Meagan McKinney

Čarodějka

Byla opět Kayleigh.

Ve svém snu se ocitla znovu na hradu Mhor. Vrátila se zpět, do roku 1745. Na Culloden válečné strádání teprve čekalo a vítr z Vysočiny v jejím drahém domově stále ještě šeptal svou konejšivě poklidnou píseň.

Smála se.

Společně se svou sestrou dvojčetem měly pokoje ve východním křídle, teď byla v oblékárně a sledovala, jak si Morna zkouší šaty.

„Ale ne, to ne, Morno!” chichotala se. „Ten zelený brokát je moc odvážný. Co tomu řekne paní MacKinnonová? Takhle nás ven nikdy nepustí!” Znovu se rozesmála a přehodila si přes rameno lesklý černý pramen vlasů.

„Už mě nebaví nechat se pořád hlídat, Kayleigh, je mi úplně jedno, co tomu paní MacKinnonová řekne.” Morna se zadívala na sestru v zrcadle a na krásně vykrojených rtech jí zahrál rozpustilý úsměv. Kayleigh pozorovala, jak si Morna nestydatě popotáhla již tak dost hluboký výstřih zelených šatů ještě o kousek níž.

„No, Duncanovi se to bude líbit určitě,” poznamenala Kayleigh. „Ale co si pomyslí o mladé dámě, která si vyjde na piknik v plesových šatech? Nejspíš ho napadne, žes dočista ztratila rozum.”

„To ho rozhodně nenapadne. Jistě mi je pochválí.”

„A to prý já jsem ta špatná.” Kayleigh potřásla hlavou a postavila se vedle sestry. „Oblékni si ty modré saténové, Morno. Na piknik se hodí mnohem lépe. A víš přece, že mi paní MacKinnonová sice tentokrát dovolila tě doprovázet, ale když zjistí, že sis oblékla zrovna tyhle šaty, nikdy tě už bez zástupu gardedam nikam nepustí.”

„Jsi určitě moje sestra, Kayleigh? Nejsi náhodou má matka?” durdila se Morna, ale oči jí jiskřily potlačovaným smíchem.

„Někdy si opravdu nejsem jistá.” Kayleigh Mornu zlehka štípla a potom jí pomohla rozvázat stužky. Za chvilku zmizely smaragdově zelené šaty opět ve skříni.

Ty chrpově modré saténové se hodily rozhodně lépe. Morna vyhlížela jako anděl - tak ona, Kayleigh, nikdy vypadat nebude.

Obě sestry sice měly stejně temněmodré oči, klenuté obočí a zdvižený nosík a stejně plné rty, které nyní hořely jako okvětní plátky rudé růže, ale Morně kolem hlavy jako svatozář splývaly oslnivě plavé kadeře. Kayleigh měla naopak vlasy černé jako uhel. Když byly obě ještě děti a mělo se rozhodnout, kdo z dvojice rozpustilých dvojčat něco provedl, každý vždy věřil spíše andělsky vyhlížející Morně než tmavovlasé Kayleigh.

„Pomůžeš mi sepnout vlasy, sestřičko?” Morna se posadila k toaletnímu stolku a zhlížela se ve starobylém zrcadle. Kayleigh se postavila za ni, vzala do ruky stříbrný kartáč a přejela jím po dlouhých, zářivě světlých vlasech.

„Kayleigh,” ozvala se Morna po chvilce, „proč si neoblékneš něco hezčího? Na tyhle staré šedivé vlněné šaty moc nápadníků nepřilákáš.”

„Odpoledne si chci jít ven udělat pár náčrtků. Co bych si podle tebe měla obléct? Své nejlepší spitalfieldské hedvábí?”

„To ne, ale stejně by sis mohla na sobě dát trošku víc záležet. Duncan třeba dneska vezme s sebou některého ze svých bratrů a pak budeš vypadat jako ostuda.”

„To vypadám opravdu tak strašně?”

„Ne, jistěže ne! Jsi moje nejskvělejší sestřička!” Morna se vesele zasmála a vzala Kayleigh kartáč z ruky. „Ale teď mě nech, ať ti alespoň maličko upravím vlasy. Sepnu ti je, jako to mám já. Budeš velice elegantní.”

„Když ti to udělá radost. Ale nesmíš se zlobit, až se vrátím z malování a Duncan se lekne, co to přišlo za strašidlo, protože nejspíš poztrácím všechny vlásenky.” Sestry se vystřídaly za toaletním stolkem a Morna začala sčesávat Kayleighiny tmavé kadeře.

„Máš ještě nějaké vlásenky?” Morna zatřepala svou malou šperkovnicí vykládanou drahokamy, která ležela na jejím toaletním stolku. Ven vypadly dvě vlásenky.

„Nemám. Prostě mi zase jen svaž vlasy stužkou, Morno. Ta mi stejně drží účes nejlépe.”

„Podej mi svou krabičku, Kayleigh. Musíš přece mít nějaké další vlásenky.”

„Ne, Morno, nemám žádné.,” zarazila se Kayleigh uprostřed věty. Dívala se, jak jde Morna k jejímu toaletnímu stolku a otevírá drahokamy posázenou šperkovnici. „No tohle, Kayleigh! Vždyť ji máš plnou kreslicího uhlu.”

„Jistě. Já přece uhlem maluji.” Kayleigh vstala od toaletního stolku a rychle si stáhla lesklé vlasy modrou saténovou stužkou.

„Jsi beznadějný případ. Matka nám nechala ty skříňky udělat, aby nám přinesly štěstí. A ty tu svoji používáš na nějaké

uhlíky.”

„Ale chovám ji jako oko v hlavě a mám ji neustále u sebe.”

„Když nám matka ty šperkovnice dávala, určitě si představovala, že nám budou sloužit ke vznešenějším účelům.” Morna postavila obě krabičky vedle sebe na svůj toaletní stolek. Prohlížela si je s rukama v bok. „Podívej se, přes tvůj portrét se táhne ohromná černá šmouha.” Vzala ze stolku kapesníček a víko vyleštila.

Kobaltově modré emailové skříňky byly kolem filigránsky zpracovaných okrajů vykládané diamanty a safíry a vypadaly úplně stejně až na portréty namalované na víku. Pod jménem každé dívky byl navíc také jiný nápis, který se podle čarodějnice, jež jejich pověrčivé matce truhličky prodala, měl přesně hodit na každou z nich.

Morna měla na krabičce napsáno Milovaná. Nikdo se tedy pověrčivě nekřižoval, když byla nablízku, protože šlo prostě jen o anglický překlad jejího gaelského jména. Kayleigh měla však na truhličce nápis Čarovná. Ke zděšení jejího anglického otce se po přečtení nápisu na její krabičce nemálo z jeho skotských služebníků rozhodlo Mhor opustit.

„No tak, Morno. Už mi tu svatokrádež odpusť - alespoň pro dnešek.” Kayleigh si skříňku s uhlem schovala do kapsy ukryté v záhybech šedivých šatů. „Už teď máme hrozné zpoždění, Duncan nejspíš z Nairnu dávno odjel a vydal se na piknik bez nás, když nám to tak nemožně dlouho trvá.”

„Jsi sice beznadějný případ, Kayleigh, ale máš pravdu.” Morna si sedla, aby si doupravila vlasy. „Vsadím se, že z tebe bude stará panna, nebo ještě hůř - nezbyde ti než si vzít bratrance Straughta.”

„Toho druhého se rozhodně bát nemusíš. Měla jsem v úmyslu ti říct už u snídaně, že mě bratranec Straught konečně přestal pronásledovat.” Kayleigh vetkla vlásenku do vysoko posazeného uzlu Morniných vlasů.

„Jak to? Myslela jsem, že se nikdy nevzdá. Vždycky se tvářil tak. urputně.” Morna se otřásla a podala sestře poslední vlásenku. „Kéž by mu otec nenechal ten lovecký zámeček! Od smrti našich rodičů tady pořád obchází a běhá za tebou. Jako nápadník by ani nemusel být tak špatný, hezký je určitě, to se musí nechat. Ale má tak divné oči. A je hrozně starý. Vždyť už musí mít přinejmenším třicet pět.”

„To je opravdu strašný věk - zvláště vzhledem k Duncanovým mladistvým dvaceti osmi,” dobírala si ji Kayleigh.

Morna složila bradu do dlaní a zasněně se zadívala do zrcadla. „Ano, ale Duncan je tak. prostě tak.”

„Rozzlobený.”

„Cože?”

„Určitě se zlobí.” Kayleigh naklonila tmavou hlavu na stranu. „Uvědomuješ si vůbec, jaké už máme zpoždění?”

„Máš pravdu!” Morna se svezla ze sedačky. Do krabičky nastrkala nezbytné dámské vybavení: nůžtičky, nějaké nitě, poslední zapomenutou vlásenku, a byla připravená vyrazit.

„Tvůj lem!” vykřikla najednou jako v agonii.

„Lem? Odpáral se mi?” Kayleigh se podívala na zrádnou sukni. Jak jinak, jeden konec lemu se zachytil na kamenném prahu.

„Převléknu se co nejrychleji. Slibuji. Nechci tě zdržovat…”

„Ne, Kayleigh, půjdu napřed. Přivedu Duncana a setkáme se u Forsyth Knoll. Uděláme si piknik tam.”

„To pojedeš sama? Co by tomu řekla paní MacKinnonová? Za takové chování by z nás nejspíš vytřepala duši.”

„Paní MacKinnonová se nic nedozví. Je na návštěvě u své nemocné sestry, a pokud jí to neprozradíš ty.,” Morna uličnicky mrkla.

„Neprozradím, ale.”

„Tak na viděnou u Forsyth Knoll, Kayleigh,” a jako vítr vyběhla z místnosti.

Kayleigh klopýtala za ní. „Ale, Morno, měla bys asi radši počkat.” Mluvila však do prázdna. Morna zmizela za rohem.

Kayleigh převlékání netrvalo dlouho a za chvilku už byla na vrcholku Forsyth Knoll, odkud pozorovala, jak Mornin kočár sjíždí po cestě Moray Firth. Nejprve chtěla seběhnout dolů z kopce a pokusit se sestru dohonit, ale byl teplý den, jako stvořený k lenošení, a tak zůstala nahoře.

Všude kolem kvetl nafialovělý vřes. Svah pokrývaly voňavé hlodašové keře a ve vzduchu se vznášela vůně jalovce, ovčí vlny a moře. Život byl nádherný.

Sedla si do křehkého kapradí a sukně se kolem ní vzdouvaly jako vlny oceánu. Rozhodla se udělat náčrtek Mornina kočáru, který pomalu kodrcal z kopce. Ale než stačila vytáhnout ze skříňky uhel, uvědomila si, že něco není v pořádku.

Zkamenělá hrůzou zůstala Kayleigh sedět nahoře a sledovala, jak se Mornin kočár řítí do rokle blízko jezera. Vzápětí se na cestě vyrojil asi tucet jezdců. Nemohla pochopit, kde se ti muži vzali ani proč si vůbec nevšímají křiku její sestry. Místo toho sestoupili z koní a prohledávali rozbitý kočár.

Zděšená pomyšlením, že její sestra je raněná a bez pomoci, se Kayleigh rozeběhla jako šílená dolů. Musí Mornu zachránit! V půlce svahu zahlédla jednoho z mužů, které dřív z dálky nemohla rozeznat, jak otevírá dvířka kočáru. Vydechla úlevou, že přece jenom někdo jde její sestře na pomoc. Ale než stačila udělat další krok, uslyšela Mornin příšerný výkřik.

Kayleigh se nejistě zastavila, celá ochromená děsem a pochybnostmi. Za okamžik se muž opět vynořil z kočáru a tentokrát ho poznala: byl to její odmítnutý pohledný nápadník, bratranec Straught. Za ním zahlédla, jak se v kočáru hroutí bezduché tělo její sestry. V nevýslovné hrůze hleděla Kayleigh na nachově rudou skvrnu, která prosakovala na chrpově modrých Morniných šatech. Nedokázala potlačit výkřik. Pozdě pochopila, že tím nejspíš odzvonila umíráček i sobě.

Jen co její výkřik dozněl, začali Straughtovi kumpáni s hlasitým voláním ukazovat na vrcholek kopce. Instinktivně ucouvla, ale ještě předtím se její oči na zlomek vteřiny setkaly s bratrancovým pohledem.

Nikdy by ji nenapadlo, že by odmítnutí jeho nabídky k sňatku mohlo vyústit v takovou tragédii. Ale bylo tomu tak, odehrávala se přímo před jejíma očima. V tom kratičkém okamžiku se celý její život roztříštil na kousky. Cesta, po níž se dosud ubírala, náhle dospěla ke krutému nelítostnému konci.

„Stejně jako s tou první. Skončete to,” nařídil Straught svým mužům. „A pak ji přineste ke mně, položíme ji vedle sestry.”

Kayleigh se podívala dolů. Straughtovi pochopové se vyřítili nahoru k ní. Snažila se utéci, i když jí oči přetékaly slzami a na každém kroku zakopávala o širokou sukni. Chtěla se ukrýt v lese u jezera, ale slyšela pronásledovatele snad všude. Spolkla slzy a utíkala dolů k vodě v marné naději, že by tam mohla nalézt nějakou dobrou duši a dočkat se pomoci.

Ale ocitla se v pasti. Jakmile vyběhla z lesa, jako zlý skřet se před ní zjevil jeden z mužů a sevřel jí paži pokroucenými prsty. Hrubě ji vlekl dolů ze svahu. Když stanuli na břehu jezera, zvedl bratrancův strašlivý pomocník nůž a v jeho očích zaplálo odhodlání vrazit jí čepel rovnou do srdce.

část první

La Nouvelle-Orléans

Slečno, svolíte-li, dám hned i beru, jak ten lístek velí.

Kupec benátský, jedn. III., scéna 2.

1. kapitola

květen 1746

Bez dechu se probudila z noční můry.

Obličej si položila do dlaní, a když jí ruce opět sklouzly, měla je mokré. Ale proudy slz smyly pouze trochu špíny z jejích tváří. Srdce ji však stále tížilo, jako by bylo z olova, a ramena držela křečovitě strnulá. A stále ji pronásledoval pocit, že se v těžkém vlhkém vzduchu dusí.

Dlouho ležela ve tmě a myslela na Mornu. Sestřin duch se vznášel někde nablízku a Kayleigh si přála, aby se Morna zjevila a dělala jí za dlouhých louisianských nocí společnost, přála si mít v tom přetěžkém osamělém životě, jaký nyní vedla, nějakou přítelkyni.

Ale Morna se neobjevila. A Kayleigh mohla ulevit své bolesti jen krátkým zklamaným povzdechem a udělat to, co dělala už tisíckrát předtím. Přenést se v duchu zpět do šťastných dní, kdy ještě žila ve Skotsku, do doby, po níž nepřestávala toužit. Ale dnešní noc byla dvakrát prokletá, jelikož ani této nepatrné útěchy se jí nedařilo dosáhnout. Přes všechnu snahu si nedokázala vybavit chladivý dotek francouzského saténu na své pleti ani pocit příjemného tepla, který za mrazivých večerů vydával oheň z březového dřeva. Dokonce ani hrad Mhor v závoji krajkových vloček prvního sněhu se jí dnes v noci nedařilo v představách vyvolat. Už si nepamatovala podrobnosti.

Rok mimo domov, utěšovala se, přece člověku musí vymazat nějaké vzpomínky. Ale pak, v bezútěšné touze vybavit si alespoň něco, stiskla víčka a přinutila se myslet na každičký detail.

„Á, Kestrelka už má zas ty svý sny.” Prohlášení přilétlo z protějšího temného kouta chatrče. Ten hlas ji nenazýval Kayleigh, jak se jmenovala mladá skotská dívka z jejích snů, ale Kestrel, což bylo v jazyce starého světa pojmenování pro sokola, který vždy držel hlavu vzpřímeně proti větru.

„Ne,” odporovala tiše a pokoušela se vybavit si erb vyrytý na příborech na mhorském hradě.

„Kdepak, děvče, mě neošidíš,” ujišťoval ji tlumený hlas v šedivém světle ranního rozbřesku.

Ozval se šramot a pak ji dlouhý kostnatý prst píchl do žeber. „Říkej si, co chceš, ale na ten proklatej den na Mhoru stejně nikdy nezapomeneš.”

„Na Mhor už jsem zapomněla. Je to minulost.” V těch slovech se skrývalo více pravdy, než si byla ochotná připustit. Sklíčeně se posadila.

„No tak, holka, kam se podělo to tvý odhodlání - tehdys mě hecovala, ať tě rovnou zapíchnu. Tak dlouho, až sem to už nemoh udělat a museli sme utýct sem.”

„Zřejmě se vypařilo, Bardolphe. To louisianské horko ho zcela vysušilo.” Prohrábla španělský mech, kterým byla vystlaná postel. „Nemůžu tady dýchat. Copak v téhle zemi nikdy nefouká chladivý větřík?”

„Studenej vítr ti sice zařídit nemůžu, ale dneska ráno sem ti přines něco jinýho, z čeho budeš mít radost.”

Černý Bardolph zapálil borovicovou pochodeň v okně a Kayleigh nyní mohla vidět, jak na ni hledí svýma temnýma zapadlýma očima. Vstala a setřásla šedozelené chomáče mechu z potrhané sukně. Malé černé kotě, které se jí dosud ospale drželo, sklouzlo na zem a za chviličku už poskakovalo kolem a honilo si brouky k snídani.

„Tak co to máš za překvapení, Bardie? Snad jsi dokonce nevstal tak brzy jenom kvůli tomu - nebo jsi byl celou noc venku?” Zdvihla jedno obočí a zahleděla se na něj. Bardolph nepochybně patřil do světa tmy k nočním tvorům. K jeho pokroucenému tělu a dlouhým šedým vlasům byla temnota určitě milosrdnější než denní světlo. Jeho vzezření nevzbuzovalo zrovna příjemný pocit, tím méně lásku, ale Kayleigh ho ráda měla. Zachránil jí život a celý rok se pro ni pokoušel zajistit alespoň trošku snesitelné živobytí.

„Koukni! Našel sem to včera večer sušit na okně. Dones bych ti to dřív, ale ta stará herka, který to patřilo, mě prohnala jako čert!” Otevřel vak a vytáhl levandulově modrou, bohatě nařasenou spodničku. Kestrel popošla blíž a zálibně přejela prsty po hedvábí.

„Bardie, ty jsi zkažený až na kost,” zašeptala.

„Se ví, ale myslel sem na tebe. Co bych si s takovou bláznivou věcí jinak počal? Zkus si to, holka. Vsadím se, že už dávno nevíš, jaký to je, mít na sobě pěkný šaty.”

„A říkáš, že té ženě na spodničce tak moc záleželo?” váhala Kestrel.

„Ále, má prej od každý barvy jednu. Tak už si ji voblíkni.”

Kayleigh ji pomalu uchopila do ruky. Otočila se k Bardolphovi zády, natáhla si ji a uvázala pod roztrhanou sukni. Dotyk hedvábí vzbuzoval nádherný pocit a nijak nevadilo, že spodnička je o notný kus kratší.

„Jste příliš laskav, sire.” Místo poděkování políbila Bardolpha na čelo.

„Jo, to je fakt,” souhlasil docela přívětivě. „A teď se hoď do parády. Už je skoro den.”

„A jaký lstivý plán sis vymyslel na dnešek?” Místo odpovědi ji Bardolph postrčil ke škopku.

Ranní toaletou se mínilo otřít si tvář namočeným lemem a rukou si pročísnout vlasy. Nečekala na ni žádná koupel s vůní šeříku, kde by mohla lenošit, ani služebná, která by jí upravila účes. Ale i přes občasné Bardolphovy posměšky se Kayleigh umíněně snažila vypadat co nejlépe. Nedopustí, přesvědčovala se, aby dopadla jako nějaký barbar, bez ohledu na to, jak těžký nyní vede život.

A že těžký opravdu byl. Vzhlédla a setkala se s Bardolphovýma očima, ale při pohledu na jeho ošklivý zevnějšek se v ní neprobudil strach, jaký ji sevřel při neodbytné vzpomínce na její sen. Bylo požehnáním se z noční můry probudit. Začala si zavazovat stužky u živůtku a pokoušela se ten zlověstný přízrak vypudit z mysli, ale marně. Zoufalý smutek jí drásal srdce. Zatáhla za tkanici.

„Dhé!” vykřikla tiše. „Přetrhla se.” Zadívala se na roztrženou stužku ve své dlani a pak si rychle došněrovala živůtek, jak jen to šlo. Měla takovou nouzi, že jí nezbývalo ani na korzet. Už před měsíci musela kostice prodat, aby měli na živobytí.

„Když jsi teďka dostala novou spodničku, měl bych ti asi taky sehnat nějaký stužky, co? A taky novej živůtek,” dobíral si ji Bardolph.

„A kde podle tebe na takovou rozmařilost získáme peníze?” vrtěla Kestrel hlavou.

„Dneska dorazí do přístavu Bonaventure. Prej je plná pracháčů. Dokonce tam bude i dcera starýho Thionvilla, jede rovnou z Paříže.”

„A ty chceš, abych se tam vypravila a odlehčila pár kapsám.”

„Ale holka, rád bych tu špinavou prácičku proved za tebe, ale víš přece, jak mě bolej klouby. A není lehký vybrat kapsu, když se ti třesou ruce.”

„Za tím vězí rum, Bardie. Když si nedáš pokoj, zabije tě.”

„Snažím se proti tý žízni bojovat, fakt že jo. Ale už mě ze svejch pařátů nepustí. Kdybys oholila jednoho dva maníky, úplně by nám to stačilo. Ty by sis mohla pořídit pár novejch věcí a já zas nějaký to pití - tak akorát, aby se mi neklepaly ruce. Co ty na to, holka? Bonaventure by mohla být pěkně tučný sousto.”

„Ta spodnička byla úplatek, že, Bardie?”

„Ale kdepak, i když - moh sem ji prodat…, ale neudělal sem to, že ne?”

„Poznám, když mě někdo podplácí.” Kestrel zkřížila ruce na prsou a pronesla káravě: „Bardolphe Ogilvie, jsi prohnilý až do morku kostí. Nevím, jestli boží milost bude na tvou záchranu stačit.” Pozorovala, jak se ošívá, ale když si třaslavou rukou prohrábl vlasy, zželelo se jí ho. To pití ho opravdu jednou zabije, ale rum bylo jediné, pro co ten starý blázen žil. Pro nic jiného ani žít nemohl. Nic lepšího nepoznal.

„Půjdu, Bardie. Jestli jsou ti cestující tak bohatí, jak říkáš, nejspíš jim nějaká ta zlatka chybět nebude.”

„Jseš anděl, holčičko.” Bardolph si propletl prsty na rukou, aby se mu netřásly. „Nebudeš dlouho pryč, že ne?” zeptal se jako dítě.

„Ne, nebudu dlouho pryč.” Vyhrnula si sukni a z podvazku vytáhla nůž. Zadívala se na svůj sgian dhu, černou skotskou dýku, která se jí zableskla v dlani. Byl to její nejvzácnější majetek, dostala ji před rokem na lodi z Glasgow. Původním vlastníkem byl umírající mladý muž, který jí v nepříliš příjemném rozhovoru sdělil, že ona ji bude v Novém světě potřebovat naléhavěji než on. Jak předpověděl, brzy se nůž

naučila obratně používat. Nosila ho nepřetržitě u sebe ukrytý v podvazku, který byl jinak zcela zbytečný, jelikož neměla žádné punčochy.

„Dobře jsem tě vycvičil,” zasmál se Bardolph a odhalil zkažené zuby. „Jde ti to rychle, Kestrel. Akorát doufám, že nepotkáš nikoho rychlejšího.”

Kestrel se uličnicky usmála. „To dřív slunce vyjde na západě.” Zasunula nůž zpátky za podvazek na lýtku. „Teď se půjdu podívat na tu loď.”

„Tak prima. A přines nějaký peníze. Kdyby nás teď jenom Straught moh vidět! Pořád žijem!” mnul si radostně ruce.

Jakmile padla zmínka o Straughtovi, Kestrel vystřízlivěla. Jen málo věcí ji dokázalo zbavit odvahy a bratrancovo jméno k nim patřilo. Zavraždil její sestru a zabil by i ji, kdyby se Bardolph nezachoval jako nějaký myslivec z pohádky, který nakonec nedokázal vyplnit krutý rozkaz.

„Určitě ho nenapadlo, že se dožiju devatenácti,” zašeptala spíš pro sebe.

V náhlém návalu sklíčenosti se rozhlédla po malinké chatrči. Už dávno nejednala podle zásad vybraného chování, které jí kdysi vštěpovali. Ale hluboko v srdci stále nosila touhu být opět dámou jako dřív.

„Jednou se dočkáš, děvče.” Bardolph jí zřejmě četl myšlenky.

„My se jednou dočkáme.”

„Kdepak, já sem jenom starej ochlasta ze zapadlý špinavý díry kdesi v Edinburghu. Nemám žádnou moc, abych se bratranci tvýho táty pomstil.” Zasmál se, ale hned zase schlípl a vrásky ve špinavém obličeji se mu prohloubily.

„Jednou se vrátím, že, Bardie? A až se na Mhoru znovu objevím, bude se moci Erath Straught těšit už jen na šibenici.”

„Jo, děvče, tak to bude. Místní si myslej, že už seš pod drnem, ale až se zas vynoříš, hned jim bude jasný, co a jak. Že smrt tvý sestry nebyla nehoda, ale vražda. A jak to dopadne? To dá přeci rozum. Takže si, holka, pamatuj, seš jako neodbytnej přízrak, kterej straší Straughta při každý zábavě. Vsadím se, že od tý doby samým přemýšlením, co se s tebou stalo,

nezamhouřil oko ani jednu noc. Pořád se užírá nejistotou, jestli seš mrtvá, jestlis dopadla jako -”

„Prosím! Neříkej to!” Kestrel zasténala a skousla si spodní ret. V hlavě ji bodala představa dvou barev - zářivě rudé a blankytně modré. Vzpomínky na Mornu, to byla její největší slabost.

Ale žal nad ztrátou sestry jí k přežití rozhodně nepomůže. Nemohl jí zaopatřit jídlo do žaludku ani ji ochránit od poslů noci. Žádné slzy, přání nebo sny nic nespraví, musí něco ukrást.

S odolností mladého člověka se znovu vzpamatovala a vrátila se opět do skutečnosti. K plánům dostat se zpátky do Skotska. Nebylo lehké uchovat své cennosti v bezpečí před Bardolphovými dlouhými prsty, ale něco se jí přece jenom podařilo uchránit. Kdyby na ni dnes čekaly pěkně napěchované váčky peněz, možná by právě dnešní den mohl být ten poslední. Brzy se vrátím na Mhor, pomyslela si Kestrel s novým zápalem a rozechvělo ji radostné vzrušení. Za to stojí podstoupit jakékoli riziko.

„Bonaventure čeká,” usmála se zlomyslně, když vycházela z přístavní chatrče a záplatovaná sukně se jí zavlnila kolem kotníků, jako by byla z nejjemnějšího pekingského hedvábí.

Cesta k dokům nebyla nikdy příjemná. Ve dveřích okolních chatrčí postávali ještě horší opilci než Bardolph. Jak procházela okolo, jeden z nich jí s přehnanou uctivostí vysekl poklonu, a když si ho odmítla všimnout, ostatní pobudové se začali pochechtávat.

„Mademoiselle! Chodíte s nosem pěkně vysoko! Ale jedna kapsa prázdná a druhá vysypaná, co?” pletl jazykem jeden z opilců. Ostatní, kteří se tlačili na prahu, se rozeřvali smíchy, ale Kestrel kolem nich prošla, jako by byli vzduch.

Zakrátko se k ní zase připojila jakási žebračka a něco drmolila německy. Bylo jasné, že ta vyzáblá ženština chce peníze, ale Kestrel jí pomoci nemohla. Žena, zaskočená Kestreliným povzneseným chováním, se přidržela jejích sukní a přistrčila ji ke zdi. Kestrel vmžiku vytáhla svůj sgian dhu a teprve potom ji žena nechala na pokoji.

Kestrel věděla, že ji lidé od řeky nikdy mezi sebe nepřijali. Zvláště prostitutky, které pracovaly v přístavu, ji neměly v lásce pro její zdrženlivé vystupování a hlavně proto, že nebyla jednou z nich.

Nejvíce se však snažila držet si od těla muže, které ještě alkohol nepřipravil zcela o všechny síly. Potloukali se kolem Bardolpha jako hladoví příbuzní, kteří čekají na čtení poslední vůle. Věděla, že číhají, až Bardolph zemře a namyšlená Kestrel zůstane zcela sama bez ochrany. Copak jí to už nenaznačili?

Mračila se, když se konečně přiblížila k dokům. Ale rychle ze sebe nepříjemné myšlenky opět setřásla, jelikož Bonaventure kotvila přímo proti ní. Dorazila z Paříže někdy brzy ráno a právě z ní vynášeli náklad. Kestrel se rozhlédla kolem sebe a snažila se odhadnout, jak by se jí nejlépe podařilo ulovit kořist.

Dolů po můstku nemotorně balancovala kráva a zplihlá kůže na vyhladovělém břichu jí volně plandala při každém pohybu. Diváci na břehu sledovali každý její nejistý krok se vzrušeným očekáváním a v ústech se jim při tom pohledu mlsně sbíhaly sliny. Každému se nepochybně vybavil jeho domov, ať už to byla Francie, Německo, Skotsko nebo Illinois. Hovězího byl v New Orleansu nedostatek a tahle vzácná kráva bude potřebovat ochranu asi jako horlivý misionář mezi pohany.

Kestrel si ale povšimla, že jednoho z diváků zanechal pohled na zvíře zcela chladným. O krůček vystoupila zpoza objemného sudu barbadoského rumu, aby si toho muže lépe prohlédla. Sledoval průvod lidí z polopaluby lodi. Tvářil se mírně znechuceně, jako by nebyl zvyklý uzavírat přehlídku dobytčat. Nevypadal nadšeně ani z pohledu na New Orleans, rozbahněné koloniální městečko, které se pod ním rozprostíralo zalité přívětivým ranním světlem.

Kestrel ho potajmu pozorovala. Musela uznat, že je to hezký člověk. Měl asi tak třicet pět let, byl vysoký, se širokými rameny, o notný kus čněl nad členy italské lodní posádky, kteří pobíhali po palubách a zabezpečovali lana tlustá jako stehno dobře živeného muže a třikrát tak těžká. Kestrel však nezaujal pouze mužův pohledný zevnějšek. Přilákalo ji spíše něco jiného. V záhybech jeho nadýchané bělostné náprsenky na ni mrkal safír velký jako její delikátní nosík.

Drahokam nesmírné ceny byl prostě nádherný. Jakmile Kestrel zahlédla, jak se v ranním slunci zableskl, táhlo ji to k němu jako můru k plameni. Kdyby safír dostal do ruky ten správný kapitán, měla by zaplacenou cestu kamkoli na světě. Kamkoli, pomyslela si, kde jsou modrá jezera, skalnaté kopce a skotská kostka.

Zhluboka vydechla a přes krásnou tvář jí přelétl výraz rozčarování. Ten člověk rozhodně nevypadal, že by si nechal něco podobného líbit. Pokud chce ten drahokam získat, bude nezbytně potřebovat dýku. A to představovalo značné riziko. Znovu si muže poočku prohlédla a neušly jí jeho pevně sevřené rty a záblesk v modrých - nebo zelených? - očích. Možná ten šperk za všechnu námahu ani nestál. Ten člověk vypadal, že dokáže obrátit její vlastní nůž proti jejímu srdci stejně lehce jako zamáčknout komára.

Ale jeho měšec by ukrást mohla. To byla práce pro začátečníka. Vrazí do něj z pravé strany a jednou řízne nožem, nic víc, a peníze budou její.

Kestrel napjatě pozorovala svůj cíl. Nechytí ji, ujišťovala se. „Tak ten měšec,” rozhodla se a připlížila se k lávce.

Cestující z Bonaventure sestupovali po můstku jeden za druhým. Značně korpulentní Francouzka v třešňově červených saténových šatech cestou dolů křečovitě svírala obruče své krinolíny, jako by držela kormidlo lodi. Vedle ní si vykračovala mladá žena v šatech z nádherného zelenkavého brokátu a při pohledu na ně Kestrel zezelenala závistí téměř ve stejném odstínu. Zatoužila natáhnout ruku, sáhnout si na bohatý materiál a znovu okusit, jak je cítit na omak. Bylo jí teprve deset let, když jí rodiče zemřeli na horečku, ale stále si mlhavě vybavovala, jak matčiny šaty šustily na kamenné podlaze velkého sálu, a ještě pořád cítila těžký satén otcova převlečníku, který působil tak nepoddajně a bezpečně jako brnění.

Opět soustředila myšlenky na dění v přístavu, když se mladá Francouzka nervózně otočila na muže se safírem, který sestupoval po lávce kousek za ní.

„St. Bride, doufám, že maman a mě navštívíte. Budeme v tomhle zapadlém koutě bez vaší společnosti naprosto opuštěné. Zvykly jsme si na Paříž a všechnu tu nádheru a v tomto

primitivním prostředí bude nyní život k nesnesení.” Mladá Francouzka rozmrzele našpulila rty a maličkou nožkou v elegantním střevíčku vstoupila na sešlé přístavní molo.

„Ale lady Catherine,” odvětil muž jménem St. Bride, „maman vás jistě brzy ožení s nějakým hrabětem. Jak byste mohla postrádat mou společnost? Obávám se, že jsem stejně hrubý a neotesaný jako tohle místo.” Usmál se a Kestrel konečně zjistila, že jeho oči mají neskutečně dokonalou tyrkysovou barvu a září mu z tváře mnohem oslnivěji než ten zelenomodrý kámen, připevněný jen o kousíček níž na jeho košili. Připomínaly také moře, stejně vrtkavé jako vlny a vítr, schopné ničit a laskat z pouhého rozmaru. Kestrel se mimoděk zachvěla.

„Ale, St. Bride…,” dívčiny řasy se zatřepotaly a sklopily na napudrované tváře, „dávám vám přednost, před jakýmkoli jiným mužem.”

„Nesmíš se tak podbízet, Catherine,” uslyšela Kestrel příkrý hlas její matky. „Abys ulovila manžela, musíš se tvářit ostýchavě. Pojď už!” Hraběnka se vymotala z davu. Nechala se vysadit do pozlaceného kočáru, který stál pro ně v docích už přichystaný. „Tvůj otec čeká,” pobídla ji nesmlouvavě a pak se uvelebila na brokátových polštářích uvnitř.

Nepřehledný dav odraných chudáků z městečka, pochybných ženštin a námořníků postával nedaleko kočáru. Kestrel věděla, že ti lidé nezírají na cizokrajnou nádheru pouze kvůli bohatství, okázale vystavovanému na odiv. Vzbuzoval v lidech stejně tak obdiv, jako strach. Všichni ten kočár okamžitě poznali, patřil Thionvillovi a Kestrel byla ráda, že se předtím neukvapila. Jean-Claude de Thionville, hrabě z Cassellu, rozhodně nebyl člověkem, jemuž by se chtěla zodpovídat ze svých činů. Hlavně proto ne, pomyslela si s hořkým pobavením, že má pod kontrolou veškeré osazenstvo cechu zlodějského v New Orleansu. Nesmírné bohatství a požehnání krále mu zajišťovaly neomezenou moc držet město pod krkem. Jediný rozdíl mezi ním a takovými, jako je Bardolph, spočíval v kvalitě šatů. Ne, s jistotou mohla říct, že hrabě by konkurenci neocenil.

„Musím jít, St. Bride. Navštívíte nás? Budu vás čekat každý den. Budu se těšit jenom na vás.” Když lady Catherine opět promluvila, Kestrel si konečně uvědomila, že je to vlastně dcera

toho mocného a proslulého hraběte. Ústa se jí zkřivila pohrdáním a pozorovala, jak se St. Bride sklání nad její ručkou a dotýká se jí svými rty.

„Nemohu vám nic slíbit, madam. Ale nicméně tuto možnost nevylučuji.” St. Bride roztáhl ústa v úsměvu, který připomínal vlka, a v očích se mu opět cynicky zablesklo. Kestrel instinktivně pochopila, že tomuto muži nelze věřit.

Když bylo rozloučení definitivně odbyto, lady Catherine a její matka odjížděly pryč s nádherou a slávou hodnou královské korunovace. Okamžik se nic nedělo a Kestrel se zadívala na svůj cíl. Lidé se táhli v závěsu za kočárem a dav prořídl. St. Bride zde nyní zůstal jenom se skupinkou několika pánů, kteří také cestovali na lodi. Všichni stáli obráceni zády k ní až na něho a Kestrel zarazil jeho tvrdý nesmlouvavý výraz. Zdráhala si to přiznat, ale téměř měla chuť couvnout. Setřásla však strach a znovu přistoupila blíže. Tentokrát si všimla, že vlasy, svázané vzadu do copu, mu na spáncích už malinko prokvétají. Stříbrný nádech však jeho tvář nijak nezjemňoval, spíše naopak, jenom podtrhl jeho ostré dravčí rysy. Opět byla v pokušení všechno vzdát.

Obvykle nemívala strach. Vždyť kradla skoro celý rok, takže byla v okolí už známá. Nebylo to pro ni obtížné. Neměla co ztratit. Nyní však, zatímco váhala a dodávala si odvahy, znejistěla. Ten člověk zrovna nevyhlížel, že by se s ním dalo zahrávat. A co hůře, zdálo se, že nemívá slitování.

S nerozhodností, kterou si nedovedla vysvětlit, postoupila Kestrel o další krok kupředu.

Vyčkala, až St. Bride odvrátí hlavu, a pak začala jednat. Vyrazila dopředu s dýkou v ruce, nadzvedla mužův drahý vlněný kabátec a jedním pohybem přeřízla kožený řemínek, na němž visel váček plný zlata. Potěžkala měšec v dlani a dala se na útěk. Bez safíru, samozřejmě. Dokonale toho muže zhodnotila a rozhodla se vzdát pošetilého nápadu odříznout mu drahokam rovnou pod krkem.

„No tohle, ty zlodějko, sebralas mi peníze!” Velká pevná ruka ji náhle popadla zezadu za krk. Kestrel se kroutila a svíjela jako poděšené kotě - přitom cítila na své kůži teplý dotek mužovy dlaně a to ji děsilo více než jeho ocelový stisk.

Ochromená hrůzou se náhle přestala bránit. Tak jako zvíře dělá ve chvílích nebezpečí mrtvé, snažila se i Kestrel ukolébat pozornost svého věznitele, aby se mu ve vhodném okamžiku mohla vytrhnout.

„Tak to není, pane, ten měšec vám spadnul. Jenom ho vracím.” Kestrel stála nehybně a nebránila se. Pohlížela vzhůru na muže, který se tyčil nad ní, a její safírově modré oči se naplnily úzkostí. Ten člověk sice vypadal pobaveně, ale -naneštěstí - nesmiřitelně.

„Vracíš, hm? A co že ses pokoušela utíkat opačným směrem?” St. Bride jí vytáhl váček z drobné dlaně a zastrčil si ho za pas. Jeho sevření nicméně nepovolilo, místo toho se otočil ke svému společníkovi, menšímu nenápadnému muži, a vykřikl: „Co je tohle za proklaté místo? Do čeho se tady dá investovat? Do žebráků a zlodějů?”

Ale Kestrel jeho slova neslyšela. Přímo před očima se jí zableskla svoboda, po níž tolik toužila. Před sebou měla St. Brideovu rozložitou silnou hruď a skotský erb se lvem na sebe vzal podobu velkého drahokamu barvy modravé jako obloha její vlasti. Pokušení se nedalo odolat. Jakmile od ní St. Bride odvrátil pozornost, napřáhla Kestrel nůž, který stále svírala v ruce, a vrhla se prudce dopředu. St. Bride ji překvapením pustil a Kestrel měla možnost dát se na útěk.

Ale opět podcenila svou oběť. Na jejích dvacet kroků mu stačily pouze dva. Než doběhla k sudům, chytil ji kolem pasu a znemožnil jí jakýkoli únik. Oba ale špatně odhadli kluzkou louisianskou zem. Vzápětí seděli v odporně páchnoucím blátě pod dřevěným molem.

St. Bride se při pohledu na své zablácené vysoké boty a kalhoty zasmál, ale Kestrel si zdaleka nebyla jista, zda to má považovat za dobré znamení. Jeho smích zněl spíše podrážděně než vesele. Nedalo se z něj odhadnout, zdali má v úmyslu ji pustit nebo jí zakroutit krkem. Vyprostil drahokam z její dlaně a zastrčil si ho do kapsy kalhot.

„Tak, děvče, teď si pro ten safír můžeš sáhnout. No, zkus to.” Jejich pohledy se setkaly a jeho oči se zableskly očekáváním, což ji znervóznilo víc, než byla ochotná si připustit. Tentokrát bojovala o svobodu ještě usilovněji, ale jakmile

vyklouzla z jeho sevření, chytil ji kolem štíhlého pasu a přitáhl na sebe dolů. Pak se na ni usmál zlomyslným podmanivým úsměvem.

„Ne, pusťte mě!” vykřikla a pokoušela se ho odstrčit. Ale tudy cesta k útěku nevedla, proto se rozhodla zapůsobit na mužovu lepší stránku - tedy, pokud ten člověk nějakou měl, ruku do ohně by za to nedala. „Jsem jenom malý ubohý děvče, potřebuju něco peněz. Slitujte se nad svou poníženou služebnicí, Pán vás určitě nevopustí po zbytek vašeho ctihodnýho života.”

Zadívala se na něj a proti všemu zdravému rozumu zadoufala, že ji nepošle do vězení u hřbitova. Nikdy uvnitř nebyla, ale Bardolph ano. Tvrdil, že je to tam horší než v přístavu. Po stěnách uvnitř lezla všelijaká havěť a mrtví neklidně sténali v zatížených rakvích uvěznění pod tenkou vrstvou vlhké půdy. Otřásla se.

„Malý ubohý děvče?” napodoboval posměšně její výslovnost, potom jí z ramene stáhl šaty a odhalil hebkou křivku ve výstřihu. „Vůbec nejsi ,malý děvče’, a navíc…,” uchopil ji za bradu a přinutil podívat se mu rovnou do očí, „na svoje povolání vypadáš trochu moc uhlazeně. Oč ti jde, ty malá podvodnice?”

„Pusťte mě,” žadonila a nevšímala si jeho nepříjemně bystrého úsudku. „Prosím,” dodala nakonec. Zvedla husté černé řasy a v temněmodrých očích si mohl přečíst úpěnlivou prosbu o svobodu.

„Odkdy znají zlodějky slovíčko prosím?” zeptal se tiše. Hodnou chvíli mlčel a zkoumavě si ji prohlížel. Tváře jí pod tím bezostyšným pohledem zčervenaly, jeho očím neuniklo nic -hebká pleť, zaoblené křivky ani jizvy na kotnících - důkaz života, jaký nyní vedla.

Náhle vytušila, že ho přesvědčila. Byl to zaměstnaný muž, měl příliš práce a byla z něj cítit moc. Nebude ztrácet drahocenný čas a vést nějakou zlodějku na úřad. Ale než se stihla vyprostit z jeho sevření, ozval se nad nimi cizí hlas.

„Ferringere, ať Malcolm odvede tuhle holku do vězení. Je to zlodějka a zničila vám šaty i boty.” Menší muž, kterého viděla Kestrel zatím pouze zezadu, zvedl nohu a chystal se ji nakopnout. Zahlédla jenom jeho drahou botu se stříbrnou

sponou, než se stačila obratně vyhnout ráně - ale ne vyklouznout ze St. Brideova sevření.

„Ano, je to zlodějka, ale taky je to žena!” St. Bride vstal a blýskl rozhněvanýma očima po člověku, který se ji snažil kopnout.

„Nic ve zlém, Ferringere. Ale darebáky musíme trestat. Tohle místo není tak civilizované jako Savannah.” Zatímco menší muž mluvil, mohla si ho Kestrel lépe prohlédnout. Rozšířenýma očima ho upřeně pozorovala s morbidní fascinovaností. Na rozzuřené oběti svých krádeží byla zvyklá, ale při pohledu na tohohle člověka se jí zastavilo srdce.

Byl menší postavy, ale působil příjemně mužným dojmem. Jeho tvář, orámovaná pískově světlými vlasy svázanými vzadu do copu, měla celkem pohledné rysy. Úzké rty byly možná trochu kruté, ale aristokraticky načervenalý, snad poněkud příliš dlouhý nos dodával obličeji přívětivý vzhled. Oči měl šedé a byly jí povědomé jako pobřeží severního Atlantiku.

Kestrel se do těch očí zadívala pozorněji. Nebyly celé šedé, připomněla si, uprostřed jedné z duhovek planula maličká červená tečka - jako znamení satanovo.

Rozevřela rty a zamrazilo ji, jako by jí po páteři přejely studené prsty smrti. Byl to Straught. Modlila se, aby v jeho očích nezahlédla žádnou známku toho, že ji poznal. A proč by také měl? Již dávno zmizela ta hýčkaná dědička skotského panství, nyní nebyla víc než žebrák. Ne, Straught ji zajisté poznat nemůže.

Domníval se přece, že Kayleigh záhadně zmizela. Nevěděl, že ji s sebou odvedl černý Bardolph Ogilvie, jeden z jeho vlastních pochopů, jak nazývala Straughtovi muže. Straught netušil, že Bardolpha bolely klouby a pronásledoval ho strach, že už brzy nebude užitečný a pán se ho bez milosti zbaví. Straught nevěděl, že Bardolph toužil mít kolem sebe někoho, kdo by mu pomáhal krást na jeho rum a přežít v Novém světě.

Ne, tenhle muž netušil, kam se Kayleigh poděla. Možná ji považoval za mrtvou.

Kestrel nechtěla zemřít podruhé. Pomalu začala od Straughta couvat i přes pevné sevření druhého muže.

„Pusťte mě,” prosila tichým hlasem, aby zakryla strach.

„Až přijde ten správný čas.” St. Bride se zadíval na to podivuhodně krásné stvoření, které měl ve své moci, a pohled mu změkl.

„Pusťte mě!” vykřikla v panice. Nahmatala dýku pohozenou vedle v blátě.

„Když budeš hodná holčička, věnuji ti za ty potíže nějakou zlatku. Ale teď se už přestaň vzpírat,” poroučel St. Bride popuzeně.

Ale ona neposlechla. Rudošedé oči ďábla jménem Erath Straught na ní spočívaly a každou vteřinu cítila blíž a blíž dech anděla smrti. Bože, přece jen ji poznal!

„Tak už mě pusťte!” vykřikla a vykroutila se z mužových rukou. Stiskla konečně v dlani svůj sgian dhu. Dříve než se St. Bride vzpamatoval, zajelo mu ostří dýky do kůže mezi palcem a ukazovákem.

„Ty malá děvko!” vyhrkl rozzuřeně a jeho krev jí vystříkla na sukni. Bolest ho přinutila povolit sevření a Kestrel neztrácela čas. Vyrazila jako blesk a jemu zůstala jenom vzpomínka na štíhlé zablácené kotníky a na pár půlnočních očí, které po něm přejely jako modrý samet.

2. kapitola

„Byl to Straught, určitě,” dušovala se Kestrel ještě stále bez dechu po útěku z doků.

„Ale to není možný! Jak nás našel?” Bardolph si zhluboka přihnul z láhve. Stěží dokázal ovládnout třas v rukou alespoň na tak dlouho, aby z láhve vytáhl zátku. „Povídám ti, to ty jeho oči. Hned si vzpomeneš na lucipera, tak je to. Jestlis je viděla, pak ten chlap musí být Straught.”

„Viděla jsem je,” přitakala tiše. „Na hodně věcí už si nevzpomínám, ale tyhle oči mi z paměti nevymizí nikdy.”

„Bez toho zatracenýho zlata nemůžem odsud zmizet!” zaklel Bardolph. „Ať toho Angličana s drahokamem vezme ďas, že má takový kamarády!”

„Ukradnu nějaký jiný měšec. Ještě se naskytne příležitost.” Kestrel pohlédla dolů na krvavou skvrnu na sukni. Nepřítomně pokračovala: Jenom se pokusím smýt tu krev…”

„Kestrel,” Bardolph ji chytil za paži, „je to všecko na tobě. Jednou sem ti zachránil život, ale podruhý už bych neměl sílu.” Viděla, že Bardolph cítí stejný strach jako ona. Třásl se. Ten starý ochmelka pravděpodobně vykonal za svůj život pouze jeden jediný dobrý skutek, ale jestli je Straught najde, tak za tu svou laskavost draze zaplatí.

„Tentokrát budu úspěšnější, Bardie. Zachráním nás oba. Nějak se mi podaří najít ten správný měšec. A pak odsud odejdeme, slibuji.” Roztřeseně nalila z vědra trochu vody na cáry, které plnily úlohu její sukně. Když už z krvavé skvrny zbyla na látce jenom další nezřetelná šmouha, vyždímala vodu a vykročila z chatrče.

Byl to dlouhý a namáhavý den. A ještě ke všemu se Kestrel nemohla vrátit do doků. Po scéně se St. Bridem by si jistě každý povšiml té krvelačné holky, jež ho pořezala na ruce. Vydala se tedy ke kasárnám v naději, že nějaký zatoulaný nepozorný voják si nechá ukrást zlaté hodinky nebo medaili.

Ale dnes se na ni štěstí neusmálo. Opovrhovala kasárnami, bylo to tam ještě horší než v přístavu. Muži v třírohých kloboucích a modrých kabátcích na ni ze svých míst vulgárně pokřikovali. A dělali přitom svými bajonety taková gesta, až se jí zvedal žaludek.

A také tam byli noví vojáci z Francie. Nevěděli nic o té okouzlující cikánce, tvrdohlavém děvčeti z chatrčí za přístavem. Naivně se ji pokoušeli chytit a Kestrel by jim s chutí opravdu podřízla hrdlo. Teprve když pochopili, že se svou černou lesklou dýkou umí zacházet a nerozpakuje se ji použít, nechali ji na pokoji.

Kapsy měla prázdné a pomalu se začínalo smrákat. Už věděla, že pro dnešek se musí vzdát. V noci nebylo radno přijít vojákům do cesty. Večer se v ponurém sevření kasáren snášel brzy. Za soumraku stály omšelé budovy kolem náměstí jako stráž kostlivců. Louisianské vlhké podnebí si vybralo svou daň

na okázalých hrázděných budovách z červených cihel. Na drolících se zdech už svítila světla. Ačkoliv byl parný podvečer, Kestrel se zachvěla. Náhle si uvědomila, jak je osamělá. „Jeune fille! Hej, děvče!”

Kestrel se prudce otočila. I když si byla jista, že její bratranec Straught nezná ani slovo francouzsky, náhle na ni padl strach, že je to on. Skoro se rozesmála úlevou, když zjistila, že na ni z okna kasáren volá pouze opilý voják. Kamarádi ho povzbuzovali, ale jejich kořist vzápětí zmizela, protože Kestrel se rychle vytratila za roh.

„Ať se jim ta střecha propadne rovnou na hlavu!” proklínala je tiše a s uspokojením pohlédla na zvláště sešlou zavšivenou budovu. Hněvivé myšlenky a zlořečení jí sice přinesly na chvíli úlevu, ale v temnotě rozhodně neposkytovaly žádnou ochranu. Ať už má sgian dhu nebo ne, musí se vrátit co nejrychleji k Bardolphovi. V New Orleansu neměl zloděje nikdo rád, obzvláště když se všechno muselo do města dovážet z Francie za přemrštěné ceny. Doufala pouze, že zítra se jí povede lépe.

Vyhnula se dokům, prošla přístavem a zastavila se. Zadívala se na shluky chatrčí pod sebou, postavených těsně vedle Mississippi. Stěny byly z kůlů zaražených co nejhlouběji do písčité půdy a střechy tvořila ubohá krytina ze sušených palmových listů. Z většiny chatrčí stoupal kouř, jak si jejich obyvatelé vařili jídlo na maličkých ohníčcích skoro jako indiáni v prérii.

Vedli u řeky opravdu primitivní život, pomyslela si při pohledu na mihotavé záblesky plamenů mezi kůly chatrčí. Jejich domovy měly stejnou výdrž jako dřeva zatlučená do promočené půdy, to znamenalo jenom krátkou. Jakmile se řeka začala vylévat z břehů, museli se přesunout o kus výše a postavit chatrče znovu. Byl to neustálý koloběh budování a bourání. Jaký rozdíl oproti malým kamenným příbytkům rozesetým po kopcích Skotska. Ty stojí na jednom místě jistě už od počátku světa. Vypadaly nezničitelně stejně jako sami horalé.

Kestrel se bezděky usmála zvláště při vzpomínce na jednu chýši. Robertsonovi, kteří žili ve stínu hradu, pásli stáda ovcí pro starého pána Mhoru. Jejich tři chlapci pobíhali kolem pouze ve skotských plédech, dokud je sníh nezahnal dovnitř. Když

přicházela zima, ona a Morna se k nim vždy vypravily, aby chlapcům na zatvrdlé bosé nohy donesly boty.

Při pohledu na malé chýše Kestrel napadlo, co se asi s Robertsonovými chlapci stalo. Slyšela o poslední velké bitvě ve Skotsku. Věděla, že se odehrála blízko Inverness, a šly zvěsti o značných změnách, které zde nastaly.

Ale lidé se nemohli změnit, ujišťovala se umíněně a svraštila temné obočí. Skotskou vysočinou neprotékaly žádné široké, líně plynoucí řeky, které nenasytně hltají vše, co je člověku drahé. V chladném podnebí se nerozlévá zápach hniloby a smrti. Nadechla se okolního těžkého vzduchu. Skotsko se určitě nezměnilo, říkala si. Jednou se tam vrátí a přesvědčí se na vlastní oči. A najde ho stejně nezlomné a ryzí jako domy z gaelského kamene a dějiny skotských horalů.

Kestrel se vyhnula dokům a proběhla přístavem. Zpomalila, až když se začala proplétat změtí chatrčí. Musí se od Straughta dostat co nejdále. Nezbývá jim než utéci. Ale k tomu bude potřebovat něčí měšec. Od srdce proklínala muže jménem St. Bride a jeho pohotovost. Vzpomněla si, jak slibně ji jeho měšec na ten kratičký okamžik tížil v dlani. Nebýt toho Brita, měli by nyní po starostech, pomyslela si. Ona a Bardolph by opustili tohle vlhké peklo. Navždy.

„Vůbec jsem neměla štěstí,” ohlásila Bardolphovi, jakmile vstoupila do chatrče. V temnotě uvnitř ho ani nebylo vidět. Když neodpověděl, mluvila dál, jelikož usoudila, že je přespříliš opilý, než aby vůbec zapálil světlo. „Ale zítra se to změní. Nějaké peníze seženu. Alespoň že Straught neví, kde nás má hledat.”

Kolem kotníků se jí na přivítanou otřel hebký kožíšek. „Mo Chridhe, ty můj mazlíčku, určitě máš hlad.” Zvedla černé kotě a zabořila tvář do měkké srsti. Tápala ve tmě, až nahmatala hrubý stůl s borovicovými pochodněmi, a natáhla se pro křesadlo. Když se chatrč zaplnila vůní pryskyřice, znovu se sklonila nad kočičkou, kterou držela v náručí.

„Že bychom ti na večeři přece jenom nesehnali nějakou rybičku?” Bardolpha, který ležel nehybně na zemi, si zatím nevšímala a zalovila v hliněném hrnci, kde pro kotě schovávala sušenou rybu. Vtom ji zarazilo zachroptění - velkýma modrýma očima zalétla do kouta chatrče.

„Kestrel,” zasípěl Bardolph. Kestrel s hrůzou hleděla na zející ránu na jeho břiše.

„Můj bože! Co se stalo?” Přitiskla si dlaň na ústa a rozběhla se k němu.

„Kestrel, to byl Straught.”

„Ne, to není možné. Neví přece, kde nás hledat,” zašeptala. Při pohledu na tolik krve nedokázala jasně uvažovat. Přitiskla Chridhe k sobě a kotě se s mňoukáním pokoušelo vyprostit.

„Našel nás… našel. Kestrel…, trochu vody. Buď hodná holka.” Bardolph už jenom sotva slyšitelně sípal.

Ruka se jí tak třásla, že téměř nedokázala zvednout naběračku a ponořit ji do vědra. Jednou rukou stále zoufale svírala Chridhe, druhou přiložila naběračku k Bardolphovým rtům, aby se mohl napít. Oběma bylo jasné, že umírá.

„Ať mě nepohřbívají tady. Nechci v týhle půdě věčně sténat po troše klidu. Slib mi to, Kestrel.” Vztáhl k ní ruku v úpěnlivé prosbě.

„Bardolphe, nehýbej se. Jsi… příliš raněný,” zakončila nesouvisle a hlas se jí lámal.

„Zachránil sem tě, holka. Nezapomeň. Když už si neměla žádnou naději, vrátil sem ti ji.” Sevřel jí sukni a s posledním dechem ze sebe vyrazil: „Možná bys s ním mohla skoncovat. Třeba právě ty bys., Kayleigh.” Křečovitě se jí zachytil a zavřel oči, připravoval se na schůzku se svým Stvořitelem.

„Bardolphe!” Zatřásla bezvládným tělem. „Neopouštěj mě. Nesmíš umřít!” V panice si přitiskla jeho nehybnou ruku na prsa. Chridhe mňoukala a chtěla pryč, ale Kestrel nyní nemohla své drahocenné koťátko pustit, na světě měla už jenom je. Po tvářích jí proudily slzy. Toužila se vrhnout na Bardolphovo mrtvé tělo a vyplakat se ze svého zármutku, ale nemohla.

Pomalu se vzpamatovala a přehlédla v duchu svou hrozivou situaci. Byli bláhoví, když uvěřili, že ji Straught těma svýma mrazivýma rybíma očima dnes v docích nepoznal. Přišel si pro ně a také je našel. Městečko jako tohle bylo na úkryt příliš malé.

Setřela si slzy z tváří a posadila se. Pod rukou cítila Chridhinu hedvábnou srst a to jí přinášelo určitou úlevu, ale myšlenky jí stále zmateně vířily hlavou. „Co teď mám dělat?” šeptala a srdce jí zděšeně bušilo v hrudi. „Co mám dělat?”

„Tiše, Kayleigh. Nehýbej se.” Mužský hlas - známý, vzdělaný a sebejistý - se ozval za jejími zády. Z jeho vemlouvavého tónu se jí zježily všechny vlasy na hlavě. Její nepozornost pramenící ze zděšení umožnila tomuto muži vkrást se do chatrče. Teplá měkká dlaň se jí sevřela kolem hrdla. „Odhoď nůž, Kayleigh, a pak se smíš otočit.”

Zavřela oči plné hrůzy, okamžitě ten hlas poznala. Zareagovala zcela instinktivně. Rukou sjela dolů a sáhla po dýce. Ale šok z Bardolphovy smrti její reakce zpomalil, a navíc nepočítala s dalším párem mužských rukou. Před ní se vynořil obtloustlý, krutě vyhlížející člověk a lehce ji přemohl. Upustila sgian dhu a ten se propadl do mechové matrace. Kayleigh slyšela mužův hlasitý dech, když si ji za ramena přitáhl k sobě. Potom ji otočil čelem ke svému vznešenému kumpánovi.

Byl to Straught, samozřejmě. Jeho oči si ji chladně prohlížely. Otřásla se.

„Tak jsi mě přece jenom přišel zabít, můj drahý bratranče?” zeptala se přidušeně a pak vzdorně pohodila hlavou. „Ty a ta tvoje banda hrdlořezů! Dobře si vzpomínám na ty pochybné chlapíky, kteří se tehdy rojili kolem hradu. Zbabělče! Na dvě dívky jsi potřeboval celou armádu.”

„Opravdu jsem potřeboval armádu, vždyť jsi nakonec utekla.”

„A uteču znovu!” vykřikla.

„Ale teď už nebude tak těžké tě chytit. Omlouvám se, že mi trvalo tak dlouho, než jsem tě našel. Ale kdybych tušil, že na mě čekáš tady v přístavu, žádná práce na Mhoru ani v Londýně by mě nedokázala zadržet.” Straught jí přejel teplým prstem po hrdle a pak ustoupil a otřel si ho do kapesníčku.

Odtáhla se od něj, ačkoliv hruď druhého muže rozhodně neznamenala žádný bezpečný přístav. Chridhe se situace nijak nezamlouvala. Kotě jí v náručí výhružně syčelo a prskalo.

„Co pro tebe můžu udělat, Kayleigh? Nebo spíše Kestrel? Tak ti říkaly ty malé coury na přístavní hrázi, když jsem jim dal tvůj popis a něco zlata.” Zasmál se. „Nemají tě zrovna rády. Ale dobře tě odhadly. Zvláště po tom, co se stalo. Kdybys nebyla tak tvrdohlavá, možná ty a já - a Morna - bychom teď šťastně žili pospolu doma na hradě.”

Kayleigh od něj znechuceně odvrátila oči. V této chvíli nedokázala myslet na Mornu. Nemohla. Ale opět v ní zahlodal pocit viny. Kéž by jen dokázala vrátit čas zpět! Jak by všechno udělala jinak!

Straught pozoroval její reakci. Zamyslel se a poškrábal se v pískových vlasech. „Musím přiznat, že přes všechno, co se přihodilo, cítím jistý rodinný závazek ti pomoci se odtud dostat. Vždyť jsem koneckonců z tebe chtěl kdysi udělat svou. ženu.” Hlas se mu rozplynul do ztracena, mlčky ji pozoroval. Nervy jí jen hrály, jako by stála na samém okraji propasti.

„Kdybych věděla.,” začala, ale zarazila se.

„Co? Kdybys věděla, že tebe a tvou sestru zavraždím, vzala by sis mě? Ale, jak šlechetné, Kayleigh! Velmi tě určitě trápí, že jsem ti celou věc neobjasnil předem. Všechno by dopadlo zcela jinak.”

„Ano, dopadlo!” vykřikla. „Podcenila jsem tě a teď mám krev své sestry na rukou. Mohla jsem ji zachránit, kdybych tušila, co chceš provést.”

Straughtova slova zněla tiše a konejšivě: „Ne, nemohlas. Kdybys věděla, na co se chystám, udělala bys přesně to, co jsem od tebe očekával: plivla bys mi do obličeje a potom mě nechala uvrhnout do žaláře.” Nevesele se usmál a dodal: „Ale všechno se dá napravit. Tak co teď cítíš ke svému bratranci, no, děvče?” Udělal krok kupředu a Kayleigh před ním mimovolně ustupovala dozadu.

„Myslel jsem si to,” odpověděl si zachmuřeně. V záchvatu vzteku ji popadl za bradu a trhl jí hlavou nahoru. „S tou svou špínou a zápachem si těžko můžeš dovolit být tak povýšená a sebejistá.” Neodpověděla. Strach ji dusil, takže ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

„Mohl bych tě vzít s sebou zpátky do Skotska, Kayleigh. Chtěla bys?” Straught ji pustil, začal pochodovat po chatrči a přitom si pohrával se stuhou svého nákladného, zlatem lemovaného kabátce. Jeho okázalý zevnějšek byl v příkrém rozporu s nahrubo sbitou prkennou stěnou za ním. Opět se k ní obrátil a jejich pohledy se střetly. Zhrozila se.

„Musel bych ti ovšem vyříznout jazyk,” dodal s úsměvem, „abys nemohla prozradit věci, o kterých by se mělo raději mlčet.

Ale směla by ses vrátit domů. To by přece nebylo tak špatné. Na Mhoru by se nikdo neodvážil tě pomlouvat. Jen si představ tu krásu! Nikdo by ti už nespílal do trhanů, co tomu říkáš, Kayleigh?”

Stále mlčela. Chridhe zaťala drápky do pramene vlasů, který Kayleigh splýval na hruď. Kočička nevěděla nic o lidském utrpení, kterého byla svědkem, snažila se jen dát své paní najevo, že už je nejvyšší čas na večeři. Celá ta situace náhle Straughta pobavila.

„Kočka ti spolkla jazyk?” rozesmál se a zuby se mu bíle zaleskly. Když ho záchvat smíchu přešel, pokračoval: „Vyříznout ti jazyk by asi nebylo k ničemu. Vzpomínám si, že jsi jako dítě uměla psát. Museli bychom ti taky useknout ruce.” Hrubě ji popadl za špinavé dlaně. Před jeho dotykem uskočila dozadu a opět narazila na hruď muže, který ji držel.

„Nech mě být, pusť mě!” vyjekla a nenáviděla se za strach a slabost, které jí zazněly v hlase.

„Rozmysli se ještě, Kayleigh. Dávám ti poslední šanci. Nemám chuť tě zabít. Vždyť je velký hřích zavraždit bytost tak okouzlující.” Straught postoupil dopředu a Kayleigh se opět schoulila. Klidně pokračoval: „Proč, má zlatá, nemáš na paměti slova svého otce? Tohle by si přece přál, jsem jeho bratranec. Obdivoval se mi a chtěl by, abych se o tebe postaral, a ne aby ses protloukala světem sama.”

„Jak můžeš tak lhát. Můj otec tě litoval, Erathe. Byl jsi chudý příbuzný. Bylo mu líto, že jsi stále bez prostředků a držíš se takových nemožných přátel. Proto ti také zanechal ten lovecký zámeček - aby ti pomohl. Ale nikdy ti neměl nic dávat, podívej, co to přineslo - podlou zradu. Byl z tvé krve, příbuzný, a ty jsi mu zabil dceru. Jsi zrůda!” Jako vysvobození cítila, jak jí v prsou narůstá starý nahromaděný hněv. Vrhla se dopředu, ale druhý muž ji strhl zpátky.

„Ty malá běhno! Jsem a vždycky jsem byl zákonným dědicem panství Mhor, ne ten Mornin hejsek, který se jenjen třásl, aby už mohl spustit kalhoty.”

„Mornin snoubenec byl slušný člověk. Udělal by ji šťastnou., každou dívku by udělal šťastnou,” hájila Duncana.

„A já bych udělal šťastnou tebe,” Straught se snažil ovládnout svůj vztek. Dlouho ji mlčky pozoroval. „S Mornou to šlo příliš hladce. Když už jsem měl všeho dost a zosnoval ten plán, bylo mi jasné, kdo způsobí největší potíže. Malá tmavovlasá Kayleigh. Když jsem tě viděl běžet do toho kopce, sukně se ti pletly pod nohy a vlasy za tebou ve větru divoce vlály, cítil jsem, že se znovu setkáme.”

Rozhostilo se dlouhé ticho a pak se Kayleigh zeptala na věc, která jí ležela v hlavě po celý rok. „Co si myslí lidé z Mhoru, že se mi přihodilo? Nemohl jsi moje tělo položit vedle kočáru. Měl jsi jen jedno.” Rty se jí zachvěly.

„Když jste s Bardolphem zmizeli, tvrdili jsme, že jsi po nehodě spadla do jezera. Ještě stále se nevzdali naděje, že tě voda vyplaví někde na skalnatém břehu. Jsou v podstatě stejně pověrčiví jako já.”

„A jaká pověra tě straší teď? Získal jsi všechno, cos chtěl. Ani hrozba pekla tě neodradila od tvých plánů!”

„Nezískal jsem všechno. Nedostal jsem tebe. A když tě znovu vidím, Kayleigh, uvědomuji si, že jsem si své okouzlení jenom nenamlouval.” Pokusil se pohladit ji po tváři, ale uhnula před jeho rukou.

„Nikdy mě nedostaneš,” zašeptala.

„Vím to,” odpověděl smutně. „Zřejmě jsem to věděl vždycky.” Pohledem přejel ubohý vnitřek chatrče. „Ale když tě nemohu mít já, pak nikdo. A protože se ten úkol musí jednou provést, osobně na jeho splnění dohlédnu.” Straught zabořil ruku do mechové matrace a vytáhl její dýku. Pomalu přejel ostřím naplocho po stehně oděném v jantarově žlutých saténových kalhotách. Postoupil o krok kupředu.

Jsi velké pokušení, lásko. Vždycky jsi byla a vždycky budeš.

Od chvíle, co ses narodila a já poprvé držel v náručí Kerrovu drahocennou Kayleigh, jsi mě fascinovala, očarovalas mě. Vždycky jsi byla pro mě nedosažitelná, a dokonce i teď, zablácená a špinavá, bych dal nevím co, abych se s tebou mohl konečně vyspat. Ale.,” odmlčel se, zahleděl se na ostří dýky a krajkové manžety se mu elegantně svezly dolů přes dlaň, „nespím s mrtvolami. A jak se mi zdá, tvoje smrt už má příliš

velké zpoždění.” Znovu se pousmál, tentokrát melancholicky a s konečnou platností.

Strach jí umožnil určitý nadhled a uvědomila si, jak hezký má Straught úsměv. Ale nikdy nedosáhl očí, ty vždy zůstávaly chladné. Nic v nich nedokázalo probudit ani náznak jakéhokoli citu, nic - snad s výjimkou smrti.

„Prosím!” vykřikla, když Straught hodil sgian dhu druhému muži, který ji silnou paží přidržoval kolem ramen. Chridhe jí v náručí rozzlobeně prskala, když muž obrátil Kayleigh k sobě. Ten člověk měl tmavé vlasy a hruď jako sud. Přihlouple se usmál. Ve sporém světle se zableskla krátká čepel. Blížila se víc a víc, až zbýval jen vlásek a prořízne jí hrdlo.

Vtom se muž prudce zarazil a po tváři mu přelétl překvapený výraz, který se odrazil i v jejím obličeji. Nevěřícně zíral na zem. Sledovala jeho pohled.

Bardolph u jejich nohou natáhl paži, obtočil prsty kolem jeho kotníku a zadržel ho. Nějakým neuvěřitelným způsobem posbíral poslední zbytky sil, aby ji ještě jednou zachránil.

„Ale Bardie je přece mrtvý,” vyrazil ze sebe muž. V panice klopýtl dozadu.

Kestrel nemohla uvěřit, že to Bardolph dokázal, ale neztrácela čas přemýšlením. Smrtící čepel v mužových rukou se zachvěla. Kestrel do něj vší silou vrazila, muž upadl dozadu a náhle zaúpěl. Nešťastnou náhodou se mu její nůž zapíchl do břicha.

„Erathe…, jsem zraněný!” zalapal po dechu bolestí. Rána byla hluboká, ale měl ji z boku svého objemného žaludku, a tak si Kestrel byla jista, že zasáhla spíše jeho nezměrné zásoby tuku než nějaké životně důležité orgány.

„Sklapni, Malcolme. Ty hloupý fňukale!” Straught skočil po dýce, ale Kestrel byla rychlejší. Malcolm vyjekl bolestí, když mu vykroutila nůž z rány, ale odmítla ten nepříjemný zvuk brát na vědomí. Než stačil Straught uchopit krví potřísněnou rukojeť, už držela sgian dhu v dlani.

„Uteč, Kestrel., uteč.,” zachroptěl Bardolph u jejích nohou posledním dechem. Nemohla ho však nyní opustit, když existovala ještě byť jen nepatrná možnost, že by mohl přežít. Ale snaha zachránit ji ho obrala o poslední zbytky sil. Z hrudi se mu

vydral ostrý povzdech a znehybněl, s nevidoucíma očima obrácenýma ke stropu z palmových listů. Nyní věděla, že černý Bardolph Ogilvie je skutečně mrtev.

Otočila se ke Straughtovi a v ruce svírala teplou, lepivou rukojeť dýky. Obcházeli uvnitř kolem sebe a Straught bedlivě sledoval každý její pohyb. Ustupovala pomalu ke dveřím a potom jako blesk vyrazila ven z chatrče. Tiskla Chridhe k sobě a rozběhla se do noci.

Je to beznadějné, prolétlo jí hlavou, když za sebou v blátě zaslechla dusot mužských kroků. Utíkala stále rychleji, ale vzdálenost mezi jejíma bosýma nohama a pevnými koženými botami jejího pronásledovatele se nijak nezvětšovala. Měla však oproti němu jednu výhodu. Vyznala se ve městě.

Proběhla přístavem a přes příkopy podél rue de Bienville. Prostitutky ji proklínaly, že jim bahnem zašplíchala tmavěmodré sukně, a trapeři se ji se smíchem pokoušeli polapit. Ale nenechala se. Zanedlouho chodci prořídli a to už věděla, že se blíží k okraji města. V dálce spatřila mlýn, který mlel jejich mouku, jak se pomalu otáčí proti úplňku na temné obloze.

Když přeběhla poslední zablácenou ulici na konci městečka, zamířila dál na západ směrem k nehotovému vodnímu příkopu, který tam vykopali otroci. Byl ukázkou marného pokusu zabránit útoku zvenčí, ať už vpádu indiánů nebo Angličanů. Tento dlouhý příkop plný zelené vody nyní tvořil jedinou překážku mezi ní a svobodou.

Kdybych se mohla schovat v močálech na druhém břehu, napadlo ji, nikdy mě nenajde. Otřásla se při pohledu na ledovou slizkou vodu a byla přesvědčená, že příkop zapáchá hůře než Bayou St. John uprostřed léta. Ale nedá se odradit, stále za sebou slyšela vytrvalý dusot pevných bot svého bratrance Eratha Straughta.

„Nemáš kam jít, Kayleigh!” Straught se zastavil na břehu. Jak předpokládala, neodhodlal se vstoupit do vody, a zničit si tak šaty. Místo toho za ní pouze volal: „Budeš se muset stejně vrátit do města, nebo zemřeš v bažinách. Tam nemůžeš přežít. Nikomu se to dosud nepovedlo. A až se vrátíš, najdu si tě. Poradím svému příteli Thionvillovi, hraběti z Cassellu, aby dal vyvěsit oznámení, že tě hledají za vraždu Bardieho. Úřady tě

najdou místo mě a Thionville tě nechá pověsit za vraždu. Nakonec tě stejně dostanu.” Ironicky se zasmál. „Zapamatuj si to, má krásná Kestrel. Ať se obrátíš kamkoli, vyjde to nastejno. Vždycky vyhraju já.”

Kestrel dorazila na druhý kluzký břeh a cestou proklínala Straughtovu duši do horoucích pekel. Vyškrábala se ven z příkopu a s Chridhe v náručí se vítězně rozběhla k temnému močálu.

3. kapitola

Dům se topil v záři svící. Vybudovaný ve stylu Ludvíka XV., ač ne tak honosný jako nádherná sídla na Loiře, přesto to byl na New Orleans velkolepý palác a co do velikosti a okázalosti se dal srovnat snad pouze s klášterem uršulinek. Stavitel de Pauger by byl na tento dům nepochybně pyšný. Stál již téměř třicet let a stačilo zatím jenom jednou opravit omítku.

Dnes v noci zde však neobcházeli žádní nabručení alsasští stavitelé opravující fasádu ani žádní architekti, kteří by se pokoušeli objevit tajemství dlouhověkosti této budovy. Dnes se uvnitř slavilo a z domu se linula teplá záře.

„Odkud pocházíte, St. Bride? Catherine mi prozradila, že jste se nalodil v Londýně spolu s Erathem.” Hrabě z Cassellu pozdvihl číši šampaňského ke rtům a pohledem přejel po shromážděných hostech.

„Ano, prodával jsem v Londýně bavlnu ze svých pozemků. Ale doma jsem v Georgii. Na ostrově Sea Island, mám-li být přesný,” odpověděl St. Bride a rozhlédl se po místnosti, jako by někoho hledal.

