak jsem si to od té doby, co jsme se rozešli, nedovolila. Ne jako když jsem ho letos uviděla poprvé a všimla si jen toho, jak je hezký. Tentokrát jsem si všimla laskavosti v jeho očích. Viděla jsem, jak osaměle vypadá jeho ruka, když ji nedrží ta moje.

„Čau,“ odpověděl. V hlase se mu odrážela otázka a já věděla, že nejspíš přemýšlí, co tu dělám.

„Díky, žes přišel.“ Viděla jsem, že pochopil, že mluvím o pohřbu. „Opravdu jsem to ocenila.“

„Samozřejmě.“ Smutně se na mě usmál. „Tvýho tátu jsem měl vážně moc rád.“ Zaznamenala jsem ten minulý čas a přikývla, nedůvěřovala jsem si natolik, abych mu odpověděla. „A myslím, že tvoje řeč byla skvělá. Byl jsem na tebe fakt pyšnej, Taylor.“

Dívala jsem se na něj a na ten pramen vlasů, co mu padal do čela, a chtěla k němu zvednout ruku a odhrnout ho. Chtěla jsem ho políbit. Říct mu o tom všem, co cítím, a cítím to už celou dobu, i když jsem si to až doteď nepřiznávala.

„Takže,“ pokračoval a vrazil si ruce do kapes. „Co děláš v lese? Zabloudilas?“

„Ne.“ A když jsem to řekla, došlo mi, jak moc velká to je pravda. „Nezabloudila.“ Nadechla jsem se. Uvědomila jsem si, že to, co se chystám udělat, jde proti všemu, co jsem kdy dělala. Čelila jsem všemu, čeho jsem se kdy nejvíc bála. Ale táta chtěl, abych se přes to přenesla. A já věděla, někde uvnitř, že na to je ten správný čas. A že tohle je to správné místo a Henry je ten správný člověk.

„Dostala jsem strach,“ pokračovala jsem. „A nikdy jsem tě neměla tak odstrčit.“

Henry přikývl a sklopil oči k zemi. Dlouhou dobu bylo ticho, které narušovalo jen šumění stromů a občasné zavolání nějakého ptáka, a já věděla, že musím mluvit dál.

„Jen jsem si tak říkala,“ odhodlala jsem se, „co si myslíš o druhých pokusech.“ A jak jsem čekala, cítila jsem, jak mi buší srdce, a přemýšlela, co si myslí on. Bez ohledu na to, jak to pro mě bylo mučivé, měla jsem pocit, že je lepší tomu čelit takhle přímo - neutíkat a neschovávat se a nevyhýbat se tomu. A takhle venku na slunci, nabídnout svoje srdce a vyčkávat, jak bude přijato.

Zvedl ke mně oči a pak se začal usmívat. „No, asi to bude záležet na kontextu,“ řekl pomalu. „Ale obecně jsem jim spíš nakloněnej.“ Usmála jsem se na něj a připadalo mi, že to je můj první úsměv za celé dny. Věděla jsem, že musíme ještě hodně věcí probrat a tolik toho vymyslet. Ale měla jsem

pocit, že spolu to dokážeme.

Jak jsem k němu přistupovala a smazávala vzdálenost mezi námi, vzpomněla jsem si na ta slova, která jsme před všemi těmi lety vyryli do mola - naše jména. A navždy. V té chvíli předtím, než jsem se postavila na špičky, abych ho políbila, jsem zadoufala, že by třeba nakonec i mohla říkat pravdu.

Kapitola čtyřicátá

Přitáhla jsem si svetr trochu těsněji k ramenům a posadila se zpátky do vlhké trávy. Už bylo skoro září a začínalo se dělat chladno. Listy, které byly celé léto tak zářivě zelené, se začínaly trochu měnit a přecházely do odstínů oranžové a červené a zlaté. Přestože jsem sem chodila od té doby, co sem ten kámen dali, pořád mě to dokázalo přimět k úsměvu, zaúpění a další vlně stesku po tátovi zároveň.

Ty instrukce jsme našli v jeho poslední vůli. I když bude pohřbený ve Stanwichi, chtěl mít označující kámen i tady v Lake Phoenix, kde strávil některé ze svých nejlepších dnů. Warren nevěřil, že to s tím nápisem myslel vážně, ale jak jsem mu řekla, táta nebral nic tak vážně jako slovní hříčky. Takže tady v Lake Phoenix byl jediný hravý epitaf: ROBIN EDWARDS. MILUJÍCÍ MANŽEL A OTEC… OBHAJOBA KONČÍ.