„Ale jděte, člověče, nevypadáte na… venkovana. Jistě pocházíte z mnohem civilizovanějšího místa.” Hrabě ocenil St. Brideův ocelově šedivý saténový kabátec. Nepochybně práce nějakého londýnského krejčího, jak mu na první pohled prozradil dokonale padnoucí střih a nádherné stříbrné vyšívání. V odlesku plamenů a bohatě zdobené látky dostaly St. Brideovy modrozelené oči nádech bouřkových mraků a vynikly prokvetlé

prameny na jeho spáncích. Každý jiný by v tak nákladném oděvu působil strnule a nepřirozeně, ale ze St. Bridea vyzařovala uvolněnost a pohoda a zvláštní nespoutanost.

Už jenom vzrůst toho člověka vzbuzoval respekt. Ve stínu jeho vysoké postavy se každý tajně vytahoval na špičky a držel se co nejvzpřímeněji, ale i tak je St. Bride všechny převyšoval. Protřelý hrabě však dobře věděl, že mnohem nebezpečnější než fyzická převaha je St. Brideova inteligence.

St. Bride si povšiml, s jakým zájmem si hrabě prohlíží jeho oděv, a poznamenal: „Za bavlnu ze Sea Islandu se v Anglii dobře platí…, mylorde.” Položil na Thionvillův titul přehnaný důraz a přes rty mu opět přeběhl prchavý úsměv, který menšího muže očividně zneklidňoval.

„Pokračujte. Rád se dozvídám zajímavé věci o svých návštěvnících.” Pod St. Brideovým pronikavým pohledem s námahou vydoloval z krajkové manžety, která těsně obepínala jeho zápěstí, kapesník a důstojně si otřel čelo. „Žijete v Georgii nastálo?”

„Ano, nastálo.”

Hrabě nadzdvihl obočí: „Ale muž s vaším vystupováním.”

„Savannah je krásné město. Nemám důvod ho opouštět.”

„Ale k nám jste zavítal.” Thionvillova poznámka visela ve vzduchu jako nevyřčená otázka.

„Nějakou dobu budu spravovat své pozemky odsud, dokud si nevyřídím jistou záležitost. Georgia je ale stále můj domov.” Pak St. Bride náhle změnil téma: „Nevíte, kde je Erath? Tvrdil, že se zde objeví, ale ještě jsem ho neviděl.”

„Vy dva jste se ale na Bonaventure pěkně spřátelili. Ve stísněném prostoru na lodi se lidé jistě dobře poznají.”

„Ano, to nepochybně.” St. Bride se opět rozhlédl po místnosti. Společnost, kterou očekával, ještě nedorazila. Otočil se zpět k hraběti: „Povězte mi, hra - mylorde, Erath má očividně v New Orleansu dobré kontakty, ale tvrdil, že je zde poprvé. Jak je to možné?”

„Monsieur Straught a já pěstujeme dlouhodobou obchodní spolupráci. Cením si Erathova úsudku, je bystrý a obratný, s takovými lidmi rád obchoduji. Naneštěstí ale naše spolupráce v současnosti skomírá, jelikož jisté příležitosti se vyčerpaly.”

Nepříjemně se usmál. „Straught mi o vás trošku povyprávěl, St. Bride. Ale řekněte mi sám, co vás přivádí do našeho kouzelně zaostalého městečka?”

„Koupil jsem si západně odtud plantáž. Jmenuje se Belle Chasse. Slyšel jste o ní?”

„Belle Chasse! Mais non, to snad ne! Úroda indigovníku tady žalostně propadla. Bývalý majitel Launier prý spáchal sebevraždu, protože přišel téměř o všechny peníze. Museli ho odříznout z oprátky v jeho vlastní ložnici. A ten dům! Vždyť není ani hotový!” Hrabě se uchichtl. „Obávám se, že vás ošidili. Doufám, že jste panství koupil patřičně lacino.”

„Naopak, koupě Belle Chasse a všech otroků mě stála celé jmění.” St. Bride poklidně upíjel ze svého stříbrného poháru. „A desetkrát tolik mi vynese. V Paříži jsem se od Launierova právníka dozvěděl, že Belle Chasse vydělala monsieur Launierovi velké peníze. Zabil se nejspíše z osamělosti, neměl totiž žádnou rodinu, ale kvůli penězům rozhodně ne.”

„Tomu nemohu uvěřit. Skutečně? Sám bych pozemky koupil, kdyby zde nekolovaly ty zvěsti.”

„V tom případě ze mě bude velmi bohatý muž,” skočil mu St. Bride do řeči, „právě díky těm zvěstem. Už plánuji novou ohromnou úrodu. Hledám nyní společníky mezi dostatečně zámožnými lidmi. Výměnou slibuji, že koncem roku budou ještě o něco zámožnější.”

„A co je to za ohromnou úrodu, mon ami!Nenapínejte mě!”

„Mák,” prohlásil St. Bride.

„Mák?” opakoval hrabě překvapeně.

„Ano, prý se na něm dá hodně vydělat.” St. Bride dál nevzrušeně popíjel ze své číše. „Straughtovi se můj plán pro Belle Chasse docela zamlouvá. Podrobně jsme vše probírali na

Bonaventure. “

„Taková náhoda! Mně se váš nápad rovněž zamlouvá. Vždy se snažím investovat své zlato tam, kde mi přinese nový zisk.” Thionvillovy zelené oči zasvítily. Jistě víte, že Erath a já jsme velcí přátelé. Už jsme spolu podnikli nejeden obchod. Třeba bych vás mohl přesvědčit, abyste mě k této záležitosti také přizval. Po pravdě řečeno, monsieur Ferringere, dříve jsem měl

co do činění s laudanem. Pokud chcete pěstovat mák, budete mít opravdu speciální úrodu.”

„Ano, to určitě.” St. Bride se usmál. „Ale nerad bych vás do našeho spolku přibíral, mylorde. Možná časem pochopíte proč.”

„Nesmysl! Přesvědčím vás. Promluvím o svém návrhu s Erathem dnes v noci. Jestli se všichni domluvíme, jistě uznáte, že jsem vynikající obchodní partner.”

„Pokud by vám nevadilo, své mínění vyjádřím, až budu znát Straughtův názor.”

„Dobrá. Zatím prosím přijměte zavděk pohostinstvím mého domu.”

„Děkuji, mylorde, ale Laban, můj společník na cestě, a já vyrážíme na Belle Chasse dnes v noci.”

„Och, mais non, to nám přece neuděláte, Catherine bude tak zklamaná.” Hrabě očima vyhledal svou dceru, která seděla v hloučku obdivovatelů. Když zachytila jeho pohled, vstala z pozlacené sedačky a zamířila rovnou k oběma mužům.

Ve svých kanárkově žlutých saténových šatech a krinolíně široké tak, že by neprošla dveřmi, působila opravdu skvostně. Ale na St. Bridea se její vzhled minul účinkem. Pohledem opět zabloudil ke dveřím.

„Hledáte někoho?” St. Bride překvapeně otočil hlavu po hlase. Před ním stál Erath Straught, který vstoupil do sálu postranními dveřmi. Zrovna včas, aby mohl pozdravit lady Catherine, která se ke skupince připojila.

„Mon cher St. Bride, jak se vám líbí náš ostrůvek civilizace uprostřed moře nevzdělaných divochů?” Catherine se usmála a rukou ukázala na vyzdobený pokoj. Roh hojnosti z míšeňského porcelánu krášlil krbovou římsu a sedačky čalouněné zeleným sametem stály kolem stolečků vykládaných marketerií boulle. Oči lady Catherine se při tom pohledu rozzářily, ale St. Brideova reakce ji zklamala, nezdálo se, že by sdílel její obdiv.

„Připouštím, že je to ostrůvek. A co se divochů týče…,” St. Bride upil další doušek šampaňského a s okázalou nedbalostí si prohlížel Straughta, který měl boty a punčochy potřísněné blátem a na nohavicích šedých kalhot tmavou skvrnu. „A co se divochů týče,” pokračoval, „jednoho jsem zrovna dnes potkal.

Ale indiánka to nebyla.” Sevřel ovázanou ruku. v pěst a vybavil si skotské děvče se sametovýma očima.

„Ano, ta malá zlodějka byla opravdu divoká.” Straught si nevzrušeně posloužil sklenkou šampaňského. „Lidé z přístavu jsou pěkná sebranka. Vyhnali je i z jejich vlasti. Je to ta nejhorší spodina z irských a skotských věznic. Snad vás utěší, Ferringere, že ta holka brzy špatně dopadne.”

„Už dlouho jsem neviděl žebráka tak na dně. Dokonce ani v Londýně ne. Smutný pohled, potkat mladou ženu v podobně žalostné situaci.” St. Brideovi se zablesklo v očích, jako by se snažil potlačit hněv. Změnil téma a zeptal se Straughta: „Nějaká práce tak pozdě v noci?”

„Ano. Jak jste to poznal?” zeptal se Straught opatrně a úkosem se na něj podíval.

„Jen hádám. Co jiného by vás mohlo zdržet od tak velkolepé slavnosti?” St. Bride kývl směrem do místnosti, v níž hedvábné šaty a drahé šperky hýřily duhovými barvami. Okolo nich se nesly tlumené hlasy dam, občas se ozvalo sklapnutí vějíře a mužský smích.

Všudypřítomná rozmařilost ostře kontrastovala se špinavými pochmurnými ulicemi hned za galerií.

„Nedalo se tomu vyhnout.” Straught si poklidně nabral šňupec tabáku. „Pokud chce muž dosáhnout svého cíle, musí si někdy odepřít potěšení, i když je mu to zrovna krajně nepříjemné. Souhlasíte?”

„Rozhodně ano.” St. Brideovy rty se zvlnily v posměšném úsměvu. „Ale to odpírání vám prospělo. Vypadáte v lepší náladě než na lodi.”

„Tam jsem už toužil být v přístavu. Moře mi nedělá dobře.” Útlá ženská ručka spočinula na St. Brideově paži. Než stihl Straughtovi odpovědět, zaslechl těsně u ucha svůdný šepot: „Pojďte, St. Bride, provedu vás svým malým královstvím. V Louisianě hezčí nenajdete.” Lady Catherine dokonale pěstěným nehtem obkroužila safír upevněný v záhybech jeho náprsenky.

„Je mi líto, madam, ale musím odmítnout. Vyrážím s Labanem na své pozemky ještě dnes v noci. Hluboce se omlouvám.” St. Bride se usmál a uklonil se. Lady Catherine se

zatvářila trucovitě, ale St. Bride si toho nevšímal a začal se loučit.

„Kdy uvidím Belle Chasse?” vyptával se Straught. „Po naší rozmluvě na Bonaventure toužím tu vaši pohádkovou říši spatřit.” Podal mu ruku na rozloučenou, ale St. Bride ji nepřijal a pouze ukázal na zavázanou pravou dlaň.

„Doufám, že brzy. Jste samozřejmě vždy vítán, ať už přijdete jen tak pro potěšení, nebo za obchodem.” St. Bride se zadíval na parket. „A vy, mylorde, máte dost času, abyste si rozmyslel, co si přejete,” dodal záhadně.

Jste vy ale hrabivý, St. Bride!” Hrabě se zasmál a poplácal ho po zádech. „Ale věřím, že se mi podaří vás přesvědčit, abyste mě k tomu obchodu přibral, jsem totiž stejně nenasytný jako

vy.”

„Ať je po vašem,” uťal mu St. Bride řeč.

„Potom trvám na tom, abychom se do toho pustili co nejdříve.” Hrabě se s prohnaným výrazem otočil ke Straughtovi. „Erathe, myslíte, že bychom dokázali přesvědčit St. Bridea, aby mě přizval k tomu svému záhadnému podniku?”

„Každý, mylorde, má svou cenu, za niž ho lze koupit,” Erath se usmál svým příjemným úsměvem a St. Bride přimhouřil oči.

„Nebo prodat,” dodal potom s úklonou a dovedně zamaskoval sarkasmus, který se ukrýval v jeho hlubokém drsném hlase. „Dobrou noc, mylorde - madam.”

„Ten zatracený hrabě se mi plete pod nohy,” otočil se St. Bride k Labanovi. Když odešel od Thionvillů, aby se přichystal na dlouhou cestu z New Orleansu na své pozemky, převlékl se do kalhot z jemné kůže a do jezdeckých bot. Nákladný oděv zanechal ve městě, aby mu ho na panství dovezli později. Oba muži projížděli po úzké stezce přes močály u Mississippi. Postupovali jen pomalu, a pouze díky tomu, že úplněk osvětloval cestu mnohem účinněji než jakákoli pochodeň.

„Pořádná smůla! Co jsi udělal?” Labanův sytý baryton ostře kontrastoval s vysokým crkáním cikád v bažinách. Jeho kůň se dal do klusu, i když se mu kopyta bořila do bahna.

St. Bride ho bez potíží dohnal. „Musel jsem ho uchlácholit. Co jiného? Měl jsem ho snad jednoznačně odmítnout, a vzbudit tak Straughtovo podezření? Ještě stále mi úplně nevěří.”

„Jasně že ne. Ale plán se pořád víc komplikuje.”

„Ano, já vím.”

„Ale na tom nezáleží. Záleží jenom na výsledku. A ty Straughta dostaneš. Kdo jiný by ho taky měl dostat, když ne sám vévoda z Lansdownu?”

„Máš pravdu, pokud ani všechny poklady Lansdownu nedokážou Eratha Straughta přivést do pekla, pak už nic.”

„To bude dobrý pocit, ne?”

„Ano, velmi dobrý,” souhlasil St. Bride procítěně, očividně stále ještě podrážděný ze slavnosti. „Straught už očichává návnadu. Na Bonaventure vypadal váhavě. Ale protože opustil Skotsko a patří mu stěží to, co má na sobě, zoufale potřebuje peníze. Možná že když je hrabě teď tak nadšený pro věc, ztratí i on trochu své opatrnosti.”

„Dostaneš ho, kousek po kousku. A až získáš všechno, čeho si Erath Straught na světě cení, bude to lepší pomsta než ho jednoduše zastřelit.”

„Ale opravdu jsem udělal všechno, abych ho dostal?” St. Bride se trpce zasmál.

„Udělal jsi víc než dost. Málo lidí by pro spravedlnost dokázalo zajít tak daleko.”

„Co mi zbývalo? Měl jsem sedět doma ve Scion House a hledět na lavici u okna, odkud Mary vyhlížela svou opravdovou lásku? Hledět skrz ty sametové závěsy stejně jako ona a mučit se pomyšlením, co jsem mohl udělat jinak, aby k tomu nedošlo. A nechat se výčitkami dohnat k šílenství?” St. Bride zavřel oči, jako by jím projela ostrá bolest. Když je opět otevřel, měl chladný bezvýrazný pohled. „Měl jsem u Mary zůstat. Nikdy jsem neměl odjíždět do Georgie a nechat ji samotnou bez dozoru.”

„Vždyť jsi nemohl vědět, co se stane.”

„Nejspíš ne. Přesto, Straught dělá ostudu vlastní zemi. Promrhal bohatství rodinného sídla a Britové uzavřeli své trhy s laudanem. Přišel čas, aby splatil účty. Nejen pro to, co se stalo Mary, ne pro ty safíry, které mi ukradl. On navíc ještě zneužíval

vlastní lidi, prodával těm udřeným skotským horalům tolik laudana, že by to stačilo pobít celou armádu. Je třeba ho vyříznout jako zhoubný nádor. A já to udělám,” zapřísahal se St. Bride. „Stejně jako ďábel žije z hříchu, žije Erath Kerr Straught ze zlata a ze slabosti lidského rodu. Jednu věc o něm vím jistě -jeho chamtivost nezná hranic.”

Po St. Brideových slovech se oba na delší dobu odmlčeli a všímali si jen rozbité cesty. Náhle se ozval St. Bride: „Co je to za podivný zvuk?”

„Možná duch bažin. Zní to ale jako kočka. Tady v těch místech však žádná kočka být nemůže.” Laban si setřel pot ze své hladce oholené hlavy. „Třeba se nám to jenom zdá.”

Rozhostilo se mrtvolné duté ticho. Nic se neozývalo, jako by to předtím opravdu bylo pouhé zdání. Beze slova znovu vyrazili, ale náhle od smutečních vrb vlevo se k nim opět donesl ten tichý zvuk.

„Co to může být? Zní to jako mňoukání. Asi je to nějaká zatoulaná. no tak, Canisi, klid!” Ušlechtilý kůň se divoce vzepjal na zadních. St. Bride konejšil neklidné zvíře a silně ho popleskal po štíhlé černé šíji. Když kůň dopadl zase na všechny čtyři, zeptal se St. Bride Labana: „Co nám to přeběhlo přes cestu?”

„Černá kočka. Věřil bys tomu? Špatné znamení, a tady v pustině!” Laban poplácal svého statného koně a ohlédl se nejistě napravo do lesa. Měsíční paprsky prosvítaly magnoliemi a ozařovaly malou lesní mýtinu. Odtud se k oběma mužům neslo mňoukání.

„V tom prázdném domě na Belle Chasse se nepochybně prohání zástupy myší.” St. Bride se naklonil k příteli.

„A kočka je udrží na uzdě,” vrátil Laban pohled St. Brideovi.

„Tak do toho. Pokud se nám to zvíře nepodaří chytit rychle, ať si tady zůstane. Ale kočka by se nejspíš v téhle zatracené zemi mohla hodit, co myslíš?” St. Bride seskočil na zem, Laban koně přivázal k vytáhlému cypřiši a následoval ho.

Oba muži zamířili na mýtinu za zvukem výmluvného mňoukání ustrašeného kotěte. St. Bride konečně odhadl, odkud hlas vychází, zamířil k vřesnovému houští a sklonil se.

„Vidíš něco?” šeptal Laban za ním.

„Proboha! Je tady dívka,” vyhrkl St. Bride. Zamračil se, když se té bezbranné mokré postavičky schoulené ve vřesnovém porostu dotkl.

„Cože, dívka? Je mrtvá?” Laban přistoupil blíže, aby lépe viděl.

„Ne, cítím, jak se chvěje,” St. Bride ji otočil k sobě. Měsíční světlo jí ozářilo tvář a St. Bride se prudce nadechl. „To je ona! Ta proklatá holka, co mě pořezala!”

„Víš to jistě?” Laban se naklonil níž.

„Vidíš to neobvykle vyklenuté obočí? A jak je oblečená? Určitě je to ona.” St. Bride jí o kousek vyhrnul sukni. Objevily se pěkně tvarované nohy a v promočeném podvazku zasunutá dýka jako důkaz jeho slov. „Vždyť povídám, je to ona.” Natáhl se po noži u dívčina sametového lýtka.

„Co s ní uděláme?”

„Uděláme? Dobrý bože, to nám ještě scházelo!” St. Bride pustil sukni. Prudce vstal a odhodil předmět doličný do močálu. „Tak ji tady necháme,” navrhl Laban.

„Co myslíš, že tady pohledává? Nemůže přece v těchhle bažinách žít. Erath o ní mluvil jako o jedné z těch lidí, co se zdržují v chatrčích u přístavu.” St. Bride zkřížil ruce, chvíli nehnutě stál a prohlížel si nehybnou dívčinu postavu.

„Nevím, co tu dělá, ale vím, co se jí stalo. Vidíš?” Laban se sklonil a obrátil její dlaň vzhůru. Na ní zřetelně vystupovaly dva černé body.

„Had.”

„Ano, nic už jí nepomůže.” Laban se rezignovaně postavil. „Co myslíš, bude ji někdo hledat?”

St. Bride neodpověděl. Neodtrhl z dívky oči. Naposledy se sklonil a odhrnul jí z čela mokrý pramen temných vlasů. Jako kdyby ucítila jeho dotek, dívka tiše zasténala bolestí.

„Co říká?” zeptal se Laban.

„Asi ráno, nebo dávno.” St. Bride zavrtěl hlavou. „K čertu s tím, taková nepříjemnost!”

„Chceš ji vzít s sebou?” Laban se zatvářil překvapeně.

„Máme ji snad nechat tady, odkopnout ji z cesty, jako by to udělal Straught?”

„Nedůvěřuju jí. Vypadá jako ta stará seschlá věštkyně z Edinburghu. Vzpomínáš?”

„Prý měla schopnost uhranout lidi. Ano, vzpomínám. Byla to stará šeredná čarodějnice. Stěží ji můžeš srovnávat s touhle!” St. Bride si dívku uznale prohlížel. Hlavu měla zakloněnou, a tak bylo vidět křehké hrdlo, jemné klíční kosti a plná ňadra. Očima přejel k její tváři a studoval křehké rysy - svůdně načrtnuté obočí, drobný rovný nos, plné vykroužené rty.

„Ne, ale možná má stejné schopnosti.” Laban pověrčivě ustupoval. „Přece ti pořezala ruku, už jsi zapomněl?”

„Ne,” pronesl St. Bride zlověstně a sevřel zavázanou pěst. „A když umře, tak umře. Ale pokud bude žít, už vím, čím mi zaplatí.”

Laban zamračeně sledoval, jak St. Bride zvedá bezvládnou dívku a nese ji ke koním. Pomalu ho následoval s tou proklatou černou kočkou, kvůli níž všechno začalo.

„Dobře.” St. Bride zpozoroval kotě. „Snad nám bude k něčemu užitečné.”

„No, ty to máš jednoduché.” Laban zvedl prskající kočku za kůži na krku, ale ani jeho rozložitá postava mu nebyla co platná, rychle ucukl před sekajícími drápy ostrými jako břitva.

St. Bride nasedl na koně a nehybnou dívku si přitáhl na klín. Otočil se k Labanovi a utrousil pobaveně: „Tak tu zatracenou kočku strč do vaku, když si s ní neumíš poradit. A co já? To děvče se může každou chvíli probudit a pokusit se mi podříznout hrdlo. Chceš měnit?”

„Ne, opravdu nechci!” odpověděl Laban a bez okolků vecpal kotě do své kožené sedlové brašny. Nasedl a oba muži vyrazili k Belle Chasse, každý se svým vlastním břemenem a vlastními myšlenkami.

4. kapitola

„Strašné místo,” poznamenal St. Bride k Labanovi později tu noc, když nahlíželi do ložnice. Po dlouhé cestě přes močály dorazili nakonec do Belle Chasse. Při prohlídce domu zjistili, že

dispozice je typickou ukázkou stylu francouzské koloniální architektury v Americe: tři ohromné pokoje vpředu a tři vzadu.

Zcela v zadní části domu byla lodžie, jejíž malba měla připomínat mramor, dva menší kabinety a le nécessaire. Galerie se táhla uvnitř po obvodu celého domu a úplně dole se nacházelo cihlové přízemí, které mělo udržovat víno v chladu a služebnictvo v uctivé vzdálenosti od pánovy rodiny. Nebyly zde žádné chodby, místnosti jednoduše navazovaly jedna na druhou a ústily přímo na galerii. Proto dokonce i uprostřed parného srpna vanul domem příjemný lehounký větřík.

Ale St. Bride nevypadal, že by byl ochoten tuhle vynalézavost ocenit. Viděl pouze podlahu z nestejně širokých cypřišových prken, která byla zaprášená a nevyleštěná. Střechou bude nepochybně zatékat, pokud se co nejrychleji nevymění podstatná část plochých tašek. A když vešel do své ložnice vpravo od salonu, všiml si, že bousillage - směsice mechu a bláta - kterou byly vymazané škvíry ve stěně, místy prosvítá, takže pokoj byl cítit plísní a čerstvě posekaným dřevem. Poslední kapkou byl ohromný hák, který bývalý majitel Launier nechal umístit na volný trám nad postelí. Akorát tak velký, aby udržel oprátku a jednoho muže.

I přes všechny tyto podivnosti se však pozornost obou mužů soustředila na něco jiného. Přesně uprostřed místnosti stála koloniální ořechová postel s nebesy, očividně francouzská práce. Navoskované sloupky z měkkého dřeva prolezlého červotočem svítily jedna radost a jasná šťavnatá zeleň záplavy saténových závěsů bila do očí. Brokátový přehoz barvy rudých vlčích máků protkaný zlatými nitkami pokrýval přikrývky. A celý výjev korunoval závoj z nejjemnějšího hedvábí, který navozoval dojem smyslné nevinnosti a zároveň velmi účinně zabraňoval krvelačným louisianským moskytům dostat se dovnitř.

„Bývalý majitel byl blázen, není divu, že si vzal život. Launier si stěží dokázal postavit slušnou střechu nad hlavou, ale podívej se, kde spal. Lidé z Louisiany jsou šílenci.” St. Bride se nad tou nesourodostí dal do smíchu. „Dovážejí nejjemnější satén, ale pro sebe si nedovedou udělat to základní. Kam jsme se to dostali?”

„Těžko říct,” zamumlal Laban. „Všechno je tu vzhůru nohama. Černé kočky v bažinách. Satén v jedné místnosti společně s říčním bahnem.” Neradostně dodal: „Nejspíš nic není takové, jak se zdá na první pohled.”

St. Bride pouze přikývl, pak zamířil do salonu a nalil sobě a Labanovi brandy. Oba pili mlčky. Po chvilce St. Bride poznamenal: „Když už mluvíme o tom, že tady nic není, jak vypadá, nechápu, proč se sem Straught tak usilovně snažil dostat. Přijel snad kvůli hraběti? Nebo kvůli něčemu jinému? Jejich obchod s laudanem chřadl od té doby, co Britové zadrželi Erathovy lodě v Kantonu.”

Laban neodpověděl, jako by si uvědomoval, že St. Bride ještě se svými úvahami neskončil.

„A řekni mi, Labane. Co dělal Straught dnes večer? Odpřisáhl bych, že měl na kalhotech krev, když se objevil na slavnosti. Někoho by snad dokázal přesvědčit, že je to bláto, ale ne mě.”

„Jako by se s někým popral,” Laban zkřížil natažené nohy před sebou a vychutnával brandy.

„Nevím,” přemýšlel St. Bride. „Kdyby se to tak dalo nějak zjistit!”

„Podle mého názoru jsme mu měli prohnat kulku hlavou ve chvíli, kdy jsme ho tehdy v Londýně objevili. Ušetřili bychom svět další morové rány.”

„Člověk se musí naučit trpělivosti. Jako já. A když pak přijde chvíle pomsty, je mnohem sladší.” St. Bride zakroužil zlatavou tekutinou ve svém poháru.

„Ale za jakou cenu?” Laban vypadal zachmuřeně.

„Podívej se na mě a vezmi si příklad.” V St. Brideově hlase zazněla ironie. „Vzor mladého trpělivého muže. No, kdybych nebyl tak mladý a unáhlený, nikdy bych před deseti lety neuzavřel ten bláznivý obchod u popravčího špalku. Cos to vlastně chtěl udělat svému bývalému pánu na Jamajce? Vykastrovat ho?” Dlouze zahvízdl.

„Byl to krutý a bezohledný tyran. Důkazem jsou jizvy po biči na mých zádech.” Laban se zašklebil: „A kromě toho, na starém Bridlingtonovi ani nebylo co uříznout.”

Oba muži se rozesmáli.

„Možná máš pravdu,” konečně ze sebe dokázal vypravit St. Bride, „ale musíš uznat, že bylo ode mě hloupé kupovat někoho tak ošklivého a nebezpečného. To se prostě musí připsat nerozvážnosti mládí.”

„Osvědčil jsem se a několikrát ti tu investici vrátil.”

Jistě,” souhlasil St. Bride suše. „I když každé ráno si pečlivě hlídám tón hlasu, aby nedošlo k nějakému omylu a náhodou jsem tě neurazil.”

Znovu se dali do smíchu a zarazilo je, až když zaslechli ránu z vedlejší místnosti.

„Už dělá potíže,” prohlásil Laban tiše a St. Bride znehybněl v křesle. Ozval se výkřik plný strachu a oba muži vyskočili na nohy a pospíchali do ložnice, kde dívku předtím zanechali. Malé otrhané děvče, otrokyně - jedna z těch, kteří byli prodáni spolu s domem - vzhlédla od postele, kde se marně pokoušela neznámou zvládnout. Převrácená svíčka hrozila každou chvíli zapálit přikrývky.

Laban lehce udusil plamen svou jezdeckou botou a St. Bride přistoupil k lůžku, aby pomohl uklidnit polooblečenou dívku, která sebou zmítala v horečce. Pevně ji uchopil za ruce a přitiskl k matraci. Dívka sebou házela, ale alespoň jí zabránil podpálit dům.

„Kdy to začalo?” vyptával se otrokyně.

„Právě teď. Horečka, strašná,” odpověděla mulatka třesoucím se hlasem. St. Bride se znovu zadíval na drobnou postavu v pomačkaných přikrývkách.

Uhlově černé prameny vlasů jí kolem obličeje zvlhly potem a tváře jí žhnuly nepřirozenou červení v nezdravě bledém obličeji. Otevřené oči nevidoucně upírala na zadní stěnu a její temně modrý pohled se nepřirozeně leskl. Dotkl se dívčiny hladké tváře. Pálila jako rozžhavené železo. Bezradně si přejel rukou svázané vlasy.

„Co by se pro ni dalo udělat?” otočil se St. Bride k malé mulatce vedle sebe.

Jsem jenom Colette, kuchařka, já nevím,” odpověděla tiše a připomínala spíše polekanou srnku než francouzskou otrokyni z Guadeloupe.

Další svíčka nesměle zablikala na komodě a St. Bride se ve sporém světle zadíval na dívčinu bledou ztrhanou tvář. Trochu se zklidnila, ale rty se jí pod vlivem horečnatých představ způsobených jedem neslyšně pohybovaly. Černá kočička, kterou pohodlně uložili vedle své paní, na oba muže nevděčně zaprskala, zavrtěla se na matraci a znovu se stočila do klubíčka. St. Bride kývl na Colettu, která držela v ruce pruhy plátna a nádobu se studenou vodou.

Jako kuchařka, nemáš třeba nějaké byliny, které by té dívce pomohly? Trošku jí ulevily?” St. Bride pohladil zavázanou rukou špinavé čelo vyčerpané dívky, která se dosud neprobrala z bezvědomí.

„Možná bych jí mohla pomoct.” Colette odložila nádobu a zalovila v záplatovaném pytlíčku, který měla uvázaný u pasu. St. Bride pozoroval, jak mulatka kulhá ke skříni, poprvé si všiml, že otrokyně má koňskou nohu, a pohled mu změkl.

„Zkus všechno, co umíš, Coletto. Určitě to dokážeš,” povzbudil ji jemně.

Mulatka nervózně přikývla. Dala do kotlíku hrst žlutavých bylin a podržela ho nad plamenem svíčky.

Víc se pro tu dívku už zřejmě udělat nedalo a St. Bride zamířil ke dveřím. Ale zarazil ho výkřik plný úzkosti. Nádoba s vodou, kterou Colette používala, aby trošku srazila horečku, třeskla o zem a dívka sebou začala znova házet.

„No tak… to stačí!” St. Bride jí opět sevřel paže, kterými tloukla kolem sebe. Zřejmě neměli na vybranou, a tak hlavou ukázal na pruhy látky, kterými Colette zchlazovala dívčino čelo. Laban připoutal děvče za ruce, aby si neublížilo.

„Tiše,” zašeptal St. Bride, když se konečně uklidnila. Zírala na něho prázdným pohledem, ale když se otočil k odchodu, zasténala: „Prosím…, pane…”

„Ano?” St. Bride vypadal překvapeně.

„Prosím, pane…, pomozte mi,” žadonila. Pokusila se pohnout rukama, ale pruhy látky držely pevně. Bezmocně zaúpěla: „Prosím, pomozte mi! Copak nechápete? Nechci zemřít. Ne, když jsem Kayleigh. Ne, když jsem Kayleigh,” zavzlykala.

St. Brideovi ztvrdla tvář, když pozoroval, jak bojuje s pouty. Pokusil se ji uklidnit, ale trvalo dlouho, než se znovu propadla do letargie, vyčerpaná horečkou.

„Moc bych se nevázal, St. Bride,” proťal nakonec ticho Labanův hlas.

St. Bride pohodil hlavou a pohlédl na něj. Chraptivě řekl: „Toho se nemusíš bát.” Pustil tmavovlasou dívku z paží a prudce vyšel z pokoje.

5. kapitola

Kayleigh otevřela oči.

Nebyla zpátky na Mhoru, svém milovaném hradu, ani v chatrči, kterou obývala s Bardolphem. Vůbec to kolem sebe nepoznávala. Bílé lněné přikrývky chladily její rozpálené tělo a svěží ranní větřík vanul dvoukřídlými dveřmi z galerie. Jejich okýnky zahlédla alej vysokých pekanů. Naučila se přežít jen díky svým instinktům, a tak se rychle rozhlédla, jestli je sama. Na protější straně pokoje uviděla další dveře.

Nikdo v místnosti nebyl. Vyčerpaně se znovu svezla do polštářů a náhle si vzpomněla na hada. Podívala se na ruku a na dlani, ještě stále trochu opuchlé, zahlédla výmluvné stopy po uštknutí. Přes jemné obočí se jí přehnal mráček. Vybavila si zmiji, bažiny a svého bratrance Straughta, ale dál už nic. Zhola nic. Pohledem ještě jednou zapátrala po pokoji. Kde je? Kdo ji sem přivedl a postaral se o ni? A jak dlouho už tady je? Na žádnou z otázek ale nenacházela odpověď. Mezi nocí, kdy ji uštkl had, a přítomností ležel neprostupný stín.

Něco se jí otřelo o nohu. Posadila se a uviděla Chridhe, jak se naproti ní na druhé straně postele lenivě protahuje. Kayleighiny rty zvlnil slabý úsměv a dívka se naklonila, aby pohladila hebkou černou srst.

„Kde to jsme, Mo Chridhe? Kdo nás tady drží?” zašeptala. Přejela po měkké bavlněné látce podivného nočního úboru, který měla na sobě, odhodila lehkou přikrývku a rozhlédla se, jestli někde neuvidí ležet své šaty.

Ale ani ten nejjednodušší úkon nebylo lehké provést. Nesměla se dívat na podlahu, která pod ní ujížděla a vlnila se, a dlaněmi si musela tisknout spánky, aby se jí nerozskočila hlava. Přesto byla odhodlaná vstát. Nakonec se jí to podařilo, jenom Chridhe se z postele odmítala hnout.

Kayleigh přes kotě žertem přehodila cíp přikrývky a řekla vyčítavě: „Ty zrádkyně, měla bys jít se mnou.”

Ale kočička se vydrápala zpod přikrývky, stulila se do klubíčka a znovu zavřela oči.

Kayleigh sunula opatrně nohy po podlaze kupředu. Podívala se dolů a zarazila se. Měla je zjizvené a poškrábané, ale někdo jí je do růžova vydrhl. Téměř nemohla uvěřit svým očím. Takhle čisté je neviděla určitě rok.

Zavrtěla hlavou a znovu se pokusila nalézt šaty. Ale v místnosti nic nepoznávala. Byla tam skříňka na podstavci z třešňového dřeva, otevřenými dvířky však zahlédla prázdný vnitřek plný prachu. U její postele stálo ořechové křeslo, ale ratangový sedák a provinční opěradlo zakrývala jen osuška.

Kde mám šaty? přemýšlela a pohlédla na svou noční košili. Ocenila sice čistou a příjemnou látku, ale utéci by tak určitě nemohla. Náhle si uvědomila, že to vlastně vůbec není noční úbor, ale mužská košile, tak velká, že jí spadala až pod kolena. Rukávy měla úhledně srolované k loktům, ale tkanice u krku byly rozvázané a výstřih rozhodně odhaloval podstatně víc, než se slušelo.

Zavázala se, jak nejlíp dokázala nejistými prsty. Tolik si přála vrátit se zpátky do měkké postele a chladivých zmačkaných přikrývek. Ale věděla, že musí zjistit, kde je a kdo se o ni stará. Nemohla si dovolit zůstat na jednom místě, pokud by hrozilo, že ji najde Straught.

Otevřela dokořán druhé dveře a nahlédla do salonu, ale i tady bylo prázdno. Byl zde cítit lněný olej a terpentýn, takže usoudila, že byla podlaha zřejmě nově napuštěná. Na bosých chodidlech ji hladil sametový povrch dřeva.

Jaké to vlastně je mít kolem sebe takové pěkné věci? Snažila se rozpomenout, když se nejistě procházela po salonu. Rozhlédla se a vybavila se jí nádhera jejího dřívějšího života. Pozlacené stolky s mramorovou deskou zářily novotou, u obalů ještě stále

ležely rozházené zbytky žíní z výplně. Po stranách místnosti se tyčily dvě masivní skříně z červeného vavřínového dřeva se žlábkovanými patérami a zdobené tečkami barvy holubicí šedi. Jedna z nich byla otevřená a z tmavé hlubiny na ni jako oranžové hvězdičky mrkaly měděné kolíčky.

Vytanula jí na mysli ohromná skříň, která stávala ve velké hale mhorského hradu, a ztěžklo jí srdce. Když byly ještě děti, tvrdívala Morně, že uvnitř žije zlý dánský troll. Kayleigh se při té vzpomínce usmála, ale pak ji bodlo u srdce. Každý den si přísahala, že nebude myslet na svou sestru. Jenom jí to působilo ještě větší bolest. Přes všechno úsilí a dobré úmysly však neminul den, aby si na ni nevzpomněla.

Usoudila, že ve skříni by mohla najít nějaké oblečení. Hlava se jí točila, když přecházela místností. Salon byl tichý a cítila, jak jemný větřík provoněný magnoliemi vane skrz žaluzie z přilehlé lodžie. Ale nemohla se těšit z poklidné atmosféry pokoje - veškerou její pozornost si vyžádala snaha dojít ke skříni.

Po nekonečném úsilí nahmatala dveře a ve dlouhých železných stěžejích se ozvalo zaskřípění. Ale téměř nedokázala zakrýt zklamání, protože uvnitř se vršily jen balíky zatuchlého prádla - šaty vůbec žádné. Vyčerpaně se opřela o dveře, zadívala se do poloprázdného vnitřku a přemýšlela, kde tady najde nějaké oblečení.

„Hledáš, co by se dalo ukrást?” zazněl za ní mužský hlas. Hluboký rozhodný hlas, který mohl patřit jenom šlechtici. Kayleigh připadal vzdáleně povědomý. Náhle jí přejel mráz po zádech, zavrávorala a narazila na bok skříně. Otočila hlavu k člověku, který promluvil. A při pohledu na něj se jí skoro zastavilo srdce.

Opravdu toho muže už předtím potkala. Tehdy v docích, a jeho krev potřísnila její sukni. To přece nemůže být pravda, je to příliš strašné! Ve vchodu do lodžie stál spolucestující a přítel Eratha Straughta, St. Bride.

Kayleigh při pohledu na něj oněměla hrůzou. Mihlo se jí hlavou, jestli se třeba neplete, ale zřejmě nebylo pochyb. Ten muž před ní měl tentýž nesmlouvavý tyrkysový pohled, který si vynucoval poslušnost, a tutéž hezkou tvář, že by i prostitutka z

přístavu zatoužila po romantické lásce. Temné vlasy se zvláštním stříbrným nádechem měl vzadu svázané koženou stužkou. Stál tam a z jeho tvrdé tváře vyzařovala nevole. Zmocnil se jí strach. „Vy?” zašeptala.

„Ale, ty si na mě vzpomínáš?” podivil se a namířil si to k ní. ,Já si tě pamatuji zcela určitě. Pokaždé, když se podívám na svou ruku, mě nostalgické vzpomínky téměř doženou k slzám.” Pousmál se.

„Vaše ruka mě mrzí.” Vrhla rychlý pohled dozadu přes jeho rameno, byla přesvědčená, že uvidí svého bratrance. Ale vstup na lodžii byl prázdný.

„To tě přece nemusí mrzet. Určitě máš na svědomí už víc lidí.” Došel až k ní. „Nebo ne?”

„Kde je můj bratranec?” zeptala se, protože už nedokázala tu nejistotu déle snášet.

„Tvůj bratranec?” Její otázka ho patrně překvapila. „A kdo by to jako měl být?”

Kayleigh se odmlčela. Ten člověk zřejmě o ní nic neví. Náhle jí blesklo hlavou, že zůstala naživu právě jenom proto, že tento muž neví nic o jejím vztahu k Erathu Straughtovi. Úlevou se jí podlomila kolena a musela se opřít o dvířka skříně.

Zdálo se, že si St. Bride teprve nyní uvědomil, jak je slabá, a natáhl ruku, aby ji zachytil. Ona však uhnula.

„Ne, běžte pryč,” vydechla. Nechtěla, aby se jí dotkl. Nikdo, kdo zná jejího bratrance, se jí nesmí dotknout.

„Měla bys jít zpátky do postele. Mám tady nějakou práci a nehodlám marnit čas čekáním, až omdlíš.” Zkřížil silné paže na pevné hrudi a čekal, až poslechne.

„Potřebuji jenom své šaty - a hned odejdu,” ujistila ho.

„Do postele žádné šaty nepotřebuješ.” Přistoupil o krok blíže.

„Ne, ne! Prosím! Ráda bych odešla hned.” Pokusila se kolem něho proklouznout, ale zachytil ji. Jemně ji znovu opřel zády o skříň.

„To stačí. Mám plno práce. Můžeme si o všem promluvit později. Teď jdi zpátky do postele, Kayleigh.”

„Kayleigh! Kayleigh…?” zašeptala nevěřícně. Temnýma, poděšenýma očima se na toho muže zadívala a náhle si byla jistá, že jí lhal. Její jméno se mohl dozvědět jen od Straughta nebo od Bardolpha, a Bardolph byl mrtev. Takže zbývala pouze jedna možnost.

Pokusila se utéci, a kdyby byla o něco silnější, určitě by se jí to podařilo. Ale takhle stačila udělat jen dva vratké kroky a St. Bride už ji dostihl a silnou rukou ji prudce přitáhl zpátky. Hlava jí div nepukla bolestí, přitiskla si dlaně na třeštící spánky a zavrávorala. Vzápětí zahlédla, jak se k ní blíží ostrý roh stolku.

Ale k nárazu nedošlo. Místo toho ji zachytily dvě pevné paže a zachránily ji před pádem. Zezadu k ní dolehlo tlumené zaklení: „Ty zatracený malý blázne.” Pak ji St. Bride popadl do náruče a odnesl zpátky do jejího pokoje.

„Prosím, pusťte mě…” Ucítila pod sebou měkkou matraci, ale ani úleva, že zase leží v posteli, nemohla zahnat hrůzu v jejím srdci.

„Zase to slovo: prosím. ” Zadíval se na ni a zatřásl s ní, jako by z ní tak mohl dostat pravdu. „Kde ses naučila podobným způsobům, Kayleigh?”

„Jmenuji se Kestrel!” vykřikla a marně bojovala o svobodu. Nakonec, zcela vyčerpaná a bez dechu, k němu bezmocně pozdvihla oči. Setkala se s jeho tvrdým chladným pohledem. „Kdo vám řekl, že jsem Kayleigh?” odhodlala se zeptat.

„Ty sama jsi mi řekla, že se jmenuješ Kayleigh. Byla jsi v deliriu po tom uštknutí, a pomalu si začínám myslet, že jsi ještě pořád.” Pustil ji. „Zůstaň v posteli, dokud ti nedovolím vstát.”

„Vždyť chci jenom odejít pryč.”

„Nemáš, kam bys šla. Jsi na plantáži a od civilizace nás oddělují rozsáhlé bažiny.” Jako by ji to mělo přesvědčit, otočil se k odchodu.

„Ne, prosím - stejně mě pusťte!” Chytila ho za košili, aby nemohl odejít.

Dlouhou chvíli se jí zkoumavě díval do tváře. Pak jeho oči sklouzly pomalu dolů. Tkanice od výstřihu se jí opět rozvázaly a z jemné batistové látky vykukoval růžový půlměsíc jedné bradavky. Kayleigh se při tom pohledu téměř propadla hanbou, St. Bride si ji ovšem znalecky prohlížel. Obličej jí hořel studem,

ale netroufala si ho pustit v obavě, že každý pohyb jen odhalí ještě víc. Jejich pohledy se opět setkaly a na okamžik se mu v očích mihl soucit.

„Právě ty bys mohla vědět, že takové věci na mě neplatí -tak svobodu nezískáš.” Usmál se a zuby se mu zaleskly jako perly. A pak už se jejími prosbami odmítl zabývat. Zdráhavě odtrhl její malé dlaně ze své silné hrudi, odstoupil od postele a bez meškání opustil její pokoj. Zaslechla, jak na dveřích s rachocením zapadl zámek.

Co se mnou teď bude? pomyslela si zoufale, když odešel. Je v cizím domě daleko od lidí a drží ji tu muž, který se přátelí s jejím bratrancem. Kolik času jí zbývá, než ji tady Erath objeví? A kdo je vlastně ten St. Bride? Zaúpěla. Jak může vůbec přemýšlet, když jí v hlavě buší krev jako kovář na kovadlinu? S tváří staženou bolestí musela přiznat porážku a zmocnila se jí úzkost. Jestli zůstane na téhle zatracené plantáži, zemře. Neměla nejmenší pochyby, že ji Straught dříve či později vyslídí a všechno utrpení, kterým musela až dosud projít, nebude k ničemu.

Pohlédla k zamčeným dveřím a věděla, že by bylo zcela zbytečné znovu vstávat z postele. Zhluboka si vzdychla a vyčerpaně zabořila hlavu do polštáře. Jak se jí něco takového mohlo stát? Bardolph je mrtvý sotva pár dní a ona už je v područí jiného muže.

6. kapitola

„Necháme ji dnes odejít?” O několik dní později vstoupil Laban do salonu a odhodil svůj třírohý klobouk na lavici. Venku pálilo slunce.

„Přemýšlel jsem o těch špercích,” ozval se St. Bride, jako by Labanovu otázku přeslechl. Opřel se o zábradlí na galerii a zamyšleně pozoroval chladivý salon pod sebou.

„Vrátí se to děvče dneska zpátky do přístavu? Colette potřebuje zásoby, a tak jsem jí řekl, že ji svezu do města s sebou. Mohl bych klidně vzít tu černovlasou holku taky. Zbavit tě jí.”

„Labane, věříš na rčení oko za oko, zub za zub?”

„V některých případech ano. Co máš na mysli?”

St. Bride si přejel po tenké rudé jizvě mezi palcem a ukazovákem. Potom pohlédl na dveře do ložnice, kde byla zavřená ta, která mu zranění způsobila. „Myslím, že mi Kayleigh může něčím posloužit. Než ji nechám jít, mám pro ni práci.”

„Jakou?”

„Jde o ty šperky. Straught s nimi na Bonaventure už skoro vyrukoval. Vzpomínáš na toho bohatého Američana, který cestoval na Bermudy? Pokud mě neklamal sluch, byl ochoten za ně zaplatit hezkou sumu. Chci se ujistit, že je Straught stále ještě má, než uděláme další krok.”

„To by bylo ideální -, ale co s tím má společného to děvče? Přece nechceš, aby pro tebe sháněla informace. Nedá se jí věřit.”

„Ne přímo shánět. Šlo by pouze o jeden večer. Nalít Straughtovi pár skleniček, vždyť je to tak půvabná žena, a položit několik správných dotazů k tomu - věřím, že bychom dostali potřebné odpovědi. Pak bychom mohli bez obav pokračovat.”

„A proč si myslíš, že celou akci má provést právě Kayleigh?”

„Protože Straught je zrovna tak zralý pro krásnou ženu,” odpověděl St. Bride zamyšleně. „O ničem jiném na Bonaventure nemluvil. Jednou poněkud záhadně poznamenal, že chce získat nejkouzelnější dívku v New Orleansu. A pokud se o tom děvčeti dole v ložnici dá něco říct s určitostí, tak to, že je opravdu kouzelná.” Oči mu potemněly, jako by si vzpomněl na včerejší setkání. Já alespoň jsem ještě neviděl tak bezvýhradně nádhernou ženu.”

„Nebylo by lepší vybrat si lady Catherine? Ta by pro tebe udělala cokoliv.” Laban se na St. Bridea upřeně zadíval. „Cokoliv,” zdůraznil.

„Nemám nejmenší chuť být zavázán lady Catherine.” St. Bride zdvihl jedno temné obočí. „Z ženy, která jde na všechno tak rychle, by se mi brzy zatočila hlava.” Oba muži se dali do smíchu. Když se ztišili, St. Bride pokračoval: „Tak ujednáno. To děvče, které teď máme na krku, se bude hodit nejlépe. Dluží mi

službu za to, že jsem ji neodvedl k soudu, a dokonce mi ještě vděčí za život.”

„A co její postavení? Nebude s tím problém?” Laban náhle zavrtěl hlavou. „Pokud vím, Straught je trochu vybíravý. Nevzpomínám si, že by se zahazoval s kdejakou děvkou.”

„To děvče umí podivuhodně spisovně mluvit. Pokud jí všechno vysvětlíme co nejdůkladněji, věřím, že dokáže Straughta docela dobře oklamat. A navíc se Straughtovi může trochu stýskat po domově, vždyť už je pryč z Mhoru pěkně dlouho. A Kayleigh je přece Skotka. Z jejího přízvuku je to jasně znát. Ne, ona je přesně ten typ, o němž snil Straught na Bonaventure. Čím déle o tom přemýšlím, tím víc jsem si jist.”

Jestli to opravdu chceš… Mám pro to děvče dojít?”

„Ano, chci. Přiveď ji.” St. Bride si zamyšleně zamnul bradu.

Byla lapená mezi Scyllou a Charybdou. Jeden chybný krok a zničí ji buď její bratranec, nebo ten záhadný muž, kterého vidí před sebou.

Kayleigh stála v salonu a hleděla přímo do St. Brideovy tváře. Na sobě měla temněmodré šaty z hrubého plátna a čerstvě umyté vlasy - už rok je neměla tak čisté - jí v lesklých hedvábných pramenech spadaly kolem obličeje. Celý den čekala uvězněná ve svém pokoji a pak ji náhle zavolali. A za velmi podivných okolností. Jenom jednou věcí si byla jistá. Cítila stejnou hrůzu jako v den, kdy spolu s černým Bardolphem utíkali z Mhoru.

„Už je ti lépe?” zeptal se jí St. Bride.

Kayleigh pomalu přikývla. Nasucho polkla a snažila se soustředit, ačkoliv jí v hlavě hučelo, byla slabá jako peříčko a vyčerpaná horečkou. Zkřížila bolavé třesoucí se paže na hrudi a vzhlédla. Nemohla se vyhnout tomu zneklidňujícímu pohledu zelených očí.

„Ráda… ráda bych odtud odešla,” začala.

„A taky můžeš. Ale napřed si od tebe vyberu určitou splátku za to, cos mi provedla.” A napřáhl před ni poraněnou ruku. Potom vstal, opřel se o mramorový stolek a zadíval se na ni. „Kayleigh, co ty na to, kdybych se rozhodl neodvést tě před

soud za to, že jsi mě v přístavu napadla? Co bys tomu řekla, kdybych ti nabídl příjemně těžký váček zlata a nechal tě jít, volnou jako ptáček?”

„Napadlo by mě, jestli nejste blázen,” odpověděla stísněně.

V očích jako by se mu zableskl úsměv, ale ústa se nepohnula. Měla z něj trochu strach a on to věděl. Jaké s ní má plány? „Blázen? Vypadám tak snad?”

„Možná napůl.” Uhnula očima. „Co po mně chcete?”

„Chci, abys dělala společnost jednomu mému příteli.”

„Společnost?” Zarazila se. Cítila, jak jí rudnou tváře. Snad nemá na mysli totéž, co ona!

„Jsem přesvědčen, že ženě tvého založení bude připadat docela snesitelný. Koupe se pravidelně, ačkoliv teď si uvědomuji, že podle toho, v jakém jsme tě našli stavu, si zřejmě na čistotu moc nepotrpíš.”

„Je mi jedno, jestli se pravidelně koupete nebo ne!” vykřikla.

„Ale ne, nejde o mě ” vysmíval se jí a jeho pohrdání ji ťalo do živého.

„Nejde o vás?” Je to možné? Ten muž snad po ní opravdu chce, aby se vyspala s někým z jeho kumpánů!

„No - víš, ten můj přítel je trochu nemluva,” vysvětloval trpělivě. „A já bych z něj potřeboval vytáhnout nějakou informaci. Jak jistě chápeš, jde o poněkud delikátní věc. Ale takovému šikovnému hezkému děvčeti, jako jsi ty, by možná svěřil něco, co by mně nikdy neprozradil.”

„Já v žádném případě ne…”

„Nemusíš s ním hned spát,” skočil jí nenuceně do řeči. „Chci jenom zjistit, jestli má nějaké šperky, které mi slíbil. Určitě teď chápeš, v jak nepříjemné situaci se nacházím. Nemohu se přece toho dotyčného zeptat, aniž bych tím zároveň nenaznačil, že je lhář. Takže ta záležitost čeká na tebe, Kayleigh. Prostě ti dáme možnost, abys to s ním jeden večer zkusila, potom budeš volná a jsme vyrovnáni. Nemusíš se z mé strany bát žádné odvety.”

„A když odmítnu, pak se mám čeho bát?” pohlédla do těch proklatých očí.

„Mnohem víc než teď.” Zamračil se a přejel palcem po její smetanové tváři. „No tak, maličká. Pro trochu zlata jsi už určitě udělala mnohem horší věci.”

„Nic mě zrovna v tuhle chvíli nenapadá!” Rozhořčeně ucukla před jeho rukou. Zaplavil ji hněv a strach. Vůbec nevěděla, jak se z téhle nemožné situace vymotá, ale určitě si musí pospíšit a vymyslet něco pěkně rychle, pokud míní z téhle plantáže utéci dřív, než zabředne do ještě větších problémů.

„Ten muž se ti bude líbit, Kayleigh. Je Skot jako ty. Má zámek nedaleko Inverness - přece znáš Inverness, vid?”

Z tváří jí náhle vyprchala všechna krev. „Inverness znám velmi dobře.” Nevěřícně hleděla na St. Bridea. Přece nemůže myslet jejího bratrance? To by byla příliš krutá ironie.

„Výborně,” pochválil ji. „Aspoň si budete mít o čem vyprávět. Erath Straught se ti určitě zalíbí, Kayleigh. Slyšel jsem, že ženám připadá docela zajímavý. A slibuji ti značnou odměnu, jestli se ti podaří diskrétně získat informace, které potřebuji.”

Kdyby se jí teď dotkl jenom pírkem, neudržela by se na nohou, tak velké bylo její ohromení. Jak k něčemu takovému mohlo dojít? Jak se mohla ocitnout v takové situaci? Upírala na St. Bridea oči plné hrůzy. Měl vůbec ponětí, co po ní žádá? Raději by se vrátila do New Orleansu, kde ji bezpochyby hledají za Bardolphovu vraždu, než aby udělala, co po ní St. Bride chce.

„Jak jsem slíbil, dostaneš odměnu, Kayleigh,” naléhal na ni. „Tak co tomu říkáš?”

„Odměna není nutná,” zamumlala.

„Cože?”

„Není třeba chystat odměnu, protože já pro vás tu informaci nezjistím.”

St. Bride maličko zaklonil hlavu a přimhouřil oči. „Máš snad v úmyslu můj návrh odmítnout?” „Nemůžu splnit vaši žádost.”

Její odpor byl zřejmě tak nečekaný jako sníh v červenci a St. Bride vypadal zaskočeně. Začal rázovat po místnosti, obcházel kolem ní a prohlížel si ji. „No tak,” ozval se znovu mrazivě. „Nabízím ti pro tu příležitost pěkné nové šaty a zlata, kolik jsi nejspíš neviděla za celý rok. Dá se něco takového odmítnout, ty kapsářko?”

„Ano, dá,” odpověděla rozechvěle. Ztrácela ho z očí, když tak kroužil kolem ní. Měla pocit, že se na ni každou chvíli vrhne.

„A co kdybych ti slíbil domek - nebo spíš krámek - v té nevábné díře, kterou nazýváš New Orleansem? To by se ti nelíbilo? Copak jsi o něčem takovém vždycky nesnila?”

Zavřela oči, aby posbírala odvahu promluvit. „Neudělám, co po mně žádáte, za žádnou cenu.”

„Nikdo mi tady nebude odporovat, ty malá skotská hadrnice! Je ti to jasné?”

Zprudka otevřela oči. St. Bride se náhle změnil, jeho pánovitý tón prozrazoval člověka mnohem výše postaveného než jen obyčejného koloniálního majitele pozemků. Člověka, který - jak sám řekl - rozhodně není zvyklý na odpor.

„Až na mě! Nejsem žádná poběhlice, abyste mě předhazoval svým přátelům. Nenechám se sebou takhle zacházet!”

„Jsi příliš hrdá, má krásko. Jestlipak budeš taky tak pyšná, až tě soudce nechá bičovat!”

„Dávám přednost soudci před vámi!”

Nastalo krátké ticho, zatímco St. Bride přemýšlel, jak dál. „Co tě do bažin přivedlo?” zaútočil znovu. „Utíkala jsi před někým? Pronásledovali tě - někdo, koho j si okradla? Chytili by tě, a proto ses běžela schovat do močálů? Opravdu bys chtěla, abych tě odvezl zpátky do New Orleansu?”

„Nic nevím.”

„Nesmysl!” odsekl ostře. Ale potom pokračoval vlídněji. „Mě se nemusíš bát, to přece víš. Můžeš tady zůstat a odpočinout si, jak dlouho potřebuješ. Obstarám ti šaty a taky dostaneš vždycky něco dobrého do žaludku.”

Jak si přála přijmout jeho nabídku! Bylo by tak příjemné, kdyby ji nikdo nehonil jako štvanou lišku v lese a nemusela se bát ani hladovět. Mohla by se vyspat v měkké posteli a oblékat se do čistých a spravených šatů. Do očí jí téměř vstoupily slzy, když si představila všechny ty milé samozřejmosti, bez nichž se musela obejít celé měsíce. Tolik si přála přijmout - jen kdyby se jeho nabídka netýkala Straughta!

„A do žaludku možná taky ještě něco jiného,” zamumlala nakonec, když si vzpomněla na svůj sgian dhu, který v chatrči u řeky téměř našel Straughtův cíl. Ale St. Bride ji špatně pochopil.

„Nemusíš se bát, že bys měla dítě. Nechci po tobě, aby ses s tím mužem vyspala. Záleží jen na tobě, jak se rozhodneš.”

Prstem jí nadzdvihl bradu, takže se musela setkat s jeho pohledem. „Můžeš si užít potěšení, když budeš mít chuť.”

„Nejvíc mě potěší, když mě pustíte,” podívala se na něj nepřátelsky.

„Takže to uděláš?”

Zavrtěla hlavou a sevřela rty.

„Mám tě přesvědčit?” V St. Brideově tichém hlase zazněla výhrůžka.

„To je zbytečné, já se přesvědčit nenechám.”

Ten muž opravdu nestrpěl žádný odpor. Oči mu zaplály vztekem a zavolal na svého sluhu: „Labane! Labane!”

Za malý okamžik se ve dveřích do lodžie objevil mohutný černoch.

„Labane,” ozval se St. Bride a jeho slova jí padala do duše jako kameny, „vezmi tuhle krvelačnou holku do města a osobně ji předej soudu.”

Muž přistoupil blíž a Kayleigh ucouvla o několik kroků. „Počkejte!” Setřásla Labanovo sevření a okamžitě zalitovala svého rozhodnutí. „Nemám nějakou jinou možnost?”

„Labane, odveď ji.” St. Bride na muže chladně kývl.

„Ne! Ne!” žadonila. „Nemůžete mě předat soudu! Nač byste mi pak zachraňoval život, když mě teď chcete nechat zaživa pohřbít ve vězení?”

„Labane, odveď ji,” opakoval St. Bride a upřeně pozoroval její tvář.

„Ne!” Vytrhla se z Labanových rukou, otočila se a vyrazila k lodžii.

Seběhla dolů po schodech a dostala se i přes dvůr, ale Laban jí byl stále v patách, zřejmě ji chtěl jenom unavit. A taky se mu to povedlo, protože když přeběhla kolem stájí, hra skončila. Vykřikla, když ji chytil za paži a prudce obrátil k sobě.

Nestál tam však Laban, nýbrž St. Bride. Pokoušela se mu vytrhnout, ale zesláblá nemocí se v jeho pažích cítila jako hadrová panenka a všechen odpor jí postupně z těla vyprchal.

St. Bride ji uchopil za bradu a její planoucí pohled se setkal s jeho pobavenýma očima. Jen do toho. Slyšel jsem, že soudce rád zlodějky už k snídani. Nevím samozřejmě, jestli tě pověsí, ale

člověk nikdy neví. Třeba má zrovna dneska záchvat špatného trávení a bude docela nepříjemný.”

„Nedovolte soudci, aby se pomstil za vás.” Zprudka oddechovala a vzpírala se, ale marně. Byla příliš slabá a on příliš silný.

„To taky nechci. Tak mě nenuť.” Cítila na tváři St. Brideův teplý dech.

„Nemůžu udělat, co po mně žádáte!”

„Myslíš, že tě chci poslat do vězení? Že se chci pomstít za tohle?” Poraněnou rukou jí přejel po hebkém hrdle. „Ptáš se mě, proč jsem ti zachránil život - ovšemže ne proto, abych tě viděl viset za ten tvůj pěkný krček. Ale když neposlechneš.”

„Prosím, jenom mě pusťte. Nechte mě jít a už vás nikdy nebudu obtěžovat!” Znovu se marně vzepřela jeho ocelovému stisku.

„Nechat tě jít? Pohrdáš mou nabídkou na lepší život výměnou za jednu večerní práci a žadoníš, abych tě pustil -zpátky do toho zatraceného přístaviště, kde jsem tě našel. Prozraď mi, je krást a dělat děvku o tolik příjemnější?”

V ohromení nad těmi hrubými slovy k němu Kayleigh zvedla vyděšený pohled. Tváře jí zrudly pokořením a hněvem. Chvíli se usilovně snažila ovládnout, ale nakonec se neudržela. Povýšeně odsekla: Jste odporný hrubián! Nejsem žádná děvka. Tahle slova vám nedaruji”

„Odpusťte mi, má ledová královno!” Zatřásl s ní. „Vaše ctnost je samozřejmě bez poskvrnky!”

„Je bez poskvrnky, to si zapište za uši!” Vytrhla ruku z jeho sevření.

„Ano, jistě. Nejčistší panna. A v přístavu ses byla jenom nadýchat čerstvého vzduchu.” Pohledem sklouzl k jejím hebkým růžovým rtům, které se vlhce leskly. A vzápětí ucítila jeho ústa na svých. Ale byl to jen rychlý a hněvivý polibek, téměř okamžitě ji prudce odstrčil. „Ano, chutnáš přesně jako panna.” Sarkasmus v jeho slovech se jí zaryl do srdce.

„Mizero!” Ještě naposled se mu pokusila utéct, ale očekával to. Krátce se zasmál, lehce ji chytil a zdvihl.

„Jak vidím, naše malá gaelská čarodějnice má své bolavé místečko.” Jeho obličej se přiblížil k jejímu a v jeho tyrkysových očích zahlédla hněv.

„Postavte mě na zem,” poručila mu. Nohy jí visely volně ve vzduchu, a jak ji k sobě pevně tiskl, začala si náhle stále více uvědomovat, že jejich těla rozhodně nejsou jedno jako druhé. Pod svou měkkou hrudí cítila jeho tvrdé svaly a určitě by bylo vhodnější, kdyby jeho ruka nespočívala tak neslušně nízko, ale raději se přesunula o něco výš k jejímu pasu.

„Nekopat,” varoval ji, očividně pobavený jejími rozpaky. „Nenechám se zneschopnit od takového děcka.”

„Pusťte mě.” Na chvíli zadržela dech a potlačila vzrůstající hysterii. Nechtěla, aby ji někdo objímal a dotýkal se jí. Rozhodně ne tento muž. Už tak zašel příliš daleko.

St. Bride zaregistroval její strnulost a pomalu ji spustil na zem. Trvalo mu to ale mučivě dlouho, takže si byla jistá, že se důvěrně obeznámil s každým kousíčkem jejího těla. Stejně jako ona měla možnost podrobně prozkoumat jeho. Když se konečně nohama zase dotkla země, myslela jen na to, jak by se mu vysmekla, ale on otálel. Stále ji držel v náručí a v očích mu hrálo pobavení - a ještě něco jiného, co sice nedokázala přesně určit, ale co se jí ani trochu nelíbilo.

„Jsi poklad, Kayleigh,” řekl nečekaně.

Instinktivně se ho pokusila odstrčit. „Přestaňte! Jste jako ti muži v kasárnách. Vidíte jen to, co se vám hodí, že? A určitě se vám ani trochu nelíbí, že jsem si postavila hlavu. Takhle se mě už nikdy nedotýkejte.”

Vedle nich se objevil Laban: „Kočár je připravený, St.

Bride.”

„Není třeba!” odmítl St. Bride nečekaně prudce. „Necháme tu krvežíznivou harpyji chvilku zchladnout ve sklípku. Potom jí svůj návrh předložíme znovu.”

Laban k ní přistoupil a uchopil ji za paži. Táhl ji za sebou přes dlážděný dvůr a jejích protestů si nevšímal. Než zmizela za klenutými dveřmi do sklepa, otočila se, aby St. Bridea zpražila pohledem, ale on se jí jen smál. Oči mu jiskřily jako moře, když za ní volal: „Něco mi dlužíš, Kayleigh! Pořádně si rozmysli, jaký má tvůj život cenu. A jak málo tě ta ochota bude stát.”

Z pocitu bezmoci se jí chtělo ječet. Ale to už za ní zapadly dveře a ona zůstala v malé temné místnosti, kde se do lahví stáčelo víno.

7. kapitola

Vinný sklípek sloužil na plantážích k témuž účelu co vězení. Alespoň temný byl určitě stejně. Ale jakmile Kayleighiny oči přivykly šeru, rozeznala věci kolem sebe. U jedné zdi bylo naskládáno osm sudů se sladce vonícím portským. Podél protější stěny ležely v regálech uspořádané prázdné láhve nachystané na víno. Třetí stěnu zabíral velký stůl, kde se láhve plnily, a čtvrtou tvořila mříž ze železných tyčí. Spolu s železnými dveřmi tvořila účinnou překážku mezi pánovou zásobou vína a jeho služebníky - a mezi Kayleigh a svobodou.

V cihlové přízemní místnosti bylo zima, ale právě to jediné Kayleigh ocenila. Několik hodin prochodila sem a tam, občas se zastavila a zalomcovala dveřmi, jako by se chtěla přesvědčit, že jsou opravdu bezvýchodně zamčené. Byly. Nakonec se vyčerpaně svezla na podlahu a položila si hlavu na kolena. Byla tak unavená! Jak moc bude ještě muset bojovat?

Zaslechla hluk a zvedla hlavu. Žaluziové dveře ven zajištěné vzpěrami se začaly otevírat. Dovnitř pronikl pruh světla a zrnka prachu se v něm roztančila jako hejna stříbrných mušek.

Vešel St. Bride a postavil se před její vězení - jeho stín dopadal rovnou k místu, kde seděla. Chvíli ji zamyšleně pozoroval a pak si ze vzdáleného rohu podal židli. Posadil se a nohy pohodlně opřel o mříž.

„Popřemýšlelas o mé nabídce? Nebo tu snad potřebuješ strávit noc, aby ses rozhodla?”

„Už jsem se rozhodla,” odpověděla Kayleigh opatrně.

„Jistě, ale špatně.”

„A já myslím, že dobře.” Zvedla se ze země a ustoupila do stínu polic na láhve.

„Ale Kayleigh, co máš proti troše svádění? Svádění je přece jednoduché. Nepochybně víš, jak na to, podívej se jenom, jak

lehce se ti daří.” Ušklíbl se a zvedl něco ke rtům. V šeru sklepa rozeznala kousek sassafrasového kořene.

Pozorovala ho a zoufale se snažila odhadnout, co se mu honí hlavou. Všimla si, že se večer ani nenamáhal oholit, ale tmavé strniště na tváři jen zdůrazňovalo v úsměvu jeho bílé zuby. Nenuceně jí pohled vracel a pomalu žvýkal sassafrasový kořen. Byl to poněkud vesnický zvyk, tento muž však sotva patřil k nižší společnosti. Košili měl z nejjemnějšího batistu, na omak ještě jemnějšího než hedvábí, a na nablýskaných černých jezdeckých botách byla znát německá kvalita - zjevně je vyrobili přímo pro něj. St. Bride určitě nebyl žádný zaostalý vesnický buran.

Ale rozhodně byl barbar. V mysli se jí vyrojily černé myšlenky, když sledovala, s jakou chutí z kořene ukusuje a jak převaluje sousta v ústech. Prchavě se usmál a olízl si rty. Než si vůbec dokázala uvědomit proč, přišlo jí celé jeho chování odporné. Odporné…, ale podivně fascinující. St. Brideova tvrdá ústa ji z nevysvětlitelného důvodu hypnotizovala.

Skousla si spodní ret a odvrátila hlavu. „Já už se rozhodla, tak se seberte a jděte pryč.”

„Ale má milá, já jsem tady proto, abych ti vysvětlil, že po tobě chci úplně jednoduchou věc.”

„Ne, vůbec ne jednoduchou!” vykřikla a přistoupila k mříži. Uchopila ji oběma rukama a pokračovala: „Chcete po mně něco úplně nemožného.”

St. Bride z ní ani na okamžik nespustil oči, vstal a sassafrasový kořen odhodil na cihlovou podlahu. Přistoupil blíž. „Nemožného?” řekl jenom a pak pevně sevřel ruce, kterými se držela mříže. Chtěla se vyvléknout, ale říkala si, že se nemá čeho bát. Co jí ten muž mohl udělat, když je odděluje několik pevných železných tyčí?

Ale nemohla se víc mýlit.

Ve zlomku vteřiny se jejich oči setkaly. Pod jeho upřeným pohledem se jí vzbouřily všechny smysly, železo se jí v dlaních změnilo v led a ruce v oheň. Pronikavý pach oceli, vína a špíny ji udeřil do nosu a krákavý křik sojek venku na pekanech ji ohlušoval - jenom hlasité bušení vlastního srdce bylo silnější.

Pak se jejich rty setkaly, ucítila šok, opojení, strach. Rasy se jí zachvěly, zavřela oči a slabě zasténala. Jeho rty chutnaly hořkosladce po sassafrasu a pohybovaly se s jemnou naléhavostí. Její myšlenky se vzbouřily a sebrat v sobě vůli a odtrhnout se od něj představovalo nadlidský úkol. Strach ji nabádal, aby se vzpamatovala, ale něco ji zadrželo - pocit, který jí svíral žaludek a podlamoval kolena, když ucítila St. Brideův drsně sametový jazyk na svých rtech. Byl ten muž snad čaroděj? Jakou nadpřirozenou mocí vládl? Nutil ji dělat věci, s nimiž by se nesmířila ani ve snu.

Vzchopila se a udělala slabý pokus se odtáhnout. Ale než se jí to podařilo, sklouzl levou rukou z její a přejel jí dlaní vzhůru po zádech. Nedokázala se pohnout z místa, nechala se líbat a opětovala jeho polibek s vášnivou bezostyšností. Brzy začala proklínat mříže, které ji tlačily do tváří. Jako by propadla nějakému kouzlu, toužila cítit jeho drsnou tvář a širokou hruď, a ne nepoddajné železo, které je oddělovalo.

„Vidíš, jak je to jednoduché?”

Prudce otevřela oči. To promluvil St. Bride? Jejich polibek už skončil? Volnou rukou se dotkla rtů, jako by se o tom potřebovala přesvědčit. Pálily ji, ale cítila příjemné uspokojení. Zmateně mu pohlédla do očí a zakoktala: „Co - je jednoduché?”

„Svádění,” odpověděl temně. „Mnozí mu padnou za oběť. Měla by ses postarat, abys to nebyla ty.”

„Na mě nic takového nepůsobí,” odsekla.

Jenom se usmál. „Pak je všechno v pořádku. V tom případě nepochybuji, že jsi perfektní společnice pro mého přítele Straughta. Dostaneš z něho všechno a on od tebe nic.” A pak pomalu dodal: „Na rozdíl ode mě.”

„Třeba jsem teď právě já dostala, co jsem chtěla,” namítla vzdorně.

„Možná,” odpověděl stroze. Stále ji držel v náručí, tak těsně, že zahlédla, jak se mu znovu pobaveně zajiskřilo v očích. „Co takhle ještě jeden pokus, abychom to definitivně rozhodli?” Dlaní si o kousek přitáhl její hlavu.

„Ne, to vůbec není třeba!” Rychle setřásla jeho ruce a ucouvla od mříží. Nesměla mu dovolit, aby ji zase omámil, s nikým tak prohnaným se dosud nesetkala. Byl jediným mužem,

který kdy od Kestrel dostal polibek, a pokud si nedá pozor, mohla by se ve stejné situaci lehce ocitnout znova.

„Už je mi jasné, že jsi poněkud tvrdohlavé děvče, Kayleigh. Co víc mohu ještě udělat, abych tě přesvědčil? Vždyť po tobě nechci nic složitého.” Zamračil se a sledoval, jak překotně ustupuje od mříže.

„Jakým právem se chováte tak arogantně a domýšlivě? Neudělám, co po mně chcete, už jsem vám to řekla jednou a opakuji to znovu!” odmítla s konečnou platností. Vztekle se zamračil.

„Uvidíme, jestli ráno budeš taky tak neústupná. Mám pocit, že jedna noc tady dole tě donutí zpívat jinou písničku.”

„A já mám pocit, že ne.” Zkřížila ruce na prsou.

„Dobře. Ať je po tvém,” zakončil chladně. „Prostě si pár dní zahraju na žalářníka - dokud nepřijdeš k rozumu a nepochopíš, co je pro tebe nejlepší.” Odešel zase žaluziovými dveřmi a Kayleigh zůstala sama v neproniknutelné tmě.

Uběhlo několik hodin a temnota začala pomalu působit na její představivost. Sukně jí zvlhla od mokré země a přepadla ji děsivá myšlenka, že ve sklepě by mohl být had. nebo dva.

V duchu je viděla, jak se plazí kolem skříněk na víno nebo číhají v hlubokých zákoutích polic. Vší silou se snažila nepropadnout panice, nevrhnout se ke dveřím a nespustit křik, aby ji odsud vysvobodili, nepodlehnout St. Brideovi a jeho návrhu, který by znamenal její smrt. Bála se posadit, bála se chodit, aby nevzbudila spící hady, a tak se jako o život křečovitě tiskla k mříži. Stále se ohlížela přes rameno na police za sebou a modlila se, aby tam nezahlédla žádný strašidelný pohyb.

Vydechla úlevou, když se žaluziové dveře znovu otevřely. Ale tentokrát to nebyl St. Bride. Stála tam Colette, mulatka, která ji předtím ošetřovala. Zamířila k ní svou pomalou strnulou chůzí a v ruce nesla fajánsový podnos s jídlem. Když došla blíž, rozeznala Kayleigh na talíři velký kopec rýže a fazolí. Z voňavého pokrmu stoupala pára a Kayleigh bojovně zakručelo v žaludku, který se dožadoval své porce. Ale nemohla mu vyhovět. Když ta drobná žena natáhla ruku s klíčem, aby odemkla dveře, Kayleigh pochopila, že to je její jediná šance na

útěk. Nedokázala by utéci St. Brideovi nebo jeho sluhovi Labanovi. Ale určitě by se jí povedlo utéci Colettě.

Celá napjatá a roztřesená sledovala, jak mulatka pokládá těžký podnos a odemyká dveře. Pak Colette dokulhala dovnitř a podávala jídlo Kayleigh.

„Nemohla bys ho položit na ten pracovní stůl vzadu? Ruka mě pořád pobolívá a podnos vypadá hodně těžký, ten v jedné ruce neunesu.” Aby zdůraznila svá slova, přitiskla si paži k tělu a promnula si zraněné místo, jako by opravdu bolelo.

Colette ji opatrně poslechla. Ale napřed přivřela železné dveře, jako by chtěla Kayleigh odradit od pokusu o útěk.

Ale to se jí nepovedlo - jakmile postavila podnos na stůl, vyrazila Kayleigh ke dveřím. Prosmýkla se ven dřív, než se Colette vzmohla na překvapený výkřik.

„Non, non, mademoiselle! Prosím, nedělejte to!”

Kayleigh zahlédla, jak se Colette namáhavě snaží dostat k ní. Otrokyně vypadala zděšeně a Kayleigh se zachvělo srdce soucitem.

„Promiň,” zašeptala a proběhla žaluziovými dveřmi. Klidně by si s Colettou vyměnila místo. Tu od St. Bridea nejspíš čeká jenom výprask, který vydrží hravě, a všechno tím skončí, Kayleigh ale musela počítat s mnohem vážnějšími následky. Naposledy se na Colettu prosebně podívala, ale neměla jinou možnost. Musí konečně nějak utéci.

„Co si o ní myslíš?” ptal se Laban St. Bridea, který vychutnával večeři naservírovanou na fajánsovém nádobí.

„Kayleigh se nakonec umoudří. Vždyť co může ztratit?” St. Bride se tiše zasmál a napíchl nožem garnáta.

„Ctnost určitě ne, to je jasné!” Laban se nespokojeně zamračil a polkl doušek vína.

Náhle do salonu vrazila Colette a vyrušila je od jídla. „Prosím, pane! Prosím, monsieur St. Bride! Prosím vás, netrestejte mě! Nevím, jak se to stalo. Jenom jsem jí chtěla pomoct kvůli té bolavé ruce. Myslela jsem, že jí není dobře. Nechtěla jsem, aby se namáhala!”

„Co se děje? Proboha, ženská, přestaň se kroutit a naříkat, jako by tě chtěl někdo zabít - já tě bičovat nebudu!” St. Bride vstal a jemně s Colettou zatřásl.

„Ráda bych vám věřila - ale nejspíš změníte názor, když vám řeknu, že utekla.” Colette svěsila hlavu.

„Utekla?” opakoval St. Bride nevěřícně.

„To jako pryč?” nechápal Laban.

„Oui, ” přiznala Colette poraženecky. „A určitě je teď už strašně daleko, protože mi trvalo celou věčnost, než jsem vylezla tyhle schody.” Otočila se a pohlédla na schodiště do lodžie. „Ale myslela jsem, že její ruka.”

„To je v pořádku, Coletto,” přerušil ji St. Bride. „Něco takového se mohlo přihodit komukoliv z nás. Kayleigh je vynalézavé děvče. Není to tvoje vina.” Přešel do galerie a zadíval se na zapadající slunce. Pekany venku se koupaly v podvečerních zlatavých paprscích, ale v dálce těsně nad horizontem se kupila černá mračna.

„Chceš, abych se za ní vypravil?” zeptal se Laban.

St. Bride zavrtěl hlavou. „Ne. Tohle je mezi mnou a jí. Najdu to děvče sám.”

Nebyla na útěku ani hodinu, když za sebou zaslechla dusot kopyt. Při svém odvážném pokusu přešla několik polí se suchými, nesklizenými indigovníky, ale St. Bride jí své plantáže očividně popsal správně. Všude kolem je obklopovaly bažiny. Nemohla jít po cestě, to bude patrně první místo, kudy se její pronásledovatel vydá. Raději tedy zamířila do polí, ale znovu a znovu se musela vracet kvůli všudypřítomným močálům. A pak začalo pršet.

Z oblohy se valily potoky vody a černá větrná bouře rvala větve z mohutných dubů, které lemovaly zdejší pozemky. Promočená na kůži bezcílně bloumala po starých indigovníkových plantážích ve snaze najít nějaký únik, nějakou možnost, jak se dostat z Belle Chasse - a nezapadnout přitom do bažin nebo se nevrátit na cestu. Ale tato naděje se začínala rozplývat v nenávratnu. Původně chtěla jít na sever. Do Fort

Maurepas byl sice kus cesty, ale nemusela by se tam bát ani soudu, ani neúprosného pána Belle Chasse.

Lem sukně jí ztěžkl mokrým bahnem a s každou minutou ztrácela sílu. Nakonec se k smrti unavená ohlédla zpátky na vzdálená světla domu za sebou. A právě tehdy uslyšela dusot kopyt.

Zpočátku nezřetelně, tlumený dálkou a deštěm. Ale postupně sílil a rozléhal se s duněním ve tmě, jak si jezdec razil cestu přes zanedbaná pole. Dala se do běhu, ale jako by ji pronásledoval sám ďábel. Ať se obrátila kamkoliv, kůň byl neustále za ní. Nemohla jít příliš rychle, protože byla stále ještě slabá, ale i když se ze všech sil snažila utéci, jezdec na koni ji nakonec dostihl.

„Jak jste mě našel?” vykřikla skrz valící se proudy deště. Hřebec se vzepjal přímo před ní a pak zarazil. Jeho pán byl promoklý a bez sebe vzteky. Mlčky napřáhl ruku a uchopil ji kolem pasu. Než se nadála, přehodil ji přes hrušku sedla a obrátil se zpátky k Belle Chasse.

Až příliš rychle dorazili k nejasné, svíčkami ozářené siluetě budovy. Znovu na pevné zemi, vlekla se Kayleigh zpátky k nenáviděnému domu a pak nahoru do hořejší galerie. Opět se ocitla ve slepé uličce a zcela vyčerpaná se svezla na cihlovou podlahu. Nikdy v životě už neujde ani jediný krůček. Přemýšlela, jak dlouho bude St. Brideovi trvat, než se postará o koně. A jako by těmi úvahami mohla přivolávat démony, před jejíma očima se náhle objevil sám St. Bride - blížil se k ní a z jeho napjaté tváře čišela zuřivost.

„To byl tvůj poslední hřích.” Vytřel si déšť z očí.

„Jak jste mě našel?” ptala se znovu.

„Nechala jsi za sebou širokou stopu. Indigovníky nebyly posekané,” odpověděl nebezpečně tichým hlasem.

„A jaký trest máte pro mě připravený teď? Zbičujete mě do bezvědomí, nebo mě prostě postavíte ke zdi a zastřelíte?”

„Měl bych tě vyhodit zpátky do té zuřící bouře!” Přistoupil k ní blíž.

„A proč ne?” provokovala ho a oči se jí náhle zaleskly potlačovaným hněvem.

„Ale já to neudělám. A víš proč?” Přistoupil ještě o krok.

„Ne.” Vzhlédla k němu. Byl téměř těsně u ní a vůbec nevěděla, kde najde sílu k obraně.

„Protože tě s chutí potrestám sám!” Hněvivě ji zvedl na nohy.

„Dejte ty ruce pryč!” Odstrčila ho a vzpomněla si na jejich polibek tam dole v žaláři ve vinném sklepě. Už ji nebude silou podřizovat své vůli - ne, dokud k tomu ona má co říct.

„K čertu! Už zase? Znovu začínáš s tím milostslečinkovským chováním, jako bychom byli někde na plese a tys se mnou nechtěla tančit?” Zaskřípěl zuby. „Chápeš vůbec, cos tentokrát provedla? Musel jsem se vypravit z domu a hledat tě. Já, přední muž království, jsem musel ven do deště a přes hodinu se honit za nějakou kapsářkou! A kdybych si nevšiml té stopy, kterou jsi nechala v indigu, byl bych tam venku ještě teď. A kvůli čemu? Kvůli tobě! Kvůli rozedrané malé zlodějce, která mi pořezala ruku, utekla bez rozloučení a teď mě nutí znovu a znovu ji zachraňovat! To je tedy vrchol!”

„A co s tím chcete udělat?” zasykla vzdorně.

„Hodlám ti dát za vyučenou. Možná by ti prospěl pořádný výprask!”

„Pusťte mě! Tak mě přece pusťte!” Ale on už ji přistrčil ke schodům. Přitáhl si ji na klín a chystal se ji vyplatit jako rozmazlené dítě, pak se však zarazil. Překvapeně k němu vzhlédla, aby zjistila, co se děje. Jejich pohledy se setkaly, a rázem jako by se znovu ocitla tam dole ve sklepě pod vlivem magického kouzla, jímž ji to odpoledne spoutal. Naklonil se blíž a jeho rty jako magnet přitáhly její. Ještě před chvilkou ji chtěl bít a ona ho málem políbila!

Zprudka odvrátila hlavu.

„Ne,” zašeptal.

Ale odmítla se podvolit. Nepolíbí ho. Poznal to a jeho sevření povolilo.

„Je hloupost se odtud snažit utéct. Už jsi zapomněla, že jsi tam venku v močálech skoro umřela?” V hlase mu zazněla nečekaná starostlivost.

„Udělala jsem víc než hloupost,” odpověděla s lítostí.

„Podívej se na mě.” Když odmítla, uchopil ji za bradu a donutil ji otočit hlavu. „Poslouchej, maličká, dám ti na

vybranou. Jestli se chceš vrátit do New Orleansu, Laban tě tam zítra vezme. Ale pokud se do té stoky vrátit nechceš, můžeš tady zůstat. Potřeboval bych další služku.”

Polekaně se zamračila. Nemohla připustit, aby ji Laban dovezl zpátky do New Orleansu. Věděla, že to nejlepší, co tam na ni pravděpodobně čeká, je šibenice. A uprchnout z Belle Chasse také nebylo žádné řešení. Měl pravdu - byla pošetilost pokoušet se utéct. Podruhé by opravdu v bažinách zemřela, o tom neměla nejmenších pochyb. Co jí tedy zbývalo? Zůstat na Belle Chasse nějakou dobu jako služka. A pokud by její bratranec St. Bridea někdy navštívil, utěšovala se nadějí, že se mu dokáže vyhnout. Na St. Brideově plantáži bude na čas v bezpečí. A mezitím se jí možná podaří zjistit, jaké vztahy k němu Straughta pojí. Taková věc by se mohla hodit. Ale přesto, bylo to tak nebezpečné!

„Tak jak se rozhodneš, Kayleigh?” chtěl vědět.

„Nevím.” Pohlédla na něj, ale tentokrát byl v jeho očích chlad a lhostejnost. Shodil ji bez okolků z klína a přešel k lodžiovým schodům.

Jdu do postele a tobě navrhuji totéž. Zítra, pokud budeš chtít, tě Laban vezme do města a strčí zpátky mezi tu chásku.” Přejel pohledem po jejím mokrém neupraveném zevnějšku, jak tak klečela na podlaze. „Máš mé pozvání spát v domě, ale pokud si skutečně přeješ, můžeš si lehnout tady na cihly.”

Vrhla na něj pohrdlivý pohled, ale nevyvedlo ho to z míry. „Nehádej se se mnou, ty dračice. Už nemám náladu se s tebou tak pozdě v noci zlobit.” Otočil se a vyšel nahoru po schodech.

Kayleigh nedalo mnoho práce se rozhodnout, že chce přece jenom raději spát v domě. Neměla pražádnou chuť ležet na podlaze a potřebovala příjemnou měkkou postel, aby si mohla urovnat zmatené myšlenky a rozhodnout se, co dál.

Následovala St. Bridea a v duchu soptila nad jeho arogancí. Kéž by mu mohla ukázat! Už ji unavovalo věčně poslouchat, že je jenom prachsprostá zlodějka, a nechat po sobě šlapat. Nebyla ve skutečnosti žádný chudák. Kdyby se mohla dostat zpátky do Skotska nebo se pomstít svému bratranci, ukázala by tomuhle nadutému Britovi! Ukázala by jim všem!

Zabraná do bouřlivých myšlenek, zakopla na schodech a na poslední chvíli se zachytila zábradlí. Když vzhlédla, nahoře na schodišti stál St. Bride a podmračeně ji sledoval.

„Nemusíte si dělat starosti,” řekla kousavě. „Pokud se rozhodnu zůstat tu jako služka, všechnu práci zvládnu.”

„Ale ty by sis měla dělat starosti,” odpověděl zlověstně a očima přejel její postavu. „Protože pokud tě budu muset zase donést do postele, tentokrát tam s tebou zůstanu.”

„Nathrach!” zaklela zuřivě. Vyběhla zbytek schodů, proklouzla kolem něho a zamkla se v bezpečí své ložnice.

8. kapitola

Ta návštěva musela jednou přijít, ale ani v nejhorší noční můře by ji nenapadlo, že by se mohla uskutečnit tak brzy. Kayleigh příštího rána zrovna stála v lodžii a čekala, až si Laban připraví vůz, když zahlédla jezdce a kočár. Ani se nemusela dívat pozorněji, aby zjistila, kdo návštěvníci jsou. Na koni jel Malcolm Quinn, zcela jistě. Poznala by ho kdekoli - chlapík vychovaný v Irsku, pokřivená podoba šlechtického vazala v duchu představ Eratha Straughta.

Prudce se nadechla a sledovala jezdce, který mířil k zadnímu dvoru. Quinn se blížil alejí pekanů bez velkého spěchu. Vypadal neškodně, ale srdce se jí přesto rozbušilo v hrudi a ruce se jí v kapsách roztřásly. Za Quinnem totiž jel s velkou pompou černý kočár, v němž nepochybně seděl její proklínaný bratranec. V panice ztratila několik vzácných vteřin, když se ptala sama sebe, jestli si nepřišli do Belle Chasse pro ni.

Překonala hrůzu, která jí stoupala v hrdle, a do paměti se jí vryl každý detail Quinnova odporného vzhledu. Nebyl tak tlustý, jako když ho viděla naposledy. Jeho kulaťoučká tvář dostala bledý nádech člověka, který byl nemocen nebo ztratil velké množství krve. Měla podezření, že platilo to druhé.

Jakoby veden předtuchou, zabloudil náhle Malcolmův pohled k lodžii. Kayleigh spěšně ucouvla od okna a modlila se,

aby ji nezahlédl. Ale věděla, že je v pasti. Do domu vedla jediná cesta - přes lodžii, a to byla také jediná cesta ven.

„Laban je připraven, Kayleigh.”

Polekaně otočila hlavu k St. Brideovi.

„Můžeš jít dolů na dvůr. Je připravený vzít tě zpátky do New Orleansu.”

„Do města?”

„Ano, děvče, pokud chceš, můžeš svobodně odejít.”

„Ne, ne,” zakoktala se a couvala od lodžie ke schodům. Dobrý bože, teď přece nemůže sejít dolů na dvůr! Každým okamžikem z toho černého kočáru vystoupí její bratranec. Co si počne?

„Tak co je?” ozval se St. Bride netrpělivě.

Já…,” zarazila se. Musí nalézt způsob, aby nemusela sejít po těch schodech do dvora, a jedinou možností bylo odmítnout odjet s Labanem. „Změnila jsem názor,” vyrazila ze sebe zničehonic odhodlaně.

St. Bride si ji chvíli prohlížel a pak vešel do lodžie. „O čem to mluvíš?”

„Já se vlastně nechci vrátit zpátky do města. Ve skutečnosti chci zůstat tady.” Kradmo vyhlédla žaluziemi a srdce jí bušilo až v krku. Přesně, jak se obávala, její drahý bratranec Erath se zrovna nořil z kočáru. Zoufale zamumlala k St. Brideovi: „Lhala jsem vám, nechci odtud odejít. Vždyť víte, nemám vůbec, kam bych šla.”

„Vzhledem k tvému dosavadnímu chování je něčemu takovému téměř nemožné uvěřit.” Ve tváři se mu zračila podezíravost. Netušila, jak ho dokáže přesvědčit o své nenadálé touze stát se jeho služkou. Pak ji napadla hrozná myšlenka, byla to však její jediná záchrana, a tak zavřela oči a vyslovila slova, kterým by snad mohl uvěřit.

„Já jenom, že na vašich přátelích mi nezáleží vůbec, nechci svádět je.”

Vzduch kolem nich znehybněl a pak, jako umíráček, zazněly na schodech do lodžie kroky.

„Co tím chceš říct, Kayleigh? Že totiž chceš svádět mě? ” St. Brideův hlas byl zastřený. Přimhouřil oči, takže jeho tyrkysové duhovky skoro nebylo vidět.

„Ráda bych zůstala. Třeba bych mohla pracovat v domě. Prosím, nechte mě tady,” doprošovala se bezradně a vyhýbala se jeho pohledu. Ale proč se vlastně snaží? pomyslela si rezignovaně. Její bratranec už musí být nahoře.

„Přišli hosté, St. Bride. Mám to děvče odvézt do města?” Na schodech se objevil Laban. Kayleigh vydechla úlevou při pohledu na jeho nepřívětivou tvář.

„Hosté?” St. Bride se konečně usmál, ale nebyl to úsměv, který by mladistvě prozářil jeho hezkou tvář. Byl to úsměv, při němž jeho oči dostaly nádech temněmodré bouřkové oblohy. Skrývala se v nich touha, napadlo Kayleigh. Ale touha, která neměla nic společného s fyzickou žádostivostí, mnohem spíš připomínala žízeň po krvi. Kayleigh uvažovala, proč tomu tak je, ale Laban ji z myšlenek vytrhl.

„Mám jet do města?”

St. Bride si třel bradu a dohadoval se sám se sebou, očima přitom přejížděl po Kayleigh. Pak, jako by udělal jediné možné rozhodnutí v tak krátkém čase, odpověděl: „Ne, myslím, že Kayleigh do města ještě nepojede, Labane. Představ si, řekla mi, že by tady chtěla pracovat. Pozvi Straughta a Quinna nahoru, dáme si nějaké občerstvení.”

Laban v ohromení doširoka otevřel oči, ale pak nejistě kývl, vrhl po Kayleigh nevraživý pohled a vydal se zase po schodech dolů.

„Jestli chceš být užitečná, jdi do kuchyně a řekni Colettě, ať připraví nějaké jídlo a víno. A pak to dones nahoru.”

St. Brideův příkaz byl jasný, ale už věděla, jak se mu vyhnout. „Ano, jistě. Ale napřed si musím něco přinést ze svého pokoje. Smím si tam zajít?”

„Ale rychle.” Přistoupil k žaluziím, aby se podíval, kde teď jeho hosté jsou. „A - Kayleigh,” dodal s důrazem. „Kdybych opravdu hledal služku, vybral bych si osobu poněkud zběhlejší v domácích pracech, než jsi ty, a. méně přitažlivou. Rozumíš?”

Přikývla, ale ani nevnímala význam jeho slov. Dokázala myslet jen na to, jak se dostat do své ložnice a schovat se dřív, než se Straughtova nenáviděná tvář zjeví v lodžii.

„Tak dobře. Jsem rád, že ses rozhodla zůstat. Pravděpodobně poznáš, že je velmi lehké mě potěšit.”

Kývl hlavou a propustil ji. Slabě se usmála a vyšla ven. Když za ní zapadly dveře jejího pokoje, klesla úlevou na kolena.

Trvalo nějakou dobu, než se Kayleigh vzpamatovala a dokázala si promyslet další postup. Dávala pozor, jestli na schodech do lodžie neuslyší těžké kroky, a když se výmluvné zvuky opravdu ozvaly, proklouzla francouzskými prosklenými dveřmi na galerii a ukryla se za žaluzie, které se otevíraly do salonu. Bylo to riskantní, ale když nemůže uprchnout, raději se alespoň schová. Pokud zůstane schovaná, věřila, že se může odvážit vypátrat, oč mezi těmito muži jde a jestli se během hovoru čirou náhodou nezmíní také o ní. Kdyby k tomu došlo, nahoře na galerii má lepší pozici než uvězněná ve svém pokoji, pokud by se ji Straught rozhodl navštívit. Slyšela, že už se začali dohadovat, proto se přisunula blíž.

„Máte zájem?” Viděla, jak St. Bride podává Straughtovi a Quinnovi sklenici brandy. Erath ze své jen usrkl, ale Quinn vypil celou na dva hlty a pak říhl.

„Zájem? Ovšemže mám zájem. Ale nechci udělat žádnou chybu. Důkladně jsem si vás prověřil, Ferringere. A dozvěděl jsem se o vaší malé plantáži, kterou máte na Wolf Islandu v kolonii Georgia.”

Straughtův pátravý pohled nevyvedl St. Bridea z míry, vracel mu ho se stejnou pronikavostí. Pak se nenucené usmál. Quinn se pokoušel vypadat uvolněně a rukou si prohrábl špinavou bradku.

„A?” St. Bride se odvrátil.

„A myslím, že víte, co děláte.” Straught sevřel rty. „Ale musím vidět mák. Poznám dobrá semena na první pohled a nemám v úmyslu se do ničeho pouštět, dokud si nebudu zcela jist úspěchem.”

„Ukážu vám je.” St. Bride odkopl několik ratangových židlí od krbové římsy a u stěny zahlédli ohromnou koženou truhlu. Mosazným klíčem ji otevřel a objevilo se několik pytlů z rýžového papíru.

„Otevři je,” poručil Straught Quinnovi. Quinn se poslušně sesul na kolena a otevřel první pytel, pak další. Kayleigh se

odvážila vykouknout ze svého místa na galerii. Skoro by to mohl být střelný prach, pomyslela si, protože semena měla ocelově šedou barvu a byla velmi drobná.

„Opravdu dobré,” uznal Straught, když si prohlédl pytle. Pak se otočil k St. Brideovi: „Semena jsou té nejlepší kvality. Musela stát celé jmění. Jak jste za ně zaplatil?”

„Dosud jsem nezaplatil. Mám je na dluh. Proto také potřebuji vaši odpověď co nejdříve.”

„A co když ta odpověď bude ne?”

St. Bride zaklapl víko. „Pak nemáme o čem dál mluvit. Budu se muset poohlédnout po partnerovi jinde.”

„Nemáte žádné zlato?” vyzvídal Straught. „Koneckonců můj ani Thionvillův podíl zdaleka cenu semen nepokryje.” Ukázal bradou směrem k truhle.

St. Bride přistoupil ke krbové římse, sundal odtud pár těžkých hedvábných váčků a hodil je dolů Quinnovi. Ten se na ně dychtivě vrhl.

„Vy si necháváte všechno tohle zlato tady na plantáži?” Quinnovi nad tím bohatstvím doslova tekly sliny. Však také ryzí zlato byla neobyčejně cenná měna, mnohem užitečnější než šperky nebo papírové peníze. „Copak jste se zbláznil?” zeptal se St. Bridea. „Zapomněl jste, že žijete v divočině? Tady by vám pro jednu z těchhle mincí klidně ufikli ruku, a co teprve pro tyhle tisíce!”

„Máte pravdu, skutečně se vyskytly jisté problémy se zloději, dokonce tady na Belle Chasse.” St. Bride se pro sebe usmál. „Ale mezi námi, věřím, že určitě zvládneme každou situaci, která by mohla nastat.”

Během jeho slov se za Quinnem objevil Laban. Ze své příhodné pozice na zemi vedle truhly vzhlédl zavalitý Skot na oba muže, Laban i St. Bride byli nepříjemně vysocí a silní. Odevzdaně kývl hlavou. „Chápu, co máte na mysli,” zamručel nakonec.

„To jsem rád.” St. Bride se usmál, umístil váčky zpátky na římsu a navázal opět na předchozí téma hovoru. „Straughte, když jste si mě tak prověřil, musím přiznat, že bych si rád dopřál to potěšení provést něco podobného ve vašem případě. Usoudil jsem sice, že bude výhodné přibrat nějaké společníky, kteří

dodají peníze, ale chci si být jist, že jsem zvolil správně. Rozhodně nejsem typ člověka, který by rád dělal chyby.”

„Zjistil jsem, že vaše plantáž na Wolf Islandu nevydělává zdaleka tolik, abyste si mohl vydržovat takové místo, jaké máte tady. Divím se, že jste tak vybíravý.” Straught přejel prstem po okraji poháru.

„I když nepochybně potřebuji víc zlata, než jsem zpočátku předpokládal, nemíním dělat ukvapená rozhodnutí.”

„A co když Thionville a já nebudeme chtít čekat?” vyjel Straught. Quinn, který zpozoroval pánovo rozčilení, se zvedl z podlahy a povytáhl si kalhoty.

„Belle Chasse má takovou rozlohu, že se z ní dá vyzískat celé jmění. Dokonce ani Ludvík XV. by podobné příležitosti neodolal. Sestavil jsem pár čísel, která jasně ukazují, jakou částku hodlám vydělat. A musím přiznat, že suma je to závratná.” St. Bride démonicky zvedl obočí. „Vy a hrabě počkáte.”

Kayleigh se podívala skrz lišty a zahlédla na St. Brideově tváři spokojený výraz. Hladil rukou opěradlo křesla a snažil se tvářit lhostejně, ale každé jeho gesto a zdvořilý úsměv ho zrazovaly. Byl Straughtův přítel, nebo nepřítel? Nemohla se rozhodnout, ale už samotná skutečnost, že vůbec chce přibrat Straughta do svého plánu, jí stačila k tomu, aby si vysloužil její naprostou nedůvěru.

Kéž bych mohla odejít! pomyslela si a odstoupila od žaluzie. Ale nemůže. Nedržely ji zde sice žádné mříže, ale přesto byla zavřená. Věznily ji okolnosti. Zatím se mohla utěšovat aspoň tím, že se o ní muži během řeči vůbec nezmínili. To bylo dobré znamení.

Znovu se chtěla zaposlouchat do rozhovoru v salonu, ale náhle zůstala jako solný sloup. Na protější straně galerie stál mohutný muž a pozoroval ji. Ten černý mrak nedůvěry na jeho tváři zahlédla již dříve, ale nikdy v něm nebylo tolik nenávisti.

„Laban.” Neslyšně vyslovila jeho jméno a couvla od žaluzií do salonu. Když se jeho ohromná postava dala do pohybu směrem k ní, hrůza ji přikovala k podlaze. Přistihl ji, jak tajně poslouchá. Jak slídí. Přivodila si pěkné potíže.

Přinutila nohy k pohybu, ale to už ji Laban stiskl zezadu kolem krku. Vykřikla by, ale nechtěla, aby muži ze salonu vyběhli do galerie.

Brzy však musela na jakékoli přání zapomenout. Laban ji beze slova vedl galerií do jejího pokoje. Když dorazili, zaslechla skrz dveře z ložnice do salonu tlumené hlasy. St. Bride a Erath Straught pokračovali v rozhovoru a nic nevěděli o tichém boji mezi ní a černým Labanem. Ten dveře do salonu nehlučně zavřel a zamkl.

Potom ji vtiskl do fotelu z ořechového dřeva. Rychle ji přivázal za zápěstí k opěrkám tkanicemi z bot a celou dobu se vyhýbal jejímu prosebnému pohledu. S pevně sevřenými rty ji připoutal k sedadlu a uhasil jakýkoliv náznak odporu stejně, jako by byla malé dítě.

Potom vyšel dveřmi na galerii a zamkl za sebou. Zaslechla, jak se jeho kroky ztrácejí v dálce - nejprve na lodžii a pak po schodech dolů.

Takže mě tu nechal, ať si to se mnou St. Bride vyřídí sám, zamumlala si pro sebe. Zalila ji nepochopitelná úleva. Ale vzápětí jí vytanula na mysli další možnost. Nebo ať si to se mnou vyřídí Straught. V panice se ohlédla k zamčeným dveřím.

Colette nesla podnos se studenými holubími prsíčky a fíky nahoru po lodžiových schodech do salonu. Vstoupila do místnosti a nenápadně přistavila cypřišový stolek na esovitých nožkách před St. Bridea a návštěvu. Nehlučně na něj položila podnos a začala s přípravami, jako by se modlila za svůj co nejrychlejší odchod.

„Thionville si to tu může přijít prohlédnout kdykoli. Ale musím vědět, kolik má v úmyslu investovat. A rád bych se také dozvěděl výši vaší nabídky.” St. Bride pozoroval Colettu, která servírovala jídlo.

„Oznámím mu, o čem jsme mluvili. Ale mohu vám dát jen pár týdnů. Potom musíme uzavřít dohodu.” Straught se díval, jak si Quinn přitáhl žlutý fajánsový talíř s bohatou porcí drůbežího masa a pustil se hltavě do jídla.

„Možná se do té doby dohodneme. Ale rád bych se zeptal -proč jste tak náhle změnil mínění? Když jsem se o celé věci zmínil na Bonaventure, Straughte, připadal jste mi značně nesvůj.”

„Měl jsem se postarat ještě o něco jiného. Teď, když už na to nemusím myslet, se mohu soustředit i na jiné záležitosti.” Straughtův pohled znovu zabloudil ke Quinnovi. Zdálo se, že se mu jeho nenasytná chuť k jídlu hnusí, ale když si Malcolm všiml pánova upřeného pohledu, pouze se usmál a odhalil prořídlé zuby s kousky holubího masa.

„Předpokládám, že o to něco j ste se postaral onehdy v noci, kdy jsme se sešli u Thionvilla?”

Erath přikývl.

„Jakou další věc tady máte na práci?” St. Brideova otázka zůstala viset ve vzduchu, protože Straught se najednou zprudka postavil a mávl rukou.

„Už musím vyrazit zpátky, Ferringere. Přál bych si, abych tady mohl zůstat a prohlédnout si Belle Chasse lépe, ale nezbývá mi než to nechat na jindy. Jdeme, Malcolme.”

„Ano, sire - pane Straughte.” Quinn rychle položil svůj talíř a také vstal.

„Mimochodem, Ferringere,” dodal Straught a zastavil se u schodů z lodžie. „Dejte Malcolmovi ta čísla, která jste si vypočítal jako očekávaný zisk z Belle Chasse. Jsem si jist, že je Thionville bude chtít vidět.”

„Poohlédnu se po nich a pošlu Quinna za vámi. Nezdrží se dlouho.” St. Bride přešel k přihrádkovému stolu na druhé straně pokoje a začal se přehrabovat ve stozích papírů.

„Malcolme, očekávám, že tě uvidím brzy. Dneska žádné lelkování s otroky, rozuměl jsi?” Straught vrhl oceňující pohled na Colettu, která se krčila v rohu. Pak se rázně rozloučil a v minutě rachotil kočár přes dvůr směrem k New Orleansu.

„Ano, sire, ano, pane Straughte,” drmolil Malcolm pod nos. Pak znovu chňapl po jídle, okusoval kosti a pozoroval Colettu, dokud St. Bride nedonesl hledané papíry.

„Tady jsou.” St. Bride mu podal požadované údaje, a když zpozoroval Quinnovo váhání nad nedojedenou holubí pečínkou, dodal: „Ale jistě, vezměte si to s sebou. Vypadáte ještě bledší

než na Bonaventure, Quinne. Stará se o vás Straught dobře?” St. Bride se usmál, ale bez sebemenšího náznaku pohostinnosti.

Když Quinn vycházel z místnosti, otočil se náhle St. Bride ke Colettě.

„Co se stalo s Kayleigh? Řekl jsem jí, ať nás obslouží ona.”

Jeho slova ani nedozněla a Quinn, stále ještě na lodžii, začal kašlat a dávit se. Zašmátral po sklenici brandy, která stála na malém stolku vedle něho. Když spláchl kus masa v krku, omlouval se.

„Už jsem se tady motal dost dlouho, pane Ferringere. Teď musím jít. Srdečné díky za pečeni.” A podíval se na ně zvláštním pohledem.

„Ano, trochu jste tu návštěvu přetáhl,” odpověděl St. Bride a zamračil se.

„No, pan Straught se po těch číslech už určitě shání. Poroučím se, pane Ferringere.” Jakmile se ocitl dole pod schody, z nepochopitelných důvodů si zamnul ruce radostí. Za okamžik ho St. Bride viděl odjíždět pekanovou alejí - ohlížel se přitom na Belle Chasse, div si nevykroutil krk.

„No tohle, co to má znamenat?” ulevil si St. Bride polohlasně a přejel si rozčileně čelo.

„Čeká tě teď větší problém,” zaduněl Labanův hlas z lodžie.

St. Bride zaťal zuby: „Tak kde je Kayleigh?”

„Takže nepřítel číhá ve vlastních řadách.” St. Bride stál ve dveřích z ložnice na galerii a díval se přímo na Kayleigh, která byla přivázaná ke křeslu.

„Tak to není.” Naklonila se dopředu, ale pouta ji zadržela.

„Co jak není?” Volným krokem vešel do místnosti a dveře se za ním s bouchnutím zavřely.

„Myslíte si, že jsem vás špehovala. A ptáte se, proč bych něco takového měla dělat..” Náhle se zarazila, jelikož St. Bride vytáhl nůž, ale s úlevou si uvědomila, že ji chce jen odříznout a pustit ji. Třela si zápěstí a pozorovala ho.

„Trápí tě zvědavost, co jsme já a můj přítel zač? Prohlédla sis důkladně Eratha Straughta? Nenapadlo tě náhodou, že by

koneckonců stálo za to se s tím chlapíkem trochu pomuchlovat?” St. Bride jí zabodl pohled do očí.

Sklopila hlavu a zrudla při jeho obhroublých slovech.

„Nemůžu na váš plán přistoupit v žádném případě, ať už Erath Straught vypadá jakkoli. Přece jsem vám to řekla.”

„V pořádku,” odpověděl St. Bride bezvýrazně. „Děláš dobře, protože v současnosti má ten člověk mimochodem víc nepřátel než přátel.”

„A co” - olízla si suché rty - „co jste vy?”

„Jeho přítel! Přítel! Pamatuj si to, jestli se někdy vrátíš do města a náhodou ho potkáš.” Pohladil ji po hladké tmavé hlavě.

Přikývla, dusil ji příliš velký strach, než aby mohla promluvit.

„Máš celou řadu zlozvyků, má drahá, všimla sis? Já vím, že kradeš a lžeš. Ale že k tvým dalším obdivuhodným vlastnostem mohu přidat i slídění, by mě nikdy nenapadlo. Proč jsi postávala na galerii a neobsluhovala, jak jsem tě žádal?”

Opět mlčela.

„Co si od toho špehování slibuješ? Láká tě snad moje zlato?” Zatřásl s ní. „Slyšíš?”

„Ne, ne, opravdu ne…,” zapřísahala ho, ale nenechal ji ani domluvit.

„Moje zlato nedostaneš, Kayleigh. Ne, dokud ti ho nedám sám dobrovolně. A určitě víš, že člověk chytí víc vos na med než na ocet.” Pohladil ji po hebkých dokonalých tvářích a zamumlal si jakoby pro sebe: „Kdybys byla aspoň o desetinu míň krásná. Můj bože! Tohle nemám zapotřebí.”

„Ten muž, Erath Straught.,” vyhrkla, ale slova jí odumřela na rtech. Co mu může říct? Neexistuje žádné jednoduché vysvětlení. A ještě hůře, St. Bride sám představoval značnou záhadu, stejně jako jeho přátelství se Straughtem. Vždyť sotva před malou chvílí zjistila, že je až po uši zapletený do nějakého obchodu s jejím bratrancem.

„Co je s ním?” zeptal se příkře.

Uklouzlo jí: „To jeho jsem pozorovala, ne vás.”

St. Bride se zarazil. A když opět promluvil, zněl jeho hlas chraptivě. „Slyšel jsem, že je to pěkný zhýralec. Líbil se ti?”

Když neodpověděla, naléhal: „Připadá ti Erath Straught neodolatelný? Na ženy má podobný vliv, vím to. Věř mi. Elegantní šaty, hezká chlapecká tvář, nesnesl bych pohled,

jak.”

„Ne, ne, to se nikdy nestane,” přerušila ho. Chtělo se jí křičet.

„Ale ano. Vidím ti to na očích,” řekl St. Bride napjatě. „Tak ty sis chtěla jenom prohlédnout mého slušně vychovaného přítele? Rozmyslela sis mou původní nabídku? Radši budeš mít v posteli Straughta než mě?”

„Ne!” vyskočila ze sedátka. Jeho nesmyslná slova ji doháněla k šílenství, ale věděla, že se musí ovládnout. Byla v nebezpečné situaci a musela postupovat opatrně. Ve snaze uniknout rozčilení zamířila na galerii a přemýšlela, jaký absurdní rozhovor spolu vedli. St. Brideovy narážky byly k smíchu. Hned by se rozesmála, kdyby nešlo o Eratha Straughta.

„Neberu to samozřejmě nijak osobně.” Šel za ní a na verandě ji chytil. Prudce jí zdvihl tvář, aby se na něj musela podívat, a tvrdou dlaní jí přejel po hebké šíji. Nečekaně se usmál, ale jeho úsměv byl krutý a s nádechem smutku. „Jsi překrásná, a bezcitná. Jenom žena s tvou minulostí by dokázala obrátit, když se jí to zrovna hodí, a kousnout ruku, která ji živí.”

„To není pravda! Nechci jeho - ani vás!” vydechla Kayleigh.

„Ale předtím jsi naznačovala něco jiného, ty malá lhářko. Žadonila jsi o mou přízeň.” St. Brideovy oči se modře výhružně zableskly. „Víš, co si myslím? Myslím, že potřebuješ dostat lekci. Musíš poznat, že je třeba dodržovat slovo. A já jsem ten pravý, kdo tě to může naučit.”

„Ne, prosím,” zašeptala. Její rty ještě nepoznaly takovou bouři. Zmocnil se jejích úst, jazykem prozkoumal každé místečko, až cítila, jak podléhá jeho síle a naléhání. Pokusila se těm důvěrným dotekům bránit, ale to ho jen povzbudilo, byl stále odvážnější a ona brzy sténala touhou. Její tělo se v jeho rukách změnilo v tekuté stříbro, měl ji zcela ve své moci. Marně se snažila naslouchat slaboučkému hlásku zdravého rozumu, který se ozýval někde hluboko v jejím podvědomí. Ale pak ucítila, jak jí rukou přejel od nesešněrovaného pasu nahoru a

uchopil do dlaně zdvihající se ňadro. A ten šok jí pomohl se vzpamatovat. Dotýkal se jí tam, kde dosud žádný jiný muž před ním. Byl nemilosrdný a krutý. Věděla bez nejmenších pochybností, že podlehnout by znamenalo její zkázu.

Zaťala mu zuby do jazyka. Vydechl stejně tak bolestí, jako překvapením a ucukl.

„Jste zvíře!” otřásla se a zakryla si pažemi hruď, aby se před ním ochránila. Ale jeho ruka rychle odhalila její zranitelné bělostné hrdlo. Jemně ji pohladil a mráz jí přeběhl po zádech - v slunečních paprscích zahlédla jizvu, kterou mu způsobila.

„Jestli já jsem zvíře…,” odmlčel se, „…pak jsem objevil svou družku.” Odstrčil ji a zamířil na opačnou stranu galerie. Bez ohlédnutí sešel po lodžiových schodech a zmizel jí z očí.

9. kapitola

Nyní byla opravdu v beznadějné situaci. Později to odpoledne zoufale přecházela po galerii a přemýšlela, co s ní bude. Opřela si hlavu o sloup a dívala se na River Road. Zde byla možnost úniku. Bude pozorovat cestu - přece se na ní musí časem někdo objevit. Poprosí o svezení. Doufala pouze, že se ten cestující objeví co nejdříve.

„Ici, tady jsem vám přinesla pár věcí.” Colette vešla na verandu a kývla na Kayleigh, aby se vrátila do ložnice. Kayleigh byla zvědavá, oč jde, ale pak koutkem oka uviděla St. Bridea a Labana, jak pekanovou alejí odjíždějí z Belle Chasse.

„Coletto, kam jedou?” Kayleigh se vrhla zpátky k zábradlí a rukou si zastínila oči před oslepujícími odpoledními paprsky.

„Monsieur Ferringer a Laban se vypravili do města. Je tam nějaká hospoda a dnes v noci se rozhodli do ní zajít. Chtějí oslavovat.”

„Oslavovat? A co?” vyzvídala Kayleigh a uvažovala, jestli nešlo o dohodu, kterou dnes ráno uzavřel se St. Bridem její bratranec.

„Nevím, to mi neřekli.”

„Aha,” povzdechla si Kayleigh bezradně. Přála si, aby věděla předem, že mají v úmyslu odjet. Možná by si dokázala vymyslet nějaký důvod, proč by je mohla doprovázet. A jakmile by dorazili do New Orleansu, určitě by se jí podařilo zmizet. Ach, oč by její problémy byly snazší!

„Pán mi poručil, abych vám donesla nějaké nové oblečení, když tady teď zůstáváte.” Colette si nevšímala Kayleighiny ponuré nálady, vrátila se do ložnice a složila balík, který donesla ze salonu.

Kayleigh ji následovala a pohled jí padl na dvoje prosté modré šaty. Těžká tuhá látka bez ozdob vypadala chudě, ale Kayleigh se v srdci rozlila zdráhavá radost. Poprvé za rok má šaty na převlečení. Nebude muset až do roztrhání nosit ty jediné, které zatím dostala.

K šatům patřil také pár střevíců a punčoch a několik spodniček a šátků přes ramena. Těchhle pár kousků oblečení bezpochyby nemohlo ohromit dívku, která se kdysi oblékala do nejjemnějšího hedvábného sametu a atlasu, ale přesto za ně byla vděčná.

„Nejsou náhodou tvoje? Nepřipravila jsem tě o šaty?” vrhla Kayleigh na Colettu provinilý pohled.

„Non, patřily Babetě. Pradleně. Není tak tenká.” Colette se usmála a zvedla ruku k hubené hrudi.

„A nebudou Babetě chybět?”

„Před několika dny tady byla švadlena z Des Allemands, německého pobřeží. Všem nám ušila nové šaty. Bez těchhle se obejde.” Colette se otočila k odchodu.

„Počkej.” Kayleigh se dotkla její paže a náhle se zdráhala zůstat sama. „Co. co ti St. Bride řekl? Nevím, co tady mám

dělat.”

„Měla jsem vám jenom donést jídlo a tyhle šaty. Nic dalšího monsieur Ferringer neříkal.”

„Ale já tady mám pracovat jako služka. Copak ti to neřekl? Nedal mi nějakou práci?”

„Non, mademoiselle, ” sklopila Colette oči k zemi.

Kayleigh si znepokojeně hryzla spodní ret. Tohle nevypadalo dobře. Ani trochu. Jestli St. Bride nechce, aby mu dělala služku, nejspíš má v plánu z ní skutečně udělat svou

milenku. Vytvořila si špatnou pozici, a jak se zdá, bude muset zaplatit. Nejspíš hned dnes večer, jakmile se St. Bride vrátí.

„Pokud je to všechno, musím zpátky do kuchyně.”

„Coletto, počkej - chci se na něco zeptat. Potrestal tě St. Bride, když jsem tehdy utekla? Chci říct, nechal tě -?”

„Non, byl moc laskavý. Vlastně se zlobil mnohem víc na vás. Je mi to líto.”

„To ti nemusí být líto,” odpověděla Kayleigh s kajícným úsměvem. „Vždyť jsem tě obelstila. Jsem ráda, že jsi nemusela trpět za mě.”

„ Oui, mademoiselle. ” Colette zamířila ke dveřím, ale pak se zastavila. Zkusmo se zeptala: „Nechtěla byste si zajít na večeři do kuchyně?”

Kayleigh se rozechvěle usmála. „Ano, díky, to bych moc ráda.” A v trochu veselejší náladě vyšla za Colettou ze dveří.

Večer se Kayleigh rozčileně procházela po saloně. Colette jí odmítla přidělit nějakou práci, takže sotvaže se najedla, měla pocit, že v kuchyni už jen překáží. Když se potom na Belle Chasse snesla tma, bezradně se vypravila zpátky do domu.

Její kroky se rozléhaly v prázdných pokojích a ona přemýšlela, co se asi stane, až se pán domu vrátí.

Stísněně se schoulila do křesla ve své ložnici a dívala se skrz dveře na verandu. Poslední červánky na západě barvily vrcholky pekanů narůžovo. Z chatrčí dole na plantáži se ozýval hluboký chraptivý zpěv a dětský pláč pomalu utichal, jak se otroci vraceli domů z polí, kde připravovali půdu pro St. Brideovu novou úrodu. Colette jí vyjmenovala různé národy, z nichž obyvatelé vesničky pocházeli - z Hibou, Mandinga a z Konga - ale zároveň zde žila také druhá a třetí generace lidí, kteří tvrdili, že jsou doma v Louisianě. V houstnoucím soumraku Kayleigh přemýšlela, kolika otroky se asi Belle Chasse může chlubit. Podle čilého večerního ruchu by to odhadla na stovky.

Otevřenými šedozelenými žaluziemi viděla řeku, která se černě odrážela od břehu. Jako ohromný lesklý had se líně klikatila směrem k New Orleansu. Kayleigh si proti své vůli v duchu vybavila chatrč u řeky sbitou z prken, v níž ležel

Bardolph. Pomyslela na něho se smutkem. Dvakrát jí zachránil život a ona se mu odměnila jen prázdnými sliby. Ani mu nedokázala zařídit slušný pohřeb. Se sevřeným hrdlem se horlivě ujišťovala, že jí určitě odpustil. Slzy jí zastřely pohled. Rázně se odvrátila od řeky - už jenom z vědomí, že tam ta voda je, se jí dělalo špatně.

Bezcílně přešla z ložnice do salonu. Tady se začala procházet sem a tam a úpěnlivě prosila mozek, aby vymyslel nějaký lék na její starosti. Najednou při chůzi zavadila pohledem o cosi na krbové římse. Zářilo to a třpytilo se, a když se podívala blíž, poznala kobaltově modrý smaltovaný náprstek. Zvedla ho a vzpomněla si, že Colette se zmiňovala o švadleně, nejspíš patřil

jí.

Chvíli si pěknou věcičku prohlížela a potom se zamračila. Z nějakého důvodu jí ten malý náprstek něco připomněl. Trvalo jen okamžik, než si uvědomila, co to bylo.

Její šperkovnici.

Náprstek měl přesně stejnou kobaltově modrou barvu jako její skříňka. A Mornina, napadlo ji. Svraštila čelo a vzala náprstek do dlaně. Kde byl asi teď její krabičky konec? Zůstala jí v kapse, když s Bardolphem opouštěla Mhor. Zaplatili pomocí ní cestu do New Orleansu. Patřila nyní pravděpodobně někomu v Glasgow. Nebo ji kapitán jejich lodi, jmenovala se Deepwater, na cestě prodal v nějakém exotickém přístavu? Převracela náprstek v ruce a přála si, aby místo něho držela svou skříňku. Toužila po nějaké fyzické připomínce na svou rodinu, po důkazu, jak velmi ji milovali a modlili se za její štěstí.

Pomalu sevřela náprstek v dlani. Chtěla ho ne jen proto, že jí připomínal její šperkovnici, ale také mohl okouzlit nějakého cestujícího natolik, aby ji vzal zpátky do New Orleansu.

Náhle se jí prsty roztřásly. „Dáma se nikdy nesníží ke krádeži!” Téměř slyšela matčin káravý hlas z nebes. Ach, bylo opravdu mnohem těžší krást, když věci kolem ní jí připomínaly, kdo ve skutečnosti je. Nové šaty a čistá postel v ní probudily živé vzpomínky na její přepychovější život. Zadívala se zpátky na římsu a v duchu si nařídila vrátit náprstek zpátky

Ale pak začala uvažovat, kdo by ho tak asi mohl postrádat. Švadlena si už pravděpodobně pořídila úplně nový a St.

Brideovi nebude chybět zcela určitě. Vůčihledně měl v hlavě jiné myšlenky.

Rozhlédla se. Nikde nikdo. Znovu se zadívala na náprstek a utvrdila se ve svém přesvědčení vrátit se do Skotska. Na Vysočině nalezne lidi, kteří se upamatují na ni a její rodinu. Dosáhne spravedlnosti a odplaty za všechno to zlo, které jí Straught způsobil. A pohřbená na téhle zapadlé louisianské plantáži nemůže dělat nic, je tady jako jehně připravené na porážku.

To poslední rozhodlo, Kayleigh už neváhala. Bleskurychle strčila náprstek do kapsy. Pak nevinně pokrčila rameny a podala si křesadlo, aby mohla zapálit svíčku.

Pokoj se ponořil do žlutého světla. Znovu se otočila k verandě a cestě pod ní. Dnes v noci se už určitě žádného pocestného nedočká. Bude muset vydržet do rána. Odevzdaně vzala cínový svícen a chystala se odejít do své ložnice a do měkké postele, která ji tam čekala.

Ale mělo ji napadnout, že večer nemůže jenom tak beze všeho skončit - o dveře ze salonu do mramorované lodžie se opíral St. Bride a upřeně ji pozoroval.

„Takže jste se vrátil,” zašeptala s obavou v hlase. „Neslyšela jsem vás přijíždět.” Náprstek ji doslova pálil v kapse.

„Ano. Chyběl jsem ti?” ušklíbl se. Všimla si, že v ústech znovu převaluje jeden z těch zatracených sassafrasových kořenů. A také jí neušlo, že ačkoliv mluvil uhlazeně a s dokonalou srozumitelností, oči se mu leskly o trochu více než obvykle. A když pomalu zamířil do salonu, neměl zdaleka tak jistý krok jako odpoledne.

„Něco k pití?” Přešel k přístavnému meziokennímu stolku a odzátkoval skleněnou karafu. „Sherry nemám,” dodal. Vrhl na ni krátký pohled a pokračoval: „Doufám, že brandy neurazí… tvůj společenský jemnocit.” Náhle zaklonil hlavu a rozesmál se. Kayleigh vzplanula hněvem.

„Na vaše brandy nemám chuť.”

Vrazil jí sklenici do ruky. „Třeba dostaneš,” řekl jenom. Ruka se jí zachvěla, když zaslechla skrytou narážku v jeho slovech. Pohlédla na něj, ale on mezitím s karafou v ruce

přistoupil ke křeslu, rozvalil se do něj a přehodil si nohu ve vysoké jezdecké botě přes opěradlo.

„Posaď se,” vyzval ji a znělo to spíš jako rozkaz. Stále ještě nepřipravená na nadcházející bitvu se posadila do nejbližšího křesla a sledovala, jak žvýká špičku sassafrasového kořene. Ukazováčkem si zamyšleně přejel po jizvě na ruce a spočinul na Kayleigh zelenomodrýma očima. „Jsi nebezpečná žena, má drahá.”

Jeho slova nevyžadovala odpověď, ale musela se držet, aby něco neřekla, a ve snaze uklidnit vybičované nervy usrkla trochu brandy.

Tekutina ji pálila v hrdle a Kayleigh se otřásla. Ale dodalo jí to trochu odvahy.

„A co má být?” zeptala se konečně.

„Nic.,” narovnal se v židli a pozorně ji sledoval, „protože se mnou taky není radno si zahrávat.” Natáhl se a vzal jí sklenku z ruky. Zhluboka se z ní napil a znovu jí ji vtiskl zpátky do dlaně.

„Zřejmě jste špatně pochopil, co jsem dnes ráno říkala,” začala a znovu ji přepadla nervozita. „Colettě nedošlo, že tady mám nastoupit jako služka.”

Skočil jí do řeči: „Jak ses sem dostala, Kayleigh?”

„Vy - jste mě sem přivedl.”

„Ne, mám na mysli, jak ses dostala do New Orleansu?” Znovu usrkla brandy. Setkal se snad ještě jednou se Straughtem? Proto se ptá na takové věci?

„Přišla jsem ze Skotska.”

„Ano, jistě.” Otočil se k ní. „Ale za jaký zločin tě sem odsoudili? Nedělala jsi náhodou děvku v Edinburghu? Nebo kdybych si tě trošku líp prohlédl, našel bych cejch vražednice na té tvé pěkné kůži?” Shrnul jí šaty z jednoho ramene. Rychle si je zase povytáhla zpátky pod šátek, ale stihl zahlédnout její hladkou pleť.

„Nespáchala jsem žádný zločin. Jsem nevinná. A nepřišla jsem do této země za trest, přišla jsem dobrovolně.” „Tys přijela sama?” Odmlčela se. „Někdo mi pomáhal.” „A kde je ten někdo?”

„Je mrtvý.”

„On?” St. Bride tázavě povytáhl jedno černé obočí. „Jak se jmenoval?”

„Bardolph Ogilvie,” odsekla. Kam těmi otázkami míří? „To on tě naučil krást?”

„Nechtěla jsem krást. Nic jiného mi nezbývalo. Bardolph už příliš zestárl a potřeboval pravidelně svou dávku rumu.” Kousla se do jazyka. Nechápala, proč tohle všechno vlastně vůbec vykládá člověku, kterému se nedá věřit. Zřejmě právě proto byl St. Bride tak nebezpečný.

„Co jsi dělala, když zemřel?”

„Nic. Přišla jsem sem.” Už neměla žádnou chuť si dál povídat. St. Bride nicméně ano. „A ze kterého místa ve Skotsku pocházíš?”

Mlčky ho pozorovala. Nechtěla odpovědět, ale také si nepřála, aby si myslel, že má na svědomí nějaký zločin. Rozhodla se, že říct pravdu - nebo alespoň částečnou - bude nejlepší řešení.

„Pocházím ze zámku. Velkého zámku.”

„Ty jsi pracovala na zámku? A kdo byl tvůj pán?”

„Neměla jsem žádného pána. Nepracovala jsem tam.”

„Nepracovala? Tak co jsi tam dělala?” Nesnesitelně rozčilujícím způsobem znovu zdvihl jedno uhlově černé obočí. Bylo jasné, co se mu prohání hlavou.

„Ať se vaše myšlenky pečou na žhavém oleji!” Rozhořčeně začala vstávat, ale natáhl se a vtiskl ji zpátky do křesla. Pak se opět opřel dozadu a vytáhl si z úst sassafrasový kořen.

„Máš pravdu. Vždyť poslední dobou myslím jen na tebe.” Odmlčel se a zhluboka se napil rovnou z karafy. „Víš, že tě Laban nemá rád? Myslí si, že bych se tě měl zbavit.”

„Třeba má Laban pravdu.” Ne že by cítila k Labanovi nějakou náklonnost, ale černý sluha byl alespoň ve svých citech upřímný a nehrál si s ní jako kočka s myší - jako St. Bride. Co má zase teď za lubem?

„V hospodě jsme o tobě vedli s Labanem dlouhý rozhovor.” St. Bride na ni pohlédl. „Měli jsme probírat můj velký úspěch s Erathem Straughtem a místo toho jsme mluvili o tobě.”

„Opravdu zvláštní,” zamumlala nezřetelně a zabořila se hlouběji do křesla.

„Ano, zvláštní.” Vstal, rukama se ztěžka opřel o podničky jejího křesla a naklonil se nad ni. „Mám tady práci, Kayleigh. Nemůžu se nechat rozptylovat takovými jako ty.” Naklonil se blíž. Obličej mu náhle zvážněl, vypadal skoro jako malý chlapec žadonící o bonbon, který mu odmítají dát. „Tak co kdybychom šli na věc? Pak se můžeme v klidu rozloučit.”

Víc už nebyla schopná vydržet. S odporem odstrčila jeho ruce ze svého křesla a zvedla se. „Jste opilý,” prohlásila. „A navíc jste ten nejsprostší hrubián, jakého jsem kdy potkala. Raději budu vynášet nočníky, než abych dál poslouchala vaše ubohé dvoření.”

„Však tady můžeš vynášet nočníky. To je přece práce pro služku, ne?”

Ohlédla se přes rameno. „Předpokládám, že ano, ale vám už dělat služku nebudu!” zakončila klidně. „Zjevně byla chyba myslet si, že tady budu moci zůstat.”

Zasmál se. „Už zase! No, pryč se v žádném případě nedostaneš. Rozhodně ne teď. Nemáš to v hlavě v pořádku, když si myslíš, že tě nechám z toho všeho zmatku jenom tak odkráčet bez zaplacení. Ne, zlato, dnes ráno jsi mi udělala jistou nabídku. Budeš ji muset splnit.”

„Nabídla jsem, že budu vaše služka. Nic víc!”

„Služka, hm?” Oči mu divoce zahořely. „A co bys řekla tomu, kdybych ti prozradil, že potřebuji pouze soukromou služku?”

„Takové věci nedělám!” odsekla a ustoupila o krok.

„Tak zmiz!” zavrčel hlubokým hlasem. „Ale předtím si svlékni ty šaty.”

„To jsou moje šaty.” Přitiskla si ruku na prsa.

„Ne, jsou moje. Zaplatil jsem za ně. Možná bych ti vybral něco jiného, ale i tak jsou moje. Nezasloužila sis je - vysloužila sis jenom odklad své popravy. Vrať mi je.” Napřáhl ruku.

„A kde jsou ty moje? Dejte mi je a tuhle parádu si klidně vezměte zpátky.” Oči jí plály hněvem. Znovu si s ní pohrával a to se jí vůbec nelíbilo. Ani trošičku.

„To nejde, milá dámo. Tvoje šaty jsme museli spálit. Byly celé špinavé od krve. Mé krve, smím-li dodat.” Pohladil si bradu a upil znovu z karafy, potom se zlomyslně usmál. „Tak honem, sem s nimi.”

„Ne, nikdy! Nebuďte směšný. Nemůžu odsud přece odejít neoblečená.”

„Povídám, vrať mi je.” Stál sice na nejistých nohou, ale byl rychlý. Natáhl se po ní a ona se musela dát na útěk. Prchala ale špatným směrem a skončila rovnou v St. Brideově ložnici. Měřili se přes jeho postel.

„Já si ty šaty, St. Bride Ferringere, nesundám ani zanic, vtlučte si to do té své opilé hlavy,” varovala ho.

„Ale, ani zanic? No, zákon je na mé straně!” prohlásil dramaticky a ušklíbl se.

„Táhněte k čertu i s tím svým zákonem!” vyjekla ve chvíli, kdy se na ni vrhl. Pokusila se proklouznout na galerii, ale povalil ji na postel dřív, než dokázala vůbec popadnout dech. Aby neutekla, lehl si na ni a uvěznil ji pod sebou. Bojovala jako divoká kočka, ale jenom se bořili hlouběji do matrace. Na chvilku přestala a lapala po vzduchu. Vtom se natáhl po šátku kolem ramen. Snažila se jeho ruku zadržet, ale snadno se vytrhl. Pokoušel se šátek sundat, ale dokázala ho vždycky odrazit, nakonec však St. Bride ztratil veškerou trpělivost a hru ukončil. Oběma rukama jí přišpendlil paže za hlavou a Kayleigh s hrůzou sledovala, jak uzel na látce uchopil do zubů. Bezmocně zasténala a musela uznat porážku. V jejím nitru se svářily rozporuplné pocity - hanba, vzrušení a vztek. Uvězněná pod jeho tělem se nemohla pohnout ani o píď. Musela jenom nehybně ležet a dívat se, jak silnými bílými zuby rozvazuje šátek. Bylo to nesnesitelné. A ještě horší byl jeho hřejivý dech, který ji mučivě laskal na kůži, a teplé rty, když ji konečně políbil do prohlubně mezi ňadry, obvykle ukryté pod šátkem.

„Přestaňte,” zašeptala, celá omámená z jeho doteků.

„Přinuť mě,” dobíral si ji a začal jí rozepínat živůtek. Sedm kovových háčků povolilo dřív, než si vůbec uvědomila, že pustil jednu její ruku. Právě se chystal vklouznout prsty dovnitř, když se vzpamatovala a vydechla zděšením a rozhořčením.

„Řekla jsem, přestaňte, surovče!”

Zaťala prsty do jeho paže, ale St. Bride se jen zasmál. Kousek sice ruku odsunul, ale jeho dlaň putovala dolů po jejím těle a zarazila se v důvěrném pohlazení na jejím boku. Pobouřeně ho znovu odstrčila. Pomalu ruku sundal, ale přitom zachytil o její kapsu. Uslyšela obávané cinknutí a hned věděla, kolik uhodilo.

„Co to tady máme?” St. Bride ji přidržel na posteli, vykoukl přes okraj matrace a zvedl náprstek. Když ho měl v dlani, znovu ji přitiskl pod sebe a kobaltově modrý předmět jí podržel těsně před očima. V jeho velké ruce vypadal úplně nepatrný

„Není - není to, jak si myslíte. Colette mi dovolila si ho vzít. Chtěla, abych jí něco ušila,” bránila se a zprudka oddychovala.

„Lhářko. Tohle přece není Coletty. Patřil mé sestře. Nosím ho s sebou pro štěstí.” Oči mu zasvítily. „Chtěla jsi mi ho ukrást, že je to tak?”

„Ne, nač by mi taková věc byla? Stejně neumím šít.”

„Ano, tohle je určitě pravda. Vyšívat se učí jenom dámy. Nic pro takové jako ty.”

„Ach, proboha, dejte mi pokoj!” vykřikla, neschopná snášet dále jeho urážky.

„Nenechám se okrádat,” řekl náhle tichým vážným tónem. „Něco takového nestrpím - slyšíš, ty malá zlodějko?” V jeho hlase se ozvalo varování, mlčky mu pohlédla zpříma do tváře. Šeptem nemilosrdně pokračoval: „Máš nad sebou katův stín. Rozumíš, Kayleigh?”

Neochotně přikývla.

„Musíš být milá a povolná, dlužíš to svému zachránci. Žádné další pokusy o krádež.”

„Řekla bych, že se chováte spíš jako můj majitel, a ne zachránce,” utrhla se na něj rozčileně.

„Snad. Ale jak mě můžeš vinit, když jsi stejně okouzlující, jako zlobivá.” Vtiskl jí krátký polibek na oblou křivku, která vystupovala z částečně rozepnutého živůtku.

Bradavka jí pod jeho dotykem ztvrdla. Tohle už nemůže vydržet. Nikdy se necítila tak rozpolcená. Toužila od St. Bridea utéci, ale zároveň mu podlehnout. Každičký nerv se jí třásl, když se snažila skrýt podivnou touhu, která jí pulsovala tělem. Jeho

polibek jí však vehnal ruměnec do tváří a srdce se jí rozbušilo tak bouřlivě, že určitě musel cítit, jak jí tluče v hrudi.

Nemůže připustit, aby ji ten panovačný mizera přemohl! Nikdy neuměla takové hry hrát. Odmítla se podvolit a prsty ji svědily touhou po jejím sgian dhu. Kdyby si snad nějaký muž z Broutinových kasáren dovolil chovat se k ní jen zpoloviny tak důvěrně jako St. Bride, už by ho její černá dýka držela v šachu. V minulosti to vždy účinkovalo. Ale je docela dobře možné, že i kdyby teď měla sgian dhu v ruce, stejně by s tou zbraní proti St. Brideovi nic nezmohla. Byl úplně jiný než všichni muži, jaké až dosud potkala. Dokázal ji tak lehce přemoci, tak přeochotně se mu vzdávala, že dřív, než si vůbec uvědomila, co po ní chce, už to měl.

„Víš, co si myslím, Kayleigh?”

Zvedl hlavu a ona se na něj nepřátelsky zamračila.

„Myslím si, že tě tvůj laird musí postrádat - pokud ještě může.” Jako by ho náhle něco napadlo, zeptal se: „Může, ne?”

„Ne!” vyprskla vztekle. „Zabila jsem ho v jeho vlastní posteli, protože mi nechtěl dát pokoj!” Divoce do něho strčila a St. Bride se zalykal smíchy. Sklouzl na bok a víc nepotřebovala, aby se mohla vyškrábat na kraj postele. Vstala a rychle si pozapínala živůtek.

„Kayleigh, ty můj sladký padlý anděli, chtěla bys ten náprstek?” Nabízel jí ho jako návnadu, ale ani se nepohnula. Stála u dveří a ostražitě ho pozorovala, jako by právě utekl z blázince.

„Měla by sis ho vzít, má černá vílo,” provokoval ji. „Hodí se k tvým očím. A kromě toho,” dodal zlomyslně, „budeš si potřebovat něco obléct, až si vezmu zpátky ty šaty!” Natáhl se po ní, ale tentokrát byla připravená. Se široce rozevřenýma očima se mrštně vyhnula jeho nejisté ruce a uskočila ke dveřím. Proběhla salonem a pod nohy mu nastrkovala křesla, aby ho zpomalila. Ale stále byl těsně za ní.

„Myslíš, že něco takového mě zadrží?” uchechtl se a odrazil jedno křeslo stranou.

„Jste opilý, hned toho nechte!” vykřikla a couvala od něj za bergěre. Bezradně se mračila, ale to jako by ho ještě víc vzrušovalo.

„Kam chceš utíkat, Kayleigh? Buď poslušná holčička a dej mi ty šaty.” Se smíchem odsunul z cesty další křeslo a pobaveně sledoval, jak znovu uskočila stranou.

„Půjdu za Colettou a zůstanu s ní. Ochrání mě před vámi. Ta si muže drží od těla!”

„Možná nemá ráda bílé muže, ale konkrétné pro jednoho černého to určitě neplatí. Myslím, že ani ona, ani Laban by tvoji návštěvu zrovna v této chvíli neocenili.”

„Vy myslíte, že ona -? A Laban -?” vykulila oči.

„Ano. Takže jak vidíš, nemáš kam jít a nezbývá ti než si lehnout do mé postele.”

„To si radši lehnu ke krokodýlovi!” Přelezla přes další křeslo, ale St. Bride jí byl v patách. Když už ji skoro měl, vzpomněla si, čemu ji naučil její život na ulici. Sevřela cínový svícen a namířila ho na něj, aby bylo jasné, že ho v případě potřeby bez váhání použije.

Zastavil se. Rozzuřeně se zamračil a vybuchl: „Nenechám se ve svém vlastním domě okrádat ani si vyhrožovat!” Jeho ruka bleskurychle vystřelila a svícen se vmžiku skutálel na podlahu. Bezbranně zacouvala na lodžii a tam ji definitivně dohonil, když zakopla o žardiniéru se žlutými tulipány.

„St. Bride, to nesmíte,” prosila.

„No tak - šaty dolů!” vedl stále svou a přikročil k ní.

„Ne!” vykřikla, když na sobě ucítila jeho ruce.

„Souhlasíš tedy, že mi budeš sloužit?”

„Ne!” vykřikla znovu.

St. Bride se usmál. Měsíční paprsky prosvítaly lištami a světlo a stín se střídaly na jeho tváři. Mezi žaluziemi pronikala dovnitř sladká vůně olivovníků a na oba působil žhavý večerní vánek. Kayleigh se pohybovala o něco pomaleji, St. Bride byl stále neústupnější. Zvedl ruce k jejímu živůtku a začal ho znovu rozepínat.

„Nemůžete si ty šaty vzít,” protestovala, když se k ní přitiskl.

„Pojď už. Bude se ti to určitě líbit. Slibuji.” A pokračoval v rozepínání.

„Ne, St. Bride.” V hlase jí zazněla hysterie. Už nevěděla, jak ho zadržet. Když mu takhle hoří oči, nic ho už nezastaví.

„Prosím…” Tlumeně vzlykla. Byla bez sebe strachy a bezděky jí začaly po tvářích stékat slzy.

St. Bride se zarazil a palcem ruky jí jemně otřel oči. „Co se stalo?” zeptal se.

„Musíte přestat. Nemůžete mi sundat šaty. Budu vám dělat tu zatracenou služku, když musím. Ale nechte mi ty šaty.” Popotáhla a rukou si setřela zbylé slzy.

„Vždyť to byla jen hra, vyděsil jsem tě?”

Němě přikývla.

Uchopil její tváře do svých znepokojivě teplých dlaní. „Bože, vydržel bych se na tebe dívat hodiny! Jsi skutečně okouzlující, Kayleigh. Vážně, za těch správných okolností bych tě považoval za opravdovou krasavici.” Hladově si prohlížel její obličej - hebké tváře mokré od pláče a rty, rudé a vlhké jako rozmačkané maliny. Svým znepokojivým pohledem se zanořil do jejích sametových očí a zvláštní pozornost věnoval hustým černým řasám, na nichž se třpytily kapičky slz. Palcem tu jemnou vláhu setřel a potom přejel rukou po záplavě rozcuchaných vlasů. Jeho hlas zněl chraptivě. „Jsi tak nevyzpytatelné stvoření. Vždycky, když už mám pocit, že vím, co jsi zač, uděláš něco docela nepředvídaného.”

Zapnul jí znovu živůtek, skoro jako by byla malé dítě. Potom si nejistou rukou přejel bradu a o krok ustoupil.

„Kolik je ti?”

„Devatenáct.”

Zjevně se mu značně ulevilo, že přece jenom není žádná malá holčička.

„Pak nechápu ty tvoje…” Nevěděl, jak pokračovat. „Nechtěl jsem tě polekat. Spíš naopak.” Odvrátila se od něj.

„Kayleigh, co ti tak vadí?” Uchopil ji za paži.

„Nikdy jsem nešla s žádným mužem a s vámi teprve nepůjdu.” Blýskla po něm očima.

„Chceš říct-?”

„Nikdo se mě ještě nedotkl,” zašeptala. Situace byla už tak nekonečně ponižující a probírat právě s tímhle mužem otázku svého panenství jí rozhodně neprospělo.

Na její přiznání reagoval St. Bride posměšným úšklebkem. Přejel ji pohledem a prsty se dotkl jejích rtů.

„Skvělý převlek, panno.”

Měla sto chutí ho udeřit, ale z toho poměřování vůlí už byla unavená. Toužila se jenom alespoň pro tuto noc zbavit jeho společnosti a vrátit se do svého pokojíku. Mlčky se otočila.

Jeho slova ji ale zastavila: „Služka napřed poprosí svého pána, jestli smí opustit místnost.”

Nad jeho požadavkem se zachvěla stěží potlačenou zlostí. „Byl by pán tak laskav a dovolil mi odejít?” zeptala se kousavě a probodla ho očima.

„To je mnohem lepší, ale pro příště bychom měli něco udělat s tím tónem.”

Vytrhla paži z jeho sevření, ale než vyklopýtala z lodžie, vykřikla: „Budu pracovat jako vaše služka, pane Ferringere. Ale nikdy ne jako osobní služka. A budete litovat dne, kdy jste mi to nabídl. Udělám vám ze života peklo.”

10. kapitola

Na rozdíl od Kayleigh a jejích myšlenek se den probudil do nádherného rána. Nadýchané chomáče bílých oblak přitlumily sluneční žár a obloha zářila blankytnou modří. Kayleigh vyhlížela ven ode dveří na galerii a zhluboka se nadechla svěžího vzduchu, který dovnitř proudil žaluziemi.

V noci sotva zamhouřila oko. Pořád dokola si lámala hlavu, co je St. Bride vlastně zač. Nakonec usoudila, že se to stejně nikdy nedozví, jelikož byla pevně rozhodnutá nestrávit na Belle Chasse tolik času.

Zadívala se směrem ke dveřím do salonu. Slyšela St. Bridea vstát a se značným uspokojením poslouchala, jak se potácí po salonu, evidentně zmožený následky včerejšího přílišného holdování alkoholu. Musela dokonce potlačit smích, když ho slyšela obouvat si jezdecké boty, protože klel při každém bolestivém pohybu.

Přejela rukou po lištách nahoru a dolů, strčila do zelenošedých okenic, které se doširoka rozlétly, a vyšla na

verandu. Byl nádherný den, tak nádherný, že skoro zapomínala, jak překrásně vypadal Mhor za jarního rozbřesku.

„To je dobře, že jsi vzhůru,” ozval se nepříjemně známý hlas, když došla k zábradlí na verandě. Kayleigh se otočila a zaškaredila se na St. Bridea, který přicházel ze své ložnice. Byl hezký jako vždycky, na sobě měl jenom vysoké jezdecké boty, kožené kalhoty a košili z jemného batistu. I přes včerejší ponocování vypadal odpočatě a upraveně, zatímco ona před ním stála bosa, bez šátku kolem krku a cítila se tak vyčerpaná, že se stěží držela na nohou. Pokud měl v plánu ji unavit, potom mu to vycházelo.

„Omluvte mě. Slíbila jsem Colettě, že jí pomůžu v kuchyni.” Pokusila se kolem něj proklouznout, ale uchopil ji za paži.

„Mám lepší nápad, jak si svůj pobyt tady můžeš zasloužit.” Vedl ji přes lodžii do jednoho z menších pokojů a ukázal na ohromnou měděnou vanu.

„Rád se po ránu vykoupu. Řekni Colettě, ať mi ohřeje vodu, a připrav ji pro mě.”

Ohromením ztratila řeč, zůstala stát na místě a nemohla uvěřit, že by po ní něco takového mohl chtít. Žádal sice, aby pracovala jako jeho osobní služka, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že by mohla být až tak osobní.

„Na co čekáš?” pobídl ji. Setkala se s jeho pohledem a ve snaze zakrýt své zděšení chladnokrevně přikývla a odešla do kuchyně.

Zabralo to dobrou hodinu, ale nakonec měl St. Bride koupel připravenou. Vědro za vědrem vláčela Kayleigh po lodžiových schodech a plnila měděnou vanu horkou vodou. Donesla také kostku drahého olivového mýdla a několik sněhobílých ručníků. Položila všechno na lavici u vany a šla pro svého „pána”.

„Už jsi hotová? Tak brzy?” volal St. Bride ze salonu, ačkoliv i Kayleigh mohla vidět, že ranní káva už dávno vychladla a pečivo okoralo.

„Nejsem zvyklá na podobné domácí práce. Prosím, odpusťte mi.” A uklonila se s přehnanou pokorou.

„Ale ovšem, já úplně zapomněl na tu armádu sluhů, kteří ti obvykle tyhle jednoduché úkoly dělali.” Vstal a přešel k přilehlé místnosti. Když zamířila k lodžiovým schodům, zarazil ji:

„Nechoď nikam, možná tě budu ještě potřebovat.” Blýskl po ní svým neodolatelným úsměvem a pak zmizel za dveřmi.

Nedošla daleko - vlastně sotva do salonu - když uslyšela, jak kleje a volá její jméno.

„Kayleigh! K čertu, Kayleigh! Ať už jsi tady. Okamžitě!”

Kayleigh přiběhla k zavřeným dveřím a zaváhala. S rukou na klice se dohadovala sama se sebou, jestli má vejít. Třeba St. Bride není oblečený. Jemu tato skutečnost nebránila, aby se neodbytně nedožadoval její přítomnosti, Kayleigh však znejistěla.

„Kayleigh, nehodlám tě prosit. Pojď sem!’”

Stiskla kliku a vešla do pokoje. Zalila ji vlna úlevy, když St. Bridea uviděla. Nebyl sice zrovna oblečený, ale kolem boků měl alespoň omotaný ručník.

„Stalo se něco?” podivila se a byla opravdu zvědavá, co ho tak rozčililo.

„Ta voda je vařící! Co to má znamenat? Chceš mě uvařit jako raka?” Rozzuřeně jí ukazoval ruku, tu s jizvou. Vypadala jako spálená od sluníčka.

„Voda je skutečně tak horká?” Zděšeně se zadívala na jeho zčervenalou kůži. „To jsem nevěděla, opravdu! Colette povídala, že voda je přichystaná. Myslela jsem, že ji mám prostě odnést a nalít do vany.”