Podívala jsem se na něj a jako bych úplně slyšela jeho hlas, viděla jeho úsměv. Čau dítě! Co novýho? Takže jsem se mu co nejlíp snažila všechno říkat, udržovat ho v obraze o tom, co se v našich životech děje - jak to s Warrenem a Wendy pořád vypadá dobře a vypracovali si podrobný rozvrh návštěv, v excelové tabulce, až oba začnou univerzitu. Jak mamka začala zase učit balet. Jak Gelsey už plánuje strávit jarní prázdniny v Los Angeles s Norou seznamováním s filmovými hvězdami. Že Murphy se navzdory očekávání všech naučil aportovat. A že já se mám taky dobře.

Ohlédla jsem se a viděla, jak na malé parkoviště z kopce od hřbitova zajelo Henryho auto. Věděla jsem, že mi poskytne všechen čas, který potřebuju - a to někdy bylo opravdu hodně, protože jsem zjistila, že se mi tady na tom místě snadno brečí - nemluvě o tom, že se to tu dalo čekat. Ne, že by všechno bylo v pořádku, to zdaleka ne. Pořád jsem měla chvíle, kdy mi táta chyběl tak, že to fyzicky bolelo, jako by mi někdo dal ránu do břicha. Taky jsem se někdy tak naštvala, že jsem mívala tendence vyjet na někoho, kdo si to nezasloužil, jen abych upustila trochu toho hněvu nad tím, jak je to celé nespravedlivé. A někdy jsem se ráno vzbudila s očima oteklýma od pláče. Ale my - čtyři zbývající členové rodiny Edwardsových - jsme se nějak, navzdory všemu, naučili mluvit o tom, co cítíme. A když to někdy bylo obzvlášť špatné, věděla jsem, že mám lidi, na které se můžu obrátit.

Zvedla jsem se na nohy a dlouze se na náhrobek zadívala. „Měj se, tatínku,“ zašeptala jsem. „Brzy nashle.“

Otočila jsem se a vydala se z kopce, kde se Henry opíral o auto. „Ahoj,“ řekl, když jsem se přiblížila na doslech.

„Čau,“ odpověděla jsem a věnovala mu jen trochu roztřesený úsměv. Nebylo snadné najít cestu zpátky k sobě, zvlášť s tím, jak čerstvá byla moje ztráta. Ale jedna z věcí, kterou jsem se učila o tom, co se stane, když neutečete, byla, že většinou to znamená, že ostatní pak taky nemají potřebu utíkat od vás. Přestože jsme už brzy měli odjet zpátky do Connecticutu a on zůstával tady, ta vzdálenost mi starosti nedělala. Už jsme toho spolu prožili moc na to, abychom se teď nechali rozdělit několika hodinami cesty. Sklonil se, aby mě políbil, a já mu to pořádně oplatila. Měla jsem pocit, že táta by to pochopil.

„Můžeme jet?“ zeptal se, když jsme se odtrhli.

Přikývla jsem. Pořádali jsme doma večeři na rozloučenou, než všichni začnou odjíždět. Lucy s Elliotem měli přinést kelímky a tácky (určitě ukradené z kiosku). Od té doby, co on konečně sebral odvahu a řekl jí, co cítí, se nepřestali držet za ruce - a muchlovat. Fred s Jillian měli na starosti ryby. Warren a Wendy měli za úkol zasedací pořádek a já nepochybovala o tom, že nám můj bratr bude

vyprávět, jak a kdo ho vynalezl. Kim s Jeffem s sebou brali svůj hotový scénář, abychom měli po večeři nějakou zábavu, a taky ukázku svého pilotu, Jasnovidecká veterinářka. Henry měl přivézt moučník a tu poslední věc jsem vyzvedla ten den odpoledne v Nejlepších značkách.

Teď jsem ji vytáhla z kabelky a ukázala Henrymu, který se při pohledu na ni usmál. LÉTAJÍCÍ ROBIN, stálo na ní, a pod nápisem byl vyrytý pták v letu.

„Moc hezký,“ vyhodnotil to. Na okamžik se zadíval na kopec a pak se otočil zpátky ke mně.

„Myslím, že by se mu to líbilo.“

„Já taky.“ Podívala jsem se na nebe a viděla, že se rychle stmívá. Už se začínaly objevovat první hvězdy. „Tak pojď.“ Usmála jsem se na něj a propletla svoje prsty s jeho. „Jedeme domů.“