„Copak nevíš, že musíš napřed přidat studenou, než si do ní může někdo vlézt?”

„Nikdy předtím jsem pro nikoho koupel nechystala. Vždycky ji někdo chystal pro mě. Opravdu jsem to netušila.” Mezi jemným obočím se jí objevila vráska. „Mám zavolat Colettu? Mohla by třeba připravit nějakou hojivou mast.”

„Ne, ne. Tak strašné to zase není.” Pronikavě si ji prohlížel. „Takže jsi to neprovedla úmyslně?”

„Skutečně ne, nikdy bych něco takového neudělala! Prosím, věřte mi.” Zvedla prosebně ruce.

Vyslal k ní ještě jeden nedůvěřivý pohled a pak poručil: „Tak jdi. Přines mi trochu studené vody.”

Nervózně přikývla a okamžitě poslechla.

Když nanosila do vany vědra plná studené vody, byla koupel už stejně skoro vychladlá. Jakmile dorazila s poslední várkou,

byl St. Bride už ve vaně. Zhrozeně položila vědro u dveří a snažila se potichu vykrást ven.

„Kayleigh, kdo ti připravoval koupele?” Zastavil ji u dveří pouhým pohledem.

„Už jsem vám říkala, že jsem žila na zámku. Jsem zvyklá na služebnictvo, ne na jejich těžkou práci.” Uhnula očima, ale přišlo jí zatěžko odtrhnout od něho pohled. Seděl rovnou před ní a jeho tělo přitahovalo její pozornost. Chloupky na hrudi se mu leskly kapkami vody, pružné svaly na břiše mu s každým pohybem jen hrály - a zbytek se ztrácel pod hladinou. Z pohledu na jeho pomalé pohyby rukou, když si začal mydlit hruď, se jí z neznámého důvodu nepatrně zatočila hlava. V místnosti se najednou nedalo dýchat a musela poprosit o dovolení odejít.

Ale St. Bride ji nemínil pustit.

„Kayleigh, chci, abys mi vydrhla záda.” Podával jí mýdlo.

„Něco tak neslušného dělat nebudu,” odmítla břitce. Neodvažovala se přistoupit k vaně. Potom by ta jeho spodní část, schovaná pod vodou, mohla být docela dobře vidět. Něco takového by určitě nezvládla.

„Neslušného?” Rozesmál se. „Má tenhle útlocit také co dělat se vzpomínkami na tvé velkopanské dny?” Pobaveně po ní stříkl trochu vody. „A všechno to služebnictvo, které ti chystalo koupele, a hodiny vybraného chování - neučili tě náhodou někdy, že se vůbec nesluší krást?”

„Neposmívejte se mi,” zaprosila tiše.

„Když ty mě pořád překvapuješ. Jsi přímo studnice protikladů!” Znovu jí podával mýdlo. „No tak, umyj mi záda, potom můžeš pomoct Colettě v kuchyni.”

Zaváhala, ale bylo jí jasné, že nemá na vybranou. St. Bride ji nenechá jen tak odejít, vždycky musí být po jeho.

Nervózně obešla vanu, postavila se za něj a vyškubla mu mýdlo z ruky - ani jednou se neodvážila pohlédnout dolů do až příliš průhledné vody. Namočila houbu a opakovaně se ujišťovala, že to není poprvé, co vidí muže bez kalhot, a pravděpodobně ani naposled. Vymačkala houbu St. Brideovi na záda a začala je zuřivě mydlit.

Nevšímala si kluzké hladké kůže pod svými prsty ani pevných svalů na zádech. Stejně tak se pokoušela necítit svěží

mýdlo a nebrat na vědomí ještě mnohem znepokojivější vůni toho člověka před sebou. Ale když mu odhrnula z krku mokré tmavé vlasy, aby mu mohla lépe umýt ramena, bylo toho na ni už příliš.

Pod jejími dlaněmi se jeho ramena uvolnila a tento pohyb ji podivně rozrušil, jako by se jí v útrobách rozlévaly plameny a pohlcovaly veškeré myšlenky, sílu a zdravý rozum. St. Bride ucítil, že se zarazila, a otočil hlavu. Snažila se nedat nic najevo a znovu se dala do mydlení, ale byla tak nervózní, že jí kostka vyklouzla z ruky. Zděšeně pozorovala, jak mizí pod vodou.

„Spadlo ti mýdlo.” Dělalo mu zřejmě velké potěšení, že jí to mohl sdělit.

„To - to vůbec nevadí. Stejně už jsem skončila. Jenom vás opláchnu.” Rozčileně se začala ohlížet po houbě a s hrůzou zjistila, že ji St. Bride drží před sebou.

„Hledáš tohle?” zeptal se.

„Ne,” odmítla příliš rychle.

Už se natahovala po ručníku, že mu jím omyje záda, když se znovu ozval: „Kayleigh, myslím, že jsi jedno místo vynechala, měla by sis přece jenom to mýdlo podat.”

„Ach, bože! Vaše záda už nechci ani vidět!” V panice upustila ručník na zem a hnala se ke dveřím.

„Kayleigh, udělal jsem snad něco špatného, že jsi tak rozčilená?” vyptával se s nelíčenou starostí.

„Nebudu v té vaší vodě hledat žádné mýdlo. Za nic na světě!” Zadíval se na ni a Kayleigh věděla, že mu neujde, jak jí rozpaky zrudly tváře. Také že neušlo, dal se do smíchu.

„No, když nezvládneš tak jednoduchou práci…”

„Doufám, že mě teď omluvíte,” trvala umíněně na svém.

„Tím si nejsem tak jist - ještě jsi svou práci neskončila.” Přimhouřil zářivě tyrkysové oči.

„Prosím, nechte mě jít!” vyrazila ze sebe plná strachu i vzteku zároveň. Ten člověk jí pěnil krev!

„Tak dobře. Ať už jsi pryč, nemehlo. Umyju si záda sám.” Dobře se bavil a předstíral, že po ní chce hodit houbou. Trhla sebou, a to ho rozesmálo ještě víc. Vyšla z pokoje a z očí jí čišela nevraživost.

Když viděla St. Bridea znovu asi za hodinu, právě došla k závěru, že život zloděje je mnohem jednodušší než život sluhy. Colette ji požádala, aby míchala pudink ve francouzském hrnci zvaném potager, v němž se odpradávna vařívaly omáčky. Ale nebyl to tak lehký úkol, jak se zpočátku jevil. Oheň pod kamínky byl prostě příliš horký. Odešla jenom na chvilinku, aby pohladila Chridhe a dala jí něco k snídani. Potom ke dveřím do kuchyně přišel otrok jménem Grand-Louis a neodbytně se francouzsky dožadoval jídla. A když se vrátila, krém zrovna přetékal ven z hrnce. Právě v tu chvíli vešel St. Bride. Kayleigh měla nepořádně rozcuchané vlasy, na tváři ohromnou černou šmouhu a vykypělý krém na kamnech zrovna začínal hořet. St. Bride několikrát šťavnatě zaklel a potom chytil malý váček s moukou, určenou původně do pudinku, a sypal ji na kamna, až plameny uhasil. Otočil se k ní.

„Máš v úmyslu odpravit jenom mě nebo se na téhle plantáži pokoušíš zabít všechny?”

„Už vím, proč žil Bardolph raději na ulici. Tahle práce je hrozná!” Vzdorovitě se posadila na kuchyňskou židli a skrz kouř hleděla na St. Bridea.

„Začíná mi svítat, že ještě hroznější je naučit tě dělat ji pořádně.” Natáhl ruku a dodal: „Teď pojď se mnou. Do tohohle všeho tě Colette může zasvětit jindy.”

Uchopil ji za ruku a vedl přes zadní dlážděný dvorek.

„Co to děláte?” zeptala se, když černý podkoní Mathias, oblečený do krásných šatů z rudé bavlny olemovaných zlatou krajkou, přivedl osedlanou hnědou klisnu.

„Musím objet pole a potřebuji společnost. Stručně řečeno, opouštíme na chvíli dům. Copak sis to nepřála?” mrkl na ni.

„Ne s vámi!” Zděšeně se odtáhla.

„Napřed se musím zeptat - umíš jezdit”

„Nikam s vámi nejedu.” Snažila se mu vyklouznout, ale zatarasil jí cestu a převzal od dalšího vyparáděného otroka svého koně.

„Umíš jezdit, Kayleigh? Mělas mezi hodinami lhaní a podvádění také čas na jízdu na koni?”

„Mizero,” zamumlala tiše dotčená jeho urážkou. St. Bride ji stejně zaslechl.

„Mluvit umíš pěkně. A co takhle jezdit na koni?” Lehce vysedl na velkého černého hřebce a uklidňoval ho: „No tak, Canisi, stůj,” zatímco zvíře tancovalo po dlažbě.

„Ano,” procedila sevřenými rty.

„Ano?” opakoval zhrozeně. „Opravdu? Byl jsem si jistý, že budeš muset jet se mnou v sedle.” Zarazil koně vedle ní.

„Takže když teď víte, že to není třeba, mohla bych se vrátit zpátky do kuchyně?”

„Nemyslím, že by kuchyň dokázala dnes vydržet ještě jednou podobnou přírodní katastrofu,” ušklíbl se. „Takže naše slečinka umí také jezdit?” dobíral si ji. „Tak na koně! Ať vidím, jak pouliční holka zvládne plnokrevníka.”

Zahlédla výzvu v jeho očích a hodila opatrnost za hlavu. Posmíval se jí. Očekával, že přijme hozenou rukavici, sedne na koně a v minutě bude na zemi. Nevěděl, že ona opravdu umí jezdit. Možná by ho dokázala i předhonit. Udržet se na temperamentním shetlandském poníku přes skalnaté kopce na Mhoru vyžadovalo víc zručnosti než projet se na jeho klisně po těch několika rovných polích okolo.

Bez rozmýšlení vytrhla Mathiasovi uzdu z ruky, přehodila ji klisně přes hlavu a vyskočila na ni zcela bez pomoci. Usadila se na bočním sedle a vyrazila.

Když se obrátila, zahlédla na St. Brideově tváři ohromený výraz. Zjevně neměl ani tušení, že je tak zkušená jezdkyně. Hned se ale zamračil, protože mu bezpochyby začalo vrtat hlavou, kde se něco takového mohla naučit. A jak Kayleigh letěla po cestě dál pryč, ve tváři mu začal narůstat zděšený výraz.

Pobídl Canise do klusu a rychle ji začal dohánět, ale to nemohla dopustit. Hnala se tryskem směrem do polí. Neodhadla však sílu hřebce za sebou ani mírumilovnou povahu klisny pod sebou. Zanedlouho byli oba koně vedle sebe. Rozhodně ji nenapadlo zastavit, ale St. Bride měl vlastní představy. Neřekl jí dokonce ani, aby zpomalila, prostě se naklonil a bez okolků ji zdvihl ze sedla. Chytl ji v pase, chvilku visela ve vzduchu a pak přistála na hrušce jeho sedla. Pořádně se narazila a bolelo to skoro stejně jako pohled na klisnu, která bez jezdce spokojeně zamávala ocasem a volně se rozběhla zpátky k domu.

„Jak jste mohl? To nebylo vůbec třeba!” vyčetla mu.

„Opravdu? Měl jsem se snad dívat, jak mi kradou mou nejlepší klisnu rovnou před nosem?” odpověděl podrážděně. „O tomhle bych si s tebou rád promluvil. Kde ses těm kouskům naučila?”

„Žádné kousky!” odsekla. „Ptal jste se, jestli umím jezdit, tak jsem dokázala, že ano. Kdyby se vaše klisna tak nevlekla -nemohl byste mě tak hloupě zastavit.”

„Nevlekla! Dal jsem ti ji jenom proto, aby sis nenatloukla ten svůj fajnový zadeček. Nemohl jsem tušit, že umíš takhle jezdit.” Zuřil, rukou ji pevně svíral kolem pasu, takže nemohla ani pomyslet na to, že by se mu vykroutila a seskočila ze sedla. „Kde ses naučila tak jezdit?” dorážel neodbytně.

V duchu soptila. Ach, jak si přála říct mu pravdu! Toužila ohromit ho svým původem a bohatstvím. Ale věděla, že všechno prozradit by bylo nejen nebezpečné, ale také by jí nemusel vůbec věřit. Mnohokráte se jí vysmál, když vyprávěla o mhorském hradu. A navíc i z toho mála, co o St. Brideovi Ferringerovi věděla, jí bylo jasné, že muže jako on prostě neohromí nic.

Nakonec tedy ironicky poznamenala: „Jak jinak by mohl být člověk zkušený zloděj koní, kdyby neuměl jezdit?” Potom se svezla kousek dopředu, takže seděla hřebci téměř na krku, zkřížila paže na hrudi a odmítala se na něj i jen podívat.

Veškerá konverzace tak skončila a St. Bride vedl Canise dále do polí za plantáží. Kayleigh se neodvážila naklonit dozadu, aby se náhodou nedotkla St. Bridea, ani se uvelebit, protože měla strach z volně vedeného koně pod sebou, tak seděla strnule a nepohodlně na hrušce sedla.

Barbaři, pomyslela si nemilostivě. Jsou tady samí barbaři.

Zdálo se, že močály okolo nich se rozkládají na míle daleko. Všude bylo vidět nádherné bělostné volavky, které v zarostlých bažinatých zátočinách svými dlouhými elegantními krky lovily hmyz. I Kayleigh musela připustit, že ospalé bujné vegetaci, specifické pro Louisianu, dodávají jedinečné kouzlo. Když však zaslechla aligátora, zachvěla se. V myšlenkách se najednou ocitla zpět v té strašlivé noci, kdy ji St. Bride našel ležet ve vřesnovém koberci.

Provinile se přes rameno ohlédla na svého zachránce. Snad nebyl St. Bride až tak strašný Možná by mu měla projevit více vděčnosti. Když o tom tak přemýšlela, mnohokrát se zachoval laskavě, a to bylo o to překvapivější, že mu pořezala ruku a pokusila se ho okrást ráno téhož dne, kdy ji našel bezmocnou v močálech. Málokdo by se obtěžoval jí pomoci - to věděla až příliš dobře.

Ale přesto ji doháněl k zuřivosti. A co hůř, trpce želela, že se musí přátelit zrovna s jejím bratrancem Straughtem.

Potajmu na St. Bridea pohlédla, když si prohlížel krajinu okolo, nepochybně kvůli tomu svému hroznému máku. Jak se může člověk tak nezávislý a bystrý nechat zaplést do nějakých ohavných pletich jejího bratrance? S nepochopitelným smutkem v srdci sledovala, jak pozorně prohlíží pole a vyhledává vlhčí půdu rozeznatelnou díky tomu, že se na ní daří různým vodomilným plevelům.

„Chtěla by ses podívat do Versailles, má milá?” zeptal se náhle a přerušil tok jejích myšlenek. Zastavili kousek od skupinky dubů, které tu rostly jako oáza v poušti prázdných rovných polí a pustých zelených bažin.

„Versailles? Říkal jste Versailles?” ujišťovala se a napadlo ji, jestli se v jejich rodině čirou náhodou dědičně nevyskytuje šílenství. Tak by se alespoň dalo vysvětlit jeho přátelství se Straughtem.

„Ano, řekl jsem Versailles. Jak by se ti líbila menší vyjížďka s posezením ve stínu?”

Otočila se k němu. St. Bride teď opravdu mluvil jako úplný blázen. Možná má z horka halucinace a vidí Versailles uprostřed louisianské pustiny i přesto, že skvostný palác krále slunce tady rozhodně nepřipomíná zhola nic.

„Líbilo by se ti to?” zeptal se znovu.

Dá se odporovat šílenci?

„Možná,” odpověděla vyhýbavě.

„Dobře.” Náhle si ji přitáhl k sobě a v hlase mu zazněl smích. „Rád bych tě omráčil svým bohatstvím.”

„Mě v žádném případě svým bohatstvím omračovat nemusíte.” Chtěla mu říci, co s těmi svými ubohými poklady může provést, ale jeho upřený pohled ji umlčel. Nespouštěl z ní

oči, neušlo mu, jak se při Canisově pomalé chůzi pohupuje v sedle ani jak jí temně černé rozcuchané vrkoče neuspořádaně padají na holá ramena. Vypadal jako hladovějící před hostinou a Kayleigh měla zřejmě představovat hlavní chod. Když mu znovu pohlédla do očí, na rtech se mu rozlil významný úsměv.

„Vítej v Le Petit Versailles, Kayleigh.”

Narovnala se a znovu se zadívala na nevelkou skupinku dubů, o nichž mluvil jako o Malých Versailles. St. Bride sesedl, sundal sedlovou brašnu a podal jí ruku. Ještě stále byla nervózní z jeho pohledu před chvílí, ale dovolila mu, aby jí pomohl dolů z koně. Dobře si všimla, jak jeho silné všehoschopné ruce prodlévají na jejím štíhlém pase.

„Proč jsme tady?” zeptala se pomalu.

„Řekněme, trošku si zadovádět, co ty na to, Kayleigh?”

„Cože? Nikdy!” Chvatně ustoupila z dosahu jeho nenechavých rukou.

„No tak dobře. Nebudeme dovádět. Jenom si tady se mnou odpočiň.”

St. Bride se nenuceně usadil na zem, opřel si hlavu o tlustý kmen dubu a její zdrcující pohledy nebral na vědomí. Bílá košile se mu vepředu mezi tkanicemi trochu rozhalila, takže zahlédla, jak mu hruď pokrývají kapičky potu. Den byl zase horký, jedině bouřka mohla zchladit vzduch a obvyklé bouřkové mraky už začínaly růst v dálce na obzoru. Místo ve stínu vypadalo velice lákavě, zvláště když se jí těžké šaty nesnesitelně lepily na kůži a cítila, jak jí pod živůtkem stéká pot. Ale vedle něj se neposadí, i kdyby jedinou alternativou bylo zůstat stát ve žhnoucím červnovém slunci. Věděla své.

„Povězte mi, kde přesně je to místo, kterému říkáte Le Petit Versailles?” Stála dost daleko z dosahu jeho paží. „Nevím o Francii mnoho, ale je mi jasné, že pouhá skupinka stromů se nedá přirovnat k Versailles, petit ani žádným jiným.”

St. Bride si ji prohlížel. „Máš bezvadný přízvuk, Kayleigh. Opakuj znovu, Le Petit Versailles.”

Když odmítla, znovu se opřel a pozoroval ji zpod přivřených víček.

Jak může být natolik prohnaný, že tak rychle zaznamenal její znalost francouzštiny? Zachmuřila se. Kayleigh a Morna mívaly

samozřejmě hodiny francouzštiny, spolu s kreslením, vyšíváním a psaním. Ale jak mohl St. Bride poznat, že umí francouzsky, ze dvou kratičkých slov? Ach, ten člověk byl nesnesitelně chytrý.

„Umíš francouzsky?” zeptal se tiše. A když zase neodpověděla, pokračoval: „Nejspíš ses naučila něco za pobytu v Louisianě. Potuluje se tady řada Francouzů - trapeři a tak podobně. Umíš francouzsky, Kayleigh?”

„Nerozumím moc dobře,” lhala.

„Je voudrais te séduire… ici! “

Zbledla. Přímo jí řekl, že se s ní chce milovat. Tady.

„Prends tesmains etme caresses…,“zašeptal.

Ale stačil jen říct „Zvedni ruce a polaskej mě” a Kayleigh už se neudržela: „Taková nestydatost! Okamžitě přestaňte!”

„Moje milá, francouzsky umíš velmi dobře!” Přímo zářil potěšením.

Kayleigh se zarazila, celou ji popletl.

„To nic neznamená. Naučila jsem se od traperů!” přesvědčovala ho.

„Myslím, že ne. Řekni Je te désire,” nařídil. „Netoužím po vás!”

„Řekni to, jenom to řekni. Koneckonců,” dodal významně, „co znamenají slova, když tvoje tělo mluví neskonale bohatším jazykem?” ušklíbl se a bleskurychle se naklonil dopředu. Než stačila uskočit, zachytil ji za lem sukně.

„Nechte mě!” Zatáhla za šaty, ale držel ji pevně.

„Řekni to, Kayleigh. Opakuj, o čem oba víme, že je to pravda - francouzsky.” Zasmál se. Čím víc se mu snažila vytrhnout, tím víc se smál. Kayleigh v obličeji hořela zlostí a St. Bride se při pohledu na její rozhořčený výraz skoro svíjel smíchy. Nemohl přestat, zřejmě mu dělalo nesmírnou radost, že ji může zlobit. A tak mu nakonec řekla, co si myslí -francouzsky.

S precizním přízvukem vychrlila: „Jste tupý nechutný primitiv s prázdnou hlavou a myšlenky vám popadaly do

kalhot.”

Po jejích slovech se St. Bride přestal smát. Ale lem sukně nepustil. Místo toho k ní zvedl pobavené tyrkysové oči a poznamenal: „Ukážu ti, že na to tam mám moc málo místa!”

Kayleigh kapitulovala: „Jste odporný!” Vytrhla sukni z jeho sevření a odkráčela o kus dál do stínu. Sršela hněvem a vědomí, že na ni vyzrál, jí moc nepomohlo.

„Pojď ke mně, Francouzečko,” dobíral si ji St. Bride a rozvaloval se opřený o kmen dubu.

„Nejsem Francouzka,” odsekla.

„Ale francouzsky rozumíš dokonale. A mluvíš, no…,” zasmál se, „taky dokonale. Jak to?”

Otázka zněla nevinně, ale mířila nebezpečně k jádru věci. Váhala, jestli mu má říci o monsieur Girardovi, francouzském vychovateli, který je učil na Mhoru. Ale samozřejmě mu nic neprozradí. Nikdy by jí neuvěřil, a navíc by to vyvolalo další otázky, z nichž některé by nemohla zodpovědět. Jelikož tímto směrem nemohli pokračovat, rychle změnila téma: „Proč říkáte téhle ubohé skupince stromů Malé Versailles?”

St. Bride na ni pohlédl zúženýma očima a odmlčel se. Záblesk v jeho pohledu jí prozradil, že si všiml její neochoty mluvit o sobě. Znervóznilo ji to a otřela si rozpálené tváře hřbetem ruky.

„Malé Versailles byly jedním z mnoha Launierových snů.” Záblesk zmizel a zdálo se, že ustoupil. Ulevilo se jí - na chvilku.

„Kdo je Launier?” zeptala se s nepokrytou zvědavostí.

„Člověk, který postavil Belle Chasse,” odpověděl a vytáhl z brašny stříbrnou láhev. „Belle Chasse ale měla být pouze provizorním sídlem. Chtěl v těchto místech pod duby vybudovat velké panství a altán. A podívej se tam.” Ukázal k zasmušilému dubu, jehož věkovité těžké větve se klonily ke kypré zemi.

„Ano?”

„Tam chtěl postavit malý červený pavilonek. A tamhle.” Ukázal na prohlubeň v zemi naplněnou stojatou vodou. Kayleigh přikývla.

„Tam měl být vodopád. Launier se tady chystal vybudovat pohádkový palác plný všech myslitelných vymožeností a rafinované exotické nádhery.”

„Jak to víte?”

„Mám jeho náčrty a plány. Byl trochu blázen. Ale to jsem možná já taky.” St. Bride se krátce usmál, nestoudně, neodolatelně.

„Možná?” poznamenala Kayleigh ironicky a pak odvrátila pohled od toho okouzlujícího úsměvu. „Spíš doopravdy. Tohle místo přece neznamená nic, jen sny.”

Rozhlédla se okolo. Ona tu neviděla nic než plevel, ale muž jménem Launier si zde vysnil zázrak vší krásy. Připomnělo jí to časy, kdy zoufale toužila po domovu - postávala tehdy na březích Mississippi a představovala si na jejím místě modravé skotské jezero. Nakonec tam však vždycky byla zase jen řeka plná bahna. A stejně i Launierovo Petit Versailles není nic jiného než ubohá skupinka stromů na neúrodném poli. Náhle by se s chutí dala do pláče, nad sebou i Launierem.

„Mám pocit, že Launier měl stejně temné a divoké sny jako já.” St. Bride si přihnul z láhve a díval se, jak Kayleigh přechází z místa na místo. „Ale na rozdíl od něj se mi líbí mít tajemné a divoké sny - a taky mám prostředky, abych je uskutečnil. Ne jako někteří jiní, bohužel.”

Kayleigh se zastavila. Bylo od něho kruté připomínat jí, že je chudá a že je mu nedobrovolně zavázaná.

„Jednou taky budu mít peníze na své sny.”

„Neměl jsem zrovna na mysli tebe, má černá vílo,” odpověděl. Pak se náhle nadzvedl a prudce si ji přitáhl na sebe.

„Kdybych tady vybudoval Malé Versailles, Kayleigh, žila bys tu se mnou?” vyptával se, zatímco se usilovně snažila vyprostit.

„Nežila bych s vámi ani v opravdových Versailles!” Vzepřela se proti němu a tváře jí zčervenaly, když si všimla, jak se jí vpředu rozevírá živůtek. Dala by nevímco za svůj šátek.

„A co kdybych ti postavil obrovský dům plný čínských sluhů s dlouhými copánky na zádech a ještě delšími kníry?”

„Tohle už přestává všechno!” Toužila mu vyškrábat oči, ale raději se odtáhla, aby si zachovala alespoň špetku důstojnosti. Dhé! Mohla přece vědět, oč mu půjde. Proč jenom ji jeho posměšky tak vyvádějí z míry?

„Dobře.” St. Bride se zadíval na její zprudka oddychující postavu. Vzal na vědomí její odmítnutí a pokračoval hlasem, který zněl s každým slovem chraptivěji: „Tak zapomeňme na dům. Vrátím se na své panství a shromáždím všechno svoje zlato. Rozhodím zlatý prach tady po těch stromech, ať se usadí

na pavučinách a ptačích hnízdech. A budeme jednoduše žít pod zářivými nebesy a každou noc si k tobě lehnu a budu tě líbat a laskat jazykem a.”

„Jste posedlý stejně jako Launier,” vpadla mu do řeči, zatímco si proplétal prsty s jejími a znovu je rozplétal. „Vy samolibý -!” Zděšeně se zarazila, když pod sebou ucítila jeho rostoucí vzrušení.

„To je ono. Nehýbej se.” Hladil ji po hlavě a pozoroval, jak jí ve vlasech tančí světla. Toužila uniknout jeho dotekům, ale zděšení a rozpaky jí radily nevzpěčovat se mu.

„Víno?” nabídl jí a zvedl láhev k její svůdné tváři.

Zavrtěla tmavou hlavou.

„Napij se. Nic jsi sice nejedla, ale udělá ti to dobře.” Přistrčil jí láhev k růžovým rtům a vnutil jí několik doušků.

„To stačí,” rozkašlala se. Sladké silné víno začalo rychle působit. Prázdný žaludek a nedostatek spánku předešlé noci jeho účinky ještě zesílily a ona moc dobře věděla, že St. Bride si je toho vědom. Cokoliv tenhle člověk udělal, bylo dopředu promyšlené a sloužilo jeho vlastním cílům. Na každý krok měl připravený protitah.

Ale víno jí dodalo odvahy. Zeptala se: „Oč vám jde, St. Bride Ferringere? Nestojíte o pavilonky a vodopády. A určitě nejste tak pošetilý, abyste rozhazoval zlato pro nic za nic.”

„Ne, ale možná že kvůli tobě.” Znovu se usmál a položil jí prst na měkké rty. Když viděl, že se zatvářila přísně, odtáhl se a pokračoval věcně: „Jaké máš sny ty, krasavice? Povíš mi je? Třeba bych ti je mohl splnit.”

Jeho otázka ji zaskočila. „Sním jedině o tom, že se dostanu odsud pryč.”

„A potom, kam půjdeš? Zpátky do New Orleansu? Do Fort Biloxi? Do nějakého ubohého překladiště nahoře na řece?” St. Bride zvedl ruku a ulomil květ, který visel nízko nad nimi. Otrhal malé nafialovělé kvítky a jemně jí je zasunul do vlasů.

„Já se určitě do Skotska vrátím,” prohlásila zadýchaně. Netušila, jaké vzbuzuje pokušení s lesklýma očima a rozcuchanými vlasy plnými květin. Ale brzy to měla považovat za své prokletí.

„Ve Skotsku je válka, Kayleigh. To není místo pro tebe. A kromě toho jsi odtamtud přece už jednou utekla.”

Opatrně to zkusila znovu: „Skotsko je můj opravdový domov. Je to nádherné místo a j sem odhodlaná ho zase uvidět. Já - udělám cokoliv, abych se tam mohla vrátit. Cokoliv, abych se odsud dostala.”

„Cokoliv?” Přemýšlivě si ji prohlížel. Potom, jako by se mu ta slova tak docela nelíbila, jí nabídl: „Chtěla by ses podívat do Georgie?”

„Georgia? Odtud pocházíte?”

„Tam by se ti mohlo líbit, Kayleigh. Předpokládám, že moje návštěva tady nebude dlouho trvat. Pokud si přeješ opustit Louisianu, můžu tě poslat k sobě na Wolf Island a setkat se tam s tebou, až tady uzavřu svůj obchod.”

„Špatně jste mě pochopil. Nemám vůbec v úmyslu s vámi žít.” Olízla si rty a připravila se na bitvu.

„Čím jsem ti tak odporný? Mám snad na nose bradavice?” Přisunul svůj hezký obličej k jejímu. „Doslova se krčíš, když se k tobě jenom přiblížím. Jsem snad na tvůj vkus příliš starý a ošklivý?”

„N-e.” Odtáhla se.

„Nebo dokonce příliš chudý? Souhlasím, že Belle Chasse není žádná sláva, takže si zajeď do Georgie, Kayleigh. Wolf Island rozptýlí všechny pochybnosti, které snad o mém bohatství můžeš mít.”

„Nechci být ničí milenka. Chci se vrátit do Skotska.”

„Naprosto nechápeš, co se ti tady nabízí, má milá.” St. Bride náhle ukázal tu tvář, která nestrpěla žádný odpor. „Víš vůbec, kdo já jsem?” zeptal se ostře.

„Kdopak?” nedala se, popuzená jeho náhlým výbuchem. „Vím, že mluvíte plynně francouzsky, máte ničemné přátele a tisíce makových zrnek v salonu. Ale jinak nevím nic, ani to nejmenší. A nejsem si jistá, jestli vůbec chci vědět.”

Vypadalo to, že St. Bride v duchu kleje. Potřásl hlavou a ukončil další vyptávání stručnou odpovědí: „Mluvím francouzsky stejně jako každý jiný v mém postavení. Laban není ničemný, i když se očividně nemáte rádi. A z máku si hodlám tady na Belle Chasse vypěstovat úrodu.”

„Určitě to bude skvělá úroda,” přisadila si ironicky. Znovu se pokusila vyprostit a bezmocně zasténala, když ji nechtěl pustit.

„Děkuji vám, madam, za váš názor. Zase se na mé návrhy tváříš pohrdavě, ale radím ti, abys nebyla hloupá. Beze mě tě nic dobrého nečeká. Věř tomu.” Ukazováčkem zvolna přejížděl po linii světla a stínu, které se chvěly na její tváři. Z vyčerpání měla hluboké kruhy pod očima. Uvědomil si, jak je unavená, a jeho hlas i doteky zjemněly. „Já to přece nechci tímhle způsobem, Kayleigh.”

„Dejte mi prostředky na cestu do Skotska a možná se věci změní.” Začervenala se. Tak bezostyšně se nabízet. Ani si nebyla jistá, jestli by to dokázala udělat. Ale pokud by nebylo jiné cesty, jak se dostat domů.

„Už mě zase svádíš?” zašeptal St. Bride pomalu. „Tvoje nabídka je sice velkorysá, ale zřejmě nebudu moci splnit svou část dohody. V tom je právě s tebou ta strašná potíž, Kayleigh. Čím déle jsi se mnou, tím déle tě musím u sebe mít.”

Zklamaně vybuchla: „Chápu. Kdybych byla muž, všechno by bylo jiné. Dostala bych výprask za krádež a pak byste mě pustili. Proč musí mít žena vždycky o tolik horší osud?”

„Kdybys byla muž a provedla to, cos udělala včera, byla bys už mrtvá.” Slova zůstala viset ve vzduchu jako kouř po výstřelu z pistole.

Kayleigh se mimoděk zachvěla, když ji lehce políbil na ucho. „Ne. to ne.”

„Laban by tě vyhodil z galerie dolů na dlažbu. Dobře ví, co má dělat s lidmi, kteří poslouchají za dveřmi. Něco takového je pro něj stejně samozřejmé jako zbavit se lodní krysy. Buď ráda, že jsi žena, Kayleigh. Zachránila sis tak život.”

Odvrátila se od něj. Hlas jí přešel do šepotu, ale stále z něj zaznívala hořkost. „Tak teď jsem tady jako vaše hračka.”

„Sama o sobě rozhodneš. Můžu být tvůj ochránce, který ti pomohl z bažin a nenechal tě hnít v žaláři, nebo.,” odmlčel se, „nebo tvůj nepřítel, který tě chytil a vyžaduje bezvýhradnou poslušnost.”

„Ne,” nechtěla připustit ani jednu z možností. „Ne,” opakovala ohromená jeho tvrdostí. A hněv ji donutil říci víc, než

chtěla. „Takhle se ke mně nemůžete chovat. Slyšíte? Ve Skotsku jsou muži, kteří by vás za tyhle špinavé návrhy zabili.”

„Špinavé? Moje? Svým absurdním lhaním špiníš sama sebe mnohem víc.” Nepodíval se na ni a rozzuřeně se nadechl. „Asi bychom si měli připomenout, kdo jsi, Kayleigh. Jsi typický produkt přístavu, není třeba si nic namlouvat. Dokázala jsi, že nemáš žádnou čest, věrnost ani morálku. Jsi proto trošku… nezvladatelná, ale tím zároveň i… atraktivní pro někoho, jako

jsem já.”

Cítila, jak jeho sevření zesílilo. „Jsem ochoten na tvoje předchozí prohřešky zapomenout, lásko. A rád bych, kdybys mi pomohla zapomenout tím, že půjdeš se mnou do postele dobrovolně. Slibuji, že s tebou budu zacházet slušně. Jako moje milenka budeš chodit oblečená v nejlepším saténu a brokátu a nosit nejkrásnější diamanty a safíry. Nenabízí se mi to lehce.”

„Tak proč děláte podobné návrhy neochotnému děvčeti jako já?” zeptala se trpce. „Znám alespoň tucet dalších, které by si pro vaši nabídku mohly nohy uběhat a splnily by veškerá vaše přání.”

„Ty ale ne?”

Zhluboka se nadechla a podívala se mu odhodlaně přímo do očí. „Já ne.”

Zamyšleně se napil vína a jemně jí přiložil stříbrnou láhev ke rtům. Ochutnala těžké bordeaux a nechala ho, ať si v klidu promyslí, co právě řekla.

Konečně se ozval: „Jsi mi zavázaná. Jak mi tedy chceš dluh splatit?”

Když mlčela, pokračoval: „Jednou pojď se mnou a tvůj dluh bude smazaný. Nepošlu tě do vězení, nebudeš tady muset zůstávat jako služka. Možná dokonce usoudím, že by ses mohla vrátit do Edinburghu.”

Zadívala se na něj, tvářil se vážně. Z očí se mu vytratila chlapecká lehkomyslnost a zmizel cynický výraz kolem úst. Místo toho se mu po obličeji rozprostřel stín, který neměly na svědomí duby nad nimi ani blížící se bouře na obzoru. Věděla, že je to člověk silných tužeb a vášní, a mráz jí přejel po zádech, když si představila, jak asi přijme odmítnutí.

„A co když nebudu chtít, co pak?” zašeptala, když ji zlehka políbil na rty zarudlé vínem.

„Necítíš při tom nic?” Jemně ji kousl do spodního rtu. Přejel jí přes hebký ušní lalůček, nadzdvihl těžké černé prameny vlasů a pohladil ji po hladkém krku.

„Nic,” zamumlala, ačkoliv ji tváře pálily a dlaně měla celé zpocené. Bez váhání to připsala na vrub horkému dni.

„A co tohle?” pokračoval hlubokým hlasem. Přitiskl si ji co nejtěsněji na pevnou hruď, a jak ležela nad ním, rozevřel jí stehna kolenem. Jeho vzrušení bylo patrné i přes několik vrstev oblečení a ve výstřihu na holé kůži cítila chloupky jeho zpola odhalené hrudi. Snažila se mu vykroutit, ale ani se nepohnul. Přestal naléhat, jenom ji držel v náručí, ale jeho paže byly jako z olova. Vyčkával, až zareaguje tak, jak si přál.

V této chvíli ho mohla odbýt. Hluboko v srdci věděla, že není žádný násilník, a kdyby přesvědčivě dokázala, že o něj opravdu nestojí, přestal by s tím šílenstvím a nechal ji. S tímto vědomím se zoufale snažila obrnit své smysly. Zavřela oči, aby neviděla jeho hezký urostlý zjev pod sebou, aby neviděla jeho mužný svalnatý krk a jak mu na hrdle prudce tepe krev. Dokonce se jí do jisté míry podařilo nevnímat jeho vzrušené mužství, odhalenou hruď a pevné svalnaté nohy.

Ale nakonec přes všechno úsilí našel St. Bride v její nejisté obraně slabé místečko. Dotek jeho rtů na její rozpálené kůži jí zrychlil dech. Pochopila, že jeho vůně je země, oheň a obloha dohromady. Nikdy nic podobného nepocítila - ale poznala to okamžitě. Bylo to jako droga, o níž si myslela, že jí nikdy nebude chybět, ale nyní ji zoufale potřebovala. Čím víc se soustředila na svůj odpor, tím silněji jí tato vůně naplňovala prázdné smysly, až se jí roztočila hlava. Tělo ji zradilo a mysl měla jako v mátohách. Nechtěla to. Opravdu ne. Ale něco hluboko v ní, co nemohlo bez této vůně být, ji přesvědčilo o opaku. Zasténala.

Otevřela oči a měla pocit, že bitva, která v ní zuřila, ji roztrhá na kusy. Ale v tu chvíli St. Bride její vnitřní zápas ukončil.

V jejich důvěrném objetí zašeptal slova, která jí pomohla překročit hranici. „Pojď, dokaž, že pohrdáš mým milováním.”

V tuto chvíli byla bezmocná, převalil ji do trávy a políbili se jako nikdy předtím. Poddala se St. Brideovým zkušeným rtům a v hrůze si uvědomila, že nejenže se nechá líbat, ale ještě mu polibky vrací.

Její mysl se svíjela nejistotou, ale tělo se chvělo slastí. Čím víc ho líbala, tím větší cítila rozkoš. Jeho rty byly jiné, než si představovala. Ne zraňující a hrubé, ale neústupné a žádostivé.

Jako je on sám, pomyslela si nesouvisle. A její plná ústa jeho neústupnost trpěly - ne, vítaly! - a žádosti vycházely vstříc.

Pak už nedokázala déle vzdorovat, rozevřela rty a pozvala ho dovnitř. Ve zlomku vteřiny postřehla, jak zaváhal, překvapený její povolností. Ale když nad jeho zkusmým výpadem zasténala rozkoší, jeho potěšení ještě vzrostlo.

„Správně, Kayleigh, jen tak dál,” zašeptal nad ní. Ležela na zádech a pod sebou cítila měkkou trávu. Znovu jí přitiskl láhev ke rtům. Jako by jí nenabízel červené víno, ale nějaký afrodiziakální elixír, který jí měl pomoci lehce překonat další krok.

Jejich pohledy se setkaly v kratičkém bezdechém okamžiku a její odpor se rozplynul jako pára. Když se napila, St. Brideovi se zaleskly oči obdivem. Naklonil láhev o něco víc a trochu vína jí steklo po bradě, než však rudý pramínek stačil doputovat k živůtku, St. Bride ho zastavil jazykem. Chuť její vlahé pleti ho okouzlila, takže znovu ulil trochu vína a přitiskl k ní své rty.

Putoval dolů ústy ke zpola odhaleným ňadrům, Kayleigh se vzepjala a projela jí vlna neovladatelné vášně. Proklínala tuhé šaty, a když jí začal pomalu rozepínat živůtek, zalykala se rozkoší. V duchu ho prosila, ať si pospíší a zbaví ji dusivého krunýře, aby už konečně mohla cítit jeho pevné tělo proti sobě.

„Jsi překrásná. Budeš moje, mám na to prostředky a toužím po tobě.”

Na ta slova, zašeptaná jeho zvláštním chraptivým hlasem, otevřela oči. Setkala se s žhavým tyrkysovým pohledem, a přestože si svou slabost nechtěla připustit, Skotsko se zdálo velice blízko. Všechno, po čem na světě toužila, měla na dosah ruky, pokud se podvolí přání tohoto muže.

Sklonil se a chtěl ji znovu políbit, ale kouzlo se zlomilo. Ta dáma v jejím nitru jí přikázala se vzpamatovat. Nemohla

obětovat něco tak cenného jako své panenství muži, jehož nemilovala. A od St. Bridea v žádném případě lásku čekat nemohla. Ta skutečnost na ni náhle dopadla jako balvan. Vždycky si představovala, že se vzdá muži v bezpečí manželského lože, a ne cizinci někde venku v řídkém stínu stromů. Najednou jí cena za Skotsko připadala příliš vysoká.

Prsty měla propletené v jeho vlasech, ve stříbrných pramenech na spáncích. Ve snaze odvrátit jeho polibek rychle ruce uvolnila.

„Co se stalo?” zašeptal, když si všiml jejího vystrašeného pohledu.

„Ne,” vydechla. „Už ne.”

Díval se na ni dlouhou chvíli a jeho pohled pronikal až na dno její duše. A co tam viděl, ho přimělo zavřít oči a zasténat.

Kayleigh měla dojem, že na ni někdo vychrstl plné vědro ledové vody. Zbavená kouzla St. Brideova opojného objetí vzburcovala v sobě Kestrelin vypěstovaný instinkt, který jí vždy pomáhal přežít. Odtáhla se od něj, sklouzla z jeho napjatého těla a strnule se posadila. Opevnila se proti jeho doteku a opřela si hlavu dozadu o kmen stromu. Pozorovala černé mraky na obloze, které slibovaly déšť. Měla zlost sama na sebe, zuřila v ní bouře jako dunění vzdáleného hromu a v modrých očích jí blýskalo hněvem.

„Tělo mě zradilo,” zanaříkala.

Po celou tu dobu St. Bride mlčel. Jenom ji pozoroval a snažil se ovládnout. Na tváři se mu rozhostil nečitelný výraz. „Raději zraď sebe, Kayleigh, to je mnohem lepší než zradit mě,” řekl nakonec a napřáhl ruku, aby si ji znova přitáhl k sobě, ale Kayleigh odmítla. Vyskočila z trávy, urovnala si živůtek, promočený od vína, a rozběhla se k Belle Chasse. Celou cestu se ani jednou neohlédla.

11. kapitola

Odpolední bouře se rozpoutala přesně ve chvíli, kdy se začala linout vůně z kuchyně. Colette pekla chleba každý den ve

tři hodiny. Právě v tu denní dobu se parný vzduch vyvařil z horké země až k obloze a mraky odpověděly deštěm. Země zchladla a pečení mohlo probíhat v poměrně příjemném prostředí.

Než začaly dopadat první ohromné kapky, vběhla Kayleigh do kuchyně, aby se schovala. Byla bledá a ve tváři jí zářily velké ostražité oči. Colette si toho hned všimla.

„Jste zase nemocná?” zamračila se a prohlížela si ji. „Nepotřebujete ještě bylinky?”

Kayleigh se zatvářila kysele jen při pouhé vzpomínce. Colettiny bylinné odvary chutnaly na jazyku asi tak, jako pouliční kanály voní nosu. Další kúra by Kayleigh nepochybně sklátila do hrobu spolehlivěji než nové uštknutí. Pospíchala proto s ujištěním: „Ne, je mi dobře. Jenom mám možná trošku

hlad.”

„Tak se najezte. Udělala jsem rýžový nákyp.” Colette ukázala na velkou mísu položenou na kuchyňském stole z třešňového dřeva.

„Pudink!” Kayleigh se k ní zděšeně otočila. „Byl úplně pokažený? Chridhe měla hlad, potom mě vyrušil ten starý bláznivý Grand-Louis. Nějak se mi to vymklo z ruky. Nikdy předtím jsem nevařila.”

„No, už se s ním nedalo nic dělat. Hlavně kvůli té hromadě mouky. A nehořelo tady, mademoiselle? Hrnec byl zvenku úplně černý.”

„Opravdu mě to hrozně mrzí. Doufám, že jsi s tím neměla moc starostí. St. Bride oheň uhasil.”

„Laban mi povídal, že sem St. Bride vpadl a odtáhl vás ven za ruku.” Colette na ni hleděla rozšířenýma očima.

„Ano,” přikývla Kayleigh nešťastně. „St. Bride si chtěl zajezdit.” Zamračila se. A skoro se mu to podařilo, dodala v duchu.

„Musíte být nemocná. Jste úplně bílá. No tak, vezměte si nějaké les herbes. “

Kayleigh zvedla hlavu, když zaslechla Colettin starostlivý hlas, a zahlédla, jak mulatka kulhá k polici, kde měla zásoby svých tajemných lahví.

„Ne, ne, Coletto! Opravdu mám jenom hlad!” Kayleigh rychle přiskočila ke stolu a naložila si trochu nákypu.

Měl příjemnou sladkou chuť a byl báječně studený, nějakou dobu se chladil ve speciální keramické nádobě zapuštěné v zemi. Od chvíle, kdy s Bardolphem ukradli vdolečky od staré La Direction, neochutnala nic tak vynikajícího. Nákyp v ní zmizel v neslušně krátké době. Pak se opřela na židli a upíjela silnou kávu, kterou jí Colette přinesla. Po chvíli se ozvalo krátké zaklepání na kuchyňské dveře.

Colette si pečlivě oprášila z rukou mouku a dokulhala k cypřišovým dveřím. Otevřela, ale na dvorku nikdo nebyl, na prahu však ležela kytice žlutočerných divokých květin. Colette je se smíchem zvedla do náruče a vrátila se do kuchyně.

Kayleigh si všimla, že se roztomile začervenala. Měla na sobě nové kalikové šaty a čistou lněnou zástěru, bílou jako květy divokých magnolií. Colettina proměna se odehrála téměř neznatelně, ale nyní před Kayleigh už nestála ta uhoněná špinavá bezvýznamná otrokyně, která jí pomáhala se uzdravit. Stala se z ní krásná mladá žena.

„Co se tady děje?” zeptala se Kayleigh zvědavě.

„Něco, o čem jsem si myslela, že už se nikdy nestane.” Colette se usmála a přitiskla si prosté květy na prsa.

„A co?” Kayleigh se na ni nedůvěřivě podívala.

„Mám nápadníka,” odpověděla Colette tlumeným udýchaným hlasem.

Kayleigh se zmohla jenom na nevěřícný pohled, nedokázala vůbec pochopit, jak obyčejná kytice plevele může probudit takový pohled v Colettiných tmavých očích.

„Ať je tady nebo ne, vyjde mi to nastejno,” tvrdila Kayleigh tentýž večer, když pomáhala Colettě v kuchyni. Od svého návratu z Le Petit Versailles St. Bridea neviděla. U večeře se Colette zmínila, že odjel do města za nějakým blíže neurčeným účelem. A když jí později hezká mulatka ještě upřesnila, kdy se vrátí, Kayleigh jenom pokrčila rameny a tvářila se lhostejně.

Opravdu nic nechci vědět, přesvědčovala se v duchu a umíněně pokračovala v leštění už čistého poháru. Kromě toho si

za žádnou cenu nechtěla připomínat své zahanbující chování pod mohutnými duby - ani nic dalšího, co se stalo ten večer.

Unaveně se protáhla. Den jí připadal dlouhý a s postupem času na ni tento pocit doléhal ještě neúprosněji. V zoufalství nad tím, že se jí myšlenky neustále točí kolem St. Bridea, se nabídla, že vyzvedne prádlo od Babet. Cestou zpátky do kuchyně si v tlumeném světle na dvoře všimla vzkazu, který visel připevněný na vzdálených dveřích - Labanových. I když se děsila představy, že by na něho narazila, přemohla ji zvědavost.

Pomalu se vydala k přístřešku a rozhlížela se, jestli neuvidí nějaké opozdilce - otroky ze stájí nebo z prádelny - ale všude bylo prázdno. Rychle přiskočila ke dveřím a bleskurychle si přečetla vzkaz napsaný ráznou mužskou rukou.

Labane,

odjel jsem do New Orleansu navštívit našeho drahého přítele Straughta. To dá Kayleigh za vyučenou.

St. Bride

To dá Kayleigh za vyučenou? Kayleigh si skousla ret a znovu si přečetla vzkaz. Nebylo zcela jasné, jestli je tam napsáno „ To dá Kayleigh za vyučenou” nebo „ Ten dá Kayleigh za vyučenou”. Luštila ta slova stále dokola a zoufalstvím jí skoro přestalo bít srdce. To mohlo být i ten. Od posledního písmenka se táhla taková klička - ale St. Brideovi určitě jenom ujelo pero. Zamračila se. To dá Kayleigh za vyučenou. Slova jí zněla v hlavě a vyvolávala duchy, které nebude lehké pohřbít. Byla snad ještě větší hlupák, než si myslela? St. Brideova známost se Straughtem ji znervózňovala. Nebo šlo spíš o přátelství? Věděl o ní St. Bride víc, než prozradil?

To stačí! nařídila si v duchu. Dobře, je blázen - blázen, že špatně pochopila jednoduchý vzkaz. Nutila se vidět ten, kde má být to. Když konečně samu sebe přesvědčila, ramena jí klesla úlevou a dech se zklidnil.

Ano, je tam to, pomyslela si a otočila se ke dveřím. Nikdy by přece nedokázala políbit člověka, který by něco tušil o zločinu spáchaném na její rodině. Tělo ji mohlo zradit, ale její duše nikdy. Poznala by od prvního doteku, kdyby byl St. Bride stejný jako Straught. Něco by ji varovalo - třeba znamení na

oční duhovce nebo krutost v hlase. Nic takového zde nebylo, ujišťovala se znova. St. Bride se Straughtovi vůbec nepodobal. Rozechvěle se usmála. Už asi blázním, pomyslela si rozpačitě. Teď ospravedlňuji náš polibek - příště budu hájit jeho. Ulehčením se zasmála a otočila se, aby se vrátila ke Colettě.

„Smějete se, slečno Kayleigh. Myslíte, že to nemůže udělat?” Laban natáhl mohutnou paži a odtrhl vzkaz ze skoby na dveřích. Přikradl se za ní zřejmě cestou od Coletty do své chýše. Vypadal sice těžkopádně a neohrabaně, ale ve skutečnosti se dovedl pohybovat mrštně a tiše jako jeho pán.

„Labane, já jenom…” Došla jí řeč, protože si uvědomila, jak špatně pro ni situace vypadá. Opět ji Laban přistihl, když prováděla něco podezřelého.

„Znovu jste slídila.” Výmluvná slova pronesená s jihoamerickým přízvukem ji zamrazila u srdce. „Já neslídím,” bránila se.

„Nevěděla jste, že tady bydlím já?” Zmáčkl papír v černé pěsti a ukázal ke kuchyni. „Colette by vás mohla potřebovat. Třeba na vás bude mít lepší vliv.” Protáhl se kolem ní a zabouchl jí dveře přímo před nosem.

Když teď Kayleigh seděla v kuchyni a pomáhala Colette, občas zacítila provinilé píchnutí v hrudi. Ne že by se měla zač stydět - naopak. Ale bylo jí jasné, že Colette stěží schválila, že si přečetla vzkaz na Labanových dveřích, a mrzelo ji, že přichází o vznikající přátelství. Bolelo ji to o to víc, že jinak měla kolem sebe na Belle Chasse zřejmě samé nepřátele. Laban jí od počátku nedůvěřoval a všechno, co zatím udělala, jeho nedůvěru ještě posílilo. A St. Brideovy pozornosti byly přinejmenším nevítané, zcela ji vyváděly z míry a ztrácela kvůli němu soudnost. Ale Colette se vždycky chovala srdečně. Možná jí důvěřovala proto, že byly obě tak zranitelné, nebo pro neochvějnou poctivost té mladé mulatky a její tichou důstojnost. Ať už byl důvod jakýkoliv, Kayleigh zarmoutilo, když v Colettiných očích zahlédla podezřívavost.

„Moc se na mě zlobíš?” vyhrkla.

„Pán se k vám chová pěkně. Ale vy jste neupřímná a zrazujete ho. Neměla jste ten vzkaz Labanovi číst.” Colette se zamračila.

„Něco po mně chce. Ale já se neodvážím věřit mu natolik, abych mu to dala. Jak jinak zjistím, co zamýšlí, když se nebudu starat i o to, co třeba na první pohled není má věc?” Kayleigh se snažila odpovědět co nejpoctivěji. Colette sice věřila - ale i tak musela být vynalézavá. Nemohla prozradit příliš mnoho, jelikož věděla, že Colette je pánovi Belle Chasse naprosto oddaná.

„Monsieur Ferringer je jeden z mála poctivých mužů tady kolem.” Colette utírala třešňový stůl.

„Poctivý? St. Bride? V tom případě o něm vůbec nic nevíš. St. Bride Ferringer nemá v hlavě jedinou počestnou myšlenku, o poctivosti zbytku jeho těla ani nemluvě!” Rozpačitě se od Coletty odvrátila. „Když se mě dotkne - jsem strachy bez sebe. Věří, že jsem něco jiného, než opravdu jsem, Coletto.”

„A co jste, když ne prostituée! “

V kuchyni se rozhostilo šokované ticho. Dokonce uhlíky v krbu praskaly tišeji než předtím. Bylo zřejmé, že Colette je neobvykle rozčilená a slova jí uklouzla dřív, než si uvědomila, co říká. Tvář se jí okamžitě stáhla lítostí, ale Kayleigh přesto vhrkly slzy do očí a hrozilo, že jí začnou téci po tvářích. Měla však vyzkoušený recept, sevřela pevně víčka, a když je znovu rozevřela, byly slzy pryč. Oči se jí jasně leskly a toporně se napřímila.

„Osud si se mnou strašlivě zahrál. Jsem pravý opak toho, zač mě všichni pokládají. A proto budu trpět mnohem víc, než bych musela.”

„Mrzí mě to, Kayleigh, vraiment, opravdu. Moje slova byla ošklivá a zlá.” Colette potřásla hlavou pokrytou hedvábně měkkými vlasy a zasmála se. „Ti muži! Proč je jenom trpíme -

?”

„Já je netrpím.”

„Ale to musíte. Vždyť tak to v životě chodí.” „V mém ne. Nikdy jsem s žádným z nich nebyla a nejspíš ani nebudu.”

Colette udiveně vyhrkla: „Ne, tohle nemůžu pochopit. Přece jste vedla takový život, určitě jste.?”

„Bardolph mě naučil jenom krást. Věděl, že by mě nikdy nedonutil. jít s mužem za peníze.” Kayleigh nenáviděla, jak se

jí třásl hlas. Přemýšlela, jestli nedělá chybu, že se Colette svěřuje.

Malá mulatka se na chvilku odmlčela, ale pak ze sebe přerývaně vypravila: „Už se k vám nebudu tak škaredě chovat, Kayleigh. Je mi jasné, že se hodně bojíte, ale máte štěstí, že poprvé to bude s mužem, jako je St. Bride.” Colette se tvářila účastně, ale z jejích slov bylo jasné, že se samozřejmostí přijímá právě ten stav věcí, kterého se Kayleigh děsila.

„Mám v plánu odejít z Belle Chasse dřív, než k něčemu takovému dojde. A potom, až se mi to podaří, zamířím na sever, nejspíš do Fort Rosalie nebo Fort Maurepas.” Kayleigh se držela původního rozhodnutí.

„To bohužel nepůjde.” Ačkoliv jí Colette konejšivě stiskla ruku, její slova moc konejšivá nebyla. „Opustit Belle Chasse není jednoduché. Víte to líp než kdo jiný. Kamkoli se člověk obrátí, všude skončí v bažinách - jediná výjimka je tu River Road. A po ní cestuje jen málo lidí. Většina jezdí po řece, a ne po nebezpečné trase po zemi. Slyšela jste vyprávění o indiánském masakru ve Fort Rosalie? Pak na něj nezapomínejte, mademoiselle, a i kdybyste se toužila vydat na sever, nikdy nemůžete cestovat sama. Budete muset pána přesvědčit, aby vás odvezl, ale čím dál tím víc se mi zdá, že to neudělá.”

„Udělá. Proč by ne?” Kayleigh bezradně sevřela ruce v pěst a položila je před sebe na desku stolu.

„Protože jste moc pěkná.”

Kayleigh vzhlédla. Colette se lehce zamračila: „Laban zná pána dobře, a snad proto vás nemá rád. Tvrdí, že pán nemyslí na to, nač by měl. Na la belle chasse, na svůj lov, myslí jen občas. Když jste někde blízko, St. Bride vás sleduje s takovou touhou, jakou u něho Laban ještě neviděl. Povídal, že budete pánovým slabým místem. Stejně jako lady Mary Greenlingová.”

„Mary Greenlingová?” Zarazila se a honem se nevzmohla na připravenou odpověď, kterou chtěla Colette všechno vyvrátit. Před očima se jí objevil živý obrázek hezké mladé ženy, která pečuje o manželovy potřeby někde na vzdáleném georgijském panství. Jméno znělo krotce a mírumilovně, ale Kayleigh k němu okamžitě pocítila odpor. S hanbou jí opět vytanulo na mysli, jak pošetile se v St. Brideově přítomnosti chovala. „Je

tedy ženatý?” zeptala se hořce. „Tak veřejně dává najevo své choutky - a zatím má ženu?”

„Non, sestru,” uklidňovala ji Colette.

„Lady Mary je jeho sestra?” Kayleigh se zamračila. Proč jenom cítí takovou úlevu?

„Oui, Mary byla jeho nevlastní sestra. Laban mi řekl, že zemřela před pár měsíci,” zašeptala Colette, jako by právě prozradila nejdůvěrnější tajemství.

„Jak?” vydechla Kayleigh sotva slyšitelným hlasem. Ale než Colette stačila odpovědět, objevil se ve ztemnělém dvoře Laban. Lištami ve dveřích ho viděly přicházet ke kuchyni, v obličeji měl pátravý výraz.

Při pohledu na jeho přibližující se postavu Colette tlumeně prohlásila: „Už o tom nikdy nebudeme mluvit, Kayleigh. Já neprozradím vaše tajemství a vy zase moje. Řekla jsem vám víc, než jsem měla. Ale jenom proto, abych vás trochu uklidnila, pro nic jiného. St. Bride se trápí. A pokud vaše panenství má být cena za jeho bolest, nenajdete u mě žádnou podporu. Všichni, kdo mu tady slouží, ho moc obdivují. Může mi vás sice být líto, ale on je můj pán. A musím mu být úplně věrná.” A Colette odkulhala ke krbu a zalila oheň na noc.

Zmatená Kayleigh ji nevěřícně pozorovala. A když Laban se zamračenou hrozivou tváří vešel do kuchyně, využila příležitosti a vyklouzla do hlavní budovy. Tady alespoň bude sama a může si v klidu uspořádat myšlenky.

Ani dnes nemohla usnout. Ležela v posteli a slyšela, jak St. Bride pozdě v noci přišel. Když procházel přes lodžii, znovu jí přejel mráz po zádech při vzpomínce na vzkaz, který se snažila rozluštit u Labanových dveří. Opětovně ji napadlo, že St. Bride je pro ni vlastně úplná záhada. Děsila se toho, kým by St. Bride mohl být.

Ale v časných ranních hodinách, kdy své představy už nedokázala zkrotit, se jí v mysli opakovaně vybavovala nezvaná vzpomínka na polibek pod rozložitými duby. A s ní se jí vkradly do duše i pocity, které přitom zakusila. Bezmocně se svíjely uvnitř, trýznivé a neuspokojené, protože bez St. Brideova doteku a jeho vůně nemohla ten okamžik plně prožít znovu. Překulila se na stranu a sevřela rty. Nehodlá se pro St. Bridea vzdát svého

panenství. Přísahala si, že něco takového udělá jen pro muže, kterého si sama vybere. Pevně si kolem sebe jako brnění přitáhla cáry svého dobrého vychování a dušovala se, že s mužem půjde pouze z lásky. Sebenepatrnější ústupek by byl hřích.

Proč tedy tolik touží ho vidět? Znechucená sama sebou se snažila nevnímat zvuky z vedlejšího pokoje, kde se ukládal do postele. Ale stejně slyšela dvě hlasitá žuchnutí - nejspíš, jak si sundal těžké jezdecké boty, a napínala uši, aby rozeznala, jaký kousek oblečení si zrovna svléká. Zavrzala židle a Kayleigh uvažovala, jestli na ni odhodil košili nebo. kalhoty. Bezmocně se přetočila na břicho a vší silou se nutila do spánku. Ale místo toho ji pronásledovaly myšlenky, co asi teď v ložnici dělá. Už usnul? Nebo leží na posteli a dívá se do stropu? Vrátil se z cesty do města příjemně uvolněný, nebo má kolem úst zase ten tvrdý rys, který viděla onehdy večer, když byl unavený? Při této představě pocítila podivné nutkání jít k němu. Toužila dotknout se jeho rtů, uvolnit ten napjatý výraz. Náhle si přála, aby se na ni usmál, jako ho viděla tenkrát v docích, když ji chytil za sukni a oba skončili na zemi v blátě.

Zavrtěla hlavou a naposledy se podivila, co se to s ní děje. Skoro se jí chtělo dát se do smíchu. Musí se dostat z Belle Chasse! Začíná z toho bláznit jako ostatní tady.

Druhý den si letní slunce vypalovalo na zemi palčivou cestičku. Pod jeho paprsky se kroutila prkna, odlupovala barva a tašky na střeše praskaly. Jediná úleva se dala očekávat od odpolední bouře, která napojí divoké kosatce a pomalou Mississippi. Ale jak místní lidé dobře vědí, během louisianského léta se čas nekonečně vleče a úmorné počasí vydrží až do prvních večerních mrazíků v říjnu.

Později ráno dostala Kayleigh za úkol nenáročnou práci nakrmit holuby. Podezírala Colettu, že měla radost, když ji mohla vystrnadit z kuchyně, a ačkoliv ji to Kayleigh vzhledem k nepořádku, který včera napáchala, nemohla mít za zlé, přála si zůstat v její společnosti.

Místo toho rozhazovala zrní kolem holubníku, čtvercové budky se špičatou čtyřhrannou stříškou. Podle tradice byla

umístěná na předním trávníku u domu všem na očích, aby každý, kdo jde kolem, mohl posoudit bohatství majitele. Na Belle Chasse nedávno dovezli pěkné holuby a Kayleigh obdivovala, jak se vytrvale drží svého domova. Když jim Joseph a Mathias poprvé nechali volnost pohybu, Kayleigh očekávala, že všichni uletí. Ale oni se naopak spokojeně krmili ve své velké prostorné budce a nijak je nevzrušovalo, že každý den jim pár sousedů zmizí rovnou před zobákem. Jejich nájemné se vybíralo v naturáliích. Kayleigh se nemohla zbavit pocitu, že mezi jejím vlastním životem a životem těch ptáků existuje jistá podobnost.

„Slečno Kayleigh, můžu vás učesat?” ozval se za ní vysoký hlásek a vytrhl ji ze zamyšlení. Kayleigh se podívala dolů na holčičku před sebou, která patřila k otrokům. Jmenovala se Valentina a natahovala k ní ruku, v níž držela stříbrný hřeben. Za Valentinou se uculovala Venuše, její pětiletá sestřička dvojče.

„Vy jedny malé nenechavky - vzaly jste St. Brideovi hřeben! A co je tohle?” zvolala Kayleigh a v hlase jí zazněl lehký skotský přízvuk. Pohlédla dolů na dvojčata a dodala: „Vidím, že máte nové šaty. No tak, otočte se, ať si vás můžu prohlédnout. Valentino, kde jste k nim přišly?” Kayleigh pozorovala, jak se holčičky točí na patě a přitom si přičinlivě uhlazují kávově hnědé sukýnky, které jim větřík rozfoukal.

„Náš pán, mademoiselle. Je moc hodný,” odpověděla Valentina a obě děvčátka se zahihňala.

„Ale, opravdu?” Kayleigh pochybovačně zdvihla obočí, ale nechtěla jim pokazit radost, a proto si svůj názor na jejich pána nechala pro sebe. Znova pohlédla na hřeben: „Neplecha vám kouká z očí. Ještě pořád mě chcete učesat?” Když viděla jejich prosebné pohledy, musela se usmát. Obě holčičky ji fascinovaly. A děvčátka ji také od první chvíle zbožňovala. „Pak se nejspíš nedá nic dělat. Ale musíme si dát pozor. Nechci, aby St. Bride zjistil, co tady děláme. Jinak si bude určitě myslet, že jsem vás navedla, abyste mu ten hřeben odnesly.”

Usmála se a pohodlně se usadila do křesla z cypřišového dřeva, které stálo ve stínu galerie, a rozpustila si lesklé temné copy. Vlasy jí splývaly hluboko přes opěradlo a holčičky tu hedvábnou záplavu okouzleně hladily.

„Musíte opatrně,” poznamenala, když jí napřed Venuše a potom Valentina projely vlasy hřebenem. Pak zaklonila hlavu a cítila se trošku provinile z jejich očividného obdivu. Ještě před rokem by něco takového očekávala - jako hýčkaná dcerka bohatého šlechtice měla právo přijímat od poddaných úsluhy. Ale nyní se jí jejich obdiv zdál nezasloužený a hryzly ji výčitky.

Oči se jí zavíraly, opřela si hlavu a poddala se příjemnému rytmu hřebene. Horký větřík jí ovíval teplé čelo, odněkud zpod okapu vyskočila Mo Chridhe a našla cestu na její prázdný klín. Kayleigh zvolna hladila Chridhin kožíšek, dívala se na cypřišové trámy a nepravidelné stropní desky galerie a stěží udržela oči otevřené. Den byl nesnesitelně horký - už jen to ji vybízelo, aby si zdřímla.

Venuše se za ní zasmála. nebo to byla Valentina? Myšlenky se jí líně převalovaly v hlavě na rozhraní mezi bdělostí a spánkem.

Pak ucítila ten téměř nepostřehnutelný dotek. Začínal od čela přes jemné vlnité vlasy na spánku a pak přes její zrůžovělou hebkou tvář. Sklouzl pod jemnou bradu, a teprve když ji nutil zaklánět hlavu, otevřela neochotně oči. Takhle by se jí dítě nedotýkalo.

Pohlédla vzhůru, nad ní stál St. Bride a pozoroval ji s výrazem neproniknutelným jako skála a nečitelným jako moře. Jemu samotnému ale neuniklo nic. Pohladil pohledem každý křehký rys její tváře, od hladkého čela a štíhlého, lehce zdviženého nosu k dokonalému oválu obličeje a ruměnci na tvářích. A nakonec jeho pohled zabloudil k jejím rtům, vlhkým, lehce rozevřeným a dokonale vykrojeným plátkům růže. Nedokázal odolat.

Sklonil se a dotkl se jich tak jemně, že nezakusila ani strach, ani vzrušení. Nosem se ocitla v blízkosti jeho krku a ucítila St. Brideovu omamnou blízkost, pronikavou směsici mýdla a jeho vlastní záhadné vůně, která zpochybňovala jeho zdrženlivost. Mihlo se jí hlavou, jestli také její vůně je stejně opojná a vzrušující jako jeho. Ale polibek trval jenom okamžik, takže to nestačila zjistit. Holčičky s chichotáním utekly o kousek dál. St. Bride neochotně zvedl hlavu a spiklenecky vyklenul temněčerné obočí.

„Naši kupidové už viděli dost.” Narovnal se a Kayleigh si uvědomila, jak je vysoký a mocný. Seděla dole v křesle a ze St. Bridea, který se tyčil nad ní, vyzařovala dravá polozkrocená síla. O to patrněji vynikla její vlastní zranitelnost. Rychle zvedla hlavu, posadila se vzpřímeně a otočila se čelem k němu.

„Půjčila jsem si váš hřeben, St. Bride. A - požádala jsem ty dvě, aby mi učesaly vlasy.” Podala mu stříbrný hřeben a usilovně se snažila nevypadat provinile. Šlo to těžko, protože se provinile cítila. Doufala, že ho vůbec nenapadne dvojčata podezírat. Měla je příliš ráda a nechtěla, aby je potrestal.

„Ty jsi vzala ten hřeben? Proč sis ho tedy nezastrčila do živůtku nebo neschovala do bezpečí pod matraci?” Opřel se o zeď a oči mu zajiskřily pobavením. „Opravdu, má milá, není moc chytré ukrást něčí osobní věc a pak mu jí mávat před nosem.”

„Jenom jsem si ho půjčila. Chtěla jsem ho vrátit.” Pohledem se vyhýbala dvojčatům. Doufala, že nemají strach.

„Vidím, že Venuše a Valentina mají zálibu v černých vlasech a bílé pleti,” poznamenal.

„Jsou to děti, St. Bride.” Její nervozita vzrůstala, a tak aby odvedla pozornost od dvojčat, nabrala hrst černých vlasů a zoufale se snažila je znovu sepnout.

„Nedělej to. Vypadá to, že já mám stejnou zálibu.” Uchopil její křehké prsty do svých velkých opálených rukou a zadržel ji. „Kromě toho vůbec nechci ty dvě potrestat. Mám pro tebe dárek, Kayleigh. Chtěl jsem ti ho dát v Malých Versailles. Ale věci nesly podle plánu,” dodal s křivým úsměvem.

Kayleigh zvedla bradu, až příliš dobře si pamatovala, proč tomu tak bylo. Ale rychle zase hlavu sklonila, protože nemohla ignorovat balíček, který jí položil do klína. „Co je to?” zašeptala.

„Dárek,” řekl jenom.

Zamračila se a otáčela balíček v rukách. Donesl jí dárek -stejně jako její nápadníci na Mhoru. Ale teď nebyla paní na svém panství, byla služka - a služkám, jak věděla, se dvořit netřeba. Co má St. Bride za lubem?

„To jste nemusel,” začala opatrně.

„Máš takový královský přístup, má paní - mračíš se na nás ponížené služebníky” dobíral si ji a jeho ironie ji dopálila.

„Přiznávám, že jde jen o skromný dárek. Ale nechtěl jsem ti dávat nic moc cenného, abys to neprodala prvnímu, kdo vystrčí nos na River Road. Nejspíš bys byla do hodiny pryč.” Zasmál se a opakoval: „Otevři to.”

„Ne, děkuji,” odmítla.

„Ale, drahoušku…,” přesvědčoval ji neodbytně. „Amadan!” vykřikla.

„No tak, děvenko,” uklidňoval ji a přitom mrkl na Venuši a Valentinu, které vyprskly smíchy. Víc už Kayleigh nevydržela. Sklopila hlavu a kousala se do rtu, aby se také nedala do smíchu. Copak to jde, chtít vraždit a smát se zároveň? St. Bride ji dočista připraví o rozum, pokud mu to dovolí.

„Otevři ten balíček, Kayleigh.”

Rezignovaně roztrhla tuhý papír a za obdivných vzdechů dvojčat vytáhla plnou hrst saténových stužek. Smaragdové, ametystové a rubínové proužky jí protékaly mezi prsty jako magická duha. St. Bride zvedl safírově zbarvenou stužku a hladký satén se ve slunci oslnivě zaleskl.

Jsou překrásné,” zvolala Kayleigh tichým hlasem. „Mají barvy drahokamů.”

„Ale i drahokamy by ztratily lesk ve srovnání s tvou zářivou krásou,” odpověděl a jeho hlas zazněl jako milencovo pohlazení.

Ta něžná slova ji zarazila a zmateně zvedla oči. Zpola předpokládala, že St. Bride jen žertoval, ale když se její pohled setkal s jeho, tvářil se vážně. Hřbetem ruky jí z tváře odhrnul pramen vlasů. „Dej, abych ti mohl důvěřovat, má černá vílo, a příště ti do klína vrchovatě nasypu šperky.”

Odvrátila hlavu. Jako by ji ta nabídka pošpinila. Pokud by si měla zasloužit jeho důvěru, očekávala by na oplátku, že ona bude moci důvěřovat jemu. Ale jak by mu něco takového dokázala vůbec kdy vysvětlit?

„Možná nejsem tak hamižná, jak si myslíte.” Se smutným úsměvem obdivovala stužky.

„Dělám ti dobrou nabídku, Kayleigh. Neměla bys ji tak zbrkle odmítat.” Rukou ji uchopil za bradu a donutil ji zdvihnout oči.

„Děkuji, St. Bride, ale nechci.” Setkala se s jeho pohledem. Tvářila se neústupně a trochu melancholicky.

„Jednou třeba změníš názor…, budeš to cítit jinak.”

„Obávám se, že ne.,” nedokončila a zavrtěla hlavou. Nastalo dusné nepříjemné ticho, které na ně padlo stejně jako těžký mokrý plášť.

Kayleighin znepokojený pohled zalétl k holčičkám. Očima plnýma obdivu hleděly uchváceně na stužky, jako by toužily se jich alespoň dotknout. Bez rozmýšlení podala Kayleigh pár každé z dvojčat a pomohla jim je uvázat na nepoddajné copánky. A pak jim impulzivně rozdala zbytek pro jejich mandingskou matku, pradlenu Babet. Dívala se, jak Venuše a Valentina hopkají pryč a v rukou jako vzácný poklad svírají hrst zářivých stužek jakoby posázených drahokamy.

„Na tak malou zlodějku své nepatrné bohatství nějak štědře rozdáváš,” poznamenal St. Bride upjatě.

„Mívala jsem hodně stužek, ale ty holčičky ne.”

„Nestálas o ty stužky, nebo sis je prostě nechtěla vzít, protože byly ode mě?”

Pokud se ho dotkla, mistrně to zakryl. Ale jeho slova vyžadovala omluvu a Kayleigh se honem snažila ospravedlnit. „Bylo to ode mě nezdvořilé, St. Bride. Ty stužky jsou opravdu krásné a je mi jasné, že jste chtěl, abych si je nechala. Neměla jsem jednat tak ukvapeně.”

Podrážděně si projel rukou vlasy. Kolem úst měl tvrdý výraz a Kayleigh se jich zatoužila dotknout. Ale neudělala to. Ještě víc se jí vzdálil a ona s každou vteřinou silněji a silněji litovala toho, co provedla. Chtěl ji svým darem potěšit a ona jednala bezhlavě. Měla si zavázat stužky do vlasů a bezostyšně s ním flirtovat. Pak by ten tvrdý výraz zmizel. Nyní přemýšlela, jestli se ho vůbec kdy podaří vymazat.

Vzhlédla a zjistila, že ji St. Bride pozoruje. A pak, jako odvetou za její chování, ji podrobil ponižující prohlídce. Očima přejel dolů po živůtku a sukni a zastavil se na nejnepatřičnějších místech.

Kayleigh rozpačitě zkřížila ruce na prsou a zatvářila se odmítavě. Ale nebylo to nic platné. Prohlížel si ji, jako by odhadoval její cenu, jako by byla otrokyně na prodejním špalku, a celou dobu se mračil, jako by sám sebe naváděl od té koupě

upustit. A z jeho modrých očí sálala hrozivá touha a ona věděla, že hádat se s ním by bylo zbytečné. Už se rozhodl. Zaplatí za ni její cenu.

Dívala se za ním, jak odchází. I zezadu bylo jasné, že má co do činění s nemilosrdným protivníkem, a nebyla si jistá, jestli se jí podaří obstát. Zaťala pěsti, a kdyby měla v ruce něco jiného než Chridhe, určitě by to po něm mrštila a přijala následky bez ohledu na jejich přísnost.

Pustila Chridhe na zem a zvedla se rozčileně ze židle. Odpochodovala kolem zadního dvorku a zadívala se do čerstvě osetých polí. V dálce v oparu zahlédla Malé Versailles, svěží stinný přístav. Chladný modravý stín jí kynul a působil jako balzám na její zjitřené city. Nespouštěla z něj oči, když procházela kolem stájí. Uvažovala, jak daleko by došla, než by se někdo rozhodl ji dovést zpátky do domu. Přejela prstem po sešlých prknech a rozhlédla se, zda ji někdo nepozoruje.

Ve stájích mladý Mathias a starý otrok Grand-Louis, celý seschlý věkem, zrovna čistili postroje a vtírali do kožených popruhů glycerin. Grand-Louis si tiše prozpěvoval. Mathias neměl oči jenom pro otěže, z nichž drhl špínu, ale také pro Lisu, otrokyni, která pracovala v domě jako pradlena. Může se tedy nenápadně vytratit do lákavého stínu, aniž by si jí někdo všiml. Zahnula za roh k zadní části budovy, z dohledu otroků.

„Zatracená potvoro! Celé tři dny - už jsem myslel, že se k tobě nedostanu.” Ucítila, jak ji někdo surově popadl za dlouhé rozpuštěné vlasy. Slzy bolesti jí vhrkly do očí a snažila se poznat, kdo ji drží.

„Quinn!” Polil ji ledový pot. Nebylo žádných pochyb - jeho objemné břicho a zamlžený tupý pohled.

„Dej si pozor. Mluv jenom šeptem nebo tě odtáhnu zpátky k panu Straughtovi sám.” Ještě pevněji zaťal ruce do jejích vlasů a čekal, až dá najevo, že souhlasí.

„Jak - jak jsi mě našel?” Zuby jí cvakaly přesto, že bylo venku tak horko.

„No, vlastně mi to řekl pan Ferringer.” Naklonil hlavu na stranu a zasmál se. „Začuchal jsem svoji životní příležitost.”

„St. Bride ti řekl, že jsem tady?” zeptala se nevěřícně.

„Nemůžeš přece tomu mizernému všivákovi věřit. Pořád to panu Straughtovi opakuju, ale nedá si poradit, ten chlapík se mu líbí. Ale mně ne - nejsem žádný hlupák.” Přitáhl si ji blíž. „Ani ty, co, Kayleigh? Viděl jsem vás, když tě pod galerií líbal. Stejně ale tomu šedivějícímu hřebci úplně nevěříš, že? Jeho přátelství s jistým pánem Mhoru, tvým milým bratrancem Erathem, z hezkého mladého Ferringera dělá skoro nepřítele, nemám pravdu?”

„Co chceš, Quinne?” utrhla se na něj. Vždycky si o něm myslela, že je přihlouplý, ale teď viděla, že má v sobě typickou prohnanost primitivních lidí, kterou si nemohla dovolit podceňovat. Odvážně se chopila iniciativy a zaútočila: „Máš snad v úmyslu mě vzít zpátky ke Straughtovi? Nemusím ti přece říkat, že to radši umřu tady na místě.” Vykroutila se z jeho odpudivého sevření.

Z pouhé Quinnovy přítomnosti se jí dělalo špatně, ale spolknout jeho slova bylo ještě těžší. Nemohla uvěřit, že by ji St. Bride nenáviděl natolik, aby mu prozradil, kde se nachází, a tak nad ní vynesl ortel smrti. Byla si téměř jistá, že St. Bride vůbec ani netuší její pravé postavení, ale nyní ji slova To dá Kayleigh za vyučenou znovu začala strašit.

„Mírni se, holka. Já mám s tebou svoje vlastní plány.”

„Takže tě sem St. Bride neposlal?” Srdce se jí proměnilo v kámen.

„Ten? Neskáču, jak on píská. Mně to taky zapaluje. Ferringer se o tobě zmínil jedné ze služek, když Straught odjel zpátky do města. Čekal jsem zrovna na nějaké papíry. Bylo mi jasné, že to můžeš být jenom ty. Straught mi povídal, že jsi mrtvá. No ale tebe zabít, děvče, to dá nějakou práci!”

„Ano, dá. Takže si nedělej marné naděje, že se ti povede něco, v čem Erath neuspěl.” Klopýtla o krok dozadu, pryč od něj. Zvedal se jí žaludek, ale zároveň ji zaplavila podivná úleva. St. Bride mu nic neprozradil. On ne!

„Nepřišel jsem tě zabít, Kayleigh. V hrobě by tě rád viděl akorát Straught.”

„Jistě, už ti věřím,” odsekla uštěpačně. Pak začala z jiného konce: „Pověz mi, Quinne, zajímalo by mě, jak milovaný Erath

věděl, že míříme do New Orleansu? Bardolph si myslel, že jsme v bezpečí.”

„Našel nějakou tvou cetku, Kayleigh. Krabičku.” „Mou šperkovnici!” vykřikla.

„Straught prochodil hodně bezesných nocí, to ti teda povím, a čekal, kdy se někde objevíš a odhalíš jeho drobný hříšek. Když jste zmizeli, poslal za tebou a starým Bardiem nějaké muže. Umíš si vůbec představit, jak se mu ulevilo, když se tvoje krabička našla u nějakého kapitána z Glasgow? Straught s tím chlapíkem mluvil - jeho loď se jmenovala Deepwater, pokud si dobře pamatuju - a tak zjistil, že jsi tady.”

Kayleigh se udělalo nevolno při myšlence, že krabička, kterou jí pro štěstí darovali rodiče, byla bezprostřední příčinou takové pohromy. „A proč Straughtovi trvalo tak dlouho, než si pro mě dojel? Tu skříňku jsem prodala už před rokem.”

„Je na dně, děvče. Straught si z mhorského bohatství žil na vysoké noze, až vyčerpal zdroje. Vypravil se sehnat další peníze a dostal se do pěkného průšvihu s chlápkem z Londýna. Straught si podle všeho v jeho nepřítomnosti trošku zaskotačil s jeho příbuznou. Nějak se to zvrtlo a od té doby ten mizera Straughta prohání jako sám ďábel přesto, že pan Straught toho otrapu nikdy ani okem nezahlídl.”

Se škodolibým potěšením slyšela Kayleigh, jak Quinn popisuje Straughtovy potíže. Muže, který jejího bratrance pronásleduje, si představila jako staršího gentlemana, pravděpodobně venkovského šlechtice, k jehož dceři si Straught dovolil více, než měl. Doufala, že až ten šlechtic Straughta najde, nebude s ním mít slitování. Třeba ho nechá i pověsit. „Budu se modlit, aby ten člověk bratránka Eratha našel. co nejrychleji,” řekla nakonec pomstychtivě.

„Možná najde, možná ne. Ale já jsem našel tebe.” Quinn se uchechtl. „Osud hraje v životě velkou roli, co? Ale to ty určitě víš, hezoučká Kayleigh. Straught v něj věří celým srdcem. A teď co jsem tě našel, mu docela dávám za pravdu.”

„Tak co tedy chceš, Quinne? Je mi jasné, že tady nejsi z příkazu mého bratrance, protože to už bych byla mrtvá. Takže pokud mě nechceš zavraždit, tak co?”

„Přišel jsem, abych tomu chlapíkovi trochu odlehčil a odčerpal něco z jeho bohatství,” usmál se poťouchle Quinn.

Jakmile si uvědomila, co po ní chce, zbledla strachem a pobouřením, ale když jí zajel rukou na prsa, neznala se vzteky.

Z očí jí vyšlehly modré blesky a zasyčela sevřenými rty „Viděl jsi, že mě ten člověk líbal. Jestli se mě jenom prstem dotkneš, sedře z tebe kůži zaživa.”

S potěšením sledovala, jak se mu tvář stáhla strachy, a hned ji pustil. Malcolm Quinn sice nemá inteligence, ani co by se za nehet vešlo, ale povzbudilo ji, že i přes svůj chabý rozum není tak docela tupý, aby se pouštěl do křížku se St. Bridem. Nebyla samozřejmě St. Brideovou milenkou, tudíž o tom, jestli má pro něj nějakou cenu, by se dalo úspěšně pochybovat. Ale to Malcolm nemohl vědět.

„Nezvyšuj hlas, ať tě neslyší barevní.” Quinn se chvilku snažil strávit novou informaci, ale pak se rozzářil: „Takže vy to táhnete spolu, Kayleigh? To je ještě lepší!”

„Co tedy chceš?” Polekaně se rozhlédla, jestli někdo neposlouchá. Nikdy by se jí nepodařilo vysvětlit, proč se potajmu setkává s mužem, kterého St. Bride očividně nesnáší a jemuž nedůvěřuje.

„Budeme se pravidelně scházet, Kayleigh. Budeš mi nosit stříbro, zlato - všechno, co má v domě nějakou cenu. Já zas na oplátku nepovím velectěnému panu Straughtovi, že jsi naživu a v pořádku a spíš s pánem Belle Chasse.”

„Něco takového nemůžu udělat, hlupáku! Budou ty věci postrádat.”

„Tak je ze St. Bridea vylákej. Jsi přece dost pěkná. Je mi jedno, jak to uděláš. Ale varuju tě, holka. Když nebudeš poslušná, máš tady Straughta za úsvitu a po zádech ti poteče krev jako tvojí sestře.” Přitáhl ji za paži k sobě. Svíral ji jako v železech, čtrnáct dní bude mít bolestivou modřinu. „Dej si pozor, Kayleigh. Jseš v bryndě, nemůžeš věřit nikomu. Dvakrát jsi zpod nože vyklouzla, ale nebude žádné potřetí.”

„Zmiz odtud!”

„Zítra mi přineseš nějakou maličkost - a pak každý den. A nenech se chytit. Protože když ti tvým roztomilým krčkem nezakroutí Ferringer, zbývají ještě další dva, kteří to rádi udělají

za něj.” Quinn ji odstrčil stranou. Vrhl na ni výhružný pohled a pomalu se valil směrem k východní bažině, kde nechal koně uvázaného na mýtině mezi divokými magnoliemi.

12. kapitola

„Zase návštěva?” zamumlala Kayleigh, když tentýž den později odpoledne vyšla z rozpálené kuchyně.

„Zase? Dneska jsme přece žádnou neměli.” Colette se na Kayleigh zvědavě podívala a osušila si pečlivě krk plátěným ručníkem.

„Neměli? Zdálo se mi to tak nedávno, co tady byli pan Straught a pan Quinn,” vysvětlovala honem Kayleigh a pro sebe dodala, ano, až příliš nedávno. Kořínky vlasů ji stále ještě bolely, jak jí za ně Quinn krutě zatahal. Neodvažovala se Colettě prozradit, co dnes dopoledne prožila, takže se dál tvářila trudnomyslně a mlčela.

Obě ženy pozorovaly pozlacený kočár, který vjížděl na zadní dvůr. Byl to tentýž, v němž onehdy v přístavu seděla lady Catherine de Thionville a její matka.

Kayleigh ustoupila za kuchyňské dveře, aby ji nebylo vidět, a pozorovala návštěvníky s nepokrytou nedůvěrou. Sledovala, jak z kymácejícího se vozu vystupuje nejprve šperky ověšený hrabě a pak jeho dcera, podobná porcelánové panence. Když byli venku, Kayleigh se ujistila, že její bratranec s nimi není, a šla se schovat do kuchyně.

„Nevíte náhodou, kdo to je?” zeptala se Colette.

„Podle všeho lady Catherine. A ten muž je Tyran Thionville,” odpověděla Kayleigh odměřeně a pozorovala je bezpečně skrytá za malým okénkem.

„Proč mu tak říkáte?” divila se Colette a obdivným pohledem si ode dveří prohlížela bohatě pozlacený kočár s korunkou.

„Žádný v New Orleansu neřekne hraběti z Cassellu jinak. Jeho pověst ho provází všude.” Kayleigh se pousmála, zatímco pomáhala s čajovým podnosem.

„A proč?” vyptávala se Colette dál.

„Je jako papeženská církev - za určitý obnos ti prodá odpustky. Že ale žijeme v prohnilém světě!” Kayleigh se hořce zasmála.

„To nedává smysl. Církev přece odpouští hříchy. Co odpouští hrabě?” zamračila se Colette.

„Za kousek zlata - ve vší počestnosti, samozřejmě - ti hrabě z Cassellu odpustí, že mu nedovolíš, aby ti zlámal ruce.”

„Kayleigh, to přece není pravda!” vytřeštila oči Colette.

„Že ne? Vím to naprosto jistě.” Kayleigh důrazně zvedla obočí. „Bardolph o něm neustále mluvil. Ačkoliv my dva, Bardolph a já, jsme Tyranu Thionvillovi sotva stáli za námahu. Patřily nám stěží šaty, které jsme měli na sobě, natož peníze, abychom mohli zaplatit za hraběcí odpustky. Ale přesto jsme je kupovali. Bardolph se staral, abychom vždy měli dost prostředků a mohli si je obstarat, jinak bychom se jednoho dne probudili s uřezanýma nohama. Thionville má za sebou Ludvíka XV., je příliš mocný, nikdo ho nemůže ignorovat, dokonce ani ubohá malá kapsářka. Snad i guvernér mu musí platit.”

„Co - co ten hrabě chce tady? Monsieur Ferringer je snad v nebezpečí?” Colette odkulhala zpátky ke dveřím a pozorovala kočár. Byla celá bledá.

„St. Bride není v žádném nebezpečí. Určitě má dost peněz, aby mohl hraběti zaplatit. Předpokládám, že hrabě přijel vybírat.” Kayleigh se náhle usmála a v očích se jí nezbedně zablesklo. „Asi jim ten podnos zanesu sama.” Ano, pomyslela si, nemůže propást, jak se St. Bride naježí, až uslyší, s čím za ním hrabě přišel.

Skoro vesele zvedla velký stříbrný tác. Neměla strach, že by ji hrabě poznal a prozradil ji jejímu bratranci. Dříve vždy jednal jenom s Bardolphem a nepochybovala, že pro něj nebude víc než pouhá služka. S podnosem v rukou vykročila do domu.

„Vypadáte dobře, St. Bride.” Lady Catherine právě spouštěla dolů ruku, kterou jí St. Bride políbil, když Kayleigh vešla do salonu s občerstvením. S pohledem skromně upřeným na

podlahu postavila tác na pozlacený stolek a přisunula masivní vyřezávaný cypřišový stůl doprostřed salonu. Přitom nepřestávala poslouchat, o čem se mluví. Když k ní St. Bride vyslal ostrý pohled, jenom se skrytě pousmála. Ach, teď konečně ten člověk dostane, co mu patří, pomyslela si blaženě, zatímco nalévala čaj do křehkých hrníčků. Thionville bude své peníze tvrdě vymáhat. A ta nádhera, že ona může být při tom.

„Pojďte se na mou plantáž podívat z galerie, lady Catherine - hrabě,” St. Bride pokrčil paži, aby se do něj lady Catherine mohla zavěsit. Přejel Kayleigh vražedným pohledem a otočil se k Thionvillovi.

„Na mě je příliš horko, St. Bride,” odpověděl hrabě. „Vezměte Catherine ven, jestli to jinak nejde, ale já zůstanu zde a trošičku se osvěžím.” A zadíval se směrem ke Kayleigh. Myslela si, že ho budou zajímat Colettiny dobroty, ale měla nepříjemný pocit, že si prohlíží spíš ji.

Chystala čaj a hraběte, který se ovíval kapesníčkem, si nevšímala. Se svou kulaťoučkou postavou se na pohovku sotva vměstnal. Kayleigh se zuřivě snažila nezajímat se o pár na galerii, ale stejně je sledovala. Dveřmi viděla zářit broskvové saténové šaty lady Catherine, která visela St. Brideovi na rtech, když popisoval svou jedinečnou plantáž. Posléze se zvolna vydali dál sloupovím a Kayleigh si nemohla nevšimnout, jak jim to oběma sluší.

Hrdlo se jí stáhlo, když je tak pozorovala. A pak to ucítila. Jako neodbytné oddenky plazivého vína, které vyrašilo z nespravedlnosti a ponížení, jež musela vytrpět. Nechtěla si ten pocit připustit, ale neodbytně se jí držel a rdousil jí srdce v nemilosrdném objetí jako popínavý zimolez. Žárlila.

Pozorovala, jak si lady Catherine St. Bridea prohlíží. Měl na sobě jednoduchou saténovou vestu a kalhoty a celý až po punčochy byl oblečený v šedé. Břidlicovou barvu rušila pouze oslnivá bělost košile a stejně bílý záblesk jeho úsměvu. Vlasy měl vzadu hladce sčesané do copánku a svázané černou, zlatem protkávanou tkanicí. K jeho hezké hladké rozesmáté tváři se stříbrné vlasy na spáncích hodily a vypadal velice mladě.

Snaží se ho ulovit, pomyslela si Kayleigh, když svou pozornost zaměřila k lady Catherine. Krásná Francouzka se k

němu vinula, takže její hluboký výstřih, dovedně orámovaný zřasenou benátskou krajkou, mu skýtal ještě velkorysejší výhled. Límec vpředu provokativně spínala brož z perel a smaragdů a Kayleigh si všimla, že perlové a smaragdové šňůry měla dívka také umělecky vetkané ve vlasech. Catherine byla krásná, bohatá - a dáma. A i kdyby Kayleigh o tom posledním sebevíc pochybovala, samotné postavení lady Catherine by pobídlo každého gentlemana, aby bránil její čest třeba i za cenu vlastního života.

Kayleigh se začala věnovat servírování a snažila se neposlouchat jejich rozhovor, ale pokušení bylo příliš silné. Chtěla vědět, co si povídají, i když by si nejraději vyťala políček za to, že ji to vůbec zajímá.

Naklonila hlavu k otevřeným dveřím na galerii a zaslechla St. Brideova slova: „Otroci už začali sázet maková semena.”

Lady Catherine se vedle něj opírala o zábradlí a bělostnou ručkou přejela dolů po zkoseném sloupu.

„Moje dcera je ochotná přijmout St. Brideovu nabídku k sňatku.” Kayleigh se prudce otočila k hraběti, který stále seděl za ní na pohovce.

„Odpusťte, mylorde. Přejete si něco?” Nervózně ustoupila o krok dozadu.

„Nic. Jen jsem říkal, že moje dcera je ochotná si St. Bridea vzít. St. Bride si její ruku zaslouží, ne jako ti budižkničemové, kteří se jí tady v tom zapadákově zvaném Louisiana chtěli dvořit. St. Bride sice není šlechtic, ale prokáže svou cenu.” Thionville ukázal skrz dveře na osetá pole v dálce.

Kayleigh se také zadívala ven, ne však na mák, ale na pár na galerii. St. Bride se mírně usmíval něčemu, co lady Catherine povídala, potom kývl hlavou a zavedl ji za roh, kde jejich rozhovor nemohli zevnitř zaslechnout.

S němým ustrnutím Kayleigh pozorovala, jak odcházejí. Zděsila se prudkého bodnutí žárlivosti, i když se v duchu přesvědčovala, že to bylo něco jiného. S pomstychtivými pocity začala nalévat čaj.

„Jak jsem povídal, má dcera je už rozhodnutá.” Hrabě se na ni usmál a Kayleigh sklopila oči.

„To není moje starost, mylorde.”

„Také bych si myslel, ale vidím něco jiného.” Thionville přimhouřil zelené oči. „Zdáš se mi nějak povědomá, jeune fille. Jak se jmenuješ?”

„Jmenuji?” zamračila se. Nemohla Thionvillovi prozradit své pravé jméno, aby se někde náhodou neprořekl. A nemohla použít jména Kestrel, protože by si je hrabě třeba dal do spojitosti s Bardolphem a začal by vymáhat dlužné „odpustky”. Něco podobného by jí tak ještě scházelo, pomyslela si s trpkostí, když si vzpomněla na své setkání s Quinnem. Snad ani St. Bride by neměl na Belle Chasse dost peněz a zboží na zaplacení všech jejích dluhů.

„Colette,” zalhala pohotově a naplnila šálek. Podala Thionvillovi čaj s citronem, jak mají Francouzi rádi, a připomněla si, že nesmí zapomenout nalít do St. Brideova šálku smetanu.

„Colette, opravdu? Pěkné koketní jméno. Ale nevypadáš jako Francouzka, mademoiselle.” Hrabě si vzal čaj a očima spočinul na jejím živůtku v místech, kde se jí pod vlněnými šaty rýsovala nesešněrovaná ňadra.

„Zákusek, mylorde?” Kayleigh se rozhodla vyhnout se jeho otázce a nabídla z podnosu nějaké sladkosti. Vášnivě si přála mít korzet, aby se pod jeho pohledem necítila skoro nahá. Ustoupila k čajovému stolku, protože jeho potupnou prohlídku už nedokázala vydržet.

„Pověz mi, dítě, jak dlouho pro St. Bridea pracuješ?”

Otázka zahnala Kayleigh do úzkých a ta hned nevěděla, co odpovědět.

„Už pro mě pracuje dlouho,” ozval se St. Bride. Právě vstoupil do pokoje s lady Catherine, která se stále držela jeho silné paže.

„Colette nevypadá na Angličanku ani na Francouzku -odhaduji to správně?”

„Colette?” St. Bride tázavě zvedl obočí. Kayleigh v rozpacích a panice zrůžověla až po uši.

Já… tedy…” Měla pocit, že musí honem něco říct, ale hrabě ji přerušil.

„Colette vypadá na velice schopnou služebnou. Není tady přece za trest. A pokud ano, s radostí vás jí zbavím - a třeba

vám dám i něco menšího za námahu.” Hrabě uhlazeně zvedl šálek.

Kayleigh zůstala, jako by do ní uhodil blesk. Vůbec se jí nelíbilo, že o ni má Thionville zájem, ani trochu. Tyran Thionville mohl přece mít všechno, čeho se mu zachtělo, a nemusel zaplatit jediný livr. Nyní však nejenže nevymáhal od St. Bridea úplatky, ale dokonce žádal, aby St. Bride vzal jeho peníze. Znovu se jí hlavou mihla otázka: kdo vlastně je St. Bride, když i Thionville mu musí platit?

„Kolik asi tak máte na mysli?” St. Bride lhostejně upil ze svého šálku. Kayleigh zatrnulo.

„Řekněte si cenu.” Hrabě si rozčileně přejel po čele.

Kayleigh se rozzuřeně podívala na St. Bridea. Domlouvali se o ní, jako by ani nebyla v místnosti. Jako by byla nějaké chovné zvíře a oni se dohadovali o jejím rodokmenu. Pohledem zalétla k lady Catherine, která seděla na měkkém vypolstrovaném bergěre. Oči obou žen se setkaly, jedny sametově modré barvy noční oblohy a druhé studené jako jarní zeleň. Lady Catherine v žádném případě zájem jejího otce o služku nevzrušoval. Ale v mrazivém pohledu té ženy se zaleskl hněv a ten nepatřil nikomu jinému než Kayleigh.

Nechce mě tady, pomyslela si Kayleigh překvapeně. Byla by raději, kdybych žila s jejím otcem než tady na Belle Chasse. Otočila se k St. Brideovi a začala uvažovat, jestli se přání lady Catherine splní. St. Bride si dával s odpovědí na čas a Kayleigh zatím mohla jen tiše zuřit za čajovým stolkem.

Nakonec se k ní St. Bride otočil a v jeho tyrkysových očích se pobaveně zajiskřilo. Kayleigh viděla, jak se nepatrně ušklíbl. „Myslím, že vaši nabídku nechám bez povšimnutí, mylorde.”

Lady Catherine sevřela rty, ale nejzklamaněji vypadal její otec. Hrabě hleděl zplihle na St. Bridea a Kayleigh. Nakonec nakrabatil uraženě tvář a zamrkal. „Chápu. Nemám dost livres, je to tak, St. Bride?”

„Obávám se, že je to tak.” St. Bride se odvrátil od Kayleigh. „A kromě toho máme jinou věc na práci. Přinesl jste ty peníze? Víc jak za devět tisíc liber - takový má být váš podíl?”

„To byla částka, o které jsme mluvili. Přinesl jsem také Erathův vklad.”

„Získal tedy Straught nějaké zlato? Na Bonaventure tvrdil, že zaplatí nějakými šperky.” St. Bride lehce bubnoval prsty o opěradlo ořechové lavice. Vypadal nenuceně, ale Kayleigh si všimla tvrdého rysu kolem úst. Uvažovala, jestli právě o těchto špercích měla něco vyzvědět.

„Ne, bude muset opravdu zaplatit těmi šperky. Ještě stále platí, že přijmete?”

„Jistě.”

„Pak tady je to všechno. Oškliví se mi dělat kurýra, ale Erath trval na tom, že je řada na mně podstoupit namáhavou cestu. Říkal, že na příští návštěvu si přijede až prohlédnout úrodu z Belle Chasse.” Hrabě zalovil ve velkém měšci a hodil svůj podíl zlata na cypřišový stůl. Vedle nakonec s okázalostí položil překrásný safírový náhrdelník a náramek. Kayleigh se nedokázala udržet a při pohledu na zářivé drahokamy vydechla obdivem. Každý kousek byl spletený ze tří diamantových šňůr spojených uprostřed ohromným safírem.

St. Bride zvedl náhrdelník téměř uctivě a stužky diamantů splývaly po jeho opálené ruce. Dotkl se jich, jako se katolík probírá růžencem.

„Straught mi tvrdil, že měl tři kusy,” obvinil náhle St. Bride hraběte.

„Tři kousky? Ale. jste si jistý?” Hrabě zrudl. „Ano, naprosto.”

Hrabě znovu nervózně zalovil ve svém brokátovém váčku a jako by chybějící kousek právě objevil. „Ach, jak jsem mohl být tak hloupý. Samozřejmě, je tady.” A hodil na stůl ještě brož.

„Roztomilé,” usmál se St. Bride jízlivě.

Zatímco se odehrávala tato scénka, Kayleigh stála v koutě a udiveně sledovala, jak Tyran Thionville vyplácí St. Brideovi peníze, a ne naopak. Hrabě se očividně rozhodl investovat do úrody máku, který St. Bride pěstoval. Měla nicméně pocit, že tady jde ještě o něco jiného. Přála by si vědět, z jakého důvodu se hrabě chová k St. Brideovi s tak neobvyklým respektem. Snad jen proto, že si to ten pyšný člověk naporoučel?

Obchod byl uzavřen a hrabě se zvedl k odchodu. „Úroda by měla být v srpnu,” oznámil St. Bride. Lady Catherine dovolila, aby jí St. Bride na rozloučenou políbil ruku, ale záblesk v jejích

očích vypovídal, že její obchod dosud neskončil. St. Bride to kvitoval lehkým ironickým pousmáním.

„St. Bride, papá a já bychom rádi uspořádali ples. Měl by se uskutečnit do čtrnácti dnů.” Lady Catherine se obrátila ke Kayleigh a ta se zděsila záštiplného pohledu, který té ženě vyšlehl ze šedozelených očí. Lady Catherine se znovu otočila k St. Brideovi. „Přece nám neodmítnete, že ne?”

„Jistěže ne. Co to bude za ples?”

„Přece maškarní bál, naturellement. “

„Ty mám nejraději.” St. Bride vypadal, že ho její nabídka neobyčejně pobavila, a Kayleigh z jeho chování vycítila hrozbu - na začátku návštěvy nic podobného nepostřehla. Ale Thionville a jeho dcera podle všeho nic nezpozorovali. Hrabě odcházel potěšeně a lady Catherine zklamaně.

Když už byli pryč a jejich kočár zmizel za pekanovými stromy, St. Bride nečekaně hodil náhrdelník Kayleigh. Zachytila těžký šperk posázený drahokamy a pak se na St. Bridea zmateně podívala. Ale on se pohodlně usadil do křesla a pobaveně se rozesmál.

Dhé, měla pravdu. St. Bride je opravdu blázen. Opatrně položila třpytící se náhrdelník na cypřišový stůl, potom zvedla čajový podnos a chystala se urychleně vytratit pryč. Ale měla tušit, že tak lehce svému trápení neunikne, protože za zády zaslechla St. Brideův hlas: „Vrať se, Coletto. “

Kayleigh udělala odevzdaný obličej. Ne, pomyslela si, když znovu pokládala podnos, opravdu tomu ještě není konec.

„Víš, je to skoro zázrak,” ozval se St. Bride ze svého křesla.

„Copak?” zeptala se podrážděně, protože už předem věděla, co přijde.

„No, jak jsi od včerejška zbělela. Ani bych tě nepoznal -Coletto. Určitě jsi nemocná.” Natáhl před sebe dlouhé nohy a pomalu zkřížil ruce na hrudi.

„Hloupost.” Vzdorovitě se od něj odvrátila.

„Tak mi dovol, má milovaná, ať si poslechnu tvou rafinovanou zpověď. Co to bude za příběh dneska? Doufám jenom, že si vymyslíš jinou báchorku než minule. Máš přece takové zalíbení v gaelských povídačkách, ty ti jdou nejlépe.

Kampak mi utíkáš? Ještě jsme spolu zdaleka neskončili.” Bez okolků ji chytil za sukni, takže už nemohla udělat ani krok.

„Dlužím hraběti ,odpustky’. Nesměl se dovědět, kdo jsem.” Odpověď byla stejně odměřená jako její postoj.

„Odpustky? Co je tohle za místo! A kdo jsi ty?” Otázka ji zmátla.

„Kayleigh,” odsekla.

„Jistě, naše Kayleigh, která se stále před někým schovává.” St. Bride zavrtěl hlavou a zatáhl za sukni.

„To ne!” Než se vzpamatovala, seděla mu na klíně.

„Tiše. Jak by k tomu přišlo služebnictvo, kdyby mělo tyhle nářky věčně poslouchat. Taková ostuda!” Jeho obyčejně tvrdý hlas zjihl pobavením.

„Já jsem služebná!” Ze zkušenosti věděla, že je zbytečné snažit se bojovat proti jeho ocelové síle. Ztichla tedy a zůstala mu bez odporu sedět na klíně, ačkoliv se třásla netrpělivostí.

„Služebná? Naopak, na to je tě škoda. A kromě toho nemůžeme přece mladou dámu, která umí číst, odsoudit do role pouhopouhé služky.”

S vysvětlováním by určitě nepochodila. „Neumím číst.” Sevřela pevně rty.

„Ale? Laban ovšem tvrdí něco jiného. Když jsem byl ve městě, přistihl tě, jak si čteš lístek na jeho dveřích.”

„Laban lže.”

„A proč by to dělal?” St. Bride jí položil paži kolem pasu a mohla cítit jeho pevné svaly, když si ji přitáhl blíž. Předloktím se téměř dotýkal jejích ňader.

„Nenávidí mě,” navrhla Kayleigh.

„Tak moc zase ne, lásko.” Usmál se a zhluboka se nadechl jasmínové vůně jejích vlasů. „A pokud by tě Laban nenáviděl, jak by ti ublížilo, kdyby si vymyslel, že umíš číst? Ne, myslím, že lžeš ty. Teď stejně jako jindy jsi to ty, Kayleigh, kdo si neúnavně vymýšlí malé nebo velké lži.”

„Prostě jsem stála u jeho dveří. Nevím, co jste tam napsal.”

St. Bride zabořil nos do jejích jemných vlasů vzadu na krku. „Jak potom víš, že ten lístek byl ode mě?” zašeptal chraptivě.

„Uhodla jsem to,” tvrdila nepřesvědčivě a přála si, aby se jí přestal dotýkat. Roztřásla se vzrušením, a když ucítila, jak se

horkým hladkým jazykem dotýká jejího hrdla, nedokázala ovládnout rozechvění. „Prosím…”

„Kayleigh, zase tě musím k přiznání donutit? Varuji tě, moje francouzština ti možná vhání do tváří ruměnec, ale svým písařským uměním tě rozpálím do běla. Mám ti jednou v noci poslat lístek, než půjdeš spát do své studené postýlky?”

„Ne.” Zasténala.

Zasmál se a zvedl náhrdelník.

„Podívej se, Kayleigh. Jen se podívej, co to tady mám.” Pohupoval jí náhrdelníkem před očima. „Viděla jsi někdy něco tak krásného?”

Jeho nadšení bylo nakažlivé. Náhle se spontánně usmála a zavrtěla hlavou.

„Líbí se ti, že?” Zasmál se. „Musím ho tedy zatraceně dobře zamknout.”

„Vy -!” vyhrkla pobouřeně a pokusila se vstát z jeho klína.

„Ne! Počkej, Kayleigh.” Pevně ji stiskl. „Dnes se mi splnila všechna má přání. Teď už zbývá jenom čekat, až mi vyroste drahocenná úroda.”

„Potom jste šťastný člověk,” odpověděla kousavě.

„Jsem šťastný člověk - a zároveň nešťastný. Protože teď, když se mi splnila všechna přání, vidím, že mám ještě jedno.”

„Jaké?” Setkala se s jeho očima a už nepotřebovala, aby odpovídal. Cítila, jak se prsty zabořil do jejích tmavých vlasů svázaných do uzlu vzadu na krku. Dotýkal se jí jemně, na rozdíl od Quinna. Než ho stačila zastavit, mučivě pomalu se svými rty přiblížil k jejím. Líbal ji zkušeně a s rozmyslem. Nechal si ji sklouznout mezi kolena a uvěznil ji, takže se nemohla ani pohnout. Hlava se jí točila, nevzmohla se na sebemenší odpor a tělo ji už vůbec nechtělo poslouchat.

Tiše zasténala na protest proti jeho prstům, které zamířily k háčkům na šatech. Za chvilku mezi jeho silnýma, dohněda opálenýma rukama a jejími plnými ňadry nestálo v cestě nic než jemná látka košilky. Lehce jí stáhl výstřih z jednoho ramene až k lokti a Kayleigh pohlédla dolů, kde se mezi záhyby bílé látky objevilo jedno ňadro, které se bělostně odráželo od jeho tmavé silné ruky.

Pokusila se i přes své zmatené pocity od něj odtáhnout, bála se, že St. Bride uvidí modřiny, které jí způsobil Quinn.

Ale nebyla dost rychlá. Když posunul ruku ještě o kousek výš, pochopila, že sama vlastně chce, aby se jí dotýkal. Toužila po tom jako po teple slunečních paprsků za kruté nepřátelské zimy, jako po hřejivém ohni v zasněžené pustině. Ale zároveň se jeho laskání děsila, protože bylo jako oheň, který ji spálí na prach. Ale už věděla, že se nebude bránit. Zbaběle zavřela oči.

Jakmile ucítila na holé pleti jeho dlaň, zalila ji horká vlna a dech se jí zrychlil, když přejel palcem přes růžovou bradavku, která pod jeho zkušenými prsty ztvrdla v citlivý vrcholek. Ale to jí nestačilo, chtěla ještě víc. Když si ji na klíně posunul výš a sklonil se ústy k jejímu ňadru, zaplavila ji vlna úlevy.

Ale její touha se nesplnila. Otevřenými dveřmi z lodžie zaslechla na schodech těžké kroky. Určitě Labanovy.

„Zůstaň, kde jsi, Labane. Nepotřebuji teď žádnou návštěvu.” St. Bride zvedl hlavu a ta slova směrem k lodžii skoro zavrčel. Laban okamžitě zůstal stát, ale Kayleigh při představě, že by ji tu takhle přistihl, dočista vystřízlivěla a zahořela ponížením a rozpaky. Snažila se šaty povytáhnout nahoru, ale spadly jí až hluboko k lokti a stěží by se dokázala tak rychle upravit, natož posbírat zbytky své pošramocené důstojnosti. Snažila se St. Brideovi vysmeknout, ale k jejímu zděšení ji odmítl pustit. Do modrých očí jí vstoupily slzy zoufalství.

„Pusťte mě, než ten váš vzorný Laban…” Odmlčela se, když Laban, stále ještě na schodech, zakřičel: Jde o Canise, St. Bride. Má zřejmě koliku.” Mluvil pomalu a důrazně.

„Dostaňte ho na nohy a proveďte. Za chvilku budu dole.” St. Bride zvedl ruku a rozčileně si mnul bradu. Druhou paží ji ale stále svíral kolem pasu v objetí, které nevěstilo nic dobrého.

„Ano, pane.” Pak slyšeli, jak Laban schází ze schodů.

„Běžte se podívat na koně.” Kayleigh se snažila, aby se jí netřásl hlas. St. Bride se k ní otočil s podivným leskem v očích a vypadal skoro jako šílenec.

„Můj kůň to přežije. Pojď.” Vstal, uchopil její drobnou ruku do dlaně a vedl ji ke své ložnici.

„Postarejte se o koně.” Zapřela se, zdravý rozum se jí vrátil. Rozhodně si nepřála, aby se jí dotýkal - a už vůbec ne, aby jí

stáhl šaty i z druhého ramene a pokládal jí nezodpověditelné otázky o modřinách.

„Chtěla bys radši, abych tě prodal Thionvillovi?”

„Na to nemáte žádné právo. Nejsem vaše otrokyně.”

„To se dá snadno napravit.” Pak změnil taktiku, zvedl ji, jako by nevážila více než Mo Chridhe, a odnesl ji do pokoje.

„Chcete mě snad přinutit násilím?” vykřikla. Když ji zdvihl, šaty se jí opět vepředu rozevřely. Zuřivě si je přitáhla k sobě, ale skrz tenkou látku cítila pod ňadry jeho svalnatou hruď. Košili měl u krku rozhalenou a při tom pohledu jí projelo vzrušení, ale i přesto se nedokázala smířit s tím, co chtěl udělat. Poháněl ho jen nízký chtíč, nic jiného, a kdyby mu dovolila ji svést, zůstalo by jí jen bolavé srdce a oči pro pláč. Pokoušela se mu vykroutit, ale hodil ji na saténové přikrývky na své posteli. V němé hrůze sledovala, jak si začíná sundávat boty.

„Opravdu žasnu, Kayleigh. Nikdy jsem neviděl neochotnější ženu.” První bota bouchla o podlahu.

„Ne, ne a ne! Kolikrát to ještě musím opakovat?” bránila se vášnivě a jako na obranu zvedla ruce.

„Nemusím tě nutit násilím. Už ne. Uznáš přece, že mám i jiné prostředky. Před chvilkou jsi nebyla tak odmítavá, má milá.” Sundal si i druhou botu a strhl ze sebe košili.

Bílá strachy klečela na matraci a s úzkostí sledovala, jak si rozepíná šedivé saténové kalhoty. Vypadal mohutně a pokoj jako by se zmenšil.

„Nenechám se jen tak povalit na postel, St. Bride, chci něco víc,” vykřikla a pokusila se vylézt z lůžka, ale jednoduše ji hodil zpátky.

„V tom případě dostaneš víc.” S těmi slovy ji prudce přitáhl k sobě a přitlačil k okraji postele. Oči se mu horečnatě leskly. Odtrhl jí paže z hrudi, přitiskl ji k sobě a dlouze ji vášnivě políbil. Bezmocně se zachvěla, když ucítila, jak se jí rozevírá živůtek. Rukama mu zajela k pasu, aby ho od sebe odstrčila, ale dosáhla pouze toho, že mu rozepnuté kalhoty sjely o něco níž. Zděšeně ztuhla a přestala se okamžitě bránit.

Když polibek ukončil, zuřila. „Nebudu vaší milenkou,” trvala na svém a hřbetem ruky si přetřela obolavělé rty.

„Už jsem se tě ptal, co lepšího by ti muž mohl nabídnout.” Podíval se na ni, jak tam ležela v jeho náručí.

„Sňatek. Ale za manžela bych si zcela určitě nevybrala vás.”

„Teď žertuješ.” St. Bride se zatvářil opravdu ohromeně.

„Když řeknu ne, lžu. Když řeknu ano, taky lžu. Co mám tedy dělat?” Zachvěla se a vyčítavě na něj hleděla modrýma sametovýma očima zpod temného závoje bohatých kadeří. Nevěděl honem, co odpovědět, a Kayleigh to vycítila. „Běžte se teď podívat na svého koně,” zašeptala. „Na něm si určitě zajezdíte lépe.”

„Opravdu čekáš, že ti nabídnu sňatek?”

„Už jsem vám řekla, že pro mě nejste ten pravý. Chci si vzít člověka ohleduplného a laskavého, který se ke mně bude chovat jako k dámě, a ne jako k nějaké pochybné hospodské děvečce.”

„A já si chci vzít dámu, která nekrade a nelže a umí si dávat pozor na jazyk, a ne nějakou hokynářskou dračici.” Chytil ji za paže a jemně s ní zatřásl.

Kayleigh sklonila oči k matraci. „Chováte se tak ke všem služkám? Měl jste taky Colettu?”

To byla ta pravá slova, která ho zastavila. Najednou vůbec nevypadal, že se s ní chce vyspat, spíš že by ji rád zavraždil.

„Ty jsi ale opravdu nemožná ženská. Ale nemysli si, že máš vyhráno.” Odstrčil ji na postel a začal si rozzuřeně zapínat kalhoty. „Jednou mi budeš po vůli, přísahám,” procedil tichým zklamaným hlasem.

„Nikdy vám nebudu po vůli,” odpověděla chraptivě a dívala se, jak vztekle zvedá košili z podlahy. „Ne, dokud sama nebudu

chtít.”

„Potom tě přinutím, abys chtěla.”

A s tímto zlověstným prohlášením vyšel St. Bride z místnosti a zamířil do stájí.

13. kapitola

Věděl, že krade - musel to vědět, uvažovala Kayleigh ponuře a zírala na nápadně holou polici ve svém pokoji.

Zamyšleně si podepřela bradu rukou. Vždyť St. Brideovy nepřirozeně modrozelené oči si všimly všeho, co se dělo na jeho plantáži.

Svraštila jemné obočí. Proč ji tedy nezastavil? Ten člověk je pro ni prostě hádankou. S každým dalším dotekem získával stále větší a větší moc nad jejím tělem, s každým novým slovem jí připadalo těžší vyhýbat se odpovědím. Stříbro mizelo, ale o této nepopiratelné skutečnosti se ani slovem nezmínil. Od onoho odpoledne před pár dny v jeho ložnici se zdálo, že si od ní udržuje odstup - jako by ji pouze studoval a rozhodoval se, jaký tah udělat příště.

Děsil ji teď mnohem více než předtím. Co má v plánu? Kayleigh si začala okusovat palec a provinile se zarazila, když se jí vybavila matčina přednáška o podobném nešvaru. Teď ale neměla nic, čím by ulevila své úzkosti, zamračila se tedy a zapátrala v duchu, jaké důkazy proti ní St. Bride už asi shromáždil.

Poprvé si musel všimnout, že ho okrádá, už to ráno po setkání s Malcolmem Quinnem. Vyšla si na verandu, jak měla ve zvyku hned po probuzení. Ve svém prostém nočním úboru, který se jí vzdouval lehkým větrem, se otočila od zábradlí a za sebou uviděla stát St. Bridea. Na rtech mu pohrával sotva znatelný úsměv.

„Polekal jste mě,” prohlásila a nemohla od něj odtrhnout oči.

„Jsem tady celou dobu.”

„Nenapadlo mě, že by.” Nedořekla, protože najednou se St. Brideův výraz nezaujatého pobavení změnil. Bez varování jeho tvář potemněla. Nechápavě pohlédla dolů a uvědomila si, že košile se jí vepředu rozevřela a odhalila modřiny, které jí způsobil Malcolm Quinn - zboku na ňadru zřetelně vystupoval otisk palce. Vzhlédla a ihned jí bylo jasné, že St. Brideovi to neuniklo. Nebylo nejmenších pochyb, čemu zarudlé místo připsat - v tom nebylo možné se mýlit.

„Co se stalo?” zeptal se prudce a v hlase mu náhle zazněl ochranitelský tón. Přistoupil blíž a natáhl ruku k odhalenému místu. Dotykem lehkým jako vánek jí přejel palcem modřiny a jemně je pohladil. V očích se mu zračila zlost na člověka, který jí ublížil, a chtěl znát jeho jméno.

„Bránila jsem se. Nechtěla jsem, aby se mě dotkl,” vyhrkla zajíkavě a vrhla na něj krátký pohled.

Napětí v jeho tváři trošku povolilo a její srdce se zatřepetalo úlevou. Vyptával se jí s velkou ohleduplností.

„Nic víc se nestalo? Jenom se tě dotkl?”

Slabě přikývla.

„Stejně ho zabiju.”

Ta slova zasvištěla tak chladně a hrozivě jak rána bičem -nikdy nic podobného neslyšela. Ale St. Bride už pokračoval dál. „Kdo to byl, Kayleigh? Někdo z otroků? Laban se zaručil, že se všem dá věřit.” Vypadalo to, že se v duchu obviňuje. „Řekni mi, kdo to byl. U mě nikdo ženu týrat nebude.”

Nenáviděla se za odpověď, kterou mu musela dát. Zavřela oči a pak teprve promluvila, příliš dobře věděla, jak zareaguje. „Nemohu vám říct jeho jméno, St. Bride.”

„Musíš. Mám právo ho znát, jsem tady pánem. Musím vědět, který z mých mužů.”

„On nepatří k vašim lidem.” Neodvažovala se mu podívat do tváře.

„Tak kdo je to? Pověz,” přikázal jí.

„Nemohu,” prosila o slitování zastřeným hlasem.

„Chceš toho člověka chránit, ačkoliv ti ublížil?” Stěží krotil vztek. Je to snad tvůj milenec?”

„Proboha ne - není můj milenec! A nikdy nebude.”

„Tak proč mě nenecháš, abych ti pomohl. K čertu, vždyť nikoho jiného nemáš!”

Zatoužila vše St. Brideovi říci. Bolestně si přála mu prozradit Quinnovo jméno a on by se pak postaral, aby se Quinn na Belle Chasse už nikdy neobjevil a nemohl ji vydírat. Ale jako vždy jí stál v cestě její bratranec, jeho hrozby ji pronásledovaly na každém kroku. Jak mohla prozradit Quinnovo jméno a neohrozit přitom všechno ostatní? Má snad věřit, že je pro tohoto muže mnohem důležitější než celá jeho úroda máku? To nemůže. S těžkým srdcem tedy mlčela. Musí St. Bridea nechat, ať si myslí, co chce. Neměla na výběr.

St. Bride konečně prolomil ticho. Rozzuřeně vyhrožoval: „Když mi to neřekneš, Kayleigh, už nikdy tenhle dům neopustíš bez mého doprovodu. Budu tě hlídat na každém kroku, dokud

nebudu mít jistotu, že se můžeš procházet po Belle Chasse bezpečně. Přísahám, že tě ani na okamžik nenechám samotnou.”

V očích se jí vyčítavě zablesklo. „Už teď nejsem skoro nikdy o samotě. Co se tím tedy změní?”

„Pokud vím, máš pokoj sama pro sebe. Mám tě snad přestěhovat k sobě?”

Málem by ho uhodila, ale nedal se překvapit. Zachytil jí paži a přitiskl ji k boku. „Neplýtvej silami a nesnaž se se mnou bojovat, má milá. Řekni mi to jméno, nebo si je zjistím sám. Rozhodni se.”

„Ne,” zaúpěla. „Pusťte mě.”

„Jak je libo.” Uvolnil její zápěstí a Kayleigh neztrácela čas. Vklouzla do bezpečí svého pokoje a zamkla za sebou. Neodvažovala se ani nadechnout, dokud neuslyšela jeho vzdalující se kroky.

A teď hleděla na prázdnou římsu nad krbem a přemýšlela, jak se proti ní hromadí důkazy. Musela vyhovět požadavkům Malcolma Quinna, protože v dané chvíli neměla žádnou jinou přijatelnou možnost. Quinn ji na oplátku neobtěžoval a zdálo se, že plní slib a Straughtovi o ní nic neřekl. Avšak jak běžely dny, i přes svou nesmírnou snahu o záchranu se potápěla stále hlouběji. Za necelých pět dní musela ukrást tři stříbrné poháry, bronzovou krabičku na šňupací tabák, pět zlatých knoflíků a malou figurínku z míšeňského porcelánu, která zpodobňovala harlekýna, jak líbá kolombínu.

Pevně zavřela oči a při vzpomínce na figurku se celá schoulila. Tahle věc byla nejnápadnější ze všeho, co dosud vzala, protože stávala na ozdobné krbové římse v jejím pokoji. Nepochybně bude znamenat její zkázu.

Ten večer, co figurku ukradla, vstoupil St. Bride bez ohlášení do jejího pokoje. Colette jí pomáhala se vykoupat v nízké vaně a obě ženy nadskočily, když je St. Bride vyrušil. Kayleighina slonovinová záda s jemnými křivkami byla zrovna otočená ke dveřím, ale Colettina nervozita jasně napovídala, že St. Bride je v bojovné náladě.

Colette rychle podala Kayleigh lněný ručník, do něhož by se mohla alespoň zepředu zabalit, ale zezadu na ni měl St. Bride stále pěkný výhled. Neodvažovala se proto vstát a zůstala sedět

v chladnoucí vodě, drkotala se zimou a vší silou se pokoušela nevypadat provinile. Když konečně otočila hlavu, zahlédla, jak St. Bride upřeně pozoruje prázdné místo na krbové římse. Srdce jí pokleslo.

„Můžeš jít, Coletto,” poručil náhle a na mulatku se ani nepodíval. Colette nervózně poslechla a odkulhala ke dveřím salonu. V minutě zůstali zcela sami. Ačkoliv se děsila jeho pohledu, viděla, že se k ní pomalu otáčí. Oči jí potemněly obavami.

„Babet se tady před chvilkou stavila s čistým prádlem,” prohlásil jakoby nic. „Měla pocit, že něco chybí, a přišla mě ujistit, že to nemá na svědomí Venuše ani Valentina.”

„Něco snad chybí?” zakoktala a přitáhla si malý lněný ručník ještě těsněji k tělu.

„Ne, vůbec nic,” odpověděl St. Bride, zlověstně se usmál a jeho oči prozradily Kayleigh víc, než si přála vědět. Zachvěla se, když se sklonil a zvedl z vany houbu, a trhla sebou, když jí vyždímal vodu na záda. Pak se natáhl pro mokrý ručník, který měla kolem sebe. Odmítla mu ho vydat, ale jen se krátce temně uchechtl. Ruce mu sklouzly výš a sevřely se kolem jejího krku jako oprátka. Projelo jí hlavou, jestli ji opravdu nechce zaškrtit, ale začal palcem hladit tepající žílu na jejím hrdle a pak na to citlivé místo přitiskl své rty. Z jeho polibku jí vzrušením a strachem přeběhl mráz po zádech. Když nakonec zvedl hlavu, měla v tom místě kůži zarudlou a podrážděnou.

„Dokončete svou toaletu, madam.” Zprudka se narovnal, pohladil ji po vlhkých kadeřích a odešel. Dveře za ním zapadly s neblahým bouchnutím.

„Oč šlo? Nevíte, Kayleigh?” vyptávala se Colette o minutu později, když se zase mohla vrátit. Okamžitě objevila na Kayleighiných zádech zarůžovělé místečko. Když si tam Kayleigh honem přitiskla ruku, aby ho schovala, Colette se rázně vrhla do práce. Vzala od Kayleigh mokrý ručník a začala ji umývat čistou vodou z měděného kbelíku.

„Kéž bych to věděla,” ozvala se Kayleigh nakonec a úpěnlivě si přála, aby se její vina dala smýt proudem vody z Colettina vědra.

Když si Kayleigh v duchu tu scénu znovu přehrávala, tiše zasténala. Hlava jí už třeštila ze všech těch podvodů a lží. Napětí narůstající uvnitř zdí Belle Chasse houstlo až k nesnesení. Byla si jistá, že St. Bride o jejím počínání ví. A tak ji stále pronásledovala otázka: Proč nic neudělá, aby ji zastavil? Musí z té hrozné situace nějak vyváznout - prostě musí! Ale jak?

Nervy měla napjaté k prasknutí. Vstala z křesla a rezignovaně se připravovala na setkání s Quinnem. A navíc měla zpoždění. Zdráhavě zamířila ke stáji, aby odtud vyzvedla cenu, kterou se měla vykoupit tentokrát. Jedinou šanci dostat porcelánové postavičky z domu měla včera večer. Figurka byla sice lehká, ale dala se těžko schovat, proto ji zabalila do špinavého prostěradla a nechala vynést do prádelny. Tady ji vyndala a ukryla pak do nové slámy ve stáji.

Teď ji rychle vytáhla a plížila se zadní stranou od domu, dokud nebyla z dohledu. Potom se zastavila a zhluboka nabrala dech. Žaludek se jí bouřil už jen při pomyšlení na další setkání s Quinnem. Ode dne, kdy tvrdila, že je St. Brideovou milenkou, se jí nedotkl, ale i tak z něj měla strach. Quinn byl příliš nenasytný. Znásilnění bylo podle jeho gusta a cítila, že je pouze otázkou času, kdy prolomí chabou ochrannou hradbu, kterou si kolem sebe vystavěla.

Stísněně si skousla ret. Snad opravdu měla devět životů. Pokaždé když se setkala s Quinnem a uchlácholila ho další ukradenou cenností, měla pocit, že zase jednou unikla svému osudu. Ale jak věděla i Chridhe, ani kočka nežije věčně. Kolik životů jí tedy nyní zbývá? pomyslela si Kayleigh. Zachvěla se, dobře si spočítala, že už svůj příděl bohatě vyčerpala.

Pohlédla na roztomilou figurku a přejela prstem po zelených a zlatých drahokamech, které tvořily harlekýnův kabátek. St. Bride měl v domě i další sošky, dokonce jednu nazvanou Louisiana, která představovala indiánskou ženu, jak jede na zádech aligátora. Ale ta, kterou měla v ruce, připomínala jednu sošku z Mhoru.

Vesnickou dívku a chlapce v objetí. Vzpomínala si, že se jí vždycky líbila, protože byla ze Skotska a vypadala tak romanticky. Ale její matka tyto pocity nesdílela. Otec ji koupil v Londýně jako dárek a jeho vlastní původ mu nedovolil

porozumět, že tím matku urazí. Řemeslník totiž schválně přidal muži k pasu široký krvavý meč a zářivá zeleň a modř jeho kostky byly lehce potřísněny červenou barvou. Matka si uvědomovala, že Angličané tvrdošíjně zpodobňují skotské horaly jako krvežíznivé pohany.

Ale tak to nebylo, utvrzovala se nyní Kayleigh ve svém přesvědčení a vzpomněla si na svého bratrance z nížiny, který Angličany tak miloval. On a jemu podobní byli krvežízniví pohani. Ona a její lidé byli…

Nevinní? Zamračila se při pohledu na ukradenou figurku. Ne. I když její panenství bylo stále nedotčené, už zdaleka nebyla nevinná. V některých momentech dokonce nedokázala St. Brideovi zazlívat, že jí tak okatě nedůvěřuje - snad se jí opravdu věřit nedalo.

S tímto vědomím ji zaplavily hořké myšlenky. V době, kdy přežívala na ulicích, se jí pokaždé zmocnil zvráceně rozjařený pocit, když ukradla peníze, které tolik potřebovala, nějakému bohatému člověku. Ať ji vezme čert, ale to byla radost ze vzpoury! Další vítězství, které umožňovalo přežít v boji proti kruté nepřízni osudu. Dělala jen to, co musela, aby si vydobyla nový den na zemi. Ale nepropadala s každou novou tretkou, kterou ukradla, její duše stále více zatracení? Někdy přímo cítila, jak se její dobří rodiče stydí.

A tyhle krádeže byly jiné. Přikrčila se, když si vybavila zbožňující oči Venuše a Valentiny. Navěky ji budou nenávidět, jestli ji někdo odhalí - a snad by si nakonec jejich opovržení i zasloužila.

Zhluboka vzdychla a zadívala se do hustého křoví, kde ji očekával Malcolm Quinn. Schovala zlatorůžovozelenou míšeňskou sošku do záhybů sukně a namířila si to přes mýtinu.

St. Bride sledoval jejich setkání v křoví bez jediného slova. Kayleigh jako vždy působila znepokojivě pro svou přímou jednoduchost a krásu. Jednoduché byly na ní hlavně šaty -prostá modrá sukně z tuhého plátna, kterou běžně nosily nejen otrokyně, ale i nevolnice, jež zrovna dorazily z Irska nebo Skotska. Neměla žádné ozdoby, ani ten nejobyčejnější prstýnek na svých malých upracovaných rukou. Na první pohled však

bylo zřejmé, že je nepotřebuje. Jejím pokladem byly oči, zářivé a modré jako safíry ve tvaru mandlí, třpytící se v ranním slunci. A vlasy nahrazovaly sebebohatší oděv z nejlesklejšího brokátu. Měla je sice sepnuté jen těmi nejsprostšími dřevěnými sponami, ale každý muž, který na ně pohlédl, musel zatoužit ty bohaté kadeře rozpustit, lehnout si na ně jako na koberec a pomilovat jejich majitelku, až by pod ním sténala rozkoší.

St. Bride se zamračil a zaměřil pozornost na jejího společníka, v němž poznal Malcolma Quinna. Ten vypasený ničema představoval podivnou směsici bohatství a chudoby: omšelá flanelová vesta se pyšnila až příliš dobře známými zlatými knoflíky a na tlustých špinavých prstech se skvělo stříbro a zlato.

St. Bride si přejel neoholenou bradu rukou a trhl sebou, když Quinn najednou zvedl hlas. Rozzlobeně ukazoval na uloupnuté místo na porcelánových šatech kolombíny a pak škubl Kayleighinými havraními vlasy, až vyjekla bolestí.

Ale byla rychlá. Když ji Quinn pustil, uskočila před jeho napřaženou pěstí a pak se rozesmála jeho neohrabanosti, posmívala se svému mučiteli, až se jí v úsměvu zaleskly dokonalé bílé zuby.

„Potřebuješ mě, Kayleigh. Nezapomeň!” volal za ní břichatý Malcolm Quinn, když utíkala pryč, ale Kayleigh se nezdržovala s odpovědí. Pospíchala k Belle Chasse bez jediného slova.

St. Bride ji pozoroval a zamyšleně přimhouřil tyrkysové oči. Pak znovu nepozorovaně vklouzl do lesa.

14. kapitola

Její duše se bude navěky škvařit v plamenech pekelných, pomyslela si Kayleigh s hrůzou. Od páchání hříchů ji snad neodradí nic. Očima zdráhavě zabloudila k santalové skříňce nahoře na komodě. Už jí docházely předměty, které by se daly ukrást, a nyní, o několik dní později, byla v St. Brideově pokoji a sundávala povlečení, jak slíbila Babet. Ta onemocněla a

Venuše s Valentinou zůstávaly u své maman, aby se o ni postaraly.

Opět proti své vůli zalétla očima k vykládané bombé skříňce.

Pokušení bylo příliš veliké. Než sundala všechna pomačkaná prostěradla z matrace, přistoupila ke komodě a otevřela víko šperkovnice. Nebylo to poprvé, co do jejích sametem vyložených hlubin nakukovala. Ne, spolu s dneškem to bylo podvacáté. Ale nikdy neposbírala tolik odvahy, aby se zmocnila jejího obsahu. Jako mystické modré jablko usazené uprostřed větvoví bělostných lněných kapesníčků odrážela se zakázaná záře St. Brideova safíru v jejích očích.

Tolik toužila ho vzít! S ním už by nad Quinnem získala určitou moc. Vždyť ten šperk nebyl žádná tretka. Ve skutečnosti představoval pravděpodobně to nejcennější na zdejším panství. Kayleigh věděla, že pro ten safír by se Quinn sklonil před jejími požadavky. Nepochybně by ji vzal, kamkoli by si zamanula. Mohla by se dostat pryč z Belle Chasse a všech těch zneklidňujících citů.

Usmála se při té myšlence, zvedla svůdný drahokam a prohlížela si ho. Přidržela ho před zrcadlem a zářivá clona smaragdových saténových závěsů u lůžka, které se odrážely za ní, vytvářela dokonalé pozadí. Zprudka se otočila k místu, kde se tropickou bujností matně třpytila St. Brideova postel. Závěsy nezkrotně splývaly v zeleném bohatém vodopádu jako neprostupná džungle. Zmuchlaná rudozlatá přikrývka připomínala ohromné divoké květy a průsvitné hedvábné volány kolem sloupků se vznášely jako ranní mlha.

Její představivost sice oděla postel lépe, než dokázaly saténové závěsy, ale stále ji k ní něco táhlo. Vzala drahokam a opatrně se posadila na kraj lůžka, jehož dekadentnost ještě podtrhovala jednoduchost okolí - bíle omítnuté zdi a tlumená měděnková zeleň zábradlí. A Kayleigh navíc brzy zjistila, že na posteli jsou víc než jen obvyklé dvě matrace. Kromě jedné naplněné kukuřičným listím a druhé mechové ležela nahoře ještě další vrstva - vysoký nadýchaný oblak nejjemnějšího prachového peří, speciálně dovezeného z Francie.

Dotek prachového peří, stejně jako drahokam, který si pevně tiskla k hrudi, představoval pro Kayleigh něco, čemu rozuměla a

co uměla ocenit. Věděla, že St. Bride je někde venku s Labanem a prohlíží ty svoje drahocenné makovice, a tak padla zády na postel a zabořila se do měkké matrace. Její pružnost a hebkost jí připomněly dřívější dni a dřívější přepych.

Je skoro stejně příjemná jako její péřová postel v Mhoru, pomyslela si uznale. Saténové volány sice měla růžové a nebyl tam žádný velký záhadný hák zatlučený do trámu nahoře. Ale i tak se cítila jako doma.

Až na tu vůni.

Kayleigh se zhluboka nadechla. Nezavanula k ní dávná ozvěna příběhů na dobrou noc a veselého dívčího smíchu. Zde to připomínalo něco jiného, co se téměř nedalo zachytit ani popsat. V temných zákoutích její představivosti se vynořila postel podobná té, v níž ležela. Ale na té druhé, vysněné, už neležela sama.

Neměla na sobě nic, ale bylo jí teplo a cítila se tak ospalá. Muž vedle ní ji však vyspat nenechal. Polibkem zjitřil všechny její smysly, a když jí odhrnul těžké kadeře z čela, zahlédla jeho tvář, napjatou a vzrušenou. Nepatrný nádech stříbra na vlasech by měl usvědčit ze lži jeho mladistvý vzhled a chlapecké způsoby, ale ve skutečnosti ho činil ještě hezčím a mužnějším. Když se sklonil k polibku, nebránila se. Naopak, vyšla mu vstříc a vzala jeho velké svalnaté tělo do náruče.

Na chvilku se zarazil a v jeho očích zahlédla něco, co tam nikdy předtím nebylo. Mezi všemi těmi city, kterými ji zahrnul, to plálo jasně a čistě jako odraz Karibského moře.

„Miluji tě,” řekl a ona se po jeho přiznání rozesmála štěstím. „Miluji tě,” opakoval znovu a znovu a ona se smála stále víc, protože zvuk jeho slov zněl radostně a přirozeně. Jako šumění tyrkysových vln omývajících růžové pláže, a ona toužila, aby zněly navěky.

Ale nezněly navěky.

Kayleigh se zprudka posadila a zapátrala vyděšeným pohledem po pokoji. Někdo by mohl být svědkem její náhlé zranitelnosti. Teprve, když se ujistila, že je opravdu sama, vrátily se její myšlenky neochotně zpátky k představám, které vyvolalo tohle snění za bílého dne.

Zlobila se. Proč ji její mysl tak zrazuje? Proč si představuje takové věci o St. Brideovi? Vždyť kdykoliv předtím její tělo propadlo slabosti a zakolísalo, myšlenky si vždy zachovala pod kontrolou.

Vyskočila a pokoušela se své denní sny logicky vysvětlit jako výsledek korumpujícího vlivu té postele. Možná byla příliš měkká, chápala se v duchu poslední naděje.

S vervou se opět pustila do svého úkolu a přistoupila k hromadě čistého povlečení. Když se však ozvaly zvuky z lodžie, skoro nadskočila. Vracel se St. Bride a ona ho nečekala.

Donesla povlečení k posteli - a zůstala, jako by do ní uhodilo. Na přikrývce trůnil třpytící se safír. Kroky v salonu ji nenechaly na pochybách, že je už příliš pozdě vrátit ho do skříňky, a tak bez ohledu na následky chňapla po drahokamu, zastrčila si ho hluboko do živůtku a znovu se dala do převlékání postele - ale tentokrát, jako by měla v patách smečku pekelných psů.

„Jsi čím dál tím větší poklad, Kayleigh.” St. Bride se opíral o zárubeň a sledoval, jak pracuje.

Kayleigh sebou trhla při slově poklad a v duchu několikrát změnila názor z ví to na neví to, než došla k definitivnímu závěru, že prostě jen nešťastně volil slova. Strhla poslední použité prostěradlo z vrchní matrace a nervózně převlékala postel. Přitom ji napadlo, že to není zrovna vhodně vybraný úkol.

„Mám strašně moc práce, když je teď Babet nemocná a děvčata nemohou pomáhat. Potřebujete něco?” Vzhlédla a nejraději by si jazyk ukousla, když v jeho zelenkavých očích zablesklo pobavení. Nicméně narážku dále nerozváděl. Místo toho vešel do pokoje, nejspíš aby měl lepší výhled, jak se sklání a natahuje přes postel. Opřel se zády o komodu a loktem vrazil do santalové skříňky. V hrůze si uvědomila, že je pouze otázkou chvilky, než zkontroluje cenný obsah.

Ale St. Bride se ani nepohnul. Pohledem se přímo s nekřesťanským potěšením pásl na její sklánějící se postavě, když zastrkávala roh prostěradla.

„Chci, abys věděla, že se chystám s Labanem do města,” navázal nenuceně.

„Opravdu?” sotva se zmohla na odpověď a dlaní uhladila přikrývku z těžkého hedvábí. Je jí jedno, kam chce s Labanem jet. Jenom ať už je pryč, ať už je co nejdál od té zatracené skříňky.

„Budu ti chybět?”

Na čele jí naskočila vráska a odmítla se na něj podívat. Třásla se nervozitou. Naháněl ji jako lovec kořist, a jako by to nestačilo, narůstal v ní strašlivý pocit, že ví více, než si myslela. Chvílemi by přísahala, že ví všechno - od skutečnosti, že ho okrádá, až k svazku, který ji pojil s Quinnem a Straughtem.

„Nechtěla bys mě na rozloučenou políbit?” dobíral si ji a nevšímal si jejího podmračeného výrazu. „Pokud snad ano, měl bych pro tebe menší dáreček.”

„Mám plno práce, St. Bride.”

„Ale já ti ho stejně dám. Trvám na tom!”

„Ne, opravdu, musíte mě nechat pracovat. Já…” Slova jí uvízla na rtech, když se otočil ke skříňce.

„Myslím, že je to zrovna tady,” dumal. Poočku pozoroval její zhrozený výraz v zrcadle nad komodou.

„Počkejte!” Bleskurychle se ocitla vedle něho. Aby ho odradila od jeho úmyslu, překotně ze sebe vychrlila důvody, proč si nezaslouží jeho laskavost. „Nepotřebuji žádné další dary. Opravdu, jenom si vzpomeňte, s jakým nevděkem jsem přijala vaši štědrost minule, odhodila jsem ty krásné stužky a tak. Cokoliv dalšího by bylo pouze plýtvání a já.” Zajíkla se, když jí prstem přejel hebkou pleť, která vykukovala nad šátkem u výstřihu. V panice nedokázala myslet na nic jiného než na staré rčení, že kdyby byl safír hadem, uštkl by ho. Zrychleně oddychovala a hruď se jí zdvihala pod jeho lehounkým dotykem.

„Ale já mám ten dárek rovnou tady, má milá. Nedá žádnou práci ho obstarat.” St. Bride naznačil, že je ve skříňce. Zmateně uvažovala, jestli tím darem má být skutečně safír, ale brzy jí zděšení nedovolilo jasně myslet. S rozšířenýma očima cítila, jak prsty zalovil v jejím živůtku a drahokam odtud s vítězoslavným výrazem vytáhl.

„Vy jste to věděl!” vykřikla.

„Nejsem takový nekňuba, jak si myslíš.”

„Samozřejmě že nejste nekňuba. Jste zplozenec samotného satana, jestli jste viděl, jak tu věc beru!” Sklouzla zpátky do silného skotského přízvuku, příliš omámená, než aby se starala o to, jak mluví.

„Možná jsem - ale nicméně taky vím, jak nenechavé máš prstíky. Věděl jsem, že při sebemenší příležitosti se ten kámen postěhuje k tobě. A jaké příjemné překvapení, když ses sklonila nad postel a já uviděl svůj safír, jak na mě mrká mezi tvými.”

„Tak mě pošlete do žaláře! Tam alespoň nebudu muset snášet vás a vaše ďábelské žerty.”

Jak tě můžu poslat do vězení, když sis vzala něco, co jsem ti chtěl stejně dát?” Přiložil jí ohromný safír k hrdlu a obdivoval jeho krásu. „Myslím, že bych ti ho měl darovat, Kayleigh. Jak bych si mohl pomoci, když vypadáš, jako bys byla zrozená k tomu, ho nosit?”

„Nechápu. Vy byste dal ten.” Zakoktala se a váhala, jestli slyšela správně. „Ale já bych ho prodala. Je vám přece jasné, že bych si ho nenechala,” namítala.

„Ano, to je zapeklitý problém. Jak ti věnovat tuhle malou drobnost, a přitom nedat něco, co by tvé bezcitné srdíčko mohlo hned střelit.” S posměšným úsměvem, který ji doháněl k šílenství, si schoval kámen do kapsy. „Jedu do města, holčičko. Dokud tento problém nevyřeším, nejspíš si budu svůj malý drahokam hlídat. Nerad bych, aby jaksi - záhadně zmizel.”

„Dobře. Hlídejte si ho. Já jsem ho chtěla vrátit, St. Bride. Vím, že mi to nebudete věřit, ale měla jsem v úmyslu ho dát zpátky do skříňky, jakmile byste byl pryč.” Plná zoufalství a hněvu potřásla hlavou. Aspoň jednou si přála, aby jí uvěřil. Alespoň jednou chtěla mít jako každá dáma možnost využít práva, že bude z důvodu pochybností zproštěna viny.

„Copak?” zeptal se, když viděl její vnitřní bouři.

„Ráda bych, abyste mi věřil, St. Bride. Alespoň jednou bych si přála, abyste věřil, že jsem nejednala nečestně.”

„Jednou se dočkáš, má milá. Slibuji.” Kývl hlavou a odešel, tvář měl vážnou, ale v očích mu pobaveně jiskřilo.

15. kapitola

„Máš to?” St. Bride vzhlédl od trojnohého hospodského stolu. Laban přikývl a posadil se.

Pivo bylo v horkém odpoledni zavrženíhodně teplé, ale i přesto se muži u Le Jeune Cornichon scházeli, aby uhasili žízeň a probrali své záležitosti. K odpolednímu tam už byla společnost všelijaká, přesně v duchu oplzlého obrázku na vývěsní tabuli s postavou mladíka, který horlivě pronásledoval kyprou dívku. Zatím však zákazníci pouze malátně posedávali v dusivém horku a pohnuli se jenom proto, aby si rukávem lněných šatů otřeli pot z čela nebo z hospody odešli řadou dvojitých dveří vedoucích do ulice.

„Mluvil jsem s Thionvillovým podkoním.” Laban natáhl silné nohy ve vysokých botách před sebe a vzal si cínovou holbu, kterou před něj St. Bride přisunul. „Podkonímu - jmenuje se O’Hurley - to dost mluví. A zdá se, že má Thionvillovy záležitosti v malíčku.”

„Takže?” St. Bride se rozčileně poškrábal na hrudi, kterou jen lehce zakrývala sněhobílá košile. Jeho oči, hořící pomstou, se nedaly přehlédnout.

„Podle všeho je opravdu tím, za koho se vydává, obchodníkem. Thionville dováží zboží, naposledy z Glasgow.”

„Glasgow! Pak nemusíš pokračovat. Už vím, s čím obchoduje, a páchne to Straughtovými kytkami.”

„Ludvík XV. si hraběte moc oblíbil,” pokračoval Laban. „Řekl bych, že Thionville dostal od svého krále hodně. A s králem za zády má pod svou kontrolou skoro celou Louisianu i s lidmi.” Laban pohlédl na St. Bridea, který se opřel dozadu v hrubé hospodské židli. Vypadal dokonale uvolněně, pokud by se někdo nepodíval důkladněji. Pak by si mohl všimnout, jak se mu svaly na stehnech pod koženými kalhotami napínají a oči se mu nepřirozeně lesknou.

„A co Straught? Věděl ten chlapík O’Hurley, proč sem chtěl přijet?” zeptal se St. Bride a opatrně volil slova.

„Straught tvrdí, že za obchodem. O jaký obchod jde, je naprostá záhada,” odpověděl Laban truchlivě. Potom však dodal: „Ale existuje určitý náznak, že ta tajuplná záležitost nemá s

Thionvillem nic společného. Duncan mi prozradil, že hrabě rozhodně není zasvěcený do všech Straughtových osobních věcí a skutečný důvod Straughtovy návštěvy v New Orleansu zůstává přísně střeženým tajemstvím.”

„Proč mi to povídáš?” St. Bride zpozorněl.

„Podkoní mi povyprávěl, co se dělo tu noc, kdy hrabě pořádal společnost. Straught prý byl už u Thionvilla v domě, když se z města přihnal Malcolm Quinn. Straught, i přes to, že byl ve večerních šatech, s ním urychleně uháněl k Place d’Armes. O’Hurley zaslechl, jak Malcolm vykřikl: Našel jsem je! Jsou dole u řeky! “

„Našeljsem je? ” opakoval St. Bride.

„Ano. Podivné, co? Zvlášť když jediné předchozí spojení mezi Straughtem a tímhle místem bylo přes Thionvilla - a to ještě jenom prostřednictvím dopisů.”

„Tady se děje něco podezřelého. Doufejme, že se Straught nakonec projeví jako hlupák i v téhle záležitosti.” St. Bride se téměř usmál.

„Mám to prozkoumat dole v přístavu? U řeky se najde spousta věcí - většinou samozřejmě zloději - ale mohli bychom mít štěstí.”

„Ne, tím se nezatěžuj. Ať už měl Straught tam dole na práci cokoli, nám to teď nepomůže. Mimoto si musíme promyslet ještě jiné věci.”

„A jaké? Není náhodou jednou z nich žena?” usmál se Laban kysele.

„Možná.” St. Bride se ušklíbl a cinkl mincí o stůl. „V každém případě nastal čas lovu, čas na la belle chasse. Takže kupředu a vzhůru za kořistí!” Oba se zasmáli a odcházeli z taverny v přátelské shodě.

St. Bride měl výbornou náladu, když vkročili do vojenských stájí pro koně. Vyzvedli si tam Canise a pro Labana nového hnědého plnokrevníka dobrých sedmdesát palců vysokého. Nasedli a v dobré pohodě projížděli středem města směrem k domovu.

Laban si všiml balíku tuhého červeného saténu, který vykukoval ze St. Brideovy sedlové brašny, a neušetřil si kousavou poznámku.

„Co to tam máš, St. Bride?” Ukázal na pevnou látku.

„Nic.” St. Bride hleděl vytrvale před sebe na rue de Conde. Už přijížděli k Place d’Armes.

„Nic, povídáš? Jsem si jistý, že na té prohnané černovlasé holce to bude ještě lepší než nic.” Zaklonil hlavu a rozesmál se, St. Bride se naopak zamračil a popohnal koně do klusu. „Řekl bych, že to vypadá na šněrovačku. Co, St. Bride? St. Bride!” Laban se dusil smíchy, když viděl St. Brideův naprostý nezájem pokračovat v tématu.

Na náměstí Place d’Armes zahnuli kolem farního kostela sv. Ludvíka a nevšímali si vyhlášek a oznámení, které byly přibité k nahrubo opracovaným dveřím. Ale náhle St. Bride zúžil oči a přitáhl otěže vzpouzejícímu se hřebci.

„Co se děje?” Laban pozoroval s údivem, jak St. Bride seskakuje z koně.

„Nevím,” zamumlal skoro pro sebe St. Bride, sesedl a s Canisem za uzdu přistoupil ke kostelu. Přejel pohledem zprávy a našel tu, na niž mu předtím padlo oko. Když četl, jeho tvář, normálně do bronzova opálená po mnoha hodinách strávených na slunci, o poznání zbledla. Rty sevřel v tenkou rovnou čárku.

ZAVRAŽDĚN černý Bardolph Ogilvie, původně z Perthu, Skotsko, řeznou ranou do břicha. Viník neznámý. Hrabě z Cassellu

hledá cikánku známou jako Kestrel. Má černé vlasy a modré oči. Případ je v rukou místní milice.

ODMĚNA

Dokonce i Labanův černý obličej o něco zbělel, když oba muži pročítali oznámení. Nekonečně dlouhou dobu nikdo z nich nepromluvil. St. Bride zprávu četl stále dokola, jako by se pokoušel ji sprovodit ze světa tím, že do pergamenu svým pohledem vpálí díru až na desku sbitou z prken.

„Myslíš, že je to ona, St. Bride?”

St. Bride pomalu přikývl a pak ze sebe s námahou vypravil: „Když se první den sháněla po šatech, uklouzlo jí to jméno -

Kestrel.”

„Pošli ji pryč, St. Bride.”

„Nechci nic slyšet!” vyjel St. Bride na Labana a odtrhl ohlášení ze dveří.

„St. Bride!”

„Povídám, mlč!” S oznámením v ruce nasedl St. Bride strnule na koně.

„Stejně to skončí špatně! Už.”

„Mlč, ti říkám! V téhle věci mi nemůžeš radit.” St. Bride popohnal koně a za chvíli už zanechali město za sebou.

„Ale já ti musím poradit. Ty si ji necháš tak dlouho, dokud nedosáhneš svého, ale to už bude pozdě. Skoč na ni hned. A pak se jí zbav!” křičel Laban za St. Bridem, který pobídl hřebce do klusu. Laban zaklel a hnal svého koně za ním a dostihl ho ještě stále mnoho mil cesty od Belle Chasse.

„Je to nebezpečné. Mohla by ti otrávit život víc než kdy celý Straught. Co o ní vlastně víme?” dorážel na něj Laban hněvivě.

„Vím toho dost, abych jí popřál právo na pochybnosti a dal jí možnost se ospravedlnit,” odpověděl St. Bride a zabořil paty koni do břicha.

„Pochybnosti? Pochybnosti? Kde vidíš nějaké pochybnosti? Hrabě nepochybuje o ničem, jinak by nevyvěsil oznámení. Je to pořádná držgrešle a peníze by na nezaručenou věc jen tak lehkomyslně nevyhazoval.”

„Hrabě z Cassellu je hlupák.” St. Bride zíral nehnutě před sebe na cestu.

„To je, a mocný hlupák k tomu. Pokud ji hledá, pak určitě ona má na svědomí tu.”

„To nemůžeme vědět,” odsekl St. Bride zuřivě.

„Tak proč by ji potom hledal?”

„Nevím!”

„Tak ty nevíš!” Laban se chopil příležitosti. „Vzpomínáš si na sukni toho děvčete, když jsme ji našli? Babet ji nemohla vyčistit, protože byla celá zastříkaná od krve. To přece nemohla být jenom tvoje krev. Tvoje rána nebyla tak hluboká. Na její sukni byla krev ještě někoho jiného.”

„Možná byla všechna moje.” St. Bride bezděky pohlédl na jizvu na ruce.

„Tak co kdybychom se jí zeptali?” Laban se naklonil k St. Brideovi. „Vytáhneme tu malou zlodějku z jejího doupěte a položíme jí otázku: Čí je to krev? “

„Ty ji nech na pokoji. Když už se jí někdo má ptát, tak to budu já,” nařídil St. Bride tichým hlasem, který nepřipouštěl námitek.

„Mám dojem, že to ani nechceš vědět,” zavrčel Laban odevzdaně.

St. Bride pokrčil rameny s okázalou lhostejností, pak pobídl Canise do trysku a vmžiku nechal Labana za sebou. Jel jako generál před bitvou - který zná všechny válečné triky a umění, ale teprve musí odhalit nepřítele.

St. Bride vypadal rozzuřeně, když se s Labanem vrátili z města. Kayleigh je pozorovala z galerie, jak házejí otěže svých plnokrevníků Mathiasovi oblečenému v šarlatovém zdobeném kabátě a těžkými kroky vystupují po schodech, mlčky, bez úsměvu. Co mohlo takové dva přátele popudit proti sobě až k hádce? divila se v duchu. S úzkostí sledovala, jak vstupují do domu, a pak se instinktivně rozhodla, že zbytek večera zůstane u sebe.

Zaslechla ostrou výměnu slov v saloně, ale nechtěla je vyrušovat, a proto potichu zamířila ke svému pokoji.

„.zničí naše dlouho připravované plány. A jednou ráno ti prořízne krk… Poslouchej mě…! Nestojí za to riziko…,” zaslechla Kayleigh Labanův rozhněvaný naléhavý hlas, když se snažila neslyšně proklouznout u lodžie zadní částí salonu.

„A já ti říkám, abys z toho Mary vynechal!”

Tentokrát poznala St. Bridea. Srdce jí vskočilo až do krku, když zaslechla jeho hněvivá slova: „Se Straughtem máme dohodu a Kayleigh nám překážet nebude.”

Náhle oba muži vycítili její přítomnost a vzhlédli. Ale Kayleigh se nedokázala pohnout - to nenáviděné jméno z ní vysálo všechnu sílu.

St. Bride při pohledu na ni rázem zmlkl a rozhostilo se nepříjemné ticho. Vyhýbal se jejím očím. Ale Laban ne. Upřeně ji pozoroval a jeho černý pronikavý pohled se jí obtáčel kolem hrdla, až k tomu místu v obraně přitiskla ruku. Co se děje? Zamračila se, přimražená na místě, uvězněná jejich zjevnou nevraživostí. Hádali se kvůli ní. A co horšího, hádali se také kvůli Erathu Straughtovi. Tak o ní nakonec opravdu všechno věděli? Až se jí z té strašlivé představy hlava zatočila. Ale viděla, že od St. Bridea se žádné odpovědi nedočká, ani se na ni nepodíval. Místo toho přistoupil k pozlacenému stolku s mramorovou deskou a nalil si pořádnou dávku brandy.

V nastalém tichu se Kayleigh nakonec vzpamatovala a utekla se schovat do ložnice. Muži pokračovali v hádce, drsným šepotem se přeli, zatímco ona se choulila v ořechovém křesle a uvažovala, jak všechno dopadne a co to bude znamenat pro její už tak beznadějnou budoucnost.

Kéž by mohla utéct! Začala přecházet po pokoji a poslouchala nesnesitelné ticho. Stal se z ní jenom ubohý uzlíček nervů, náhlé tajnosti ji poděsily. A to jméno na St. Brideových rtech - co myslel tím, že ona nebude překážet? Postará se, aby nepřekážela? Zase se jí v duchu vynořila věta To dá Kayleigh za vyučenou. Těžce polkla a zoufale se snažila přemýšlet, ale žádné odpovědi nepřicházely.

Zatoužila zajít do kuchyně a posedět s Colettou jako předchozí večery. Přála si předstírat, že věci jsou takové, jaké se zdají. V kuchyni by mohly probrat Colettiny nové šaty a možná také, jaké neplechy ten den Venuše s Valentinou zase prováděly. Pak by se nemusela potýkat s tím strašným problémem. Jak ji přízraky mohly vypátrat až přes Atlantik? přemýšlela rozčileně.

Otevřela dveře na galerii a vyhlédla na zadní dvůr, Laban zrovna vstupoval do kuchyně. Stmívalo se a v záři ohně rozeznala výraz očekávání na Colettině tváři, když za sebou Laban zavíral kuchyňské dveře. Pak už opět hleděla jenom do vlahé temnoty a zatínala nehty do dlaní. Bylo zřejmé, že dnes večer nenajde útěchu nikde. Co bude dělat? Co si počne? Ozvěna této otázky se jí odrážela v mysli a stále sílila.

Zatímco přecházela po místnosti, rozhodla se, že se musí St. Brideovi postavit. Nastal čas zjistit, co o ní ví. A pokud se mu

zachce za ní přijít, nebude se před svou nemesis krčit někde v koutku svého pokoje. Stejně by se před ním nemohla zamknout, jelikož St. Bride není z těch, kteří se nechají odradit nějakou petlicí. Zhluboka nabrala dech a otevřela dveře do salonu.

„Pojď dál, Kayleigh,” dolehl k ní temnotou St. Brideův hluboký hlas, když zaslechl, jak pod ní zaskřípěla prkna podlahy.

„St. Bride,” zašeptala. Stál ve dveřích do galerie a nepřítomně se díval k řece. Při pohledu na jeho zlověstnou postavu jí proletělo hlavou, že je možná nejvyšší čas ke spěšnému ústupu zpátky do pokoje. Stála uprostřed zešeřelého salonu polapená v síti strachu a nerozhodnosti, znovu neschopna pohybu.

„Pojď ke mně,” vyzval ji překvapivě jemným tónem. „Já - já myslím…,” začala, ale přerušil ji. „Pojď sem. Něco pro tebe mám.”

Tiše prošla kolem řady dvoukřídlých dveří. „Jsem tady,” ozvala se a srdce jí divoce bušilo.

„Byl jsem dnes ve městě,” oznámil St. Bride a v rukou měl nějaký hedvábný balíček. Stroze pokračoval: „Colette mi povídala, že potřebuješ korzet, tak jsem…” Jeho slova se vytratila do ztracena. Na látce, kterou držel v napřažené ruce, zahlédla výmluvnou řadu stehů, ale v měsíčním svitu nedokázala rozeznat barvu. Překvapilo ji, že na ni myslel s takovým osobním dárkem, ale to mu bylo podobné, v jednu chvíli byl okouzlující a pozorný, v příští vzbuzoval strach.

„Obleč si ho.” Neobratně jí korzet podával.

„Teď?” vykulila oči.

„Ano.”

„Mám hlad. Nemohli bychom se napřed něčeho najíst?” „Chci, aby sis to oblékla.” Vložil jí balíček do dlaní. „Teď.”

„St. Bride.”

„Obleč si ten korzet, děvče,” přerušil ji tiše. Pak se otočil zpátky k řece a jeho ostře řezaný profil se rýsoval v houstnoucím soumraku. Vypadal jako člověk, kterého pronásleduje sám ďábel. Nyní nebyl vhodný čas dovolávat se jeho rytířskosti.

V záři svíčky ve své ložnici se Kayleigh rozechvěle svlékla. Pohlédla na látku, kterou držela v třesoucích se rukou, a zjistila,

že má zářivě šarlatovou barvu. Váhavě si korzet oblékla a sešněrovala. Za jiných okolností by se potěšila téměř zapomenutým pocitem, jaké to je, cítit zase velrybí kostice a hedvábí. Korzet byl jemná práce a barvou tvořil dokonalý kontrast k záplavě jejích havraních vlasů. Okolnosti však byly příliš hrozné. Netušila, co se vlastně děje, ale pravděpodobně se to brzy dozví, jelikož zřetelně slyšela, jak ve vedlejší místnosti přechází St. Bride sem a tam a netrpělivě očekává její návrat. Pomalu si pozapínala háčky modrých lněných šatů a otevřela dveře do salonu.

Zatímco si v pokoji pracně zavazovala šněrovačku, St. Bride zapálil v salonu všechny svíčky. Byl to šok ocitnout se mu nyní tváří v tvář v jasu tolika světel, když předtím místnost tonula v příhodném šeru. Rozechvěle přistoupila k pohovce, na níž St. Bride seděl, a připadalo jí, že všechny měděné svícny a stříbrné lustry v celém pokoji jsou v jednom plameni. Zastavila se před ním a všimla si, že už zase v ústech převaluje sassafrasový kořen. Prohlížel si ji přimhouřenýma očima a jeho pohled jí vehnal krev do tváří.

„Otoč se,” nařídil jí.

Poslechla a po zádech jí přejelo slabé zamrazení z výrazu jeho obličeje. Zvolna si ji prohlížel od úzkého, pevně sešněrovaného pasu vzhůru ke staženým plným ňadrům.

„Mám vám připravit něco k večeři?” zeptala se nejistě, aby uvolnila napětí. Možná když si zahraje na hodnou služtičku, spíš jí prozradí, co se děje. Usmála se, ačkoliv by se raději dala do pláče. „Moc si cením vašeho daru, St. Bride. Už je to tak dávno, co jsem. no, vím, že je to trochu osobní věc na dárek ženě, ale.” Ve snaze mu poděkovat se zamotala do vlastních slov, ale on se jenom mračil.

„Běž k zrcadlu, Kayleigh.”

„Cože?” zbledla. Potlačovaný hněv v jeho hlase ji znovu rozechvěl obavami.

„Povídám, jdi k zrcadlu.” Ukázal na malé pozlacené zrcadlo, které viselo mezi okny.

„Proč?” Pohlédla na něj a z velkých safírových očí jí hleděla nedůvěra.

„Udělej to.”

Zdráhavě přistoupila k zrcadlu. V nitru se svíjela nejistotou a marně se snažila přijít na to, co má v úmyslu. Před zrcadlem v meziokenní se k němu opět otočila a očekávala další rozkazy.

„Ne na mě. Podívej se do zrcadla,” poručil.

Poslechla a pohlédla na svůj odraz na skleněné tabulce. „Dobře,” pronesl St. Bride pomalu a vytáhl sassafras z úst jakoby v očekávání. „Rozepni si šaty.”

„Cože?”

„Řekl jsem, rozepni si šaty.”

„To neudělám.” Kayleigh se třásl hlas. Dívala se na něj v zrcadle. Seděl rozvalený na pohovce.

„Uděláš. Vždycky děláš, co je třeba, abys přežila, nemám pravdu?” Tón jeho hlasu ji polil jako ledová sprška.

„Ne. Tohle neudělám.”

„Poslechni - nebo to udělám za tebe.” St. Bride se natáhl ze svého místa a ruce mu zalétly k prvnímu háčku na jejím živůtku. Když viděl, že je svolná mu vyhovět, znovu se opřel, ale prsty se jí tak chvěly, že nebyla dost rychlá, aby ho uspokojila.

„Co jsem provedla?” zeptala se ve snaze získat čas. „Co se stalo dnes ve městě?”

„Pospěš si. Chci si prohlédnout svůj dar.”

Ztuhlými prsty rozepnula poslední dva háčky a odhalila plné obloučky sametových ňader vystupujících z korzetu.

„Musím to vědět. Byl.?” Už měla na jazyku tu strašlivou možnost, že snad je za tím vším přece jen její bratranec, ale neposlouchal ji.

„Pokračuj. A nemluv,” řekl jenom.

Vrátila se zase k háčkům, sklonila hlavu a dělala, co jí nařídil, i když v nitru prožívala bolestný zápas. S každým dalším poutkem vykouklo ze světlemodrých šatů o něco víc - nejprve výstřih její ošoupané košile a potom jasná červeň korzetu. Každým pohybem prstů odhalovala ze šněrovačky víc a víc a začínalo se jí dělat špatně. Ne proto, co musela provádět, ani kvůli tísnivé atmosféře, která ji dusila. Ale pro ty barvy, které viděla před sebou.

Ve světlé modři jejích šatů se začínal pomalu rozlévat rudý šarlat korzetu. Už ty dvě barvy před sebou takhle viděla - nejen ve svých nočních můrách, ale onen den tehdy dávno ve Skotsku.

Zcela živě si s dokonalou přesností opět vybavila v mysli Mornin rozbitý kočár. Viděla se, jak běží dolů z kopce, aby byla sestře nablízku. Aby Morně pomohla. Aby Mornu ochránila. Ale zatím - nad Morniným tělem se skláněl Erath Straught. Jeho ruce byly rudé a chrpově modré šaty její milované sestry byly.

Kayleigh zavřela oči a ze rtů jí splynulo tiché zaúpění. Šaty měla nyní zcela rozepnuté a věděla, že si ji St. Bride prohlíží. Otevřela oči a upřela je rovnou na něho. Vypadal stejně zděšeně jako ona.

„Tvoje šněrovačka - má barvu krve, že, Kayleigh?” Vstal a přistoupil k ní, jeho potemnělé tyrkysové oči byly jako nevyzpytatelné hlubiny oceánu.

„Ne.” Odvrátila pohled a přinutila se podívat se na sebe do zrcadla, vyrovnat se s barvami před sebou. Nemohla pochopit, proč ho šarlat jejího korzetu tak rozrušil. Vzpomínal si snad také? Věděl snad o dni, kdy byla Morna zavražděna? Byla Kayleigh pošetilejší, než si myslela?

„Ne!” odporovala mu opět. „Šněrovačka je nádherná. Má barvu červených tulipánů.”

„Barvu krve,” zašeptal jí zezadu do vlasů. V zrcadle sledovala, jak rukou zajel do rozevřených šatů a položil ji na rudou látku.

„Je jako červánky,” zapírala a skrz hedvábí cítila sílu a teplo sálající z jeho dlaně. Přitáhl si ji blíže a obrátil ji čelem k sobě. Oči se mu zeleně blýskaly a hezké vykrojené rty svíral v nesmlouvavou linku - byl na něj velkolepý pohled.

„Ať už jsi udělala cokoli, Kayleigh, prostě mi řekni, že tě k tomu přinutili, a já ti uvěřím.”

„Co se stalo? Změnilo se něco?” vykřikla plná strachu a zmatku.

„Ty řekni mně, co se stalo. Řekni, že jsi to udělala v sebeobraně, a uvěřím ti, ty má malá čarodějko.”

„Prosím…,” zašeptala uvězněná v jeho pevném objetí.

„Tentokrát mi nelži, Kayleigh. Nedělej to.” Hlas se mu téměř zadrhl zoufalstvím.

„Lhát? Nebudu lhát. Ale nic jsem neudělala. Povězte mi, co se stalo!”

Náhle ucítila jeho ústa na svých, jako by se domníval, že jí z nich pravdu může vysát. Chtivým jazykem prozkoumal každé místečko. Zasténala, když ji objal v pase, a látka zapraskala, jak jí zajel rukou pod šaty. Věděla, že by s ním měla bojovat, bránit se, utéct pryč. Ale nelíbal ji jako člověk, který chce vraždit, líbal ji jako milenec, ohnivě a pátravě, nenasytně a sobecky, žádal od ní víc, než bylo v její moci dát. Proto se přitiskla k jeho tělu a přijímala jeho objetí a polibek, dokud ji od sebe zase neodtrhl.

Když ji přestal líbat, Kayleigh vzhlédla, tváře zardělé a černé vlasy zcuchané.

„Řekněte mi, co se stalo,” vydechla a toužila se znovu ujistit, že není blízký přítel vraha její sestry, že nemá se Straughtem společného vůbec nic až na ten strašný mák. Kombinace modré a rudé byla sice příliš velká náhoda, než aby se dalo pochybovat, ale přesto se pochybovat rozhodla. Z nějakého nepochopitelného důvodu - který měl až příliš mnoho společného s tím polibkem -věděla, že musí.

Ale St. Bride nerozptýlil její obavy. Pohlédl dolů, kde na jeho hrudi spočívala její temná hlava, a konečně začal požadovat odpovědi, odpovědi na otázky, které tak těžce tížily jeho mysl.

„Pověz mi o Bardolphovi, Kayleigh,” ozval se, rukama ji uchopil za hlavu a přinutil ji vzhlédnout. Ze rtů se jí vydralo tiché zasténání a cítila, jak se jí podlomila kolena.

Takže to ví, pomyslela si a očima zabloudila k jeho planoucímu pohledu. Takže on to ví.

16. kapitola

Ticho, které následovalo po St. Brideově otázce, se na ně sneslo jako olověný příkrov, který by měl zhasit svíce a utišit vítr vanoucí od řeky. Ale plameny stále zářily a veselý větřík nepřestával provívat salonem. Kayleigh se zachvěla, její tělo prosilo o svobodu, myslí tápala po odpovědi.

„Bardolph, Kayleigh,” připomněl jí St. Bride, kterému se nelíbilo její váhání.

„Bardolph.” Polkla a zjistila, že se jí slova zasekla v hrdle. „C-co chcete vědět o Bardolphovi? Řekla jsem vám přece, že je mrtvý,” vyhrkla nakonec, aby se vyhnula přímé odpovědi.

St. Bride vypadal, že ji v příštím okamžiku zaškrtí. „Chci vědět všechno! V New Orleansu visí oznámení, kterým hrabě z Cassellu vyhlašuje pátrání po vražedkyni jménem Kestrel! A já vím dvě věci: ty jsi Kayleigh, ale jsi také Kestrel. Kayleigh umí nalévat čaj, číst a mluvit jako dáma, a Kayleigh je všechno, co chci. Ale dnes jsem objevil, že je zde ještě Kestrel - Kestrel, která lže, krade a nyní možná i. vraždí. tím nejodpornějším způsobem.”

„Ne, nevraždí!” zabědovala a uvědomila si, že to její bratranec nechal vyvěsit výzvu. Teď se už do New Orleansu nikdy nebude moci vrátit. Nejrůznější lidé se budou pokoušet získat odměnu, která na ni byla vypsaná. Ačkoliv pocítila jistou úlevu, když nyní věděla, proč St. Bride tak zuří, bylo jí jasné, že zde pro ni vyvstává další hrozba. Byl St. Bride natolik rozzuřený, aby ji předal hraběti?

„Zabila jsi Bardolpha?” zeptal se St. Bride chraplavým hlasem a zatřásl s ní.

„Ne.,” slova jí znovu odumřela na rtech.

„Pak mi vysvětli tu krev. Krev na sukni. Mělas ji celou zakrvácenou, když jsme tě té noci našli v bažinách.” Svíral ji téměř bolestivě.

„To byla vaše krev.”

„Na to jí bylo příliš mnoho,” přerušil ji ostře. „Zavraždila jsi Bardolpha?”

„Ne!” vykřikla a odstrčila ho. Ale uchopil její tvář do dlaní, zaklonil jí hlavu a jejich pohledy se setkaly. Stáli tak dlouhou chvíli a St. Bride pátral v jejích očích po pravdě.

„Když ne ty, tak kdo?” zeptal se pomalu.

„Možná Malcolm Quinn,” zašeptala a čekala, jak na to jméno zareaguje.

Náhle mu po tváři přeletěl mrak. Znovu jí zatřásl rameny tak silně, až se jí točila hlava. „Pověz mi jediný důvod, proč by chtěl Bardolpha Ogilvieho zabíjet! Alespoň jeden důvod, protože já ti jich můžu vypočítat dvacet, proč bys ho ráda viděla mrtvého ty!”

„Nechtěla jsem, aby umřel! Nechtěla! Někdo jiný ho zabil. Já ne!” odporovala hystericky.

„Špehuješ mě?” nečekaně přeskočil na jiné téma.

„Proč bych to dělala?” Zalétla k němu modrýma očima a nechápala, kam míří.

„Poručil ti Quinn, abys tady kolem slídila a poslouchala, o čem se mluví? Já vím, že vy dva jste velcí přátelé.”

Hrůzné poznání, že St. Bride ví o Quinnovi, ji zasáhlo plnou silou. Nezbývalo jí než nepřesvědčivě zapírat všechna jeho obvinění. „Tak to není. Nikdy bych vás nešpehovala. Z jakého důvodu?”

„Kvůli Erathu Straughtovi, proto! Vložil do Belle Chasse poslední měďák. Nevěří mi snad? Prozradil ti Quinn něco?”

„Nevím, o čem mluvíte!” Ucouvla před jeho rozzuřeným výrazem. „Ale s Bardolphovou smrtí nemám nic společného. Nechápu, proč tu výzvu vyvěšovali.”

„Ale o tom oznámení jsi přece věděla.”

Děsila se jeho reakce, ale přikývla.

„Proto jsi také utíkala tehdy v noci do bažin, kde jsem tě našel, mám pravdu? A proto jsi před Thionvillem tvrdila, že se jmenuješ Colette,” vmetl jí St. Bride obvinění do tváře a pozoroval ji zpod přivřených víček.

„Ne, mýlíte se - strašně se mýlíte,” zašeptala.

„Ne, nemýlím, Kayleigh, a ty to víš. Tvoje schůzky s Quinnem a špehování na Belle Chasse jsou jasným důkazem.”

„Belle Chasse mě vůbec nezajímá.”

„Ale snažíš se odtud ukrást všechny cennosti,” prohlásil tvrdě, a tím ji umlčel. „Copak ses nedivila, že jsem tě nezarazil?”

„Malcolm Quinn by nikdy.,” pokoušela se doříct, než ji začne opět obviňovat, ale nemohla.

„Dobře, promluvme si o Malcolmu Quinnovi. Drze kradeš všechno, co ti přijde pod ruku, abys mu to mohla dát. Myslelas, že o vašich schůzkách nevím, že?” St. Bride se odmlčel a po trýznivé chvíli ticha pokračoval: „Možná jsem Labanovi křivdil. Věřil jsem, že jsi dojemná ukázka padlého ženství, krutě zkoušená nevinnost. Ale teď mě napadá, jestli opravdu nejsi jenom prohnaná malá děvka.”

Ozvalo se hlasité plesknutí a teprve pak si uvědomila, že mu vyťala políček. Reagovala bez uvážení ve zlomku vteřiny, ale St. Bride jako by její odezvu očekával. Věděl, že ji to slovo urazí. Po všem, čím prošli, to musel vědět, ujišťovala se v duchu. Ale když teď viděla, jak mu na tváři naskakuje hněvivá rudá skvrna, nedovedla si představit, jak se vyhne hrozícímu výbuchu hněvu. Zděšeně si uvědomila, že když ho udeřila, ani se nepohnul. Ucouvla před jeho strašlivým výrazem, chytila roztrhanou sukni a dala se na útěk.

Ale ne dost rychle. Chňapl po ní a přitáhl ji zpátky tváří k sobě.

„Malcolm Quinn mě vydíral! Ke schůzkám mě přinutil!” vykřikla. „Prosím, prosím, věřte mi - musela jsem ty věci ukrást!”

„A proč tě vydíral?” St. Bride zbledl zlostí. „Řeknu ti proč! Možná Bardolpha přece jenom nakonec nezabil Quinn. Možná jsi mu platila, aby moc nemluvil. Přišel sem, uviděl tě a poznal, že jsi Kestrel!”

„Ano. To je pravda! Viděl mě a platila jsem mu, aby mlčel. Ale ne proto, že bych zabila Bardolpha. Prosím, věřte mi!”

Zmocňovalo se jí zoufalství. Dobře viděla, jak se St. Brideovi zeleně zablesklo v očích. Balancoval na samém okraji vražedného vzteku.

„Věřit ti? Proč, když se ukázalo, že jsi skrz naskrz zkažená? Kradeš, lžeš, svádíš. Řekni mi, Kayleigh, teď když jsem tě zahnal do kouta, přerušovalas všechny ty milostné scény z vypočítavosti, jenom abys mě mučila?” Nemilosrdně zalétl pohledem ke své ložnici. Smaragdově zelené saténové závěsy se mihotaly v záři svic a Kayleigh přesně věděla, jak prahne po pomstě.

„Jsem nevinná. Prosím…”

„Nevinná.” Skoro se zasmál. Jak odporně to slovo zní z tvých úst. Už ho nechci slyšet.” Náhle ji uchopil za ruku a vedl ji ke svému pokoji.

„Poslouchejte mě!” Hlas se jí v panice zlomil.

„Mám poslouchání po krk. Tohle jsem chtěl od prvního dne, kdy jsem tě potkal. A po tom, co se stalo dnes, mi to dlužíš.” Postrčil ji před sebe do ložnice.

Pozpátku obešla postel a utekla do rohu. Už předtím viděla St. Bridea zuřit, ale nikdy ne takhle. Vypadal jako šílenec, jako posedlý, a co hůř, nyní ji považoval za vražedkyni. A nebude mít proto žádné slitování. Schoulila se, když na ni padl jeho stín. Neúnavně se přesvědčovala, že už prožila horší věci a tohle také přežije. Ale stejně si bázlivě zakryla tvář. Od St. Bridea bude tahle bolest nesnesitelná. Propálí se jí až na dno její duše.

„Kayleigh, dokaž mi, že jsi ho nezavraždila.” St. Brideův hlas k ní dolehl oparem jejího strachu. „Přesvědč mě, že jsi nezabila Bardolpha. Nechci, aby to bylo takové.” Zdálo se, že jí touží poskytnout jakoukoli příležitost. Po dlouhé odmlce se ozval: „Podívej se na mě.”

Musela se mu postavit čelem. Chtěl pouze znát pravdu. Pravdu. Jak mu ji však mohla svěřit? Jak mu mohla povědět, že jeho přítel Erath měl podíl na zavraždění Bardolpha, a zamlčet přitom zbytek příběhu? A i kdyby mu svěřila úplně všechno, aby ho přesvědčila o své nevině, pomohl by jí? Nebo by jí ublížil? Náhle jí všechny pochybnosti o St. Brideovi opět vytanuly na mysli. Ten vzkaz, který psal Labanovi, a jeho obchodní záležitosti se Straughtem týkající se Belle Chasse. Věděla bez sebemenšího stínu nejistoty, že cokoliv by řekla, by jeho přátelství se Straughtem ohrozilo. Záleží na ní St. Brideovi natolik, aby si nechal zmařit pracně připravené plány?

Kayleigh na něj mlčky hleděla a za nic na světě se nedokázala rozhodnout.

„Tak pověz. Pověz mi, proč jsi zabila Bardolpha,” dorážel na ni neodbytně.

Stálo ji nesmírné úsilí nevykřičet bratrancovo jméno. Ale nějak se jí podařilo ten výkřik udusit. Netroufala si odhadnout, jestli může St. Brideovi důvěřovat, a dokud si nemohla být jistá, věděla, že musí mlčet.

„Řekni mi to.”

„Nevím.”

„Kayleigh, nezahrávej si se mnou!” St. Bride jí nemilosrdně zmáčkl obě paže.

„Prosím… to… bolí…”

„Do horoucích pekel s tebou, tak mi to řekni!” vybuchl a zatřásl s ní, jak jeho bezmocné zoufalství dostoupilo vrcholu.

„Buď mi to povíš, ty malá divoško s černou duší, nebo ani nebudeš potřebovat kata - zabiju tě vlastníma rukama.”

Vykřikla a zapotácela se, jak ji téměř zdvihl ze země. Její nesouvislé protesty pouze umocnily pochmurnou zuřivost, která jím lomcovala. Vůbec ji nepřekvapilo, když ji tvrdě popadl a zatřepal s ní.

Potom ji hrubě odhodil stranou a odvrátil se. Zvedl ruku a zlostně si prohrábl temné vlasy na temeni. „Zmiz mi z očí,” zavrčel. „Mám odejít z Belle Chasse?”

„Ne. Běž do svého pokoje. Už tě nechci vidět. Než změním názor, zůstaneš tam.” „St. Bride, nemůžu.”

„K čertu s tebou!” Nechtěl ji poslouchat. Byl jako nepříčetný. „Zmiz mi už konečně z očí, než udělám něco, čeho bych pak mohl litovat.”

Při pohledu na jeho zachmuřenou napjatou tvář si náhle Kayleigh vůbec nepřála, aby ji považoval za vražedkyni. Ale ať se snažila sebevíc, nedokázala přijít na žádné přijatelné vysvětlení, kdo by mohl Bardolpha zabít, bez toho, že by mu prozradila celičkou pravdu. St. Bride však nebyl naladěn na její váhavé úvahy. Když zůstala nehybně stát a neposlechla ho, vymrštil paži a zuřivě smetl všechny předměty z komody. Jeho stříbrný hřeben třeskl o podlahu, santalová skříňka se s rachotem otevřela v pantech a její obsah se rozletěl po celém pokoji.

Otočil se ke Kayleigh zády. „Dnes v noci jsem nejspíš zešílel!” Po těch slovech konečně Kayleigh udělala, co jí nařídil. V hrůze uprchla z pokoje.

17. kapitola

Bouře rachotila v žaluziích a bičovala pekanové stromy venku. Ten hluk by měl Kayleigh probudit z hlubokého spánku, ale už byla vzhůru - třetí noc za sebou. Čekala, až se St. Bride rozhodne, jak s ní naloží teď, když ji považuje za vražedkyni. Její pokoj se rázem stal vězením a útočištěm zároveň. Ale

toužebně si přála ho opustit, i kdyby směla jenom zajít do galerie a pocítit na svých tvářích bodnutí svištícího větru.

Oblohu rozčísl blesk a ozvěna hromu zaduněla štěrbinou pode dveřmi do galerie jako výstřel. Přistoupila blíž a otevřela je dokořán, ale žaluzie byly zvenku zamčené. Další zášleh osvětlil pokoj a vzápětí zarachotil hrom, ale nezastrašilo ji to. Roztáhla lišty, aby k ní ze zuřivosti bouře proniklo co nejvíce.

„Ženy se většinou při bouřce choulí pod peřinou. Ale ty ne. Ty ne.”

Ten hlas ji vyděsil víc než ohlušující zadunění předtím. Otočila se ve tmě na patě a rozeznala St. Brideovu postavu opírající se o dveře do salonu. V zsinavém vzplanutí zahlédla nepřirozený lesk v jeho očích a všimla si, že jeho postoj je poněkud vratký a zdaleka ne tak rezolutní jako obvykle. V nastalé temnotě zaslechla cinknutí poháru, jak ho pokládal na její noční stolek - měla podezření, že poháru vrchovatě plného brandy. Pak zaslechla blížící se kroky.

„St. Bride, je pozdě,” zamumlala a pokoušela se tvářit lhostejně, stále otočená k rachotícím žaluziím.

„Ano, už je opravdu pozdě. Došel jsem ke stejnému závěru.”

„Co chcete, St. Bride?” zeptala se odhodlaně. Ačkoliv očividně pil, netvářil se nijak nepřátelsky. Vlastně vypadal, jako by dnes večer objevil řešení svých problémů a přišel se s ní pouze podělit o dobrou zprávu.

„Chci vědět, proč se nebojíš bouřky. Jako by ses z ní spíš radovala.” Stál otočený směrem k ní, a přestože byla tma, mohla rozpoznat jeho smutný úsměv. „Slyšel jsem odsud hluk. Napadlo mě, že tě třeba hromy a vítr vyděsily, že potřebuješ utěšit. Ale pak přijdu a ty se tiskneš ke dveřím, toužíš být volná - tam venku v divoké bouři uprostřed noci. Co jsi to za podivné stvoření.” Zvedl ruku a chystal se dotknout její tváře, dle pak si to rozmyslel a nechal paži zase klesnout k boku.

„Nikdy jsem z bouřky neměla strach,” odpověděla prostě.

„Proč?”

„Mám ji ráda. Zvláště teď.” „A proč teď? Čím tě přitahuje zrovna dnes?” Zarazila se nad jeho otázkou. Uvažovala o všem, co předcházelo tomuto okamžiku. „Bouřka zuří s takovou silou.”

St. Bride chvíli mlčel. Potom se dotkl jedné větrem uvolněné kadeře, která se jí omotala kolem hrdla, a zkoumavě si ji v temnotě prohlížel. Pomalu, rozevřenými rty políbil Kayleigh na čelo a ji ovanul jeho horký dech vonící po brandy. Naklonil se k ní, ale netiskl ji, nesvíral jako obvykle, a Kayleigh měla dojem, že musí vydržet jeho blízkost už jenom proto, že nemá žádný reálný důvod se bránit. Když jí však ústy jemně přejel po čele, trhla sebou a vyhrkla: „Dost, St. Bride. Budu se bránit a stejně jako předtím vyhraju.”

„Pak jsi mě špatně odhadla.” V hrudi mu zarachotil smích a vlhký horký polibek na jejím čele ještě zintenzivněl. Nejasně se jí mihlo hlavou, jestli ho dokáže zadržet - jeho váha ji tížila, ale nenalezla v sobě sílu se odtáhnout. Jeho dotek byl příliš zkušený a svůdný a slova tak tichá a vzrušující.

„Co chcete, St. Bride?” Stěží ze sebe tu otázku vypravila. Paží se opíral o zárubeň dveří za ní, ale jako by ho vůbec nepodpírala. Prohnula se dozadu dál od něj, ale přejel jí druhou rukou po zádech k hýždím a přitáhl si ji k sobě. Přes tenkou látku cítila jeho teplou dlaň a projela jí žhavá jiskra, až téměř zasténala. Zatímco se snažila tento pocit v duchu důrazně popřít, St. Bride ukončil polibek a opřel se bradou o její hlavu.

„Co jsi to vlastně za ženu, má temná vílo?” zašeptal jí do vlasů. „Pohrdáš mými nabídkami a bohatstvím jako nějaká vévodkyně, a přitom ses potulovala po ulicích a kradla na jídlo. Teď zjišťuji, že jsi zapletená do vraždy, a nemohu z tebe dostat jasnou odpověď. A přesto přese všechno mě tvoje hladké nevinné čelo svádí, abych ti uvěřil. A já ti opravdu věřím. Věřím, že jsi nezabila Bardolpha, a jsem dokonce i teď přesvědčený, že jednoho dne mi všechno vysvětlíš. Jak je to možné? Co jsi to se mnou provedla?” Opět jí přitiskl rty na čelo a zašeptal: „Máš tak krásné, hebké čelo, Kayleigh.”

„Ne,” vydechla, hluboce rozrušená jeho řečí, rozrušená jeho chováním.

Tiše se zeptal: „Nebo nesouhlasíš, má sladká čarodějko? Má kouzelná vílo? Uhranula jsi mě a zapředla do svých sítí.”

„Nejsem žádná čarodějka. A já jsem polapená v síti, copak to nevidíte?” usmála se hořce. „Jiní ano.”

„Vidím. A to mi také nedává spát.” Vzal ji za bradu. Oblohu venku proťal blesk a ozářil jeho tvář přízračným světlem. „Nechte mě jít,” zašeptala. „Nikdy,” zasmál se.

„Laban a jeho předpovědi - třeba má pravdu.”

„Laban a ty jeho předpovědi můžou jít k čertu.” Cynicky se ušklíbl. „Kdybys mi vrazila nůž do zad, asi bych i to přijal s potěšením. Ať už je na tobě cokoliv, prostě se bez tebe nedokážu obejít.”

„I jestli jsem vražedkyně?” Olízla si rty.

„Nejsi. Tomu nevěřím. A co hůř, je mi to jedno. Udělám cokoliv, abych tě dostal.” Sklonil se a políbil ji. Měl velkou sílu, ale náhle mu Kayleigh netoužila odporovat. Když spustil druhou ruku ze zárubně a začal jí nadzvedávat noční košili, roztřásla se vzrušením. Teplou dlaní jel pomalu vzhůru po jejím hladkém stehně. Neměla by to dopustit, neměla by toužit po tom rozechvění, které jí projelo páteří a nutilo ji dýchat prudce a přerývaně, a hlavně by neměla toužit po tom pocitu, že to vlastně chce. to a ještě víc.

„Ne, St. Bride. Budu se bránit.”

„Tak začni, jen do toho.”

Pokusila se odstrčit jeho ruce, ale lem nočního úboru už měla vyhrnutý téměř k pasu. Právě když očekávala teplo jeho dlaně na hýždích, cítila, že se jí dotýká tam, kde nikdo předtím.

Nikdy.

Zasténala, když jí prsty rozevřel stehna. Strnula a tělo jí zahořelo, měla pocit, že jí kůže pod jeho dotykem žhne. „Ne, budu se bránit, St. Bride.” Zaryla mu prsty do paže, ale nepovolil.

„Tak se braň, Kayleigh.” Přitiskl svou tvář k její. „Poddej se vzteku a za chvilku se poddáš mně.”

„Ne!” zašeptala chraptivě, když se jí začal dotýkat ještě směleji. Zhrožená do hloubi duše se opřela do jeho paže vší silou, ale jakékoli protesty umlčel hladovým polibkem a zdusil její zasténání ve svých ústech. Jeho polibek byl závratný a omamný a Kayleigh jako by pila ze samého poháru rozkoše.

Choval se stále troufaleji, srdce jí zběsile bušilo v hrudi a svíjela se mu v náručí. S každým okamžikem beznadějně

ztrácela hlavu a jako z Pandořiny skříňky draly se nezkrotné vášně napovrch. Jedna část její bytosti omámeně sledovala, jak vzlétají k nebesům, ale druhá - ta větší - toužila je mít bezpečně zpátky uvnitř. A tato část ji nakonec přiměla odtrhnout své rty od jeho. Přitáhla si košili k sobě a klopýtala k protější straně místnosti.

„Běžte, běžte pryč!” zavzlykala trhaně a zoufale se snažila znovu posbírat střípky zdravého rozumu. Zprudka oddychovala a zaplavila ji touha opravdu někoho zavraždit.

„Nepůjdu,” odmítl a v očích se mu zablesklo kruté zklamání. Přistoupil o krok.

„Nechoďte blíž!” zakřičela. „Nechoďte blíž, nebo vás budu navěky nenávidět!”

„Víš to jistě? Nemělas v srdci zrovna nenávist, když jsi mi před chvílí sténala v náručí.” Stál těsně u ní, ale ani se jí nedotkl. Pouze ji pozoroval s hněvivě sevřenými rty.

Po tváři jí bezmocně stekla slza. Otřela si zvlhlé řasy hřbetem ruky. „Budu, St. Bride. Budu vás nenávidět navždy.” Srdce se jí naplnilo zoufalstvím. Tolik po něm toužila, její tělo prahlo po jeho dotyku! Ale bylo to tak špatné - strašně, trýznivě špatné.

„Pak nemusíte mít strach, madam,” pronesl tiše. „Nemám ve zvyku spát se ženou, která mě nenávidí.”

„St. Bride,” šeptla. Vždyť není pravda, že ho nenávidí -vlastně začínala uvažovat, jestli její city k němu nebyly tak vzdálené nenávisti, jak jen bylo možno. Chtěla toho tolik říct, ale nedokázala nalézt správná slova.

Zatímco bojovala svou vnitřní bitvu, poryv větru s prásknutím sklapl lišty žaluzie a pokoj se ponořil do černočerné tmy. Ucítila, jak St. Bride zatápal rukou a něžně jí pohladil křivku ňadra ve výstřihu. Tiše zasténal a vzápětí ji prudce od sebe odstrčil. Otočila se k němu, ale rozeznala už jen jeho siluetu mizící ve dveřích. Nakonec zaslechla klapnutí zámku a zapřísáhla se, že to bylo cvaknutí zástrčky, a ne chvějivý pocit na jejím ňadru, co ji přimělo pobouřeně vykřiknout: „Mizero!”

Dvakrát propásla svou schůzku s Quinnem. Stěží si mohla pomoci, jelikož byla zamčená ve své ložnici tři dny, ale věděla,

že Quinn jí neuvěří. Bude to muset stokrát splatit - nebylo pochyb.

Až teprve dalšího dne ji St. Bride konečně propustil z vězení jejího pokoje, ale stále si ji hlídal jako ostříž. Celé ráno na sobě cítila jeho ledový tyrkysový pohled, zamyšlený a bdělý. Týral její duši. Usilovně se snažila nemyslet na něj a na předchozí noc. Ale plakala až do časných ranních hodin a celá hořela touhou, kdykoliv pomyslela na to, jak se jí dotýkal a laskal ji tam.

Nakonec však všechny představy zastínila naléhavější hrozba. Musí se setkat s Quinnem. Čekal na ni - cítila to. Číhal na ni v místech, kde si houštinaté křoví podávalo ruce s bažinou, na okraji starých indigovníkových polí. Kdyby se jí jen naskytla příležitost - pouze na pár minut - mohla by ho snad uchlácholit.

Ale její naděje byly zmařeny. Před polednem se v prádelně objevil St. Bride a požádal ji, aby se s ním šla projít. Jelikož neměla pražádnou chuť pokoušet jeho náladu, řekla ano, ale když odešel, přemítala, jestli vůbec kdy bude mít příležitost se s Quinnem sejít.

V poledne zamířili po prašné cestě vedoucí k obydlím otroků, kteří pracovali na poli. Kayleigh do těchto míst nikdy předtím nezavítala a těšilo ji loudat se alejí mladých virginských dubů, která se stáčela k řadám cypřišových domků. Musela si přiznat, že by to byla příjemná procházka, nebýt ocelově šedé těžké oblohy, z níž celé ráno drobně mrholilo, a skličující myšlenky, že se musí sejít s Quinnem, než bude pozdě.

„Nepřívětivý den na procházku.” St. Bride ji se samozřejmostí uchopil za ruku a pomohl jí přes kaluž.

„Déšť všechno zchladil. Těší mě, že se projdu. Nejsem ráda tak dlouho zavřená v domě.” Kradmo na něj pohlédla.

„Líbí se ti nová šněrovačka?”

To byla drásavá otázka. Navracela vzpomínky zpátky k noci, na niž nejspíše oba toužili zapomenout. „Ano, velice.” Vybavila si balíček, který ráno objevila u dveří do ložnice. Rudá šněrovačka předtím záhadně zmizela a teď se vynořila nová, možná ne tak efektní, ale zase v požehnaném odstínu lila.

„Napadlo mě, že by bylo nejlepší vyjít si ven.” St. Bride se zastavil u stromu a pohlédl na ni.

„Nelíbí se mi žít pod zámkem.”

„Já vím.”

„Co tady vlastně přesně děláme, St. Bride?” začala, ale slova se jí vzpříčila v hrdle, když se zamračil.

„Mám pro tebe dárek. Obávám se však, že se ti nebude líbit.” Nahmatal váček, který měl zavěšený u pasu kožených kalhot. Jsou s ním spojené jisté průvodní okolnosti, proti nimž budeš patrně protestovat.”

„Oč jde?” zeptala se a opatrně od něj odstoupila. Bez dechu sledovala, co se z váčku vynoří za poklad. Hlavou jí vířily nejděsivější dohady, jaký dar by jí asi mohl věnovat, ale když nakonec vytáhl ruku, ležel mu v ní drahocenný šperk.

„Náhrdelník?” vykřikla tiše a nechala si ho vložit do dlaní. Nebyl to náhrdelník, který mu dal Thionville, ale v něčem se mu podobal. Byl to prostý stříbrný kroužek ozdobený uprostřed St. Brideovým velkým neopakovatelným safírem. Obracela ho v prstech sem tam a pokoušela se odhadnout, co má tento dar znamenat.

„Váš safír ze mě ještě neudělá vaši milenku, St. Bride,” ozvala se nakonec. „Ne, to neudělá.”

„Tak proč mi nabízíte něco tak cenného? Držel jste mě v pokoji tři dny - a teď mi dáváte prostředek k útěku.” „Ne, neutečeš. O to se postarám.”

Jeho slova byla záhadná. Nevěděla, jak má zareagovat. „Ale já uteču, když mi ten šperk necháte,” přiznala nakonec vážně s nezvratným přesvědčením.

St. Bridea ale její slova nepřesvědčila, dál si ji pouze zamyšleně prohlížel. „Smím ti ho zapnout?” Přistoupil blíž, oči měl ostražité, ale plné očekávání.

„Vy jste zešílel, St. Bride.”

Dovolila mu, aby jí nadzdvihl vlasy. Ucítila na štíhlém hrdle jeho teplé silné prsty a tělem jí projelo zamrazení, které nemělo s počasím co dělat. Bezmocně zavřela oči, když se jeho rty dotkly její šíje. Políbil ji jednou, jemně, a pak se odtáhl.

„Smím?” Vzal jí náhrdelník z dlaní. Hladký kroužek ji chladil na kůži. Nezvykle dlouhý okamžik váhal, než jí ho zapnul, ale konečně měla šperk připevněný kolem krku. Otočil ji, aby si ji prohlédl, a vypadal úplně okouzleně. Jeho krása

vynikne díky té tvojí, má temná vílo. Doufám, že mi jednoho dne odpustíš.”

„Ne, to já potřebuji vaše odpuštění, St. Bride. Přece víte, že si ho nikdy neponechám.” Dotkla se stříbrné obroučky.

Ale pouze zavrtěl hlavou. „Ponecháš. Nedokážeš ho sundat.”

„Ale já ho sundám, to přece víte. Při první příležitosti ho sundám a prodám.”

„Nepodaří se ti ho rozepnout, Kayleigh. A nemá to co dělat s mým přáním, aby sis ho ponechala. Tady ve městě je zlatník, který dělal zámečky pro ebenisty Ludvíka XIV. A jeho práce představují zázrak všech hlavolamů. Jenom on a já víme, jak sundat ten náhrdelník.”

Při jeho slovech zvedla Kayleigh ruce ke krku a nervózně zašátrala po sponě. Ale nenašla žádnou! Pod prsty cítila jenom hladké chladné stříbro. Zlatník záhadným způsobem dokázal umístit zámeček do prohlubní kovového kroužku. A z tohoto úhlu se jí jistě nikdy nepodaří vypátrat, jak se rozepíná.

„Tak tu sponu rozlomím.” Škubala náhrdelníkem, až si tím úsilím odřela hrdlo a musel jí násilím odtáhnout ruce. „Tak to se ti nemůže povést.”

„Pak někoho přesvědčím, aby kroužek rozřízl!” pokračovala stále zoufaleji.

„Nemožné. Kroužek a zámeček jsou vyrobené ze speciálního kovu. Není to čisté stříbro. Aby šly přeříznout, potřebuješ diamantový nůž. Mrzí mě to, Kayleigh. Prostě neexistuje způsob, jak ho sundat.”

„Vyhledám člověka, který zámeček vyrobil. Rozepne mi ho.” Hlas se jí začínal třást.

„Už o tobě ví. A také ví, že mu zaplatím mnohem víc, než jakou má náhrdelník cenu, když ti ho nesundá.”

„Proč? Proč mi tohle děláte?” vzlykla a stále tomu nemohla uvěřit.

Promluvil tvrdě a s nevybíravou bezohledností, kterou by od něj nečekala.

„Protože tě chci. Protože nemám v úmyslu nechat tě odejít, a navíc mě potřebuješ. Potřebuješ ochranu, kterou ti můžu poskytnout. Jak bys teď mohla utéct zpátky do New Orleansu

nebo kamkoli jinam? Vždyť by se na tebe všude zloději kvůli tomu náhrdelníku sesypali jako hladoví vlci.”

„Nikdy vás nebudu potřebovat! Nikdy!” Couvala od něj. S chutí by ho zabila za to, že jí navlékl obojek, jako by byla jeho oblíbený pes. Nyní je mu vydána na milost a nemilost, tu věc jí může sundat, až se mu zlíbí. Nikdy se odsud nedostane. Má cenný poklad, a nemůže ho prodat, teď aby žila v hrůze, že se ho bude chtít zmocnit nějaký chamtivý ničema, který se nezastaví před ničím. Navěky zůstane v St. Brideových spárech. Marně znovu náhrdelníkem trhla, St. Bride jí opět zadržel ruku. Ovinul jí paže kolem pasu a přitáhl si ji na hruď.

Jsi moje, Kayleigh. Přiznej to.”

Zuřivě zavrtěla hlavou. „Ne,” odmítla.

„Ano.”

„Ne!” vzlykla. „Nenechám se od vás zotročit, nebudu po vůli vašim rozmarům.” V zoufalství se od něj odvrátila a zlomeným hlasem dodala: „Proč mi to děláte, St. Bride?”

„Dokaž mi, že ti mohu důvěřovat, a tyhle drahocenné okovy nebudou třeba.”

„Sundejte mi ten - ten - řetěz!” nařídila mu náhle rozrušená na nejzazší mez.

„Ne,” odpověděl tiše, neoblomně.

„Nenávidím vás!” vykřikla. Ach, a že ho nenáviděla. Nenáviděla jeho pronikavý důvtip, ale především nenáviděla jeho náhrdelník, který ji už nyní tížil jako olověná koule. Obepínal jí hrdlo tak těsně, že se snad zalkne. Nyní prahla po jediném - zbavit se šperku a St. Bridea. Ale jak se osvobodí od St. Bridea, když ji tu vězní jeho drahocenný safír?

„Bože, jak vámi pohrdám, že mě tak ponižujete,” zaštkala.

Já vím… vím to.” Jeho odpověď ji zaskočila, ale odmítla se nechat utišit. Pokusila se ho odstrčit, a když to nedokázala, pozvedla k němu tvář. Rty se jí třásly a v očích měla výčitku.

„Chcete, abych se stala vaší milenkou, že?” zeptala se a slova se jí chvěla potlačovanými city.

„To je snad už jasné,” prohlásil a po tváři mu přelétl nechápavý výraz.

„Polibte mě!”

Obočí mu vyletělo nahoru.

„Povídám, polibte mě, St. Bride. Víte jak. Už jste to dělal předtím.” Zadívala se na něj a z očí jí vyšlehl modrý plamen.

Pomalu se sklonil, aby jí vyhověl. Avšak jeho rty se přitiskly k jejím jenom na zlomek vteřiny a pak opět zvedl hlavu. Zahleděl se na ni. Tvář měla jako Venuše vytesaná z mramoru, bez citu, bez vášně.

„Takhle to chcete?” zeptala se. „Chcete, aby takhle vypadaly naše polibky? Studené a jen z nutnosti?”

„Ne,” odpověděl bezvýrazně.

„Tak mi sundejte ten náhrdelník, St. Bride,” prosila ho naposledy.

„Ne,” zašeptal chraptivým, vyprahlým hlasem.

Nemarnila ani okamžik, vytrhla se mu z objetí a tentokrát setřásla jeho paže bez námahy. Klopýtala zpátky na cestu.

„Kayleigh, vrať se!” volal za ní, ale neposlouchala. Neotočila se a neviděla, jak mu v očích bleskl hněv, ani neslyšela trhaný povzdech, který mu splynul ze rtů.

St. Bride upřeně hleděl na svou sklenku. Jantarová tekutina vířila ve skleničce přesně jako mramorované stěny lodžie kolem něj. Bylo už dávno po půlnoci, žaluzie byly roztažené a ztemnělou lodžii zalévala žíhaná krajka z měsíčních paprsků. Všechno kolem bylo černé, bílé nebo šedivé kromě jeho brandy a oranžové hlubiny zasažené svitem měsíce vyzařovaly oheň a sílu. Když mu však tekutina stékala hrdlem, účinek zdaleka tomuto příslibu neodpovídal.

„Co ti řekla, že jsi vzhůru tak dlouho do noci?” Laban se vynořil na schodech.

„Pojď si dát se mnou něco silnějšího, Labane. Měli bychom vyzkoušet zásoby.” St. Bride vyslovoval s překvapivou srozumitelností a zdálo se, že ho vlastní střízlivost mrzí.

„Slyšel jsem tady nahoře hluk a chtěl jsem si jenom ověřit, že jsi to ty a ne.” Laban spolkl zbytek věty, posadil se a překotně se natáhl po brandy.

„Naše malá gaelská čarodějka?” St. Bride se usmál do své sklenice.

„Řádí jako vichřice.”

„Ano.” St. Bride zvedl koutky v křivém úsměvu. „Ale ona nikdy neměla zálibu v mých dárcích.”

„Co s ní máš v plánu?” Laban pomalu usrkával brandy.

„Rozhodl jsem se, že ji nechám zítra setkat se s jejím přítelem Quinnem. Už se té schůzky nemůže dočkat. Kdykoliv vystrčí paty z domu, dívá se směrem k bažinám, kde se odehrávají ta jejich obchodní dostaveníčka. Už ji vyhlíží, že?”

„Každý den. Sám jsem ho sledoval,” přikývl Laban na souhlas. „Přiváže vždycky koně na mýtině a pak čeká, asi tak hodinu tiše kleje a pak zase zmizí. Začíná se rozčilovat. Nemá v úmyslu postávat tam do nekonečna.”

„Tak dobrá. Zítra si na něj posvítíme. Vyplatíme ho a ať se klidí. Chci, aby z Kayleighina života zmizel jednou provždy.” St. Bride si dolil sklenku z karafy vedle sebe. Zdráhavě připustil: „A taky bych nerad, kdyby Quinn začal být příliš netrpělivý. Když nedostane zaplaceno, rozběhne se na vyšší místa.” S pohledem upřeným na Labana dodal pomstychtivě: „Nechci, aby někdo věděl, že je Kayleigh tady.”

Laban vypadal, že se usilovně snaží zvolit vhodná slova. Začal zeširoka: „St. Bride, zamyslel ses nad tou možností aspoň trochu? Neříkám zrovna, že děvče toho pochybného Bardolpha zavraždilo. Ale co o ní ve skutečnosti víme?”

„Nic. Všechno.” St. Bride si projel zjizvenou rukou vlasy. Na jizvu dopadlo měsíční světlo a oba muže uhodila do očí -bíle se zaleskla v příšeří místnosti. „Nežádám tě, abys to chápal, Labane. Někdy ničemu nerozumím ani já.” Mluvil vyrovnaně.

„Všechno ukazuje proti ní.”

„To přece vím!” obořil se na něj St. Bride a pak se ovládl. „Máš pravdu. Má vinu vepsanou na čele. Při pohledu na tu šarlatovou šněrovačku se úplně zhroutila. Můj bože! Měl jsi vidět její obličej! Vytřeštila oči, jako by to byla krev. A bůh sám ví, že to nebyla její vlastní.” Zvedl se a začal rázovat po místnosti. „Ale přece si ji stále nedovedu představit, jak kuchá toho starého ožralu. Ne bez nějakého přesvědčivého důvodu. A pokud skutečně měla pádný důvod, pak si zaslouží ochranu.”

„A pokud neměla žádný významný důvod?” zeptal se Laban

tiše.

„Pokud neměla” - St. Bride se zahořkle usmál - „pak se to nikdy nedozvím, nemám pravdu?”

„Ne, dokud se jednoho dne neprobudíš se stejným nožem v břiše.”

„Já Kayleigh zvládnu. Je divoká, ale vždycky jsem měl slabost pro divoké věci. Vzpomeň si, kolik času jsem strávil tady v koloniích, ačkoliv jsem měl spíš vykonávat své povinnosti na Scion House.” Ušklíbl se. „A taky si vzpomeň, kolik času jsem věnoval povinnostem po smrti svého otce, když jsem se měl starat o Mary.” Při této myšlence zprudka praštil sklenicí o stůl. „Dobrou noc, Labane. Nemá smysl o celé věci ještě dál debatovat.”

„Ne, nemá to žádný smysl, když ses do ní zamiloval.”

„Cos to řekl?” zeptal se St. Bride ostře.

„Slyšels.”

St. Bride se dal do smíchu. „Pleteš se, Labane. Ani nevíš, jak moc se pleteš.” Vstal, ale než opustil salon, bezděčně zalétl očima ke dveřím do Kayleighiny ložnice. Musel je odtud násilím odtrhnout a teprve potom zamířil clo svého pokoje.

18. kapitola

Kayleigh strávila příští den tím, že pomáhala Colette vařit vepřové sádlo na výrobu svící. Knoty už byly hotové a visely přes opěradla židlí, ale sbírání tuku potrvá přinejmenším dva dny. Byla to úmorná práce, stát nad vroucím kotlem celý den, a obě ženy odložily šátky a rozepnuly si háčky na šatech, jak daleko to jen šlo, aby ještě vypadaly slušně, a přitom se trošku ochladily. V poledne, neschopné už dál vydržet parno v kuchyni, si Colette a Kayleigh konečně dopřály přestávku. Colette postávala venku opodál, aby měla jistotu, že lůj neztuhne, a Kayleigh se naskytla příležitost k úniku, na niž čekala celou dobu. Protáhla se do svého pokoje pro šátek.

Neklidnými prsty si zavázala jemnou látku těsně pod krkem. Vypadala poněkud podivně, ale nemohla připustit, aby Malcolm

Quinn zahlédl St. Brideův náhrdelník - zvláště, když se ta věc nedala sundat. Při tom pomyšlení se otřásla.

Spěšně nakoukla do salonu, jestli tam není St. Bride. Nebyl - jaká náhoda, blesklo jí neklidně hlavou, ale rychle tu myšlenku zavrhla. Sice jí neobvykle načasovaná hodina svobody připadala podezřelá, ale musí jí využít. Musí se dnes s Quinnem setkat, ať se děje co chce. Už mu určitě došla trpělivost. S tímhle přesvědčením a několika mincemi ze St. Brideovy komody vyrazila Kayleigh k okraji bažiny.

Nepršelo, ale nad křovím a nízkými palmami se válela těžká, mokrá mlha. Při chůzi Kayleigh cítila, jak se jí na kůži srážejí kapičky vody a hrubé lněné šaty jí těžknou vlhkostí. Rukou spočinula na šátku ve výstřihu a pohledem zalétla zpět k domu. Sídlo Belle Chasse se rýsovalo zachmuřené a nemoderní jako přízrak plovoucí v oparu mlhy, která se kolem něj vznášela jako deštěm nasáklé mraky. Nikdo nebyl v dohledu, jenom Grand-Louis přecházel po opuštěném dvoře a mumlal něco těm, které viděl pouze on sám. Jediným důkazem, že dům je obydlený, byla kuchyně, odkud se z komína klikatě plazil proužek kouře.

Kayleigh se vydala přes kraj bažiny. Nedokázala dopředu odhadnout, jestli tam Quinn bude nebo ne. V zátočině bažinatého ramene řeky našla jejich mýtinu porostlou vřesnovým kobercem, ale po Quinnovi ani památky. Smířila se s čekáním, vyhledala pahýl cypřiše a posadila se - ruku si obezřele přitiskla na hrdlo.

„U ďasa, holka! Dneska povím Straughtovi, kde se schováváš!” Malcolm Quinn přivázal vychrtlou kobylu k magnolii.

„Byla jsem nemocná. Nemohla jsem přijít.” Kayleigh věděla, že je dost bledá na to, aby tomu uvěřil. Quinn stál před ní a ona proklínala ruce, že se jí tak třesou.

„Tak se předveď.” Malcolm se natěšeně usmál a prostrčil špičku jazyka dírou v zubech.

„Tady, mám pro tebe pár zlatých mincí. To je všechno, co jsem mohla vzít. St. Bride mě začal podezírat.”

Malcolm jí mince vyrazil z ruky na zem a zamáčkl je botou do bahna. „Na takovou žebráckou almužnu ti neskočím!” zaječel na ni. „Nechalas mě čekat celé dny a pak mi přineseš tohle?

Straught se o tobě dozví a do večera ti pěkný bílý krček zrudne stejně jako záda tvé sestry?”

Kayleigh se přikrčila a s vypětím všech sil zahnala tu strašlivou představu. Ona nebude mít stejný osud jako Morna. „Víc jsem nesehnala. Příště ti donesu něco cennějšího.”

Jestli tě ten bastard Ferringer začal podezírat, pak pro mě už nemáš žádnou cenu. Moc dlouho mi už asi platit nebudeš.” Quinn ji popadl za bradu a trhl jí nahoru. Do nosu ji udeřil pronikavý zápach jako z mokrého psa.

Zuřivě se mu vytrhla.

„Jdi ode mě pryč, ty páchnoucí skrčku!”

„Nebojím se Ferringera, Straught bude mít situaci pěkně pod palcem dřív, než padne tma.”

„Zaplatím ti, když mě necháš na pokoji. Řekni si cenu a ráno to budu mít, slibuji.” Snažila se ho obelstít. Ještě dnes v noci se vytratí z Belle Chasse! Když Straught větří po její stopě, nikdo a nic už ji tu nezadrží.

„Kde chceš získat.?” Quinn zaváhal a očividně dostal nápad. „Aha - ty šperky, co dal pan Straught Ferringerovi. To je ono?”

„Ano. Donesu ti je!” lhala, příliš dobře věděla, že St. Bride schovává klenoty bezpečně zamknuté mimo její dosah.

„Ha! Ty malá lhářko, nedokázalas ani ukrást Ferringerovi safír, když jsi na něj tehdy poprvé narazila v přístavu. Jak chceš teď dostat všechny ty šperky? Co máš za lubem, slečinko? Nestojím o to, aby mi je Ferringer a ten jeho černý osel naservírovali ještě s kulkou do břicha!” Přikročil k ní.

„Ne. Donesu ti, co chceš. Jenom nic neříkej Erathovi,” žadonila. „Do rána budu všechno mít, přísahám!”

„Nechci žádné prázdné sliby. Už mi nejseš k ničemu. Straught se o tobě dozví, ale napřed si trochu užiju.”

„Jestli mě znásilníš, St. Bride tě zabije,” přesvědčovala ho. „Všechno mu řeknu. Přísahal, že mě bude chránit.” Chvěla se. Kdyby tu tak teď byl! Kdyby mu mohla věřit.

„Pak mu nedám šanci.” Malcolm ji stiskl odpornými odulými prsty. Pokoušela se z jeho odpudivého sevření vyprostit. Snažil se ji políbit, ale vytrvale odrážela všechny jeho pokusy. Nakonec ji napolo dovlekl, napolo donesl ke své sešlé

herce, i když Kayleigh stále zoufale bojovala, aby se mu vykroutila. Odstrčila od sebe jeho podobanou tvář a zaryla do ní prsty, až ho ostrými nehty poškrábala do krve.

Ale hned jí došlo, že to neměla dělat. Při tom zápase se jí rozhalil šátek. Jako máchnutím kouzelného proutku ustal Malcolm v potyčce a oči mu vylezly z důlků jako makrele.

„Ksakru, ženská! Co to tady máš?” Quinnovy ruce vystřelily k jejímu hrdlu a odhalily stříbrný kroužek. Třpytivý safír na jejím krku ostře kontrastoval s tísnivou pochmurností bažiny. Quinn stál jako zhypnotizovaný a Kayleigh zalila hrůza.

„Nedá se sundat - nemůžeš ho mít, protože se nedá sundat,” vyrazila ze sebe a snažila se sebrat odvahu.

„Dej ho sem, holka. Možná jsi přece jenom užitečnější, než jsem si myslel. Ferringer ti dává lepší věci, než by mě napadlo.” Quinn zacloumal náhrdelníkem.

„Povídám ti přece, že nejde sundat. Zjistil, že mě vydíráš. Tohle nechal udělat tak, abych si ho nemohla sama rozepnout.”

„Sundej to!” Quinn kroužkem znovu zuřivě trhl. Brutálně jím škubl a odřel jí hrdlo téměř do krve. Kayleigh v té chvíli nevěděla, koho nenávidí víc, jestli Quinna, že je to taková podlá chamtivá bečka sádla, nebo St. Bridea, že ji do podobně nebezpečné situace dostal.

„Přece máš uši, nejde sundat! Jsi snad takový zabedněnec, že to nedokážeš pochopit?” zaječela na něj a do očí jí vhrkly slzy bolesti z jeho krutého sevření.

„Když to nepůjde normálním způsobem, dostanu ho z tebe jinak.” Malcolm ji odhodil stranou a chňapl po noži ukrytém v botě.

„Ne, prosím! Donesu ti cokoli jiného. Dokonce Straughtovy vlastní šperky. Nějak to zařídím. Jsem chytrá, Malcolme Quinne. Vždyť to víš. Přežila jsem, protože jsem chytrá.”

„Vyvázla jsi díky Bardolphově hlouposti. Když s tebou utekl do Louisiany, sám se odsoudil k smrti. Ten starý ožrala měl měkké srdce a toho jsi využila - chytrost s tím neměla co dělat.” Quinn vyrazil kupředu a nůž modře zazářil odleskem drahokamu, jako by to měla být předzvěst její smrti.

„Ušetři mě! Udělám všechno, co budeš chtít. Jenom mě nechej žít!”

„Že by se velká dáma, Kayleigh Kerrová, tak spustila? Opravdu budeš moje milenka, když tě nezabiju?” Když Kayleigh neodpověděla, pokračoval: „Nikdy bych tě neměl. To dobře vím. Zapíchla bys mě dřív, než bych se s tebou dostal do postele. Mám dobrou paměť.” Quinn si nadzdvihl ušpiněnou vestu a odhalil rudou jizvu na svém bílém rosolovitém břiše.

„To byla nehoda.”

„Žes ho ze mě vytáhla ven, byla nehoda. Tu proklatou kudlu bylo horší dostat ven než dovnitř.” Quinn ji popadl za vlasy, které se jí rozpustily při pokusu o útěk. „Ne, holka, s tebou už jsem skončil. Dostanu hezoučkou odměnu, když tě pošlu na věčnost - a nádavkem mi připadne Ferringerův pověstný drahokam.” Pozdvihl nůž s hrůzyplnou rozhodností. Kayleigh otevřela ústa k výkřiku, ale přes rty jí nepřešel ani hlásek. Ochromil ji děs. Svět kolem se zastavil a měla pocit, že pozoruje vlastní vraždu jako divák, ne jako oběť.

Ale ve chvíli, kdy Quinn napřáhl nůž k ráně, zaslechla z křoví za sebou hlasitý výstřel z muškety. Přimražená překvapením pozorovala, jak se Quinn zhroutil na záda. Čelo mu černě sežehl střelný prach. Kayleigh se zděšeně otočila, aby zjistila, kdo tu osudnou ránu vystřelil.

Straught! vykřikla její mysl nelogicky. Sledoval Quinna a dopadl je tady na mýtině spolu. Malcolm Quinn měl asi její vraždu připravit a Erath se hodlal postarat o ně oba - o zrádce Quinna a hrozbu Kayleigh - jedním rázem.

Pohlédla na Quinnovo čelo, kde mu nad obočím zela úhledná dírka po olověné kulce. Nechci vypadat jako on - ta slova jí proletěla hlavou. Podrost za ní se pohnul, nepochybně tam číhal Straught, dobíjel si pušku a chystal kulku pro ni. Náhle do ní znovu vjel život a rozběhla se o závod se smrtí.

Mechová chapadla se po ní natahovala jako přilnavé paže, které ji strašily v nočních můrách. Nesnášela bažiny a utekla tam už jednou, jenom aby se znovu ocitla v nebezpečí. Ale vždy jsou jí bažiny milejší než ty hrozné ruce, které prahly po její krvi, a ty ledové oči, v nichž planuly plameny samotného pekla.

„Labane, nech ho,” zvolal drsný hlas za jejími zády. Kayleigh se úlevou podlomila kolena. Ten hlas zněl přísně a

stroze, ale byl tak známý. Otočila se a ocitla se tváří v tvář St. Brideovi, který se vynořil na mýtině.

„St. Bride… St. Bride…,” mumlala ochable znovu a znovu, neschopná uvěřit, že to on zastřelil Quinna. A vtom se celá její obrana zhroutila. Zapomněla na hněv vůči tomuto muži, zapomněla na náhrdelník a své pochybnosti. Z náhlého popudu se k němu rozběhla, bez zaváhání se mu vrhla do náruče a rozvzlykala se.

Drobnýma rukama sevřela jemnou látku jeho košile a slzami mu smáčela pevnou hruď. Jako žebrák hladovějící po kousku chleba se radovala z jeho objetí. Silné paže se kolem ní zavřely jako ocelové obruče, které jí slibovaly pevnou hráz před světem a jeho hrůzami, zatímco dlaní ji konejšivě hladil po vlasech. St. Brideův hlas, hluboký a uklidňující, jí šeptal do ucha. „Tiše, má lásko, už je to v pořádku,” chlácholil ji, ale stěží ho slyšela. Věděla jen, že její křehká duše konečně nalezla bezpečné útočiště.

Trvalo dlouho, než její vzlyky utichly. Nakonec se jen křečovitě chvěla v jeho náručí, neschopná pohybu. Stále zarývala prsty do jeho košile a tváří mu spočívala na hrudi. Silný pravidelný tlukot jeho srdce ji uklidňoval, stejně jako něžné hlazení po zádech.

Nakonec se ale museli od sebe odtrhnout. Laban za nimi diskrétně zakašlal a St. Bride ji neochotně pustil.

„Pojď, má milá. Vrátíme se zpátky do domu. Musíme si toho hodně říct.” Palcem jí setřel z tváře poslední slzy.

Zakoktala se: „Sna-snažil se…,” ale hlas jí selhal. Jenom se trhaně roztřásla po celém těle.

„Už je mrtvý. O to jsem se postaral. Nikdy ti už neublíží.” St. Bride kývl směrem k nehybné vypasené hromádce, která kdysi bývala Malcolmem Quinnem.

„Nechtěla jsem krást, mrzí mě to,” vyznávala se přidušeně. „Už dvakrát jste mi zachránil život a já se ukázala jako ničemná nevděčnice. Ale vynahradím vám to, St. Bride. Najdu způsob, jak vám všechno splatit.”

„Měla jsi přijít za mnou, když tě Quinn poprvé vyhledal. Měla jsi jít za mnou, abych tě ochránil.” Z jeho hlasu jasně zaznívala výčitka.

„Prosím, prosím, věřte mi, St. Bride. Neměla jsem na vybranou.” Odvrátila pohled. Vina se jí zadírala do srdce. Jak si jen přála mu povědět celou pravdu! A pak spočinout v jeho uklidňujícím objetí! Ale neproklínal by ji, že zmařila jeho plány se Straughtem? Nebo ještě hůře, nezničil by ji?

Neschopna nalézt odpověď, zatékala zrakem ke Quinnovu tělu a ulpěla na něm s podivnou fascinovaností. Laban, který stál nad mrtvolou, také nemohl odtrhnout pohled. Jediný, kdo si Quinna nevšímal, byl St. Bride. Díval se přímo na ni.

„Pověz mi, proč jsi neměla na vybranou,” zeptal se jemně.

„Vydíral mě. Nechtěla jsem vás okrádat. Nezasloužil jste si to,” odpověděla bezvýrazně.

„Já vím, že tě vydíral. Ale chci slyšet něco jiného. Pověz mi o Bardolphově smrti. Kdo ho zabil, a proč?”

Vrhla na něj letmý pohled - a mlčela.

„No tak, Kayleigh, aspoň jedno pravdivé slovo. Pověz mi to a zapomeneme na minulost, začneme znovu.”

Sklopila oči a zahleděla se na své dlaně. Měla je rozdrásané od zápasu s Quinnem. Trvalo pár okamžiků, než sebrala odvahu znovu čelit St. Brideovu pohledu. Ale když konečně pozvedla zrak, ohromila ji zuřivost, která mu čišela z očí.

„Vrať se do domu. Musíme se obléct na Thionvillův ples.” Ukázal směrem k Belle Chasse.

„Nemůžu jít na ten ples,” zalapala po dechu při pomyšlení, že by tam mohla potkat svého bratrance.

Ale její odpověď jenom rozdmýchala St. Brideovu zlost. „Přiznej, kdo zabil Bardolpha Ogilvieho, a můžeš zůstat dnes v noci na Belle Chasse.”

Mlčela. Nemohla mu dát žádnou odpověď.

„Pověz mi to, Kayleigh. Pověz mi to teď, nebo přísahám, že tam se mnou dnes v noci půjdeš.”

„Já jsem ho nezavraždila. Vy to víte. Copak to nestačí?” prosila ho.

„Pošpinil jsem si kvůli tobě ruce lidskou krví. Mám právo vědět, proč jsem ho musel zabít.” Zaletěl pohledem ke Quinnovi a zase zpátky k ní. Stála jako němá.

„Proč jsem ho zabil, Kayleigh?”

Tentokrát promluvila. Nejistým hlasem odpověděla: „Nemůžu vám prozradit proč. Ne teď, ještě ne.”

St. Bride se už neudržel a vybuchl potlačovaným vztekem: „Jdi zpátky do domu! Až se vrátím, ať jsi hotová předstoupit před svou popravčí četu!”

„Copak jste mě zachránil jen proto, abyste mě vzápětí předhodil vlkům? Vždyť je to Thionvillův ples. Víte přece, že mě považuje za vražedkyni. Proč byste něco takového dělal?”

„Proč? Protože chci znát odpovědi na své otázky, a jestli tě proto musím vyděsit k smrti, budiž!” Přistoupil o krok blíž a víc nepotřebovala, rozběhla se k domu.

Celá roztřesená prolétla po lodžiových schodech nahoru do jakžtakž bezpečného úkrytu svého pokoje. Co to St. Bridea posedlo? Co ho tak znenadání popudilo? Vypadal ještě rozzuřeněji, než když jí tehdy dal ten červený korzet. Následující hodinu si lámala hlavu nad tím, co vězelo za jeho chováním.

Netušila, že muži zaslechli jen neúplnou část jejího rozhovoru s Quinnem a ještě v této chvíli zněla v St. Brideově mysli ozvěna Quinnových slov: Když s tebou utekl do Louisiany, sám se odsoudil k smrti. Ten starý ožrala měl měkké srdce a toho jsi využila.

19. kapitola

Den se chýlil k večeru a pršelo stále hustěji. Kayleigh přecházela po pokoji jako na trní a měla pocit, že zešílí. Pomyšlení na Quinnovu smrt a St. Brideovu mrazivou reakci jí drásalo nervy. Zoufale toužila po útěše, ale minulost ji poučila, že jedinou útěchu může očekávat jen sama od sebe.

Slyšela, jak se St. Bride vrací, ale šel rovnou do své ložnice, aby se vykoupal a převlékl na večerní společnost. Nedlouho poté vešla do Kayleighina pokoje Colette, pod paží nesla sedací vanu a za ní v patách vcupitaly dovnitř Venuše a Valentina s oblečením.

Ve svém rozpoložení si Kayleigh nových šatů ani nevšimla, dokud je Colette nepřehodila přes pelest postele jako svatební róbu.

Byly ušité ze sněhobílého hedvábného atlasu a vpředu ozdobené volány. Když se Kayleigh odvážila podívat zblízka, zjistila, že jsou bohatě protkané jemným vzorečkem květů a vinných lístků. Na sukni ležely nezbytné doplňky - pár bílých atlasových střevíčků s vysokým francouzským podpatkem, sametové pouzdro obsahující spony ze stříbra a markazitu, slonovinový brisé vějíř proplétaný nachovou stužkou a černé saténové domino.

Kayleigh v úžasu přistoupila k posteli a vzala domino do rukou. Nemohla přece jít na Thionvillův bál ukrytá pouze za nepatrný kousek černého hedvábí. Ta představa byla skoro víc, než dokázala snést.

„Přece nemůže myslet vážně, že mě vezme s sebou,” zašeptala bez dechu. Vzápětí obrátila ustarané oči ke Colettě.

„Nemůžu.,” Kayleigh se zarazila, když si všimla utrápeného výrazu na Colettině tváři. „Jestli půjdu, třeba se už nevrátím,” začala znova a pak bezmocně sledovala, jak jí připravují koupel.

„Třeba se už nevrátím. nikdy.” Cítila, jak jí Colette rozepíná vzadu šaty. Pak už Kayleigh nepronesla ani slovo. Nemohla dělat vůbec nic, jen by Colettu přivedla do nesnází. Uvolila se tedy alespoň vykoupat. Vyklouzla z hrubých plátěných šatů a vstoupila do vany. Venuše a Valentina jí střídavě drhly záda a Colette jí zatím myla hlavu. Pak si Kayleigh oblékla spodničku a šněrovačku a dvojčata jí vysušila vlasy. Česaly jí dlouhé prameny, dokud se hebce neleskly. A pak Kayleigh viděla, jak se Colette natahuje pro šaty.

„Děkuji ti, Coletto. Obleču se sama.”

„Mais, mademoiselle…”

„Je mi úplně jasné, že tě sem poslal St. Bride, ale nebylo to nutné. Už jsem tě i tak připravila o spoustu času. Vím, že stále ještě vaříš lůj na svíčky a určitě potřebuješ zajít dolů. Obleču se sama.” Rezolutně převzala šaty z Colettiných rukou a položila je zpátky na postel.

„Můžeš jít, Coletto. Obleče se sama.”

Ten hlas se ozval za jejich zády. Kayleigh se zprudka nadechla a honem si zakryla prsa pažemi. Měla na sobě jen spodničku a šněrovačku, a připadala si tak skoro nahá. Obrátila se ke dveřím a při pohledu na St. Bridea jí červeň vyprchala z tváří.

Byl oblečený s dokonalou elegancí celý v černém. Punčochy, boty, kalhoty a kabátec měl černé jako uhel. Jediné odlehčení v temné záplavě představovala vesta ze stříbřité tkaniny vyšitá lesklým měňavým hedvábím. Takhle upravený vyhlížel jako ztělesnění moci a vybraného vkusu. Když Kayleigh kdysi snívala o muži, který by se jí měl dvořit, do detailu se podobal St. Brideovi v téhle chvíli - neokázalý, ale velkolepý.

„Utíkej, Coletto. Laban se na tebe v kuchyni už vyptával,” pobídl ji a vstoupil do ložnice.

Colettina tvář se rozjasnila a malá mulatka spěšně odkulhala i s dvojčaty pryč očividně s velkou úlevou, že se do sporu mezi Kayleigh a St. Bridem nemusí plést.

Kayleigh se octla o samotě se St. Bridem a cítila na sobě jeho pronikavý pohled. Nahmatala své staré hrubé šaty a už si je chystala přehodit přes hlavu, když jí je vytrhl z rukou.

„Dnes večer si vezmeš něco jiného.” Přistoupil k posteli a hodil jí bílý atlas.

„Přece jste to nemyslel vážně.” Přitiskla si bílé šaty k hrudi, aby odrazila jeho nestydatý pohled.

„Chceš mi snad něco říct?”

„Ne,” odpověděla potichu.

„Pak se oblékni.” S těmi slovy odkopl ořechové křeslo od stěny, přisunul je přesně před ni a posadil se do něj. Dlouhé nohy natáhl před sebe, zkřížil si paže přes rozložitou hruď a čekal, až poslechne.

„Nejdu tam,” utrhla se na něho.

„Ne?” Povytáhl jedno temné obočí.

„Ne,” odsekla odvážně.

Zasmál se. „Tak ne. Mám dojem, že než opustíme tenhle pokoj, ještě ráda mi povykládáš, co tě pojilo s Quinnem.” „A proč bych to dělala?”

„Protože odsud neodejdu, dokud se mi buď nevyzpovídáš.,” zamračil se, „.nebo si neoblečeš tyhle šaty.”

Nakrabatila čelo a skousla si růžový spodní ret. Přiváděl ji k zuřivosti! Bylo mu podobné, že ji tak přitiskl ke zdi! Ale nenechá se přimět ani ke zpovědi, ani navléknout do těch šatů, soptila. Tentokrát prosadí svou. Bude se prostě muset vypravit na Thionvillův maškarní ples bez ní.

„Myslím, že už byste měl jít,” prohlásila. „New Orleans je daleko a déšť vás ještě zdrží.” Z modrých očí jí hledělo potlačované nepřátelství.

„Takže mi nemáš co říct?”

„Ne.”

„Dobrá.” Křeslo zaskřípělo, rozšířenýma očima sledovala, jak vstává a zvedá pár bílých hedvábných punčoch, které ležely vedle střevíčků. V jeho silných rukách vypadaly neuvěřitelně tence a jemně.

„Co to děláte?” vydechla.

„Mám v úmyslu tě obléct. Nějak jsem tušil, že nepůjdeš dobrovolně,” přistoupil blíž.

„Tak důvěrnou věc nemůžete udělat!” Přitiskla si plesové šaty ještě úžeji k prsům.

Zastavil se. „Chceš mi něco říct?”

„Ne, ale nenechám.!”

Přitáhl ji k sobě. Než stačila nabrat dech, seděla mu na klíně na posteli. Bílé šaty se nějak ocitly mimo její dosah v lesklé bělostné kupce u jejich nohou. Naklonil se a uvěznil ji svou hrudí, takže se nemohla ani pohnout, uchopil ji za hebké lýtko a přes veškerý odpor jí navlékl první hedvábnou punčochu. Zatínala nehty do jeho pevných zad, ale to už cítila, jak jí na noze uhlazuje i druhou punčochu. Když byl hotov, upevnil saténové podvazky, položil jí ruku důvěrně na stehno a natáhl se pro střevíčky.

„Přestaňte!” vykřikla.

„Chceš mi něco říct?” Zastavil se.

„Nikdy, nikdy, nikdy! Vy zpustlíku!” vyhrkla.

Okamžitě se sklonil pro střevíčky a navlékl jí je. Pak ji na okamžik pustil a ona toho ihned využila k útěku, ale ozdobné spony na střevíčcích nebyly zapnuté a vysoké podpatky ji

zradily. Zakopla a upadla zpátky do St. Brideových nastavených paží. Dovlekl ji znovu k posteli a uchopil do ruky šaty.

„Nikdy je na mě nedostanete!” Ještě nedomluvila a už jí obemkl prsty zápěstí, zdvihl jí ruce nad hlavu a šaty se přes ni svezly jako nadouvající se bílý oblak. Bezmocně zasténala, když jí přetáhl živůtek těsně přes ňadra a násilím jí vsunul paže do rukávů.

„Uteču. Ve chvíli, kdy kočár dorazí do New Orleansu, od vás uteču a už mě nikdy nenajdete!” vyhrožovala, zatímco jí zapínal živůtek - a dával si přitom na čas. Když dospěl k háčkům na prsou, jeho prsty se pohybovaly s nekonečnou pomalostí. Už to dál nebyla schopná snášet, odrazila jeho ruce a zapnula si zbytek sama.

„Učešeš si vlasy, nebo ti mám domino přehodit, jak to máš teď?” Tyčil se nad její nasupenou postavou.

„Doupravím se, pokud budete tak laskav a zavoláte Colettu zpátky,” odvětila falešně medovým tónem.

„Jestli jsi změnila názor, lásko, proč mi prostě neřekneš všechno o Quinnovi a o sobě, pak můžeme oba zůstat v noci doma.”

„Ne, raději půjdu na ten ples.” „Cože?” nevěřícně na ni pohlédl.

„Raději půjdu na Thionvillův ples.” Zvedla vějíř z postele a klepla si jím o dlaň.

„Jsi šílená,” prohlásil.

„Vy blufujete,” usmála se a přimhouřila oči. „Myslíš?” Sevřel rty do hněvivé čárky. „Ano, vůbec totiž netoužíte vidět mě viset. Zvlášť když jsme se ještě.”

Podrážděně jí skočil do řeči: „Nebudeš viset, moje krásko. Ale na ten bál půjdeš.”

Probodla ho pohledem, který by odstrašil každého, ale St. Brideovi pouze zvlnil rty vyzývavý úsměv. Uhladil jí pár zcuchaných kučer z tváře a věnoval jí horký nestydatý polibek.

„Jednu věc už bys o mně měla vědět, má milá,” zašeptal. „Nikdy neblufuji.”

S těmi slovy zamířil ven z pokoje. „Ať tě Colette připraví během deseti minut,” nařídil a práskl za sebou dveřmi.

Znovu přispěchala Colette a v závěsu za ní Venuše a Valentina a Kayleigh byla s přípravou hotová za chvilku. Vlasy měla upravené jednoduše, jenom jedna havraní kadeř jí měkce spadala vpředu do výstřihu. Vyňala z pouzdra markazitové spony ke střevíčkům a dvojčata jí je horlivě pomáhala připevnit. Kayleigh udělala první nejisté kroky na vysokých podpatcích, ale netrvalo dlouho a nohy si rychle vzpomněly na dávný luxus, takže ve chvilce už se samozřejmou elegancí přešla přes pokoj k posteli pro stříbrem lemovanou náprsenku. Posledním úkolem bylo si ji připevnit a zhostila se ho tak obratně, že ani jeden špendlík se nemohl uvolnit a popíchat ji.

„Co jsem ještě zapomněla?” zeptala se Kayleigh Venuše a Valentiny, které na ni zíraly vykulenýma očima, jako by se mávnutím kouzelného proutku před nimi zjevila pohádková princezna.

„Tady, mademoiselle.” Colette jí podávala domino a vějíř.

„Samozřejmě!” Kayleigh se obrátila k dvojčatům. Upejpavě na ně vykoukla zpoza vějíře, jak se to nekonečné hodiny učily s Mornou, a holčičky se začaly chichotat. Koneckonců, kdysi doufala, že si tohle umění vyzkouší na nějakém svém nápadníkovi. Při té myšlence trochu posmutněla, ale Venušin a Valentinin smích jí nedovolil propadnout melancholii. Zaklonila hlavu a rozesmála se s nimi.

„Překrásné. Děkuji ti, Coletto.” St. Bride vstoupil do ložnice, jako vždycky bez ohlášení, a pozoroval Kayleigh s dvojčaty.

„Avec plaisir, monsieur. Vypadá nádherně.” Colette se usmála a nepozorovaně pobídla dvojčata, ať posbírají pohozené toaletní potřeby a jdou za ní.

„Coletto, počkej!” Kayleigh se náhle vrhla za ní ke dveřím. Nevěděla jistě, co chce vlastně říci, ale jak se Colette, Venuše a Valentina chystaly k odchodu, přepadl ji najednou pocit, že už je nikdy neuvidí. Věřila, že St. Bride jenom naplano hrozí, ale náhle v ní zahlodaly pochybnosti. Dnes v noci se mělo něco stát. Buď se jí podaří vyhnout se bálu, ještě než je tam kočár doveze, nebo bude u Thionvilla odhalena svým bratrancem. Ať tak či onak, nejpravděpodobnější bylo, že už Belle Chasse nikdy nespatří.

„Potřebujete ještě něco, mademoiselle?” Colette se nejistě zastavila a zadívala se na ni.

„Ne, jenom - no, chtěla jsem se rozloučit. A taky ti poděkovat.”

Colette se usmála a uchopila Venuši za ruku. Otočila se k odchodu a Kayleigh se při pohledu na ni sevřelo hrdlo. Valentina, která je následovala k lodžii, se na Kayleigh nezbedně usmála a zamávala jí na pozdrav.

„Valentino, já.,” Kayleigh udělala krok kupředu, zdráhala se nechat je jen tak odejít. Ale paže, která ji sevřela kolem pasu, ji zastavila.

„Uvidíš je zítra.”

„Opravdu?” zašeptala přiškrceně.

„Ano. Přehoď si domino a já ti slibuji, že je uvidíš.” Oči mu potemněly, když viděl, jak se zamračila. „Je to od vás kruté, St.

Bride.”

Nevšímal si jejího obvinění a místo toho ji přejel obdivným pohledem. Stála před ním s nahněvaným výrazem a jeho očím neušel z jejího vzhledu jediný detail, od saténové hebkosti její pleti, která se odrážela od oslnivě lesklého atlasu, až k jemné bílé záplavě krajek pod lokty. Co viděl, ho víc než potěšilo a neváhal jí to dát najevo. „Jsi překrásná, má temná vílo. Věděl jsem, že budeš. Jaká ironie, že zrovna bílá je tvoje barva.”

„Moje matka vždycky nosila bílou.” Odvrátila se od něj, aby neprozradila ještě víc.

„Pak musela být téměř tak krásná jako ty.” Hlas mu přešel clo šepotu.

„Už je pozdě. Jestli mi chcete hodit oprátku na krk, tak pojďme.” Vykročila po lodžiových schodech nesvá z jeho upřeného pohledu, ale zarazil ji.

„Líbí se ti ty šaty, Kayleigh? Rád bych tě viděl stále takhle oblečenou.”

„Komu ten oděv patří?” Přemítala o tom od chvíle, co poprvé pohlédla na bělostný atlas položený na matraci. Bylo nemožné, aby tak drahé a složitě vypracované šaty dokázal St. Bride obstarat v tak krátké době. Musely být ušité pro někoho jiného - to bylo zřejmé hned, jak si je oblékla. Kolem štíhlého pasu jí byly příliš volné a přes plná ňadra zase poněkud těsnější.

„Obávám se, že mají temnou minulost.” Na krátkou deštivou cestu ke kočáru jí přes ramena přehodil svůj černý plášť.

„Proč to říkáte?” Jeho plášť přijala trochu neochotně.

„Nechal bych ušít šaty přímo pro tebe, kdyby to bylo možné. Ale to samozřejmě nešlo.”

„Jak to že vlastníte tak drahocenný oděv?”

„Když jsem byl naposledy ve městě, koupil jsem je ne zrovna nejčistším způsobem od jednoho z těch lidí dole u řeky.” Úkosem na ni pohlédl. „Ten dobrý muž - pokud ho tak můžu nazvat - tvrdil, že prý pocházejí ze ztroskotané španělské galeony potopené u floridského pobřeží. Domníval se, že mohly patřit ke svatební výbavě, kterou ta loď měla na palubě, dohromady s bohatým věnem ve zlatě.”

„Ale co se s tou lodí stalo? Jak se ten člověk k šatům dostal?” Najednou měla podivný pocit. Bylo v tom něco nepříjemně důvěrného nosit něčí šaty, zvláště pokud měly svou minulost.

„Neřekl jsem galeony, která se potopila, Kayleigh. Řekl jsem potopené galeony.” St. Bride na ni vyčkávavě pohlédl, jestli pochopila.

Pochopila. Potápět lodi bylo běžnou praxí na obou stranách Atlantiku. Najednou se cítila jako zrádce, že si bělostné hedvábí oblékla. Nepochybně patřilo mladé ženě, která se plná sladkých snů vydala na dalekou cestu přes oceán za svým snoubencem. A místo toho se stala obětí činu tak zlovolného, jako je tento. Vylákat loď do nebezpečí, vyplenit ji a zavraždit cestující - už při tom pomyšlení se jí chtělo zvracet. Ruce ji svědily touhou ze sebe ty šaty strhat. A mohla by si to také vzít za záminku a odmítnout na bál jít.

„Pojď, Kayleigh. Ať nedorazíme pozdě.”

Při jeho slovech vzdorovitě sklopila oči a vzbouřila se. „Ty šaty se mi hnusí, St. Bride.”

„Taky by měly. Mají ošklivou minulost, ne jako ty,” odvětil St. Bride suše a na tváři se mu rozhostil nečitelný výraz. Nedal jí sebemenší šanci něco si promyslet. Nemilosrdně ji vedl ze schodů do čekajícího kočáru.

Cesta do New Orleansu trvala celé tři hodiny. Kayleigh předpokládala, že by doba byla mnohem kratší, nebýt deště a

rozbahněných cest, ale musela ocenit čtyřspřeží hnědáků, kteří je vezli. Letěli tak rychle, jak jen za těchto podmínek bylo možno.

Z kočáru pozorovala Kayleigh prudký déšť, který v záři světel kočárových lamp vypadal jako zlatá opona. Od okamžiku, kdy vyrazili z Belle Chasse, sotva promluvili slovo. Hodiny míjely a Kayleigh začala přemítat, jestli návštěva Thionvillova plesu se pro ni nutně musí stát osudnou. Koneckonců jede zpátky do města a možná se jí podaří uprchnout, než vkročí na hraběcí soirée.

Čelo se jí pokrylo vráskami, když si

představila samu sebe, jak utíká ze St. Brideova kočáru ve chvíli, kdy vjíždějí do ulic vedoucích k přístavu. Třeba prodejem markazitových spon získá dost na zaplacení cesty do Edinburghu. Zatímco seděla ponořená v myšlenkách, St. Bride se opíral v tmavém rohu vypolštářovaného kočáru a čas od času k ní zalétl tázavým, zamračeným pohledem.

Jeho pátravá pozornost Kayleigh zrovna neuklidňovala. Vlastně si neuměla příliš dobře představit, jak se o sebe v dešti dokáže postarat, i kdyby se jí poštěstilo vyklouznout z kočáru. Neměla ani tušení, kam by se teď v noci měla obrátit. Bylo by bezpečné vracet se do chatrče? Ne, rozhodně ne. Mimovolně rukou zajela k hrdlu. Prsty se dotkla safírového náhrdelníku a náhle ji přepadly pochybnosti, jestli je vůbec schopna se sama uchránit. Lidé od řeky byli krvežíznivá sebranka a St. Brideův šperk a Thionvillovu odměnu si určitě nedají ujít. Ale i přesto z kočáru uprchne! Nemohla se zúčastnit plesu. Spustila ruku do klína a odhodlaně se zahleděla ke kočárovým dvířkám. Bude se muset skrýt někde u přístavu - nic víc. Prostě stráví jednu dvě noci u vody a najde si způsob, jak odplout lodí z New Orleansu.

Už skoro vjížděli do města, a proto rychle vrhla kradmý pohled na St. Brideovu temnou postavu. Jak mu to dnes v noci slušelo! Byl hladce oholený, takže vynikly jeho pravidelné rysy. Když otočil hlavu, mohla vidět siluetu téměř řecky klasického profilu. I kdyby nebyl tak bohatě oblečený, přitahoval by ji, zvláště jeho hezká ústa, od nichž nedokázala odtrhnout pohled.

„Dnes v noci jsi tak příjemně povolná, má milá.” Jeho rty se náhle pohnuly a Kayleigh rychle mrkla. Hubovala se, že nechala myšlenky toulat se po takových neužitečných cestách, a honem

je zahnala zpátky k plánům na útěk. Vyskočí, jen co budou kousek od přístavu.

Roztržitě jí kmitlo hlavou, jestli se St. Bride pustí za ní. Pochybovala o tom, zvláště v takovém počasí. Snad jedině kvůli jejím atlasovým šatům by něco podobného podstoupil. To překrásné oblečení ho muselo stát celé jmění. Musí se ale přece dostavit na ples, usoudila nakonec, nemůže tam nejít. Nejspíš od něj bude mít pokoj v okamžiku, kdy její atlasové střevíčky čvachnou do první blátivé louže. Při této odstrašující představě si k sobě přitáhla St. Brideův plášť a vyčkávala, až se objeví to pravé místo k útěku.

Kočár objížděl přístav cestou k náměstí Place d’Armes, za nímž stál Thionvillův dům. Kodrcal se v hluboko vyježděných kolejích městských cest a nebezpečně se kymácel. Kayleigh vrazila do zamlklého St. Bridea a cítila, jak ji pevnou rukou přidržel za rameno. Rozrušeně se stáhla zpátky na své místo a v duchu se dohadovala, čím to je, že v ní vždy vyvolá tak rozporuplné pocity. Stále vnímala na rameni teplý stisk jeho ruky a neochotu, s níž ji pouštěl. A v ten kratičký okamžik, kdy ji podepíral, v ní vytryskla touha přitisknout se k němu a schovat se do jeho náručí. Přála si, aby ji utěšoval a chránil. Chtěla, aby ji ujistil, že budoucnost není tak pustá, jak se obávala, protože on se postará, aby taková nebyla.

Ale jak se za okénkem začínal v dešti vynořovat přístav, donutila se setřást ze sebe bláhové snění. Nikdy by to takové nebylo. St. Bride je bezcitný člověk, který nemá dnes v noci nic lepšího na práci než ji mučit tím hrozivým plesem. Nenápadně posunula ruku ke kličce u dvířek, za pár vteřin ochutná sladkost svobody. Třeba zhojí hluboké šrámy na její trýzněné duši.

Slonovinové držátko ji zastudilo v dlani. Déšť bičoval okénko, ale zavřela před tím nečasem oči. Bude to příjemné, ujišťovala se. Příjemné, protože se konečně osvobodí. Otočila kličkou a napjala se ke skoku.

V tom okamžiku vymrštil St. Bride paži a dvířka s prásknutím přibouchl. Kayleigh zprudka dopadla zpátky do sedadla. Vůbec nechápala, co se vlastně stalo, a znovu se natáhla po kličce, ale St. Bride jí sevřel zápěstí a odtáhl ji.

„Thionvillův dům není u přístavu,” podotkl konverzačně. Pak ji pustil a opřel se zase o čalounění.

„Já na ten ples nejdu!” prohlásila. Jak na to přijde, že vždycky tak nečekaně mění okolnosti?

„Ale jdeš,” odpověděl chladně. „Přinutila jsi mě k tomu.”

„Nejdu!” Vrhla se ke dvířkům, ale St. Bride ji zase strhl zpět do sedadla.

„A kam máš v úmyslu dnes v noci jít?” Proti její vůli jí stáhl černé saténové domino z hlavy. „A kam dojdeš bez tohohle? Myslíš, že hrabě je jediný, kdo tě hledá?”

Její mlčení ho obviňovalo ze všech myslitelných uskoků a zrady.

„Oznámení visí všude na kostelních vývěskách. Lidé od řeky jsou sice nevzdělaná cháska, ale jeden dva z nich bezpochyby znají slova jako zavražděn a odměna. ” Zakroutil hlavou, jako by ho ty výrazy pohoršovaly.

Rozhodně to vypadalo na zkažený večer. Napřed musela strpět Quinnův útok, potom St. Brideův výslech, pak byla donucena jít na Thionvillův ples a nakonec se ještě ukázalo, že útěk z kočáru je prakticky nemožný. Z toho všeho jí už třeštila hlava. Neměla tušení, jak přetrpí zbytek noci, ples neples. Pomyšlení, že se bude nacházet v tak těsné blízkosti svého bratrance, ji děsilo k smrti.

„Tak už jsme tady.” Kočár se zastavil a Kayleigh divoce zatěkala pohledem po nějaké cestě k úniku. Události však měly příliš rychlý spád. St. Bride jí přehodil domino přes obličej. Přivázal jí ho pod krátkým závojem, zlehka ji políbil na vychladlé rty a z kočáru na verandu se dostala, aniž se vzmohla na slůvko protestu. Ucouvla, když ji chtěl provést jedněmi z mnoha francouzských prosklených dveří do deštěm omyté galerie, ale stiskl jí paži a pevně ji sevřel kolem pasu.

Kayleigh vstoupila dovnitř a jako by se ocitla zpátky na Mhoru na oslavách jara. Přímo před ní jen zpola zahalená Persefona tancovala s poněkud rozpustilým papežem Lvem X., Jindřich VIII. popíjel se skupinkou růžovooranžových klaunů a zelený drak proháněl buclatou služtičku tak usilovně, že se nakonec musela schovat v kabinetu. Vkročila rovnou doprostřed bláznivého rozmarného reje a nemohla než zavřít oči. I kdyby

sebevíc toužila uprchnout, už bylo pozdě. Byla na plese hraběte z Cassellu.

„Erathe, dorazil St. Bride,” zašeptal hrabě v kostýmu Niccola Machiavellího.

„Kde je? Rád bych s ním prohodil pár slov.” Straught očima zabloudil po pokoji. Objevil St. Bridea u jižních dveří, ale pak strnul jako omráčený, když mu pohled padl na černovlasou dívku v masce, která stála vedle něj. „Koho to má s sebou?” zeptal se.

„Zřejmě Colettu,” odpověděl hrabě a zamilovaně vzdychl.

„Colettu?” Straught podezíravě přivřel oči.

„Ano - jak rád bych ji dostal! Mohu pouze doufat, že se jí St. Bride nabaží. Viděl jsem ji bez masky, Erathe, a má tvář, která muže nikdy neomrzí. Elle est angélique - jako anděl, ale ne zase moc, pokud rozumíte.”

„Ano, rozumím dokonale,” odvětil Straught se zvláštním důrazem a nespouštěl ustaraný pohled z maskované dívky. „Thionville, pošlete lokaje se vzkazem pro St. Bridea. Ať mu vyřídí, že bych si s ním po plese rád promluvil o svém společníku Quinnovi.”

„Co je s Malcolmem, Erathe?” divil se Thionville.

„Zmizel. Můj lokaj ho dnes odpoledne sháněl. Dokonce jsem osobně došel do jeho pokoje nad stájemi, ale dveře byly zamčené a nikdo neotvíral.”

„Třeba tam měl zrovna nějakou jeune fille, ” uculoval se hrabě mlsně.

„Ne, něco se stalo. Quinn ví, že by mi za takové zpoždění draze zaplatil. Pošlete teď pro lokaje. Chci mluvit se St. Bridem a zjistit, jestli o tom něco neví.”

„Ale samozřejmě. Gargon/” Hrabě luskl prsty a lokaj přispěchal. Thionville mu dal pokyny a ukázal na St. Bridea, který díky své vysoké postavě zřetelně převyšoval všechny ostatní. Potom se otočil zpátky ke Straughtovi. „Erathe, proč si chcete promluvit se St. Bridem, teprve až ples skončí? Spíš bych myslel…”

„Spíš byste myslel! Spíš byste myslel!” přerušil ho Straught pohrdavě. „Pokud jste někdy vůbec myslel, považoval bych to za zázrak!”

„Erathe, co vás tak rozzlobilo? Co se stalo? Já to prostě nechápu!” Hrabě ohromeně promlouval ke Straughtovým zádům. „Mon dieu, ” zamumlal nakonec podrážděně k procházejícímu lokaji a popadl další pohár vína. „Dokonce mi ani nedal čas, abych mu pochválil výběr kostýmu!” Náhle se zahihňal a obrátil do sebe šampaňské.

Kayleigh tancovala menuet a nervózně dodržovala třítaktový rytmus. Věděla, že St. Bridea mátlo její taneční umění, ale své otázky si nechal pro sebe, jako by si na ně už zvykl. Uchopila ho za ruku a udělala obrátku. A přitom stále pátrala po svém bratranci.

Ale pokud byl Erath Kerr Straught někde poblíž, dovedně se ukrýval v zástupu bujarých masek. Byl přistrojený jako divoch z Natchitoches? Nebo měl na sobě bohatý kostým bourbonského krále? Náhle do ní potácivě narazil opilý Pegas a Kayleigh se zachytila St. Brideova rukávu v tiché prosbě, aby konečně opustili taneční parket.

„Co se stalo?” Vysvobodil ji z menuetové sestavy a dovedl ji k čalouněným lavicím podél zdi.

„St. Bride, prosím, nelíbí se mi tu. Nemůžeme už jít?” Úzkostlivě si pohrávala s prsty na rukou.

„Zpátky na Belle Chasse?” zvolal s cynickým zábleskem v oku. „Ale proč, má nejdražší, ples sotva začal. Přece si nemůžeme nechat ujít odkládání masek v půlnoční hodině kouzel.”

„Odkládání masek!” Vyděšeně vyskočila a vrhla se pryč, ale chytil ji za ruku.

„Přeješ si snad odejít dřív? Dobrá. Tak mi poskytni důvod, abych chtěl odejít také.” Jeho hlas zněl náhle chraptivě.

„Nemůžu se přece přiznat k něčemu, co jsem neudělala.” Rozrušeně otevřela vějíř a začala se ovívat.

„Nemusí to být jen přiznání, co by mě pobídlo k odchodu.”

Opovržlivě si prohlížel rozjařený dav a pak se znovu zadíval na ni. Nečekaně se usmál. „Ale musím připustit, že se zdráhám odvést tě odtud. Každý muž v sále si láme hlavu, kdo jsi a jestli jsi ve skutečnosti opravdu tak krásná, jak si představují.”

„Jak - jak něco takového můžete říct, St. Bride?” Vytáhla svou ruku z jeho. Lámal si hlavu také Straught? Věděla, že všechny obavy se jí odrážejí v očích, ale netušila, jak temný a vášnivý se její pohled jeví zpod černého saténu.

„Musím opravdu odpovídat, nebo si hraješ na naivku, Kayleigh?” Natáhl ruku a ukazováčkem jí přejel po hladké tváři. Jeho dotek ji rozechvěl.

„V umění koketovat rozhodně příliš zběhlá nejsem.” Ještě jednou ji pohladil po tváři a ona zavřela oči.

„Ale nějakou praxi přece mít musíš. Vzpomeň si jenom, jak překrásně tančíš menuet.”

Už otevírala ústa a chystala se jeho narážky odmítnout, ale přerušil je známý hlas.

„Je v Georgii zvykem chodit na ples se svou služkou?”

Kayleigh sebou trhla a vzhlédla, před nimi stála lady Catherine. Dcera hraběte měla sice obličej skrytý za překrásnou maskou zdobenou hebkými kajčími peříčky, ale zrazoval ji mrazivý pohled zelených očí, které Kayleigh probodávaly jak dva rampouchy.

„Ale lady Catherine, vždyť vy jste se prozradila. Domníval jsem se, že odmaskování bude probíhat až o půlnoci.” St. Bride si mnul bradu, ale Kayleigh si všimla, že potlačuje úsměv.

„Vy, jak vidím, se svou totožnost nijak odhalit nerozpakujete. Vždyť ani nejste v kostýmu,” durdila se lady Catherine.

„Máte pravdu. Ale masky se hodí pro ty, kteří mají co skrývat. Jaké tajemství ukrýváte vy, lady Cahterine? Co chcete před námi utajit?”

„Prozradím vám to, St. Bride, ale jenom až budeme sami.” Lady Catherine ještě jednou zmrazila Kayleigh pohledem a pak přenesla plnou pozornost na St. Bridea. „A když už hovoříme o tajemstvích, co musí ukrývat vaše společnice? Vidím, že ona nepohrdla konvencemi. Má nasazenou masku.”

„Ano, ale i bez masky je to žena plná záhad. A i když se k ní to domino nepochybně hodí, ani by ho mít nemusela.” St. Bride vrhl na Kayleigh spiklenecký pohled.

Lady Catherine vřela vztekem. Nakonec prohlásila: „Nemám v úmyslu bavit se o vaší společnici, St. Bride. Lokaj vám měl doručit zprávu od Eratha. Myslela jsem, že bude nejlepší, když vám ji donesu osobně.”

„A co mi chce? Ještě jsem ho ani nezahlédl. Jaký má kostým?” zajímal se St. Bride.

„Tohle všechno, a ještě víc, se dozvíte, když půjdete se mnou.”

„Co to znamená, Catherine?” V jeho hlase zaznělo podráždění. „Můžete mi ten vzkaz přece předat hned.” Každé slovo pronesl pomalu a důrazně.

„Ale mně se nechce, St. Bride. Takže jak to uděláme? Dáte mi příležitost doručit tu zprávu, nebo tady budete otálet se svou otrokyní a zůstanete v nevědomosti, co vám Erath chce?” Lady Catherine bleskla znovu pohrdavým pohledem po Kayleigh, jako by chtěla naznačit, že právě ona je příčinou St. Brideovy nepříjemné situace.

St. Bride němě zuřil, ale Kayleigh mohla jasně vidět, že mu velmi záleží na tom, aby Straughtův vzkaz dostal. Modlila se, ať odmítne, ale srdce jí malomyslně pokleslo, když se k ní vzápětí obrátil: „Musím jít, lásko. Sedni si tady a s nikým nemluv. Slibuji, že za chvilku jsem zpátky.”

„Ne, nechoďte, St. Bride.” Úpěnlivě stiskla jeho ruku ve svých dlaních a ohromila tou naléhavostí i samu sebe.

Váhavě ruku z jejího sevření vyprostil. „Nebudu pryč dlouho. Nikdo ti dnes večer neublíží.”

„Ne. St. Bride, ne.,” ale její slova byla marná - zmizel v pestrobarevném víru a lady Catherine s ním.

Osaměla a ovládla ji daleko větší úzkost než předtím. Rozveselený nevázaný dav jí náhle připadal ještě křiklavější a opilejší. Skrz potácející se masky zpozorovala Thionvilla, který nejistě tančil s dívkou o dobrých dvacet let mladší. Z hraběte se pod jeho italským sametem přímo lil pot.

Kayleigh se odvrátila, ale pohlédla rovnou do rozšklebené tváře královského šaška. Ucukla před tou groteskní vidinou, ale

hned si uvědomila, že jde o papírovou masku, kterou si ten člověk držel před sebou jako štít. Toto vědomí jí nicméně na klidu nepřidalo - ani nervy drásající cinkot rolniček, které měl ten muž přišité na zakroucených špičkách střevíců.

„Co chcete?” zašeptala zoufale, když se ten člověk přisunul blíž. Pokoušela se zjistit, jestli to není její bratranec, ale měl příliš dobrý převlek, takže si nebyla jistá. Když promluvil, v jeho hlase se chvěl vysoký hysterický tón šílence. A co hůř, ten šašek mluvil v rýmech, které postrádaly veškerý smysl.

Déšť ustal a měsíční svit se marně snaží probudit mé srdce, až tvých očí třpyt. Však chce-li klauna políbit?

Šašek jí strčil svou pitvornou masku rovnou do tváře, takže Kayleigh musela ustoupit o krok dozadu. Netušila, co je to za člověka, ale s každou jeho slabikou se jí ježily vlasy hrůzou.

Neodcházej, nesmíš jít, můj vtip jen dva umí ocenit. Chci lásku, tebe jen mít -však chce-li klauna políbit?

Šašek se ji pokoušel v davu dostihnout, ale byla příliš rychlá. Ztratila se mu poblíž jídelny a tam se ohlížela po nějakém šampaňském v naději, že se jí podaří zklidnit třesoucí se ruce. Horoucně zatoužila najít St. Bridea - jeho přítomnost by odradila toho šíleného klauna a přestal by ji pronásledovat. Ale věděla, že se jí to nepodaří, a kdyby se přesto za ním vydala, mohla by skončit v nějaké opuštěné části domu a za ní.

Ucítila, že někdo stojí za jejími zády, a prudce se otočila.

Zlé a kruté je žít, mám ji, jen tebe chci mít, ptám se, má tohle správné být? Však chce-li klauna políbit?

„Prosím, jděte pryč. Prosím vás!” V hrůze upustila svou křišťálovou číši a ta bezhlučně dopadla na koberec. Sledovala, jak k ní šašek přichází, blíž a blíž, až rozeznala každou vrásku na papírové masce, za kterou se ukrýval. Modlila se, aby ruku s tou věcí spustil níž a ona mohla zahlédnout jeho tvář, ale neudělal to. Přistupoval k ní a tlačil ji dozadu. Kayleigh se obrátila a rozběhla se, jako by jí šlo o život.

Prolétla jídelnou a nic nedbala na ohromené výrazy služebnictva. Našla grande salle, kde byl ples právě v nejlepším.

Prodrala se zástupem rozjařených hostí a v zoufalství vyhledala osamělý úkryt na vlhké galerii.

Trvalo jí nějakou chvíli, než popadla dech. Jak říkal ten šašek, přestalo pršet a na nebi zářil úplněk. Kayleigh se rozhlédla kolem po galerii ozářené měsíčními paprsky, aby se ujistila, že je sama. Ulevilo se jí, když opravdu nikoho nespatřila.

Obtočila paže kolem jednoho z kanelovaných sloupů, jako by jí mohl poskytnout kousek bezpečí a oporu, a přemýšlela, co dál. Měla by najít St. Bridea - on představoval řešení. Nenapadlo ji ani se ptát, proč by právě u něho měla hledat ochranu, a co bylo ještě podivnější, dokonce ani nezapochybovala, že jí ji poskytne - prostě se ho rozhodla vyhledat.

A právě v tom okamžiku zaslechla rolničky.

Slabé cinkání jako by se kradlo za jejími zády, ale když se otočila, neviděla nic. Žádný šašek se zvonečky na zahnutých špičatých střevících, žádný šílenec, který by ji pronásledoval. Kayleigh se roztřásla a přitiskla se ke sloupu. Pohlédla na druhou stranu - ani tam nikoho neviděla. Galerie byla prázdná. Prázdná, přesvědčovala se. Je zde sama.

„Však chce-li klauna políbit?”

Vyrazila ze sebe tichý výkřik, znovu se otočila a těsně za ní stál šašek. V temnotě jeho maska vyhlížela ještě zlověstněji než v záři světel. Blížil se k ní a Kayleigh hrůzou zkameněla. Než se vzmohla na pohyb, klaun zatáhl za tkanice jejího domina a odhalil její tvář.

„Kayleigh,” zašeptal přidušeně.

„Ne, ne! To ne.,” vydechla, když si šašek sundal masku a ona se ocitla tváří v tvář svému bratranci.

„Kayleigh, copak nevidíš? Nemůžeme se zbavit jeden druhého. Patříme nerozlučně k sobě.”

„Ne! To není pravda!” vykřikla a couvala od něj pryč.

„Ale ano, je. Ulovila jsi mého přítele St. Bridea, ale donutím ho, aby se tě vzdal. Jsi moje! Je souzeno, abys byla moje! Tak buď moje, Kayleigh. No tak. Buď moje.” Chňapl po ní, ale nemínila se nechat chytit. V panice uskočila ke sloupům, vyhnula se jeho sevření a vyrazila k východu z verandy. Ale před sebou měla řadu dveří a děsila se představy, že vběhne do prázdného pokoje se svým bratrancem v patách. Bez sebe hrůzou zahnula do plesového sálu a klopýtala mezi tanečníky, dokud se nedostala ke dveřím, které vedly ven přímo na ulici.

Nemělo sebemenší smysl pátrat po St. Brideovi. Na to nezbýval čas ani si nemohla být jistá, jak by zareagoval, kdyby měl co do činění s jejím bratrancem. Vrhla se ke dveřím - ale v nevhodnou chvíli. Srazila se s vysokou ženou obalenou v rumělkově zbarveném plášti.

Při nárazu Kayleigh upadla na zem, žena se zapotácela a podařilo se jí udržet rovnováhu. Ale přitom jí plášť sklouzl z ramen a pohřbil Kayleigh ve svých navlhlých záhybech. Yardy a yardy blýskavého červeného saténu jí pršely na hlavu, až měla pocit, že se v něm utopí.

Musí se ale nějak zase vyškrábat na nohy! Incident už začal budit příliš velkou pozornost. Kayleigh urychleně vyskočila a ostražitě zapátrala pohledem po svém bratranci.

„Promiňte,” zašeptala, podávala té ženě její plášť a zděšeně zahlédla, jak si k ní Straught razí cestu. A vzápětí ztuhla. Z davu se ozval ječivý hlas nějaké ženy „Vždyť je to Kestrel!”

„Kestrel!” vykřikl další.

„Samozřejmě! Jednou jsem tu holku viděl, kradla dole v přístavu!”

„A na trhu mi uřízla váček s penězi!”

„Chyťte ji! Hrabě se nám určitě bohatě odmění.” Kayleigh v hrůze ustupovala ke dveřím. Dav se proměnil v krvežíznivou lůzu, která ji bude štvát tak dlouho, dokud se nebude houpat na šibenici. Zděšeným pohledem těkala z jedné výhružné tváře na

druhou, až nakonec uviděla, jak se z kabinetu vynořil St. Bride a dlouhými kroky zamířil do tanečního sálu - na obličeji mu seděl výraz nevěstící nic dobrého. „Neodcházej, Kayleigh.”

Straught se po ní natáhl a děs ji přiškrtil jako katova oprátka. Musela uprchnout. Přitiskla si ruce na uslzené tváře a prosmýkla se k přední galerii, kde ji do tváří uhodil chladivý, zklidňující noční vzduch. Za ní se ozvaly výkřiky - různé hlasy jí nařizovaly, aby se zastavila, ale neposlechla ani jediný. Kdo by jí také pomohl? Jistě ne vrah její vlastní sestry - ani St. Bride, který byl v první řadě zodpovědný za to, že se ocitla v té strašlivé situaci.

Násilím vypudila všechny myšlenky z hlavy a rovnýma nohama skočila do bahna na dlážděném nádvoří. Bláto jí vystříklo na sukni, ale nedbala toho, zoufale prchala z domu, z dosahu rozzuřeného davu - a od Straughta.

V slzách se slepě vrhla do noci. Netušila, kam se obrátit, ale věděla jistě, že Straught ji nesmí nalézt. Proběhla přes prázdné náměstí Place ďArmes a kolem přístavu. Zapletla se do porostu říčních vrbiček a zachytila se jedné z nich. Ale mladý stromek neudržel její váhu a Kayleigh se zhroutila na zem. Nevnímala ani bahno, ani temnotu kolem sebe, sevřela stromek a roztřásla se křečovitými vzlyky.

„Kayleigh,” zavolal St. Bride, když ji konečně dohonil. „Kayleigh,” zopakoval udýchaně a přistoupil k ní.

„Nepřibližujte se,” vykřikla a vyskočila.

„Neboj se, maličká. Neublíží ti. Nedovolím jim to.” Postoupil o krok blíž, nádherný oděv měl zničený, jak běžel zablácenými ulicemi.

„Ale já se bojím, St. Bride! Hrozně se bojím! Nenuťte mě se tam vracet. Prosím vás…” Zachytila se dalšího stromku, ale vtom ji objaly silné paže, které jí přinášely útěchu jako nic jiného. Otřásala se prudkými vzlyky, její slzy však teď padaly na hedvábnou vestu a cítila tu nezapomenutelnou vůni, která ji ujišťovala o síle a bezpečí.

„Můj bože, vždyť jsem úplný netvor,” slyšela St. Brideův kajícný hlas. Pohladil ji po vlasech a dodal tvrdě, jako by chtěl trestat sám sebe: „Má lásko, odpusť mi. Nikdy jsem tě neměl

nutit, abys se mnou dnes večer šla. Měl jsem vědět, že to takhle dopadne.”

„Chci pryč z tohohle místa, St. Bride. Musím se odsud dostat!” vykřikla do vesty na jeho hrudi.

„Vezmu tě pryč. Dnes v noci, slibuji.” Stále ji hladil po vlasech a v hlase mu zazněl kovový tón nezvratného rozhodnutí. „Ochráním tě,” přísahal. „Už nikdy nebudeš muset podstoupit taková muka. Dnes v noci odjíždíme do Georgie.”

část druhá

Wolflsland Kolonie Georgia

Nikdy dřív cikánky rys v zjevu sladší našel bys. Saturn Venuši to přál, královnou tě lásky zval.

Ben Jonson Proměna cikánčina

20. kapitola

St. Brideova moc připadala Kayleigh omračující. Pouhým lusknutím prstů dostat z přístavu k dispozici loď se rozhodně nedalo považovat za obyčejnou praxi. Ale St. Bride Ferringer, pomyslela si Kayleigh, když ho ohromená úžasem sledovala, také nepatřil k obyčejným lidem. Byť neoholený a nenavoněný, stále vládl záhadným zdrojem síly, která měla očividně schopnost zastrašit kohokoli. Cožpak se k němu Tyran Thionville nechoval úslužně a s neochotným respektem? I ten prostoduchý darebák Quinn se St. Brideovi raději na sto honů vyhnul.

Ale jak se na tohoto muže dívá její bratranec, znejmilejší Erath? nepřestávala se Kayleigh ptát sama sebe a zachvěla se na promočené polopalubě Balcraig. Vzhlíží Straught k St. Brideovi s obdivem? Nebo s nenávistí a strachem? Při pohledu na St. Bridea, který se nyní po rozhovoru s kapitánem lodi otočil a usmál se na ni pomalým povzbudivým úsměvem, se Kayleigh modlila, aby to bylo to druhé. Straught sám o sobě představoval strašlivého protivníka, ale ve spojení se St. Bridem by znamenal její zkázu.

St. Bride byl muž, který se dovedl ovládat, a to její bratranec nedokázal, dokonce i Straughtova zuřivost by vyhlížela nemohoucně ve srovnání s nespoutaným zášlehem St. Brideovy pomstychtivosti. Pod tenkým nátěrem civilizovaných způsobů se skrývala nezkrotnost, nad níž by se i mocnějšímu muži roztřásla brada a oči rozšířily strachem. Věděla, že právě to přitahovalo lady Catherine, a právě to dělalo Kayleigh při setkáních se St. Bridem největší starosti.

A nyní směřovali do Georgie, na jeho tamější plantáž. Kayleigh tiše stála na zádi lodi zalité měsícem. Pozorovala, jak lampy kolem Place d’Armes blednou, a v duchu se loučila s Mo Chridhe, smutná, že své neposlušné malé koťátko musela opustit. Ale nepropadala malomyslnosti, jelikož do Georgie odjížděla dobrovolně. Tam bude Skotsku o mnoho blíž.

Prázdná a překonaná všemi těmi city, které jí stále bouřily v nitru, sledovala, jak se světla New Orleansu mihotají na hladině Mississippi. Myšlenky se jí opět stočily k tomu, co se dnes v

noci událo. Balcraig už kotvila u mola, když přijel St. Brideův kočár. Dobře opatrovaná skotská obchodní loď, podobná mnoha jiným, dorazila do přístavu ilegálně, aby zde vyzvedla náklad medvědích kůží a dehtu pro Francii. Jakmile u jejího přístavního můstku zastavil kočár, posádku na palubě zachvátila nervozita. A když se před nimi objevil bohaté vyhlížející St. Bride s rozhněvaným autoritativním výrazem v obličeji, jejich úzkost ještě vzrostla.

Tvoříme asi značně podivný pár, napadlo tehdy Kayleigh, když na sobě ucítila kapitánův zkoumavý pohled. Bledá, celá rozedraná a zablácená se opatrně odvážila na můstek a dovolila, aby ji St. Bride, který kráčel za ní, zezadu podpíral.

Ačkoliv byla půlnoc, St. Bride vykouzlil nějaké záhadně vyhlížející pergamenové dokumenty. Značně napjatý kapitán Buckley se uvolnil, jakmile zjistil, že je neposlaly místní úřady, ale zachmuřil se, když mu St. Bride nařídil, aby okamžitě vyplul. Trpce si stěžoval, že někteří z jeho posádky tak zůstanou v New Orleansu, jelikož je nestihne varovat, že loď se chystá spěšně opustit přístav. St. Bride nicméně stál pevně na svém a upozornil ho, že on a jeho posádka dostanou za veškeré nepříjemnosti bohaté odškodné. Přes všechny protesty nakonec kapitán kapituloval. Kayleigh takovou poslušnost vůči St. Brideovi už téměř očekávala, ale stejně se na něj obrátila s udiveným výrazem.

Ale St. Bride odmítl situaci jakkoli komentovat. Místo toho si sundal svůj saténový kabátec a zabalil ji do něj. Letní noc sice rozhodně nebyla chladná, ale zpoza mraků vyšel měsíc a ona netušila, že její náhrdelník se lákavě zatřpytil. Přitáhla si límec kabátu kolem hrdla a zhluboka vdechovala známou vůni, která z něj vycházela, zároveň si však povšimla hladových pohledů, které na ni posádka vrhala, když se ona a St. Bride procházeli po palubě.

Naštěstí však muži neměli čas si ji moc prohlížet. St. Bride se na ně výhružně zamračil a kapitán zakřičel rozkaz rozvinout plachty. Když se na půlnoční obloze vynořily jasné hvězdy, Balcraig už byla na cestě.

Vzdalovali se od mola a Kayleigh stála u zábradlí s pocitem, že ještě nikdy v životě si nepřipadala tak vyčerpaná. Ale jak loď

proplouvala rozbahněnými vodami Mississippi, vysvitla v ní i malá jiskřička radosti. Jela pryč! A byla odhodlaná, ať už na ni v budoucnosti čeká cokoliv, se sem už nikdy nevrátit.

Ponořila se tak hluboko do svého nitra, že téměř nevnímala, jak jí St. Bride položil ruku kolem pasu. Měla příliš plnou hlavu událostí, než aby pomýšlela na spánek, a St. Bride se zdál spokojený, že zde může s ní jen tak stát v tichu noci. Spolu pozorovali, jak čerň bažin splývá s písčitou šedí pobřeží. Teprve až když minuli English Turn, St. Bride promluvil.

„Obstaral jsem kajuty. Výlet potrvá pár týdnů.”

„Dobře,” odpověděla pomalu.

Rukou zajela ke svému stříbrnému náhrdelníku a v jeho očích se objevil stín viny.

„Slíbil jsem, že tě vezmu pryč, má milá, a to jsem splnil. Ale měla bys vědět, že s tebou nebudu moci v Georgii zůstat. Budu se muset vrátit okamžitě zpátky. Však víš, ten mák.”

„A také pan Straught předpokládám.” Nedokázala mu pohlédnout do očí, a tak uhnula pohledem.

„Ano, Straught především.” V očích se mu zablesklo. „Ale s tím si nemusíš dělat starosti. Jakmile se Straughtem dokončím v srpnu ten obchod, vrátím se na Wolf Island.”

„Wolf Island, Vlčí ostrov, tak se tedy jmenuje váš domov?” Pokoušela se působit uvolněně a bezstarostně, ale bylo toho na ni příliš. Hlas se jí zlomil. Když St. Bride neodpověděl, pokračovala odhodlaněji. „Wolf Island zní docela nebezpečně. Docela se k vám hodí.”

„Kayleigh, už téměř svítá. Máš za sebou dlouhou noc. Myslím, že bychom si oba měli jít odpočinout a trochu se prospat.”

„Ve které kajutě spím já?” Stiskla chvějící se rty a zahleděla se na černou říční vodu. Předpokládala, že uslyší, jak St. Bride říká v mé, ale tato slova nikdy nevyslovil.

„Vyber si, jakou chceš. Máš zcela volnou ruku.”

Vzhlédla k němu. Ústa měl pevně sevřená a ve tváři napjatý výraz. Tyčil se nad ní a jí se zmocnila náhlá předtucha. Byla mu zavázána - tomuto muži, který na ni shlížel pátravým pohledem. Zachránil jí život, oblékl ji, nakrmil a poskytl přístřeší. Nyní ji odvážel pryč, a pokud jí bude přát štěstí, možná najde i cestu

zpátky na Mhor. Cítila však, jak jí srdce těžkne v hrudi. Rozechvěle znovu nahmatala stříbrný náhrdelník.

Nepochybně měl na ni teď právo, to věděla. Žila vedle něj jako jeho milenka, přijímala jeho dary - a on přitom nevyužíval výhod a práv, které z podobného vztahu vyplývají. V podstatě pro něj znamenala pouze břemeno, přítěž plnou nesnází a rozmarů. Kdyby tak jen mohla všechno St. Brideovi splatit zlatem a stříbrem, a ne vlastním tělem.

Bezradně spustila ruku dolů. Pokud se vzdá St. Brideovi, poskytne jí na oplátku svou lásku? Nebo si bude její povolnost vykupovat šperky, hedvábím a saténem, jako by byla nějaká prostitutka?

Ale odpověď na tuto otázku už znala. A kdyby se mu poddala a on jí nedal svou lásku, srdce by se jí proměnilo v ledový křišťál.

„Dobrou noc, St. Bride,” řekla nakonec a podala mu zpátky jeho kabát. A když už byla z doslechu, zastavila se ve svých zničených bílých atlasových šatech a tiše zašeptala: „Spi dobře, můj drahý.”

Cesta na Wolf Island trvala řadu dní. Hodně se oteplilo, když proplouvali kolem Floridského poloostrova. Ale loď, na rozdíl od Deepwater, na níž s Bardolphem před rokem cestovala, oplývala značným luxusem.

Kayleigh a St. Bride zde byli jedinými pasažéry. Během dne ji St. Bride upozorňoval na přístavy, které míjeli nebo jež je dosud čekaly: Fort Biloxi, St. Augustine a konečně Savannah. V noci pak hodovali ze stříbrných podnosů s kapitánem Buckleym. A ani jednou se nestalo, že by se k ní St. Bride přiblížil s přáním něčeho jiného než konverzace nebo společnosti. Jako by si ještě stále vyčítal, že ji donutil jít na Thionvillův ples. A kdyby něco takového bylo možné, řekla by, že ona a St. Bride začali zcela od začátku. Na palubě Balcraig se nevyskytovaly žádné kapesní zlodějky, žádní špehové, žádné starosti. Nic jiného než modrá vodní hladina a modrá obloha. Za dne pozorovali delfíny, kteří vyskakovali a potápěli se kolem lodi. A za večerů - poté, co konečně přiznala, že umí číst - luštili spolu ve světle jediné

drahocenné svíčky miniaturní písmenka nezáživných náboženských spisů kapitána Buckleyho.

Nicméně Balcraig plula rychle, protože úložný prostor zel prázdnotou a loď byla lehká. A pak - ke Kayleighinu tichému žalu - se jednoho dne probudila a zjistila, že už dorazili do přístavu.

Georgia vypadala zcela jinak, než si představovala. Ani vidu po primitivních, nemoderních domech New Orleansu. Budovy v Savannah byly vystavěné podle anglického vkusu, s ústřední chodbou a palladiánskými okny. Dámy se tu procházely v maličkých slaměných kloboučcích a ohromných krinolínách -dokonce i jejich služky měly pod lněnými sukněmi obruče. Kayleigh si v ošumělých vybledlých šatech, které kapitán Buckley vydoloval ze svých truhel a prodal St. Brideovi za značně přemrštěnou cenu, připadala vedle nich jako žebračka. Dámy ze Savannah ve svých narcisově žlutých saténech a hyacintových brokátech opravdu barevně lahodily oku a Kayleigh je závistivě pozorovala.

Také si povšimla, že gentlemani v Georgii - na rozdíl od svých louisianských protějšků - si důstojně vykračují po ulicích a dvorně kývnou, když někdo kolem projde, místo aby se celý den a celou noc v alkoholickém opojení věčně honili za děvkami. Savannah rozhodně představovalo vítanou změnu a Kayleigh si v duchu znovu přísahala, že se do Louisiany dobrovolně nikdy nevrátí.

„Jak se ti líbí Savannah, Kayleigh?” vyptával se St. Bride, když jejich kočár projížděl ulicemi.

„Připadá mi civilizované,” odvětila a neunikla jí jediná drobnost výstavných domů okolo.

„Civilizované? Kdysi jsem to tu považoval za klasickou ukázku primitivního způsobu života,” poznamenal St. Bride a zadíval se na slunce, které stoupalo nad střapaté vrcholky palem, a jantarově žlutou mořskou trávu rostoucí na okrajích města.

„A teď?” Obrátila se k němu, slané mokřiny ji nezaujaly tak silně jako vlastní město.

„Teď mám pocit, že New Orleans je mému vkusu bližší.” V očích mu zahrál podivný úsměv. „Čím divočejší, tím lepší.”

„Ne, pro mě to neplatí. Divoké existence jsem si užila vrchovatě,” podotkla a na mysli jí vytanul Bardolph, Straught a Quinn.

„Potom si dám pozor a zahraji si na gentlemana,” usmál se, pak se naklonil dopředu a uchopil ji za bradu, „…aspoň do určité míry.”

21. kapitola

Najatý kočár je zavezl pouze k řece Ogeechee. Zde St. Bride zaměnil kočár za pár hnědáků, kteří byli přivázaní vzadu k vozu a na jejichž hřbetě teď měli pokračovat v cestě. Pro Kayleigh byla určená klisna jménem Diana, vybavená dámským sedlem, a St. Brideovi připadl ten mohutnější z páru, zvíře honosně nazvané Ganymed. Ještě ani nedosedli na koně a kočí se už řítil zpátky do Savannah a v kapsách mu příjemně cinkalo stříbro. Kayleigh a St. Bride se zatím převáželi přes řeku.

„Proč nejedeme kočárem celou cestu až tam, kam máme namířeno?” vyptávala se Kayleigh, když už stáli na protějším břehu. Měla co dělat, aby Dianu na rozbahněné cestě zvládla, protože veškerou energii spotřebovala na prohlídku okolí. Okolo cesty se černala stojatá hladina vody, do jejíchž hlubin slábnoucí sluneční paprsky vůbec nepronikly. Otřásla se. Plazivé rostliny se tlustými oddenky ovíjely kolem kořenů mohutných cypřišů jako hadi, kteří strnuli v předsmrtném zápase, a okolní atmosféře na jasu a pohodě rozhodně nepřidaly. Jelikož jí byl vlastní zdravý gaelský strach z podobně tísnivých a vlhkých míst jako georgijské močály, modlila se, aby se odtud dostali dříve, než se snese noc.

„V Darienu je třeba ještě dokončit doky, jinak bych nařídil kapitánu Buckleymu, aby nás zavezl rovnou tam,” vysvětloval St. Bride. „Ale na cestě, která nás čeká, by kočár znamenal spíš muka než pohodlí. Nemáme tolik zavazadel, takže nevidím důvod, proč bychom.”

Přitáhl Ganymedovi uzdu. Kayleigh sledovala jeho pohled a před sebou na nové cestě zbudované pouze z klád zahlédla dva muže.

Zdálo se jí, že žádný z nich ani vzdáleně nepřipomíná lidskou bytost. První vypadal jako idiot, obr podobný cypřišům, které rostly okolo. Zatímco si ho prohlížela, všiml si jich a jeho znetvořená tvář se zkřivila v širokém úšklebku. Srdce se jí divoce rozbušilo, když se otočila ke druhému muži. Byl také vysoký a neskutečně tenký, takže připomínal dřevěnou třísku. Ten ji nevítal úsměvem, ale přejel po ní pohledem, který ji přikoval na místě. Podívala se na St. Bridea a zjistila, že na oba muže namířil mušketu. Když u řeky Ogeechee nasedali na koně, vzpomněla si, že St. Bride tuhle věc nabíjel a připevňoval dozadu na sedlo. Ale ani ve snu by ji nenapadlo, že by ji mohl pozvednout na jiného člověka.

„Co je to za lidi?” zašeptala a srdce jí vyskočilo až do krku, Tříska k ní znovu obrátil svůj záludný pohled.

„Pobudové a darebáci, kteří žijí v divočině na jih odsud.” St. Brideovy oči se chladně tyrkysově zaleskly. „Lidé, kteří pohrdli civilizací a přepadají a okrádají bezmocné cestující.” Pohledem zavadil o její náhrdelník. Nepokojně se zavrtěl v sedle a pokračoval: „Zatoulali se dál, než bych očekával, ale časy se zřejmě změnily - už je to skoro rok, co jsem tu byl naposledy.”

Rok? Tato poznámka sem nějak nezapadala, ale Kayleigh neměla možnost si ji důkladněji promyslet, protože St. Bride náhle natáhl kohoutek.

„Hněte se!” zakřičel a zamířil na dva muže před sebou. „Nechceme mít s vámi žádné potíže.”

„My nechcem žádný potíže s váma, pane,” zahulákal na ně Tříska se slabým irským přízvukem. „Obdivujem jenom vaši pěknou paničku.” Roztáhl ústa v úsměvu a odhalil prořídlé zuby. Kayleigh před mužovým nechutným pohledem ucouvla s Dianou k St. Brideovi. Zamrazilo ji a všimla si, že slunce se z pusté krajiny rychle vytrácí. Rozhodně netoužila mít po západu tyhle dva v zádech.

„Pojď, Kayleigh, projedeme kolem nich,” vyzval ji St. Bride.

„Dobře,” zašeptala a pobídla Dianu blíž ke Ganymedovi. Zdálo se, že St. Bride si s pozdní denní hodinou dělá stejné starosti jako ona. Neměli jinou možnost než projet kolem těch dvou mužů a dostat se z močálů.

„Do Rackrentova hostince už je jen kousek. Zvládneš Dianu?” zeptal se ustaraně těsně předtím, než udělali první krok vpřed. Kayleigh mlčky přikývla a následovala ho - přála si, aby dokázala odrazit Třískův upřený pohled.

Muži je nechali projet, s největší pravděpodobností kvůli mušketě, která jim mířila rovnou na lebky. Teď mohli pokračovat a St. Bride ji ujišťoval, že ti dva pobudové určitě nevlastní koně, a proto je ani nemohou pronásledovat.

Kayleigh se ještě naposledy krátce ohlédla a otřásla se při pohledu na děsivý úšklebek toho pomatence. Vřele si přála, aby dalších setkání s podobnými typy zůstali pro příště ušetřeni.

Když se opět zahleděla vpřed, vzpomínka na tato pochybná individua jí zakalila radostný dojem ze Savannah.

„Hostinec starého Rackrenta už je na dohled!” zavolal na ni dozadu St. Bride o něco později. Kayleigh v odpověď pouze přikývla. Uznala, že když tvrdil, jak nevhodné jsou kočáry na zdejší cestování, měl plnou pravdu. Od chvíle, kdy vstoupili na to něco, co St. Bride nazýval povalovou cestou, ani neměla možnost se ho vyptat na dva muže, které právě potkali. Projet bažinami se dalo zřejmě jedině tudy, ale Diana prudce nadskakovala a klouzala po nerovném povrchu a Kayleigh brzy vyčerpáním necítila tělo. Veškerá konverzace utichla. Nicméně jízda na koni byla hračkou oproti tomu, jak by se jim asi cestovalo i v tom nejlépe vypérovaném kočáře. Nejspíš by je už nikdo nedal dohromady, napadlo ji a pomyslela na St. Bridea s neochotnou vděčností. Ačkoliv zpočátku považovala za urážku, že ji donutil jet na koni, nyní pochopila, že zvolil určitě mnohem lidštější - i když třeba ne tak galantní - způsob cestování.

Do hostince dorazili právě ve chvíli, kdy v bažinách uvadl poslední sluneční paprsek. Kayleigh se chystala sestoupit z Diany a v duchu zasténala. Od té doby, co opustila Mhor, nepodnikla tak obtížnou jízdu a každičký sval od pasu dolů jí cukal a pálil ji. Velice pomalu a opatrně se svezla se St. Brideovou pomocí dolů ze sedla. K té malé zvetšelé prkenné

budově ho nechala jít napřed. Slabiny ji bolely tak nesnesitelně, že se při pohledu na očividný nedostatek pohodlí v hostinci ani nevzmohla na žádný pocit zklamání. Vyčerpáním sotva stála na nohou a bylo jí všechno jedno.

„Rackrente! Rackrente!” volal St. Bride, když vstupovali do výčepu. Uvnitř bylo jen pár hostí - čtyřčlenná rodina a tři mladíci, kteří se tak podobali jeden druhému, až Kayleigh usoudila, že jsou bratři. Ale na podrobnější prohlížení jí nezbylo mnoho času, jelikož zpoza přepážky vzadu se vynořil muž, růžolící a kulaťoučký, a zubil se od ucha k uchu.

„Nemůžu uvěřit svým očím! Vždyť to je ten šlechtic St. Bride! Georgia vás hrozně postrádala!” Rackrent popadl St. Bridea za ruku a energicky mu s ní zatřepal. Potom se otočil ke Kayleigh.

„Takže jste se oženil?” V Rackrentově hlase zazníval silný irský přízvuk, ale tak nepodobný tomu, jaký slyšela předtím u jednoho z těch individuí, že se to nedalo srovnávat.

„Tohle je Kayleigh.” St. Bride kývl jejím směrem, a i když ten dojem připsala únavě, téměř by přísahala, že úsměv mu proteplila něha. Pak se otočil zpátky k hostinskému a představil jí ho. „Kayleigh, tohle je William Rackrent, největší vydřiduch na téhle straně Savannah,” podotkl s dobromyslnou ironií.

„Ale člověče, takhle mě ranit! A přede všemi - ještě jsem od svých hostů nestihl vybrat peníze za nocleh!” Rackrent pohoršeně obrátil oči v sloup, ale pobavená světýlka v očích ho prozradila.

St. Bride se zasmál a zavedl Kayleigh k masivní neohoblované lavici, na niž se velice pomalu a opatrně spustila. St. Bride si sedl vedle ní, stehnem se dotkl jejího, a ačkoliv byli na míle vzdáleni jakékoli civilizaci, měla zvláštní pocit bezpečí.

Muži si nalili pivo a Kayleigh donesli šálek silného čaje. Když se trošku uvolnila, upíjela pozvolna ze svého hrnku a prohlížela si ostatní hosty. Zanedlouho její pohled padl na rodinku na druhém konci lavice. Muž přepočítával peníze a jeho žena a dvě holčičky zatím seděly v tichosti vedle.

Kayleigh se provinile podívala na rýži a slaninu, kterou před ni Rackrent postavil.

„Jmenují se Storrowtonovi. Zrovna přišli o farmu. Slyšel jsem, že mají namířeno zpátky na sever,” ozval se tiše Rackrent, který četl její myšlenky.

„V tom případě jim nechybí zdravý rozum,” prohlásil St. Bride, který si také rodiny všiml.

„Proč to říkáte?” zeptala se.

„Mohli stejně tak dobře skončit v divočině na jih odsud.”

„Ale ti dva muži z dneška určitě nebyli.”

Přerušil ji. Jejich předkové sem přišli stejně jako tihle Storrowtonovi. Doufali, že zde budou farmařit, ale zanedlouho zjistili, že to nejde, protože nemají peníze na otroky. A těch pár bílých, které by si mohli najmout, manuální práci z pýchy odmítalo. Některým lidem připadá ponižující pracovat rukama. Domnívají se, že se to hodí pouze pro otroky.”

„Sami si mohou zorat pole jako každý farmář,” odsekla Kayleigh a vybavila si, jak těžce rodiny na Mhoru pracovaly.

„Tihle pobudové se už dávno vzdali farmaření, vykrádat a loupit jim vyhovuje lépe než obdělávat svá vlastní pole jako barevní.”

„Ale, St. Bride, na Belle Chasse jsem vás viděla, jak na polích dohlížíte na práci spolu s Labanem. Proč nejste jako ti ostatní?” Přesunula váhu z jednoho rozbolavělého boku na druhý a čekala na odpověď.

„Protože lidé nejsou vždy takoví, jací se zdají.” Upil další hlt piva a upřeně ji pozoroval.

A ona nemohla než souhlasit tichým ostražitým hlasem: „Ano, tohle je určitě pravda.”

„Vezmete si s manželkou podkrovní světnici?” přerušil je Rackrent vesele.

„Ano, Rackrente, vezmeme si podkrovní světnici, ale obávám se, že Kayleigh není moje manželka,” opravil jeho omyl

St. Bride.

„Není vaše manželka?” Rackrent vypadal opravdově ohromený. „Tomu nemůžu uvěřit! Donesly se nám zvěsti ze Savannah, St. Bride, jaký jste měl úspěch u žen a že vás nikdy nechtěly ani pustit, prý bylo i dost zlé krve. A že jste tak vybíravý, že jste si ani nepořídil stálou milenku. Takže jsem hned věděl, že Kayleigh musí být vaše žena.” Náhle si

uvědomil, jak jeho řeč asi zní, spolkl zbytek věty a honem se Kayleigh omlouval: „Božíčku, moc mě to mrzí!” Rozhlédl se po své primitivní hospodě a dodal nemotorně: „Však víte, madam, když člověk žije tímhle způsobem tolik let, sám trošku zhrubne.”

„To je v pořádku, pane Rackrente,” odpověděla Kayleigh tiše a cítila, že jí hoří tváře. I přes své rozpaky věděla, že zčásti má ten ruměnec na svědomí její překvapení. Vybíravý? St. Bride? Tomu odmítala uvěřit, zvláště vzala-li v úvahu, co s ní prováděl, když se mu naskytla příležitost. Vzpomněla si na onu noc na Belle Chasse, kdy vypil o něco víc brandy a políbil ji na čelo, vyhrnul jí šaty a hladil ji.

Rackrentova slova ji vyrušila z myšlenek. Potřásl hlavou a ošíval se: „Ale, St. Bride, mám svoje pravidla. I přes vaše postavení a tohle všechno.” Hostinského hlas se nerozhodně vytratil.

„Zůstanu s paní Storrowtonovou a jejími dcerami.” Kayleigh se náhle zmocnila nervozita. St. Bride se během cesty choval jako dokonalý gentleman. Má snad zde, v tomto podivném opuštěném místě, doba hájení skončit?

„Zůstaneš se mnou nahoře,” prohlásil St. Bride. Ačkoliv se tvářil přívětivě, oči ji nabádaly k poslušnosti.

„Ale pan Rackrent má svoje pravidla,” zašeptala.

„A pouze pro člověka jako St. Bride je hodlá porušit.” Rackrent se rychle zvedl, jako by ho víc znepokojovalo, že působí roztržku mezi ní a St. Bridem, než starosti o pravidla ve své hospodě. „Mějte si tu horní místnost, St. Bride. Kdybyste nebyl tak důležitý a mocný.,” vzdychl si a obrátil se ke Kayleigh s útrpným úsměvem. „Děvče, radši si na něho dávejte pozor. Vyfoukne vám ten náhrdelník rovnou před nosem, ani nemrknete.” A šel přinést další pivo pro trapery.

Když osaměli, protestovala Kayleigh šeptem: „St. Bride, já s vámi tam nahoře nezůstanu, i kdybych měla spát venku. Jak nás můžete tak veřejně stavět na odiv? Nebo se bojíte, že bych utekla se Storrowtonovými, kdybyste si mě nepřivázal k sobě?”

„Tahle myšlenka mě vůbec nenapadla. A zvlášť když se tak na ten Storrowtonův klan dívám, pochybuji, že by ses dostala tak daleko, abych tě nechytil.” Nenucené dopil svůj korbel piva.

„Stejně s vámi nebudu v jednom pokoji.” Opřela se lokty o stůl a zaškaredila se na něj. Ne, rozhodně s ním nezůstane v jedné místnosti, přísahala si v duchu. Musel by přijít s velice pádným důvodem.

„Není pro tebe bezpečné pobývat v tomhle maličkém hostinci jenom ve společnosti další ženy, Kayleigh. Jsou tady pouze dvě místnosti a pak podkroví. Opravdu myslíš, že se nemusíš bát?”

„Pan Storrowton žádné takové starosti nemá.”

„Pan Storrowton nenarazil dneska na ty dva darebáky. A paní Storrowtonová rozhodně postrádá tvoji přitažlivost.” A při těch slovech přejel pohledem její tvář a zadíval se výmluvně na místo těsně pod její bradou.

Safírový náhrdelník. Byla tohle její jediná přitažlivost? Náhle ji popíchl hněv: „Když vám nejvíc ze všeho záleží na něm, tak si ho vezměte, ať můžu dnes v noci zůstat s paní Storrowtonovou.” Otočila se k němu zády, sklonila hlavu a nadzdvihla si vlasy, aby se dostal k té záhadné sponě. Čekala, toužila ucítit, jak jí jeho prsty konečně sundávají tu zatracenou věc.

Takového potěšení se jí však nedostalo. Když jí St. Bride odmítl vyhovět, obrátila se k němu s tichým zoufalstvím. Ale on pouze řekl: „Mýlíš se, má milá, pokud si myslíš, že mi ze všeho nejvíc záleží na tom náhrdelníku.”

„Jestli vám víc záleží na mně, i tak mi ho sundejte,” odpověděla tiše. „Vždyť víte, jak ho nenávidím.”

„Mám ti ho sundat, aby ses mohla uprostřed noci vykrást z mé postele? Děkuji, nechci. Nechám ho, kde je, a mohu si vás hlídat oba pěkně najednou.”

„Nathrach! ” zaklela. Vyskočila na nohy - jeho přítomnost by už nevydržela ani vteřinu. Ignorovala bolest, která jí vystřelila ve slabinách, a kráčela pryč.

„Kam jdeš?” zeptal se St. Bride ostře.

„To je čistě moje osobní záležitost!”

„Vezmi si s sebou paní Storrowtonovou, Kayleigh, nebo budu muset jít s tebou sám.” Vstal a chytil ji za ruku.

„St. Bride!” zalapala po dechu a zrudla až ke špičkám prstů u nohou. Nikdy by nic takového nepřipustila.

„Myslím to vážně, Kayleigh. Tenhle malý hostinec neoplývá zrovna luxusem a Rackrentovo jediné ,zařízení’ je venku na konci té cesty. Pokud tě paní Storrowtonová nebude moci doprovodit, potom půjdu s tebou já…”

„To nebude třeba.” Posbírala zbytky své důstojnosti a upjatě odkráčela na konec stolu za paní Storrowtonovou.

Ta přijala její prosbu velice laskavě. Kayleigh musela překonat značné rozpaky, než ji dokázala o něco takového požádat, ale brzy vůči té mladé ženě roztála.

Než však paní Storrowtonová, její dcery Eugenia a Charlottě a Kayleigh vyrazily na svůj menší výlet, St. Bride vzal Kayleigh stranou a varoval ji tlumeným hlasem: „Nechte zadní dveře hospody otevřené. Venku je hluboká noc.” Kayleigh přikývla a pak následovala paní Storrowtonovou ven dveřmi za dělicí přepážkou.

„Je to hodný člověk, ten váš pan Ferringer, že?” Paní Storrowtonová uchopila za ruce své holčičky a vykročily. Světlo proudící ze zadních dveří jim osvětlovalo vyježděnou cestu, ale ta se vpředu zatáčela a za ohybem pak Kayleigh neviděla nic než tmu. Maličká svíčka, kterou držela v ruce, uboze blikala v neproniknutelné černotě. Náhle byla ráda, že St. Bride naléhal, aby s sebou vzala paní Storrowtonovou. Noční lesy byly vlhké a stály kolem nich jako neproniknutelná hradba. Musela potlačit strach, který jí svazoval nohy. Měla pocit, že je někdo pozoruje.

„St. Bride bývá náladový, točí se jako korouhvička,” usmála se Kayleigh nešťastně, a dala tak jasně najevo svou beznaděj.

„Ale tak pečlivě se o vás stará. Podívejte jenom, jak je k vám pozorný.”

„Tu horlivou péči má na svědomí spíš můj náhrdelník.” Kayleigh pevněji stiskla Eugenii paži, když holčička zakopla o tlustý kořen.

„Váš náhrdelník je opravdu překrásný. Ale rozhodně to není to nejdražší, co na vás vidí.” Paní Storrowtonová se na ni vědoucně usmála. Kayleigh netušila, co si má o její poznámce myslet, ale než stačila zareagovat, mladá žena pokračovala: „Takže se máte stát paní na Wolf Islandu. Můj muž a já jsme o něm samozřejmě už slyšeli. Nikdy by nás ale nenapadlo, že toho

proslulého pána uvidíme osobně. Jak dlouho jste už vdaná, Kayleigh?”

Otázka Kayleigh zaskočila a teď bylo zase na ní, aby zakopla. „Nejsem vdaná, paní Storrowtonová.” Její slova zněla tiše a zahanbeně.

„Aha.” Paní Storrowtonová se odmlčela, ale Kayleigh zaplavila vlna úlevy, když ta pěkná mladá žena opět promluvila: „Omlouvám se. Ten náhrdelník a to všechno, předpokládala jsem…, ale je to moje chyba. Pan Rackrent nám povídal, že vy a pan Ferringer máte vlastní pokoj.”

„My nejsme…” Milenci, chystala se Kayleigh už říct, ale pak zjistila, že to nedokáže. Byla to pravda, ale jasně cítila, že vzhledem k okolnostem by působila jako lhářka.

„Šlechta má vlastní pravidla, předpokládám. Jsem vděčná za tyhle kolonie, kde se alespoň muži těší větší rovnoprávnosti.” Paní Storrowtonová se zastavila před „zařízením”. Byla to zašlá budka, která snad ani tohoto označení nebyla hodna, jelikož se zdálo, že se každou chvíli rozsype v hromadu prken. Ale Kayleigh si jí skoro ani nevšimla. Vrtalo jí hlavou, proč paní Storrowtonová považuje St. Bridea za šlechtice. A copak ho pan Rackrent tak netituloval, když se poprvé objevili? Kayleigh se tehdy domnívala, že to říkal jako poklonu. Ale co když to oslovení myslel doopravdy?

„Paní Storrowtonová, proč…?” Ale než mohla větu dokončit, paní Storrowtonová jí vskočila do řeči.

„Prosím, jděte napřed, Kayleigh. Charlotte a Eugenia si určitě dají na čas a já nechci, aby se pro jejich loudání po nás muži přišli shánět v nevhodnou dobu.” Paní Storrowtonová uchopila holčičky za ruce. Kayleigh se rozhlédla po černých lesích okolo a poslechla. Svou otázku si nechá až na zpáteční cestu.

I když byla celá rozbolavělá, netrvalo jí to dlouho a pak do budky pomohla i oběma děvčátkům. Pro všechny čtyři tam nebylo dost místa, takže podala paní Storrowtonové jejich jedinou svíčku, vyšla ven a zavřela za sebou dvířka, aby měly trochu soukromí.

Dhé! Že ale ty lesy v tuhle noční hodinu vypadaly strašidelně! Kayleigh se nepokojně rozhlížela, ale bez svíčky

neviděla vůbec nic. Neodvážila se ode dveří ani na krok, opřela se o ně zády a usilovně se pokoušela zahnat strach. Šlo to však těžko, když se v temnotě okolo ní odevšad ozýval šepot nočních tvorů. Cikády cvrkaly, sovy houkaly a všechno podbarvovalo šumění listů v tichém nočním vzduchu. Jako by říkaly „Blue”, stále dokola.

Ale zanedlouho šepot zesílil a Kayleigh se začala bát, že nejde o zvuky přírody. Blížilo se to a znělo stále jasněji. Slyšela, jak paní Storrowtonová vevnitř pomáhá oběma holčičkám, ale zdráhala se na ni zavolat v obavě, že ty zvuky jsou pouze výplodem její fantazie. Ale šepot neutichal a ona se přitiskla zády ke dveřím.

„Pěkná Blue, vem si mě, vem si mě, jen si mě vem.” Zvedl se slabý větřík a zkroucené větve nedalekého suchého smrku na ni zakývaly mozolnatými prsty. Opravdu slyšela ta slova, nebo ji oklamal vítr? Kayleigh se pevně rozhodla, že to nebude zjišťovat. Otočila se a zvedla ruku, aby zaťukala na dveře. Bylo to lepší než se vracet do hostince. Ale než stačila zaklepat, zaškrábaly ji na paži ostré špičaté nehty. Hrůzou se jí sevřelo hrdlo. Pokoušela se otočit v naději, že to jsou pouze větve suchého smrku.

Ale vzápětí zkameněla. Těsně u ucha se jí znovu ozval ten šepot. „Vem si mě, Blue, vem si mě.” Kayleigh zasténala, věděla, že ať už to hovoří kdokoliv, určitě nemá na mysli něco tak počestného jako svatbu. Cítila, jak ji nějaká síla táhne dozadu, pryč od dveří budky, a rukou instinktivně zajela dolů pro svůj sgian dhu. Ale její podvazky nepřidržovaly nyní nic než bílé hedvábné punčochy. V té chvíli se jí vrátil hlas a její výkřik proťal lesní ticho. Tajemné prsty okamžitě zmizely v temnotě.

Prudce se otočila a čekala, že uvidí jednoho z těch dvou mužů, které potkali na cestě, toho tenkého - Třísku - jak na ni hledí kalnýma očima. Ale za ní nebylo nic, pouze suché větve smrku zapletené do jejího oblečení a vlasů, takže se musela s trhnutím osvobodit. Když se obrátila, uviděla paní Storrowtonovou stát v otevřených dveřích budky a zář svíčky lemovala její mrtvolně bledou tvář.

„Proboha, co se stalo?” zeptala se, ale Kayleigh odmítla cokoli vysvětlovat. Zhasila plamen, popadla Charlottu, protože

Eugenia už byla v náručí své matky, a vydechla: „Nevím! Utíkejme!”

Obě ženy se rozběhly po cestě, a než se Kayleigh nadála, byly zpátky v hostinci. Pan Storrowton převzal Charlottu z její náruče a St. Bride se pokoušel uklidnit její třesoucí se ruce. Dokonce i trapeři se chopili svých zbraní, když zaslechli její výkřik.

„Co se stalo?” ptal se St. Bride a obě ženy doslova propaloval pohledem.

Ale Kayleigh mu nedokázala odpovědět. Celá se třásla a očima bloudila po místnosti, zoufale toužila po teple a bezpečí. Pan Rackrent se rozrušeně tahal za vlasy, až vypadal jako starý zplihlý lev, a Eugenii s Charlottou konejšili, aby se nedaly do pláče. Jejich matka se zatím pomalu vzpamatovávala z leknutí.

„Kayleigh vykřikla, když byla sama venku,” vyrazila ze sebe. „Dobrý bože, něco ji muselo vyděsit!”

„Co to bylo?” St. Bride usadil Kayleigh na lavici a pohladil ji po vlasech tam, kde ji zachytily smrkové větve.

„Nevím,” přiznala popravdě. „Něco se po mně sápalo. Myslela jsem, že by to mohl být jeden z těch mužů, které jsme dnes viděli, ale když jsem se otočila.,” zavrtěla hlavou. „Možná to nic nebylo. Možná jsem vyděsila všechny zbytečně.”

„To je v pořádku. Jdi nahoru do podkroví. Za chvilku za tebou přijdu. Donesu ti jehlu a nit, aby sis mohla spravit šaty.”

„Šaty?” Pohlédla na ohromnou trhlinu na rameni. Roztrhly jí šaty dlouhé studené prsty, nebo se prostě zachytily o smrkové větve? Přitiskla si ruku ke rtům a otřásla se.

„Běž nahoru, lásko.” St. Bride jí podával svíci. Pohlédl na Rackrenta a zdvihl obočí, starší muž pochopil a dvakrát kývl hlavou. Po této záhadné výměně se Kayleigh omluvila Storrowtonovým, že je tak vystrašila, kývla na dobrou noc a toporně vystoupala schody nahoru.

Podkrovní místnost byla podivná směsice primitivnosti a civilizovanosti. Trámy na stropě neměly sloupanou kůru a prkenné stěny nebyly vybílené. Nicméně zde stála čistá postel s matrací štědře vycpanou mechem. Největší překvapení

představovalo žluté vyšívané čalouněné křeslo poblíž okna. Ve snaze ulevit té rozbolavělé části těla, kterou si odřela při jízdě na koni, Kayleigh křeslo okamžitě zasedla. Potom si začala pečlivě prohlížet trhlinu na rameni a uvažovala, jak ji co nejlépe spravit.

„Rackrent ti posílá tohle.” St. Bride vstoupil do místnosti a položil vedle křesla černou nit a hrubou ocelovou jehlu. „Chce vědět, jestli si budeš na uklidnění nervů přát laudanum. Já tyhle věci považuji za prokletí, ale pokud by ses bez toho nemohla obejít.” V jeho tváři se rozhostil napjatý výraz, dokud Kayleigh rozhodně nezavrtěla hlavou.

„Ne, děkuji. Akorát bych na celou příhodu ráda zapomněla. Nejspíš se všechno odehrálo jen v mé představivosti.” Váhavě zvedla šicí potřeby a zarazila se. Chce-li díru spravit, bude se muset svléknout. Nedalo se nic dělat, a tak zašla za opěradlo a nechala šaty sklouznout k nohám. Aby alespoň trošku učinila zadost slušnosti, otočila křeslo dozadu. Oblečená pouze do spodničky a šněrovačky začala sešívat šaty, které dostala na Balcraig. St. Bride ji mohl vidět pouze ze strany.

Ale i pouhá její silueta z boku ho zjevně očarovala. Svlékl se do kožených kalhot, které si koupil od jednoho námořníka na Balcraig, lehl si na záda na postel a rukou si třel zarostlá prsa. Vrhla na něj krátký pohled a všimla si, že na stolek vedle sebe položil pistoli. Zároveň si uvědomila, že leží téměř v úplné tmě, jelikož světlo jediné svíce, kterou měli k dispozici, svítilo na ni a

její práci.

Cítila na sobě jeho oči, ale snažila se soustředit na šití. Měla pouze dvoje šaty a nepřála si, aby byly rozedrané na cáry -vždyť jí musely vydržet co nejdéle. Pečlivě kladla jeden drobný látací steh vedle druhého tak, jak se tomu naučila od matky, a usilovně se pokoušela ignorovat St. Brideův upřený pohled. Ale tento úkol byl ještě náročnější než ten, na němž zrovna pracovala. St. Brideovým očím neuniklo nic - její husté temné řasy, které se zachvívaly nad každým stehem, a plné vlhké rty rozevřené soustředěním. Pohledem sjel dolů po jejím alabastrovém hrdle s náhrdelníkem k světlefialkové šněrovačce a ještě níž. V záři svíčky jí skrz tenkou látku spodničky prosvítaly nohy. Cítila, jak přejel očima přes její hladká stehna a zastavil se

u štíhlých kotníků, které ještě dosud nesly jizvy jako připomínku jejího předchozího života na ulici.

Neschopná vydržet další zkoumavý pohled, otočila se k němu a zeptala se: „Proč si mě tak prohlížíte? Na co myslíte?”

„Opravdu to chceš vědět?” Přimhouřil oči v úzké štěrbinky a usmál se jako pohan.

„Ne.” Znovu se vrátila k šití a ruka se jí chvěla, ačkoliv se snažila ovládnout.

„Řeknu ti tedy něco, má milá, co tvá ďábelská stydlivost spíš snese.” Nadzdvihl se na lokti. „Myslel jsem na jednu dívku.”

„Na lady Catherine?” Kayleigh vpíchla jehlu do tuhého plátna.

„Ne. Tahle konkrétní dívka ukradla modrý náprstek. Když jsem se jí na něj zeptal, popírala, že ho ukradla, protože nač by potřebovala náprstek, když stejně neumí šít, tak myslím zněla její slova.”

Kayleigh spustila ruce, v nichž držela látku s těmi zatracenými pravidelnými droboučkými stehy.

„Další hádanka na rozřešení. Poctíš mě tentokrát odpovědí, nebo ji přenecháš mé fantazii jako vždy?”

„St. Bride…” Zhluboka nabrala dech. Už mu věří? Obezřetně si ho prohlížela, od širokých ramen k pevným svalům na břiše, které se ztrácelo v kožených kalhotách. Ne. Odvrátila se. Když se tváří jako zrovna teď, nemá k němu důvěry ani špetku.

„Takže umíš číst a vyšívat a co ještě?” Převrátil se na záda a zasmál se. „Nemůžu se dočkat, abych poznal i tvoje další vlohy, které tak dobře skrýváš., má paní.”

„Vy!” Pomstychtivě zabodla jehlu do látky, dokončila poslední steh a navlékla si znovu šaty. Přistoupila k umyvadlu, nalila z kameninového džbánu vodu do dřevěné nádoby a hněvivě si drhla tvář obyčejným louhovým mýdlem. Pak si vzala ručník a vytřela si vodu z očí.

Použitý lněný ručník vrátila na místo a náhle ji zarazilo, jak ta stará látka vypadá. Roztřepené okraje byly přepečlivě spravené a bělostný ručník zářil čistotou jako prádlo na Belle Chasse.

„Je pan Rackrent ženatý, St. Bride? Připadá mi zvláštní, že jsme nepotkali jeho ženu.” Napřáhla k němu ruku s použitým ručníkem. „Protože určitě jenom žena se stará o takové věci, spíš než starý mládenec uprostřed pustiny.”

„Starý Rackrent má indiánskou ženu. Mám dojem, že pochází z kmene Orkoquisaků.” St. Bride čekal na její reakci.

„Chcete říct, že ona.?” Kayleigh se zadívala na ručník, zalátaný a vypraný s takovou láskou. Náhle se začervenala. Nebylo lehké představit si Rackrenta, muže dost starého, aby mohl být jejím dědečkem, s indiánskou ženou. Ve snaze zakrýt svůj zmatek rychle dodala: „Jak často pro něj… pracuje?”

„Přichází vždycky, když nemá žádné hosty. Uklízí” - zarazil se a hledal slova - „a dělá mu společnost. Jednou nebo dvakrát jsem ji potkal, ale když tady jsou hosté, Rackrent většinou chce, aby zůstala u své rodiny, zvlášť pokud hostinec navštíví nějaká žena. Předpokládám, že se bojí, co by si asi tak pomyslely.”

„Navázat takový vztah musí být někdy dost složité. O to víc, když jsou obě strany tak odlišné.” A náhle Kayleigh přišlo na mysl, jak paní Storrowtonová naznačila, že St. Bride má šlechtický titul. „Když jsme šly s paní Storrowtonovou dnes večer ven, řekla mi něco podivného.”

„A co?” zeptal se a téměř neznatelně zpozorněl.

„Napřed se ptala, jak dlouho už jsme svoji.” Zrudla a střelila po něm obviňujícím pohledem. „Když jsem jí řekla, že se mýlí, snažila se tu trapnou situaci přejít poznámkou o tom, že šlechta má svoje pravidla.”

„Šlechta,” ušklíbl se. „Co by sis pomyslela, kdybych ti řekl, že jsem šlechtic, Kayleigh? Měla bys mě tak radši?”

„Ne, ani trochu by se mi nelíbilo, kdybyste měl titul.”

„A pročpak? Většina žen by to uvítala.”

„Ale já ne. Muži už tak mají příliš velkou moc. Nepotřebují si ještě vymýšlet tituly, aby se jimi mohli ohánět.” Z hlasu jí zřetelně zaznívala hořkost.

„Pojď si lehnout. Na Wolf Island je to stále ještě den cesty,” řekl příkře.

„Máte titul, St. Bride?”

„Jsem majitel plantáže. Tohle doopravdy jsem, protože tím být chci. A teď pojď do postele,” nařídil jí.

„Já jsem paní Storrowtonovou slyšela dobře, St. Bride. Věděla všechno o vaší plantáži, a pokud si vzpomínám, dokonce pan Rackrent o tom něco ví. Považuje vás za někoho mnohem onačejšího, než jsou jeho obvyklí návštěvníci.”

„Špatně sis ty jejich řeči vyložila. Lidé mě tady sice znají, ale pouze kvůli Wolf Islandu. A jak už jsem řekl, pokud tě nechali z toho vysoudit něco jiného, tak udělali chybu.”

„Ale.”

„Tak dost. Přílišná zvědavost škodí zdraví, Kayleigh. A to platí pro každého.” Jeho hlas zazněl stejně drsně jako cesty, po kterých dnes projížděli. „A teď pojď do postele. Oba si potřebujeme odpočinout.”

Ale ona odmítla. Místo toho přešla k čalouněnému křeslu a vzpurně se zahleděla na mihotavý slábnoucí plamínek svíčky. Znovu na vlastní kůži pocítila St. Brideovu výmluvnost a šarm, které si nasazoval jako masku. A stejně jako maska měly něco skrýt.

Otočila se a podívala se mu do očí, které jiskřily z temného stínu. Měla stejný pocit, jako když tehdy nalezla vzkaz na Labanových dveřích, nebo ještě hůř, jako onu noc, kdy jí věnoval rudou šněrovačku. Přemýšlela, zda někdy příliš ukvapeně nezlehčuje hrozbu, kterou pro ni představoval. A pokud ano, bude muset nakonec zaplatit vysokou cenu? Vzápětí ji však přepadl podivný pocit, že si vlastně přeje mu důvěřovat, touží vrhnout se mu do bezpečné silné náruče.

Ale pak, pomyslela si a čelo se jí opět zachmuřilo, zase nastávají chvíle, jako je tato, kdy by to neudělala za nic na světě.

„Kayleigh, pojď ke mně,” zašeptal.

„Budu spát tady,” trvala na svém. Nemůže mu věřit, neodváží se mu věřit. Připadalo jí absurdní, že strávila týdny v jeho společnosti, a přesto nevěděla s jistotou, kdo je. Zneklidňovalo ji to a pozorovala ho ustaranýma modrýma očima.

Ale to ho jenom popudilo. „Můžeš spát v šatech, třeba i na hlavě, pokud si přeješ. Ale rozhodně nebudeš spát tak blízko toho otevřeného okna ani tak blízko dveří, které nemají žádný zámek. Chceš si snad zážitek z dnešního večera zopakovat?

Může se to lehce přihodit, to je ti doufám jasné. Rackrentův hostinec není žádná pevnost.”

Zamračila se, když plamen svíčky začal prskat ve svém hrobě z rozteklého vosku.

„Takže pojď do postele,” kývl na ni. „Řekl bych, že to tu budeš mít pohodlnější než na podlaze, a i když třeba o tom máš pochybnosti, já se dokážu na jednu noc ovládnout. Možná ne navždycky, to tě varuji, ale pokud tuhle noc toužíš spát neposkvrněná, vyplním tvé přání.”

Kayleigh sledovala, jak plamen pomalu uhasíná. V houstnoucí temnotě se jí znovu vybavil šepot, který zaslechla tam venku. A najednou lehnout si k St. Brideovi tady v Rackrentově úzké provazové posteli se jí zdálo přece jen lákavější než zůstat sama. Po několika nekonečných okamžicích nerozhodnosti se přikradla k lůžku a tiše vklouzla vedle něj. Nerozumně zadoufala, že se třeba přihodil nějaký zázrak a St. Bride usnul, zatímco váhala v čalouněném křesle. Ale potlačovaný smích, který zazněl z druhé strany postele, zmařil její naděje.

„Ty máš ale staropanenské způsoby, má milá!” Rukou si podpíral hlavu a prohlížel si ji ve tmě, jak leží vedle něj. „Chtěl bych toho na tobě příliš, kdybych tě požádal, aby sis sundala alespoň boty?”

Kayleigh se vztekle posadila a odkopla z nohou těžké střevíce. Potom si zase lehla a jedním toporným pohybem, při němž ji bolelo celé tělo, mu nastavila záda. Korzet ji tlačil do žeber a tuhé šaty ji nesnesitelně tísnily. Nicméně si zakázala i jen pomyslet, že by si je sundala, dokud St. Bride tvrdě neusne.

Ležela vedle něj strnule snad celou věčnost, a teprve když začal zhluboka pravidelně oddechovat, pomalinku vstala, že se konečně svlékne. Pečlivě si poskládala šaty, punčochy a šněrovačku a přehodila všechno přes měkké opěradlo křesla, potom se vrátila zpátky k posteli oblečená pouze v tenké batistové spodničce. S největší opatrností se vsunula zase zpátky pod pokrývku, aby provazy v posteli pod ní ani jednou nezaskřípaly.

Ale i přes tu usilovnou námahu náhle ucítila, jak ji objala St. Brideova silná paže. Zamumlal vedle ní něco jako z hlubokého

spánku, ale jestli opravdu spal nebo ne, to nevěděla. Uvězněná v jeho objetí zahořela rozpaky a studem, ale neodvažovala se ani pohnout ze strachu, že ho probudí - anebo ještě hůř, pokud už vzhůru byl, že ho vzruší k něčemu nenapravitelnému.

Jeho svalnatá paže ji tížila na hrudi a Kayleigh měla dojem, že hlasitý tlukot jejího srdce musí probudit i starého pana Rackrenta. Ale zanedlouho na ni dolehlo vyčerpání z celého dne. Její ztuhlé rozlámané tělo se postupně uvolnilo a nakonec se smířila i s paží, která ji tak majetnicky objímala. Zavřela oči a okamžitě usnula.

Velká silná ruka jí zakryla ústa. Kayleigh v panice vytřeštila oči a pokoušela se prorazit pohledem temnotu, aby viděla, kdo ji drží.

„Ani slovo, lásko. Rozumíš?” zašeptal St. Bride těsně vedle ní a jeho vůně a teplo ji ujistily, že je to skutečně on, i když nemohla rozeznat jeho tvář.

Když přikývla na souhlas, pomalu uvolnil ruku. „Co se děje?” vydechla.

„Slyšíš to?”

Kayleigh se neodvážila ani nadechnout a brzy rozpoznala, co způsobilo St. Brideovy obavy. Bylo slyšet pomalé metodické kroky, které se plížily nahoru k nim. Bosé nohy škrábaly o schody a čím byly blíž, tím silněji zarývala Kayleigh prsty do St. Brideovy spolehlivé paže. „Co je to?” Rty se jí chvěly.

„Zůstaň tady. Nevylézej z postele.” St. Bride vstal s klidem člověka, který si ví rady. V hrobovém tichu natáhl ruku po pistoli, která ležela vedle postele. Potom jako noční zvíře zapátral pohledem v temnotě a zaznamenal věci, které ona mohla pouze odhadovat.

„Mám strach. Prosím… prosím, nechoďte pryč,” zašeptala k jeho zádům. Ale St. Bride jí pouze povzbudivě stiskl ruku a začal potichu našlapovat ke dveřím.

„Prosím…, St. Bride…” Strach se jí třepotal v hrudi jako tlukot vraních křídel. Byl to podivný, nepřirozený strach, protože tentokrát se neobávala o sebe. Tentokrát se bála o St. Bridea.

Nespouštěla z něj oči, odhodila přikrývky a klekla si. Nechtěla zůstat sama. Přála si jít s ním. Pohnula se směrem ke dveřím, ale zastavil ji trhnutím hlavy.

„St. Bride…” Přitiskla si dlaně ke rtům, jako by se modlila. Ale nářek se jí zadřel v hrdle, když otevřel prkenné dveře. Ze tmy za nimi se vyřítila vysoká postava a vrhla se na St. Bridea jako ničivá vichřice.

Kayleigh klečela na posteli úplně ochromená a zcela bezmocná. Toužila pomoci St. Brideovi, ale muži se pohybovali tak rychle, že téměř nedokázala rozlišit, kdo je kdo. Sledovala, jak St. Bride a záhadná postava spolu zápasí o pistoli, a vzápětí se oba vykutáleli ze dveří. Tam už Kayleigh nedohlédla, a tak vyskočila z postele s úmyslem konečně nějak St. Brideovi přispět na pomoc. Ale jen co překročila práh, práskl výstřel a ozval se náraz. Bezvládné tělo padalo dolů a naráželo o schody.

„Mo chridhe! St. Bride!” vykřikla a proběhla dveřmi. Úplně zapomněla, že není oblečená, a vrhla se dolů po schodech do výčepu. Musí se dostat k St. Brideovi. Musí!

V temnotě pod schody rozeznala zhroucenou postavu. „Mo chridhe, mo chridhe, ” opakovala stále znovu a znovu a zapotácela se. Bez jediné myšlenky, otupělá bolestí se sklonila k nehybnému tělu, ale než jí stačilo dojít, co se vlastně přihodilo, rozsvítila se svíčka a před ní stál Rackrent. Odfoukl kouř z pistole, z níž právě vyšla rána.

„Správně, St. Bride, je to opravdu ten pobuda. Pěkný darebák, jen co je pravda. Musel se sem protáhnout oknem. Ale ten výstřel! Neslyšel jsem takovou ránu od té doby, co se mi do cukrové řepy pustil ten černý medvěd.” Rackrent kopl do bledé postavy na zemi.

Kayleigh se s ohromením zadívala dolů a viděla, že to není St. Bride, jak se obávala, ale Tříska. Ležel tváří k podlaze z hrubých prken, mrtvý, a z rány mu nevytékala téměř žádná krev. Jeho mohutný pomatený společník seděl opodál v rohu a kolíbal se ze strany na stranu. Nejděsivější ale byl zlověstný úsměv, který mu křivil ústa.

„Nedívej se, Kayleigh.” St. Bride ji otočil k sobě a ona s úlevou zabořila obličej do jeho hrudi. Cítila, jak po té rvačce

popadá dech, a chladil ji studený kov nepoužité pistole, kterou stále ještě držel v ruce.

„Myslela jsem, že jsi to ty!” Oči se jí naplnily nevítanými slzami úlevy.

„O to větší škoda, co?” Tiskl si ji k nahé hrudi a se značným pobavením sledoval Rackrenta, který poučoval poloprobuzené baptistické bratry, jak mají odstranit tělo z hospody.

„Tohle neříkej, nikdy.” Otřásla se, když si nejmladší a nejstatnější z bratrů nadhodil dlouhého kostnatého muže přes rameno.

„Že by sis o mě dělala starosti?” St. Brideova pozornost se najednou obrátila plně k ní. Prohlížel si ji a pak se s podivným výrazem ve tváři dotkl jejího slzami smáčeného víčka.

„Já… já…” Neschopná nalézt ta správná slova se k němu přitiskla a políbila ho s vášnivostí, o níž ani netušila, že je jí schopna. Nedbala na to, že ani jeden z nich není pořádně oblečený, ani na ohromené pohledy baptistů, neodtrhla se od St. Bridea dříve, dokud si nebyla zcela jistá, že pochopil, co všechno její vděčná úleva a strach o něj znamenají.

Když se jejich rty odloučily, byla v jeho očích téměř ostražitost a Kayleigh před ním stála také se smíšenými pocity. Tímto polibkem toho dokázala mnohem více sobě než jemu. Věděla, že pokud nechá svým citům volnost, stane se St. Brideovou nedílnou součástí, i součástí té jeho podivné nebezpečné hry. Ale najednou jí na tom nezáleželo. Po celý rok se nutila myslet především na sebe a na nikoho jiného, ani na Bardolpha ne. Bojovala o to, aby vydržela a zůstala nedotčená, a dalo by se říci, že až dosud vítězně. Ale dnes v noci se vše obrátilo.

Nedotčenost pro ni už neznamenala tu jedinou nejdůležitější věc na světě. Dnes v noci se pravidla změnila.

„Vrať se zpátky nahoru, Kayleigh. Přitahuješ pozornost.” Dotkl se její tenké spodničky a zajel pohledem k baptistům.

„Kdy.?”

„Hned. Jenom něco řeknu Rackrentovi.” Posílal ji pryč, ale ne chladně, spíše úzkostně. Kayleigh přikývla na souhlas a šla zvolna ke schodům, sama se cítila plná obav. Neodvážila se ohlédnout.

V podkrovním pokoji stále panovala tma, když se k ní St. Bride znovu vrátil. Všechno ve spodní místnosti ztichlo a vzhledem ke statnému vzhledu baptistů Kayleigh usoudila, že do svítání už bude mrtvý muž ležet bezpečně v zemi. Provazy zavrzaly, jak St. Bride spočinul svou vahou na posteli.

Natáhl se po ní a tentokrát se Kayleigh bez námitek nechala vzít do náruče. „Lásko? Mo chridhe - co to znamená?”

„Budeš mi věřit, když řeknu, že černá kočka?” Rozpačitě se zasmála.

„Pochybuji, že zrovna tohle jsi říkala, když jsi volala mé jméno a klopýtala dolů po schodech.” Pohladil ji po tváři hřbetem ruky. Chloupky na zápěstí probudily její smysly a ona si uvědomila, že jejich těla nyní neodděluje téměř žádná překážka. Stačilo by pouze trhnout průsvitnou bílou batistovou látkou a drsnou, jízdou v sedle opotřebovanou jelenicovou kůží a konečně by byli spolu.

„Není to nic podstatného. Gaelský výraz bez zvláštního významu.” Cítila, jak rukou přejíždí po křivce jejího boku. Intenzivní pocit, který v ní jeho dotek zažehl, ji přiměl otočit hlavu a v sedavém světle rozbřesku viděla, jak jí vyhrnuje spodničku.

Očividně naplněný nemalým očekáváním přejel St. Bride rty po jejím uchu a pak ji políbil na hrdlo, až zasténala. Cítila horkou cestičku, když neoholenou bradou přejel dolů k její hrudi a ústy se dotkl bělostného půlměsíce jejího ňadra.

„No tak, řekni mi to. Co znamená mo chridhe? “dobíral si ji.

„Vůbec nic, opravdu.” Zalapala po dechu, když jeho prsty zatáhly za tkanice její košile. Z látky částečně vyklouzlo jedno plné ňadro a on jeho vrcholek objel jazykem.

„St. Bride,” zašeptala přiškrceně, hrdlo se jí svíralo radostí tak, že téměř nemohla promluvit.

Když už byla v jednom ohni, usmál se a naléhal: „Řekni mi mo chridhe, zopakuj to. Nebo sneseš ještě víc tady toho?”

Mlčky přikývla a sjela dlaněmi dolů po jeho hřejivé svalnaté hrudi.

„Mám tě snad, děvče, k té odpovědi přinutit?” Rty se jí zvlnily svůdným úsměvem. Když si ji s rozmarnou hravostí překulil pod sebe, její smích se rozezněl jako stříbrné

zvonečky. Prsa ji bolela touhou po doteku jeho ruky, ale hladil ji po štíhlých bocích tak, až tiše žadonila, aby pokračoval. Začal být naléhavější, laskal ji a němě prosil, aby se mu otevřela. Omámená jeho pomalým, metodickým šílenstvím rozevřela stehna. Ale pak zasténala, a tentokrát to nebylo rozkoší.

„Řekni mi mo chridhe,” šeptal jí a zjevně nevnímal její potíže.

„Ach, St. Bride. Ne, nemůžu.” Náhle se zapřela rukama

O jeho hruď, aby ho odstrčila. Svaly ve slabinách ji přímo pálily, kdykoli se jen pokusila rozevřít nohy. Takhle se rozhodně nemohla milovat.

„Dobře, nech si pro sebe, co mo chridhe znamená. Stejně ti tak budu říkat. Líbí se mi, jak to zní - zvlášť z tvých rtů.” Sklonil se, že ji políbí, ale zavrtěla hlavou ve strachu z bolesti.

„Nemusíš předstírat panenskou stydlivost,” ušklíbl se, zřejmě si myslel, že ho úmyslně dráždí.

„Ne, takhle to nepůjde,” zaúpěla.

„Ale půjde, má lásko, půjde.” Přitiskl se k ní vášnivěji, s nesmlouvavou rozhodností. „Vždycky to tak šlo.”

„Ach, St. Bride, ty nechápeš, Já nemůžu.” Kousla se do jazyka a potlačila další zasténání. „Jsem celá odřená. Z té jízdy.” Bolestně vydechla, když spočinul mezi jejíma nohama.

„Cože?” Trhl ohromeně hlavou vzhůru.

„Prosím, odsuň se! Všechno mě bolí - z té dnešní jízdy -trvala tak dlouho!”

„To snad není pravda!” Rozzuřeně se na ni zamračil. „Řekni, že to není pravda!”

„Já za to nemůžu, prosím, všechno mě bolí!”

V gestu nejhlubšího zoufalství udeřil dlaní do neopracovaného čela postele. Prkna se rozkývala a ten hluk by vzbudil i mrtvolu. Vzápětí se překulil na stranu. Po několika vteřinách konečně sebrala odvahu a podívala se na něj. Ležel na zádech a beze slova hleděl na trámy na stropě. Uplynula dlouhá doba, než promluvila, jelikož se zdálo, že se urputně snaží sám v sobě vybojovat nějakou bitvu.

„Mrzí mě to. Vlastně je mi docela trapně.”

„Tak dlouho jsem na to čekal, Kayleigh. Skoro mě to zabilo, a teď jsem věřil, že už ta chvíle nastala.” Zavřel oči, jako by stále trpěl.

„Už dlouho jsem nejela na koni. Nemůžu za to, že jsem tak rozbolavělá. Přála bych si, abych mohla…” Hlas se jí zlomil na důkaz toho, že ani jí se nevyhnula trýzeň nevyplněného příslibu, která spalovala jeho.

„Zítřejší cesta ti zřejmě úlevu nepřinese,” ozval se nakonec ponuře.

„Ne - ne, pravděpodobně ne.” Pokoušela se v temnotě zachytit jeho pohled, ale bez úspěchu. V bezdechém okamžiku ucítila na svých rtech jeho polibek a pak vyklouzl z postele.

„Zůstaň tady se mnou!” vyhrkla a nechápala, co má v úmyslu. „Mo chridhe, kam jdeš?”

„Ven,” odpověděl stručně. Zavázal si kalhoty a otočil se ke dveřím.

„Co j sem zase provedla? Jsi snad tak nechápavý sobec, že nevidíš, že pro jednou jsem měla dobrou vůli? Tentokrát jsem byla svolná!”

Zastavil se na prahu. Odmítl se na ni i jen podívat, jako by mu ten pohled mohl způsobit nepředstavitelná muka. „Je mi jasné, že nic nechápeš - ale že jsi svolná a nemůžeš, je takové utrpení, které nedokážu vydržet ani já.” Odmlčel se. „Spi. Vyrážíme za dvě hodiny.” S těmito slovy za sebou zabouchl dveře a ona zaslechla jeho kroky na schodech.

Zamračila se a pomalu složila své bolavé tělo zpátky na polštář. Vztekala se a soptila nad tím, co se právě přihodilo, a obviňovala ho ze všeho možného, od rozbolavělých boků až po zklamané srdce. Ale když se zavrtala hlouběji do přikrývek, uvědomila si, jak postrádá hřejivou útěchu jeho paží. Nebyla zvyklá ležet mu v náručí, ale zdálo se jí to mnohem přirozenější než bodláčí a tartan Invernessu.

Vzápětí ji s ohromením něco napadlo: St. Bride jí řekl mo chridhe. Mo chridhe!

Tiše se pro sebe usmála. Věděl, že tahle gaelská slova znamenají „mé srdce”?

22. kapitola

Jet po povalových cestách byla šílenost. Kayleigh utrpením křivila obličej a svaly ve slabinách se jí při každém krutém pohybu Dianina hřbetu stahovaly bolestí. Razili si cestu opuštěnými borovicovými lesy a ona přemýšlela, jestli byla při smyslech, když mohla byť jen na okamžik považovat Wolf Island za svou spásu.

A stále zde byl St. Bride. V duchu zalétla k předchozí noci. Kolem nich se táhly pusté lesy, kam oko dohlédlo, a v zelených korunách nad jejich hlavami zpíval horký červencový vítr. Ale Kayleigh ten zvuk téměř nevnímala. Mezi jemným obočím jí naskočila vráska, jak si stále víc a víc uvědomovala, že St. Bride představuje sílu, s níž musí počítat. Bez jakéhokoli hrubého nátlaku ji přiměl ztratit sebekontrolu. Zřejmě bylo dáno osudem, aby si podmanil její tělo. Ale čím více času trávili pospolu, tím častěji se jí vtíral i do myšlenek. Byla nyní na řadě její duše? Její srdce? Ach, jak tohle všechno dopadne?

Zalétla k němu sametovýma očima a všimla si, jak se mu propocená košile lepí k zádům. St. Bride se celý den choval jako zvíře, na všechny její pokusy o konverzaci utrousil sotva pár nerudných zavrčení. Nakonec tedy hovor ustal dočista a muka trýznivé jízdy podstoupili každý sám bez jediného slovíčka. Krátce si vzdychla a cítila, jak jí mezi ňadry stéká pramínek potu. Bylo parno a připadala si hrozně. Kéž by se tak mohla zchladit něčím jiným než zrovna St. Brideovým chováním!

„Sesedneme v Darienu. Odtud se musíme nechat převézt po řece Altamaha až k ústí.” St. Bride konečně pronesl celou větu.

„A pak?” Poposedla a úpěnlivě si přála, aby byla muž a nemusela se trápit s tímhle bočním sedlem, z něhož měla úplně vykroucená záda.

„Potom už budeme na Wolf Islandu.” Rozveselil se. „Život je tam mnohem méně komplikovaný, Kayleigh. Vždycky mi to tam tak připadalo.”

„Přála bych si, aby to byla pravda, St. Bride,” odvětila tiše. Když se však setkala s jeho pohledem a znovu se jí v nitru zvedl

nebezpečný vír jásavě radostných citů, zahlodaly v ní pochybnosti.

Měsícem postříbřené vlny v ústí řeky Altamaha je nesly k Wolf Islandu. Jejich příchod nebyl předem ohlášen, proto se museli na ostrov přeplavit na těžkém vlečném člunu, na němž se během sezony pravidelně převážely hromady bavlny z blízkých plantáží. Bavlníkové chmýří jí ulpělo na šatech a ve vlasech, ale Kayleigh byla tak vděčná, že mohla sestoupit z Dianina hřbetu, že jí bylo zcela lhostejné, jak vypadá.

Přirazili u Wolf Islandu a St. Bride se vydal po bílé písečné pláži, a ne po vydlážděné cestě. Bořila se a klopýtala za ním pískem na pokraji sil a doufala, že si snad přece jenom brzy odpočine.

Jakmile však zahnuli za poslední písečný pahorek, zapomněla na veškeré utrpení a malomyslnost z ní jako zázrakem vyprchala. Před nimi se rozevřel pohled na temný Atlantský oceán, jehož rozčeřená hladina se poklidně vlnila ke georgijskému pobřeží. Tenký srpeček měsíce visel na obloze a připomínal stříbrnou obroučku na jejím krku. V jeho paprscích přistoupila Kayleigh k oceánu, jehož mystické kouzlo ještě vzrostlo, když se sklonila a nechala si chladnou pěnivou vodu protékat mezi prsty.

„Krásné, že?” ozval se zezadu St. Brideův hlas.

„Víc než krásné,” zašeptala.

„Na co právě teď myslíš?” Přistoupil k ní a přitiskl si její slané prsty ke rtům.

„Je to stejná voda, tentýž oceán, který se rozbíjí o břehy Skotska, že?” Zahleděla se na temný obzor, ale viděla pouze tenkou linku, kde se půlnoční modř setkávala s nejtemnější černí. Zaplavil ji stesk po domově a cítila, že mít potřebnou sílu, vrhla by se do vln a doplavala by tam - taková bolestná touha svírala její srdce.

„Pojďme do domu.”

„Ano, jsem unavená, St. Bride,” souhlasila prázdným hlasem.

„Tak tě nechám odpočinout.”

Z temnoty se vynořila něžná ruka a ovinula se kolem jejího pasu. Společně kráčeli po pláži, až nad písečnými dunami zahlédli rýsovat se kupoli domu.

Kayleigh se nyní zdálo, že žije ve snu: dny stvořené z moře, písečných pláží a oblohy, noci z hedvábí, saténu a vína. Všechno bylo příliš nádherné, než aby to byla pravda.

Wolf Island splnil i ty největší naděje, které do něj vkládala. Víc než to, znamenal balzám, po němž její duše volala tu poslední deštivou noc v New Orleansu. Zmizel strach ze zášti jejího bratrance, zmizela úzkost z každodenního boje o přežití.

První noc ji zavedli do ložnice, která měla zdi potažené mátově zeleným damaškem. Uvnitř stála okázalá třešňová postel s nebesy a vedle ní mahagonový toaletní stolek, u něhož se mohla prohlížet ve vlámském zrcadle, jak srdce ráčilo. Zastavila se na prahu, a zatímco si bez dechu prohlížela všechnu tu nádheru, černá služka jménem Maddie se dala do práce -nachystala jí koupel, pak ji nakrmila a obskakovala, dokud Kayleigh konečně neusnula.

Chovali se tu k ní, jako by byla paní domu. Ani ta sebemenší práce, kterou pro ni mohli vykonat, jim nepřipadla bezvýznamná a žádná maličkost tak nedůležitá, aby se ji nesnažili pro ni ihned obstarat. Dostala k dispozici dokonce otroka jménem Cooper London, který jí měl být k službám, kdyby se snad chtěla vypravit na pobřeží nebo dostala chuť projet se na lodičce po řece a prohlédnout si bavlníková pole. Život na Wolf Islandu byl jeden velký svátek, usoudila Kayleigh.

Nicméně dvě věci jí dělaly starosti.

První byla skutečnost, že v den jejich příjezdu otroci s nebývalou radostí oslavovali příchod svého pána. Vyzvídala u Maddie, proč ho zde všichni tak postrádali. A Maddie jí vysvětlila, že St. Bride se zdržuje mimo Wolf Island většinu času v roce. Takže její georgijský kolonista vlastně žádný georgijský kolonista nebyl. Maddie jí navíc prozradila, že St. Bride původně ani nepochází z Georgie, když se však Kayleigh vyptávala na jeho skutečný domov, služka najednou ztratila řeč

a jenom jí s pobuřující impertinencí poradila, ať „se zeptá pána sama”.

Další vadou na kráse byly ty šaty. Dorazily pečlivě poskládané v proutěných koších a papírových krabicích s fialkovou vložkou. Maddie je vyndavala jedny po druhých, načechrávala a kupila na postel.

„Takže takové to je,” zamumlala si Kayleigh pro sebe, zdvihla jeden draze vyhlížející klobouček s modrým pštrosím perem a zadívala se na horu brokátových šatů, čepců, damaškových šněrovaček a batistových spodniček, „takové to je, být něčí milenkou.”

„Ách, slečno, že jsou krásný!” Maddie zrovna vybalovala jednu zvláště okouzlující róbu ze stříbřité průsvitné látky, a tak přehlédla Kayleighin roztrpčený pohled.

„Ano, to opravdu jsou,” souhlasila hořce. St. Bride se choval stále ohleduplně a dvorně. Ale už přešel celý týden a on začínal dávat najevo, že očekává vyplnění slibu, který mu dala oné noci v Rackrentově hostinci. V nitru jí opět vytryskla ta nekonečná touha po něm, ale tentokrát poznamenaná stínem smutku.

Za předchozí týden o St. Brideovi hodně přemýšlela, a také o sobě a o tom, kdo ona opravdu je. Nemohla si to už déle zapírat - přála si bezpečí manželského svazku, než se plně odevzdá St. Brideovi. Ale muži se nikdy nežení se svými milenkami - tohle věděla dokonce i ona.

Vycouvala z pokoje a nevšímala si Maddiina volání: „Slečinko! No tak, slečinko! Copak se vám ty šaty nelíbí?” Jakmile se Kayleigh ocitla v chodbě, už věděla, kam chce jít. Vyběhla schody nahoru po dvou až do druhého poschodí, kde měl St. Bride své pokoje. Ale neměla v úmyslu se s ním setkat -alespoň prozatím ne. Místo toho vyhledala přikrčená dvířka napravo na konci chodby. Otevřela je, vydala se po točitých schodech a teprve nahoře v kupoli se udýchaně svezla na vypolštářované sedátko.

Jedině na tomhle místě byla skutečně o samotě. A pouze zde dokázala jasně myslet. Dům na Wolf Islandu byl mnohem přepychovější, než si představovala. Postavený z překládaných desek a s ostře zalomeným frontonem nad hlavním vstupem skýtal neobvyklý a krásný pohled, který ještě podtrhovalo jeho

umístění nedaleko pláže. Pokojů zde bylo nepřeberně. Salon, knihovna, ranní salonek. Pokoje pro služebnictvo, oblékárny, zelené, modré a žluté ložnice. Ale nikde nebyla místnost, v níž by měl člověk nerušené soukromí - kromě, jak zjistila po průzkumu první den, této kupole.

Zahleděla se na pláž. Bylo poledne a slunce se oslnivě odráželo od bílého písku. Očima přelétla modrou vodní hladinu, ale z obzoru nevyčetla žádné řešení. Jak se vyhnout nevyhnutelnému, tak zněla otázka - a také jak se vyhnout touze nevyhýbat se nevyhnutelnému. Myšlenky jí však v tom horku zlenivěly a Kayleigh se zadívala na moře, kde se vlny, lhostejné k jejím starostem, netečně rozbíjely o pláž.

Najednou se dole pod ní objevila postava. St. Bride, samozřejmě, na své každodenní cestě na pláž. Kayleigh ho z dálky pozorovala už předtím, jak svou energii vybíjí ve vlnách oceánu, který mu byl rovnocenným protivníkem. Ale většinou ho sledovala pohodlně usazená na sedátku ve svém pokoji, odkud zdaleka neměla tak znepokojivě výhodný pohled.

Jako kdyby ucítil, že ho někdo pozoruje, zvedl ruku, zastínil si oči a podíval se směrem ke kupoli. Kayleigh rychle ucukla dozadu a věděla, že nemůže být vidět, ale i tak jí po zádech přejelo slabé mrazení, když z úkrytu sledovala, jak po ní pátrá pohledem. Nakonec pokrčil širokými rameny, svlékl se a zmizel v moři.

Sledovala, jak svádí svou každodenní bitvu s vlnami, a čas jako by se zastavil. St. Bride plaval sem a tam a nechal vodu chladit své mrštné tělo a slunce do bronzova opálit svou kůži. Když nakonec vyšel z moře, jeho fyzické vyčerpání bylo jasně patrné, ale stále se nesl pyšně a nezdolně. Jeho impozantní výška a štíhlá svalnatá postava by mohly sloužit za předlohu pro sochu řeckého boha. Nebyl však vytesán ze studeného bílého mramoru, ale ze živého pružného masa a horké vášnivé krve.

„Slečinko! Jste tam nahoře?” ozval se Maddiin hluboký hlas a kouzlo bylo zlomeno.

„Jsem tady.” Kayleigh se odvrátila od pláže a zadívala se dolů strmým schodištěm jako do studny. Zespodu k ní vzhlížela Maddie s rukama nesouhlasně zapřenýma o rozložité boky.

„Vám se ty šaty nelíbí,” prohlásila služebná káravě. „Taková ostuda! Co tomu pán řekne!”

„Ať si St. Bride říká, co chce. Já se ho o nic neprosila.” Kayleigh vzdorovitě vystrčila bradu.

„Vy, takovej jeho miláček. Proč se chováte jako děcko?”

Kayleigh odmítla odpovědět. Do toho Maddie v žádném případě nic není. Otočila hlavu zase směrem k moři a pak ji náhle napadlo řešení. Bylo poněkud zbabělé, to musela připustit, ale pokud splní svůj účel, třeba za to bude stát.

Když se Maddie od své paní nedočkala odpovědi, vyrazila ze sebe přehnaně dramatický vzdech. „Tak se v nich aspoň projděte. Přeci nemůžete celej život zůstat v těch jedněch, co máte na sobě. Vůbec se nehodí, abych chodila líp oblíkaná než moje paní. Ani trošku se to nehodí.” Otočila se k odchodu.

„Maddie,” Kayleigh se vyhnula jejímu pohledu a pokusila se o nenucený tón, „mohla bys poprosit Coopera Londona, aby mě vzal do Darienu?”

„A co jako takovýho potřebujete v Darienu? Máte přece všecko, co.”

„Prosím,” Kayleigh se pokoušela tvářit jako nevinnost sama, ale měla vědět, že Maddiinu nadpřirozenému šestému smyslu nic neunikne.

„Máte za lubem nějakou neplechu. Jasně to vidím v těch vašich čertovskejch modrejch očích. Tak ven s tím.”

„Chci jít prostě do Darienu s Cooperem Londonem - totiž, pokud nic nebudeš namítat,” Kayleigh v rozhořčení zdvihla temné obočí.

„Já nenamítám vůbec nic, slečinko. Ale nechci vidět, co náš pán poví na to, že na něj zas šijete nějakou boudu.” Maddie se odkolíbala po schodech a nesouhlasně přitom potřásala hlavou.

Jen co zmizela, rozběhla se Kayleigh dolů do své ložnice. Chytila tři nejkrásnější klobouky, včetně toho modrého s pérem, naskládala je do pleteného košíku a vytratila se z pokoje - ani si neučesala vlasy.

O hodinu později už seděla v malé loďce a Cooper London, mohutný černý mladík, vesloval po řece Altamaha k Darienu. Košík očividně silně přitahoval jeho pozornost a Kayleigh nervózně přejížděla rukou po proutěném výpletu a doufala, že se

příliš neukvapila. Začínaly se jí zmocňovat pochybnosti. „Coopere, pán ti třeba o takových věcech neříká, ale jsme přece přátelé, ne?”

„Ano, slečno.” Cooperova tvář se rozzářila širokým úsměvem a Kayleigh si uvědomila, jak ho bude postrádat.

„Pokud teď zodpovíš moje otázky, věř mi, nebudeš si vůbec muset dělat starosti, co bude pán říkat, protože já o tom nepovím živé duši.” Odkašlala si a zapřísahala ho pohledem. „Ze všeho nejdřív bych ráda věděla, kde St. Bride nakupuje klobouky. Však víš, ty dámské - které dává, no, ehm, slabšímu pohlaví. A potom” - znovu si odkašlala - „bych ráda zjistila, kde se dá zaplatit za cestu z Darienu.” Doufala, že ho zmátla natolik, že ze sebe vysype odpovědi a vmžiku celý rozhovor pustí z hlavy.

„Ale slečno, jste úplně vedle. Jeho Milosti vůbec nevadí, že o takových věcech vím.” Cooper vesloval, jak nejrychleji dovedl, a jeho mohutné svalnaté paže se leskly potem.

„Jeho Milost? Já ale mluvím o tvém pánovi.” Kousla se do rtu a uvažovala, jestli ho nezmátla zase až příliš. Takhle by to v žádném případě nešlo.

„Jeho Milost a náš pán - to je přece totéž.”

„Ty říkáš St. Brideovi Jeho Milost?” zeptala se nevěřícně. Zatočila se jí hlava. Proboha, její podezření přece nemůže být pravdivé - nepřežila by to. „Ty mu neříkáš můj pane? Nechce, abys mu tak říkal?”

„Ne, slečno.”

„Ale je přece tvůj pán. Proč mu tedy tak neříkáš?” naléhala v zoufalém pokusu celou věc konečně vyjasnit. Jak si všimla, Cooper začal vypadat poněkud nesvůj. A měl také proč, protože sice podezírala St. Bridea, že vlastní nějaký titul, ale takový - to by ji nikdy ani ve snu nenapadlo.

„Promiňte, slečno, ale Jeho Milost není můj pán. Je to náš pán - v tom je ten rozdíl.” Trošku zpomalil tempo veslování, protože už se blížili k vesničce Darien.

„Já tomu vůbec nerozumím, Coopere.”

„Povím vám to radši jinak. Víte, že někde existuje místo zvaný London? Pojmenovaný po mně, tam někde za oceánem.” Ukázal za zátoku. „Mohl bych tam jít, slečno. Můžu tam jít a to místo vidět, kdy si budu přát. A proto je to rozdíl.”

„Takže mi chceš naznačit, že jsi svobodný? St. Bride ti dal svobodu?”

„Jo, slečno. Na Wolf Islandu jsme všichni svobodní. Není žádný místo, kam bychom nemohli odejít.” Znovu začal veslovat rychleji a vesla protínala vodu, jako by pouze projížděla vzduchem.

„Když se tedy, Coopere, můžeš vypravit, kam chceš, proč to neuděláš? Na světě je přece tolik nádherných míst.” A bodlo ji u srdce, když si vzpomněla na domov.

Ale Cooper odevzdaně pokrčil rameny. „Řek bych, že když je člověk volnej a může jít, kam chce, může taky svobodně zůstat, kde zrovna je.”

„Svatá pravda,” zamumlala pro sebe a ve vlhkém horku na lodičce ucítila, jak jí stříbrný náhrdelník svírá hrdlo.

„A kam to bude teďka, slečno? Jsem ve městě jako, doma.” Cooper se zase usmál. „A Jeho Milost by určitě ráda, abych jeho slečinku provedl všude, kam si bude přát.”

„Že je vévoda, Coopere? St. Bride je vévoda, a proto mu říkáš Jeho Milost, že je to tak?” zeptala se stísněně.

„Ano, slečno, máte pravdu. Pán je vévoda.”

„Vévoda,” opakovala jako bez duše. Celý svět se jí zhroutil. Jak jen bude moci dál žít?

23. kapitola

Modistka si Kayleigh několikrát přemýšlivě přeměřila, pátravěji, než bylo Kayleigh milo, a potom souhlasila, že vymění péry zdobené kreace zpátky za váček s penězi. Eva, statná bavorská obchodnice s klobouky, zmizela v zadní místnosti a vzápětí vyšla ven se slovy: „Pro Herr St. Bridea uděláme samozřejmě cokoliv.” Vložila těžký hedvábný měšec Kayleigh do ruky a upjatě se usmála na rozloučenou.

„A teď se vypravíme k těm novým dokům, Coopere.” Kayleigh si oddechla úlevou, když měla konečně obchod plný pentlí za sebou.

„Už jsme hotoví, slečno?” zeptal se Cooper a bedlivě pátral po každém darebákovi, který by jim mohl zkřížit cestu. Je opravdu dojemný, pomyslela si Kayleigh, když si to namířili k novému maličkému přístavišti v Darienu. O Cooperově loajalitě se nedalo pochybovat. Doufala jenom, že St. Bride dokáže pěkného rtuťovitého mladíka patřičně ocenit.

„Ráda bych si promluvila se správcem doků, Coopere. Za pár minut jsem zpátky.” Usmála se a nezvyklý cinkot peněz v kapse ji rozveselil. Kestrelin houževnatý optimismus se jí vrátil v plné síle.

„Půjdu s váma, slečno.”

„To ne, Coopere. Ty připravíš loďku. Budu pryč sotva vteřinku.”

„Půjdu s váma, jestli vám to nevadí, slečno.” Cooper skromně sklopil hlavu, ale z odhodlaně zaťaté čelisti bylo jasné, že se hodlá držet St. Brideových pokynů jako buldok.

Rozladěně tedy souhlasila. Copak zrovna před chviličkou neblahořečila jeho bezvýhradnou loajalitu? Potřásla hlavou a následovala Coopera za správcem doků.

Jmenoval se Farrell Stalwart a Kayleigh stačil jediný pohled na toho vychytralého neposedného človíčka, aby hned věděla, že s ním nebude lehké pořízení. Vzala rozum do hrsti a zatvářila se tak sebevědomě, jak jen dokázala. Koneckonců, přesvědčovala se, když už jednou bude cesta zaplacená, co by s tím St. Bride mohl udělat? Se zadostiučiněním si všimla, že Stalwart nemá na sobě kalhoty o moc lepší než nosiči, kteří se rozvalovali ve stínu za chatrčí, a proto se téměř s určitostí dalo předpokládat, že její zlato neodmítne.

„To vás sem poslal St. Bride, madam?” utrousil Stalwart a Kayleigh okamžitě pokleslo srdce. Jak je ten Darien maličký! Zdá se, že všichni znají ji i její spojení se St. Bridem, a to vůbec neopustila Wolf Island.

„Ne, nejsem tady na požádání pana Ferringera,” začala nejistě a mrkla dozadu na Coopera. Mladík se snažil, seč mohl, aby nevypadal zaujatě, ale téměř viděla, jak natahuje uši, aby nepropásl jediné slovo. „Jedná se o mou vlastní záležitost. Mohl byste mi prosím sdělit, kdy vyplouvá první loď… do Skotska… odsud z přístavu?” Olízla si rty a maně jí prolétlo hlavou, co

poví Cooperovi, až budou veslovat domů. Nějak ho bude muset přimět, aby její plán uchoval v tajnosti.

„Tenhle přístav je sotva otevřenej, madam. Lodě se tady vobjevěj až příští tejden.” Správce si ji podezíravě měřil.

„Dobře, až bude přístav plně v provozu, kdy připluje první loď do Skotska?” Začínala se zlobit.

„První loď do Glasgow tady bude až…,” Stalwart si naslinil špinavý palec a zalistoval v nějakých seznamech. „Á, tady je to, Briney Mariin. Bude tady začátkem srpna.” Kayleigh ucítila, jak jí srdce poskočilo radostí. „A vodplouvá koncem září.” A zase jí přistálo tvrdě až v žaludku.

„Září! Ale to je přece v přístavu strašně dlouho!” Naklonila se a snažila se rozluštit klikyháky, které ji tak rychle probraly z jejího sladkého snu.

„Strašně dlouho v přístavu! To povídejte těm mizernejm bastar. tedy, ubohejm chlapům, který se vláčej po moři skoro celý dva roky. Je mi líto, madam. Briney Mariin nevyplouvá ani vo den dřív než 30. září 1746. A s tím se nedá nic dělat.”

Kayleigh v hlavě horečnatě přepočítávala, za kolik týdnů by se St. Bride asi tak mohl vrátit na Belle Chasse. Září vyjde taktak, ale neměla na výběr.

„Pak bych si ráda zaplatila cestu na Briney Mariin.” Proklínala chvění ve svém hlase. Nic už se nesmí pokazit. Taková příležitost dostat se zpátky na Mhor se jí už nikdy nemusí naskytnout. Až tam konečně bude, podaří se jí dokázat, kdo opravdu je. Všechny černé myšlenky na St. Bridea zatlačila až do koutku své mysli. Ze Skotska se vrátí jako zcela jiná žena. Vrátí se jako lady - a tu bude muset St. Bride prosit, aby si ho vzala, vévoda nevévoda. Nyní toužila pouze nepromarnit šanci, která by jí pomohla uskutečnit ten kouzelný sen.

K její nepopsatelné úlevě od ní Farrell Stalwart vzal peníze bez jediné otázky. Dal jí nazpátek za její zlaté mince a potom namočil v inkoustu své rozskřípané pero.

„Jaký je ctěný jméno, madam?”

„Jméno? Moje jméno?” Kousla se do rtu a pak řekla: „Kayleigh Kerrová.”

Ach, jak překrásně to zaznělo!

Na Wolf Island se Kayleigh s Cooperem Londonem vrátili brzy, ještě zdaleka nebyl večer. Během cesty pronesla řeč, která podle jejího zbožného přání měla znít jako působivá filipika proti lidem, kteří mají ten zlozvyk, že si nevidí do úst, a pak se s Cooperem u domu rozloučila. Přetékala radostným rozčilením a nevydržela sedět uvnitř, a tak se rozhodla vystoupit do kupole a odtud pozorovat, jak slunce zapadá za obzor - tentýž obzor, k němuž, jak si slibovala, za necelé dva měsíce sama vypluje. Ale nahoru se nedostala.

„Kayleigh, nepoděkovala jsi mi za nové šaty.” St. Bride seděl v křesle, které stálo v salonu vedle krbu. Zářivýma tyrkysovýma očima přejel chodbu a přibodl ji pohledem na místě, zrovna když se chystala vystoupit na točité schodiště. „Pojď sem, má drahá. Musíme spolu něco probrat.”

Zdráhavě vstoupila do salonu. Zavřela za sebou dveře, jak jí naznačil kývnutím hlavou, přistoupila k vínové vyšívané stoličce a posadila se.

„Nepoděkovala jsi mi za nové.”

„Nijak po nich netoužím, St. Bride. Opravdu.” Sklopila oči a zadívala se na koberec. Nepochybně francouzská práce, pomyslela si a snažila se oddálit nevyhnutelný rozhovor. Pohledem přejížděla po žlutozelených tkaných květinách.

Její nezájem zjevně St. Bridea podráždil. „Toužíš nebo ne, prostě je máš. Tak je nos.” Chytil ji rukou pod bradou a donutil ji zvednout hlavu.

„Nejsem tvůj pejsek, aby sis mě strojil a hrál si se mnou, jak se ti hodí.” Vytrhla se z jeho sevření.

„Odpudivá představa něčeho, co nijak odpudivé není.” Jeho slova byla jako vytesaná z ledu.

„Už jsem ti přece řekla, že nebudu tvoje milenka. Nepůjdu s tebou, abych tak splatila věci, které se mi uráčíš dát. Na mě platí jedině svatba, a ne šaty, šperky nebo všechno zlato v.”

„To přece vím,” vpadl jí do řeči.

Zaskočená jeho náhlým neobvyklým souhlasem, vyhrkla: „Tak oč jde? Pokud ty šaty nemají být odměna za to, že se…” Ta slova jí nešla z úst. „Co po mně chceš, když ne.” Nedokázala to vyslovit.

„Víš dobře, co chci, a dostanu to i bez darů. Ale přiznej mi i trošku inteligence, ano? Už jsem si všiml, jak pohrdavě se díváš na moje dary. Nejsem takový hlupák, abych si myslel, že tě teď jimi dojmu.”

„Proč mi je tedy dáváš?”

„Potřebuješ je. Jsi příliš krásná, než abys tady běhala jako nějaká děvečka z kuchyně.”

„Ale určitě víš, že nikdy nebudu.”

„Budeš.” St. Brideovy hezké rty se zkřivily ďábelským úsměvem. „Říkal jsem ti přece, že nehodlám čekat věčně.”

„A jak mě chceš přesvědčit?” zeptala se nevěřícně. Arogance toho člověka ji nikdy nepřestávala ohromovat.

„Proč to nenecháš na mně, má černá vílo?” Zvedl ruku a pohladil ji po vlasech. „Teď se obleč na večeři. Maddie na tebe nahoře čeká.”

„V jedné věci nemáš pravdu, St. Bride.” Zastavila se na prahu.

„Potom mě oprav.” Výhružně se zvedl z křesla. „Budeš čekat věčně.” Potajmu se usmála a rychle opustila místnost.

Když došla do svého pokoje, posadila se na židli ke svému toaletnímu stolku. Naklonila se nad mahagonovým žlábkovaným okrajem a odstrčila všechny nepoužívané skleněné dózický s pudrem a emailové krabičky s růží. Zabořila bradu do dlaní a nešťastně se zahleděla na svůj odraz v zrcadle.

Veškerá vděčnost, kterou by snad k St. Brideovi mohla za jeho štědrost cítit, se rozplynula pod dojmem jeho nesnesitelného přikazování. Otočila hlavu k hromadě hedvábí, saténu a brokátu, která stále ještě ležela na posteli, a popíchl ji hněv. Měla téměř chuť zmalovat se, navléci na sebe všechno bez ladu a skladu nehledě na to, že by vypadala jako maškara, a tak sejít dolů na večeři.

„Takže se dnes večer oblíknete do něčeho pěknýho, slečinko?” Maddie se vkolíbala do pokoje a nesla zvláštní hromádku vonných svíček.

„Obléknu si své vlastní šaty, děkuji, Maddie.” Kayleigh vstala a odloudala se do své oblékárny potažené pruským červeným damaškem. Vzápětí byla zpátky v ložnici. „Maddie,

kde jsou moje šaty na převlečení? Myslela jsem, že jsi je dala do skříně.”

„Pán mi nařídil, abych tu věc vyhodila.” Maddie sevřela rty a očividně se obrnila proti bouři, kterou teď její paní rozpoutá.

„On vyhodil šaty, které patřily mně a které jsem si vydělala poctivým způsobem, a ani se nenamáhal zeptat, jestli smí?” Kayleigh zkřížila ruce přes hruď, která se jí zdvihala spravedlivým rozhořčením, a v očích jí bojovně zajiskřilo. „Tak dobře! Teď uvidíme, jak se mu budu líbit v nových šatech!”

„Co chcete dělat, slečinko?” Maddie cupitala v patách za svou paní do červeného pokoje.

„Které jsou nejhezčí, Maddie?” zeptala se Kayleigh o chvilku později a vnořila se do záplavy hedvábných šatů, které Maddie už pověsila do skříně zdobené marketerií.

„Nejhezčí?” opakovala po ní Maddie nechápavě.

„Ano.” Kayleigh vykoukla z duhových záhybů saténu a brokátu. „Chci si vybrat nejhezčí, nejpropracovanější šaty. Ty si dneska večer obleču.”

„A pročpak, slečinko? Dneska se přeci žádná speciální oslava nekoná.” Maddie vypadala opravdu ustaraně.

„Pak bychom to měly změnit, ne?” Kayleigh se potměšile usmála a vytáhla těžké zářivě červené brokátové šaty. Tyhle se určitě hodily pouze pro nejslavnostnější večerní chvíle.

Když byla Kayleigh konečně hotová, opravdu bylo nač se dívat. Dokonce si i namalovala rty růží z krabičky na svém toaletním stolku. Tvář měla napudrovanou a oči si podbarvila cholem. Vypadám skutečně hrozně, ujistila se potěšeně, když se na sebe naposledy podívala v zrcadle. Oblékla si těžký brokát a krinolínu, takže spodnička ve sladěném barevném odstínu vynikla v plné kráse. Těžké vrstvy látky ji táhly k zemi, ale přála si mít ohromující vstup a byla přesvědčená, že tohle je jediný způsob.

Na odchodu Maddie poděkovala. Služebná v odpověď křečovitě polkla, ale než mohla nějak zaprotestovat, Kayleigh už sestupovala dolů k večeři a hořela pomstychtivostí.

St. Bride čekal dole usazený u stolu, když se objevila ve dveřích. Nejprve si všiml jejích šatů, pohledem putoval po yardech drahého materiálu, až se dostal k živůtku, který jí těsně

přiléhal k pasu a bohatě se rozšiřoval nahoru k dekoltu. Se záchvěvem triumfu smíšeného se strachem pozorovala Kayleigh, jak zvedl oči k její tváři.

Ale ani nemrkl a jeho výraz zůstal nečitelný. Pouze slabounký záblesk v duhovkách ji varoval, ale nedala nic najevo a statečně přistoupila ke stolu, kde seděl.

„Jak se ti líbí?” neodpustila si.

„Šaty? Vybrala sis přesně podle mého přání,” prohlásil klidně a vstal, aby jí dvorně pomohl.

„Jsem tak ráda, že je schvaluješ. Nemám teď žádné vlastní šaty, jelikož jsi nařídil Maddie, aby mi ty moje vyhodila, a cítila jsem, že dnešek si zaslouží to nejlepší.” Zdvihla ubrousek a přísahala si, že bude přesně tak chladnokrevná a nepřístupná jako on.

„Ano, opravdu se mi líbí.” Oči mu krátce zajely dolů k jejím bohatým křivkám ve výstřihu a pleť se jí vedle oslnivě, červeného hedvábí zbarvila dorůžova jako mořská lastura. Štědře odhalená ňadra se mu určitě líbila.

Namalovaný obličej však byl zcela něco jiného. Sotva si položila ubrousek na klín, zvedl St. Bride svůj vlastní a bez okolků jí otřel červeň z tváří a rtů. Ucukla hlavou dozadu, ale přidržel jí ruku v týle a setřel i poslední tmavé šmouhy z jejích řas. Kayleigh zuřila, St. Bride se tvářil spokojeně. Odhodil špinavý ubrousek černému mladému lokaji a okamžitě požadoval nový.

„Surovče, to mě pořád musíš ponižovat?” šeptala rozzuřeně a dlaněmi se pokoušela zchladit žhnoucí tváře.

„Pořád mě k tomu nutíš,” oplatil jí a očima krátce zalétl k náhrdelníku na jejím hrdle.

Večeře poté probíhala v ponurém ovzduší. Podával se altamažský sleď s divokým chřestem. Ačkoliv jídlo bylo vynikající, St. Bride jedl pouze mechanicky a ani na chvilečku se nezastavil, aby si je vychutnal. A Kayleigh jen postrkovala výbornou rybu po talíři. Všechno v ní vřelo a útěchou pro ni bylo jedině pomyšlení na Briney Mariin. Pojede do Skotska, ať se děje co chce, a vrátí se jako vznešená dáma. St. Bride bude muset žebronit o její odpuštění! Oči jí jiskřily, když na něj pohlédla.

Než se začal podávat moučník, rozhodla se pro menší pomstu. Vybavila si svůj rozhovor s Cooperem a zachytila St. Brideův pohled barvy moře.

„Cooper mi prozradil, že všichni černoši jsou zde svobodní. Je to pravda?” zeptala se.

Zavrčel souhlasnou odpověď a zdvihl svou sklenku s vínem ke rtům.

„Jste tak šlechetný” - odmlčela se - „ Vaše Milosti. “

St. Bride prudce položil sklenku na stůl. Tím jediným gestem se k titulu přiznal. Záhadná prohlášení Rackrenta a paní Storrowtonové náhle dostala smysl. A stejně tak zrekvírování Balcraig. Ačkoliv ji ta představa děsila, přesto se jí zmocnil pocit vítězství, že odhalila jeho tajemství.

„Jsi vévoda, že, St. Bride - nebo bych ti spíš měla říkat Vaše Milosti?” zeptala se tlumeně.

„Ocitla ses na nebezpečné půdě, má milovaná,” odpověděl klidně - až příliš klidně.

„Ale mám pravdu, vím, že mám.”

„Pokud jsem vévoda, není o co stát. Proč bych byl jinak tady v Georgii s tebou, a ne v Anglii, kam vévodové patří?” V očích měl tvrdý nevyzpytatelný výraz.

„Předpokládám, že tam taky obvykle jsi. Koneckonců ses tady rok neukázal. Kde bys jinak byl? Vsadím se, že v Anglii.” Uchopila vinnou sklenku do ruky a dvakrát se zhluboka napila.

„Vyžeň si tu myšlenku z hlavy, Kayleigh.” Opřel se lokty o stůl a třel dlaněmi o sebe. Po celou dobu si pozorně prohlížel její křehké rysy se šmouhami od červeně na tváře.

„Mám pravdu, že? Popíráš to snad?”

„Tady žádný vévoda nejsem. V Georgii ne.”

„Je to stále dokola, samé vytáčky,” dopálila se.

„Řekla jsi mi, že dáváš přednost koloniálnímu majiteli pozemků. Tak se raduj - jednoho právě máš.”

„Tomu sice dávám přednost, ale ze všeho nejvíc ocením pravdu.”

„Pravdu!” Odhodil ubrousek na stůl. „Nikdy jsem od tebe neslyšel jediné pravdivé slovo. Jak se opovažuješ ji chtít ode mě!” Vzhlédl, když Maddie vstoupila do pokoje. Oba ji sledovali pohledem, jak se blíží k jejich stolu.

„Máte návštěvu, Vaše Milosti.” Maddie pokradmu mrkla na Kayleigh, a přestože se to pokoušela zakrýt, dalo se z jejího výrazu jasně vyčíst, jak se zhrozila toho, co St. Bride provedl s její namalovanou tváří.

„Kde?”

„V knihovně.” Maddie otevřela dveře, které vedly do haly. Jakmile byla pryč, ozval se St. Bride: „Pokračuj s večeří. Za chviličku jsem zpět.”

Vstal, ale než vyšel ven, Kayleigh vyhrkla: „A jsi vévoda,

St. Bride!”

Zasmál se a chlácholivě jí přejel po vlasech. „A jakým vévodou by ten, ehm, ,surovec’ - tak jsi mě myslím nazvala -podle tebe byl?”

Vážně se nad jeho dotazem zamyslela. A došla pouze k jedinému závěru. „Myslím, že by naháněl hrůzu,” zašeptala si pro sebe.

Zaslechl její odpověď a zamračil se. Ale potom pokrčil rameny a se slibem, že se neprodleně vrátí, zamířil do knihovny.

Jakmile se ocitla o samotě, rozhodla se vzdát posledního chodu, broskví v brandy, a místo toho si řekla, že počká na St. Bridea v salonu. Ale tam se nedalo téměř nic dělat, nebyly zde žádné knihy na čtení ani práce na vyšívání, když se tedy St. Bride neobjevil ani po hodině, čekání vzdala a využila příležitosti vrátit se tak příjemně brzy do své ložnice.

Pokoj osvětlovalo několik svící, které vesele zářily ze stříbrných svícnů. Měla stísněný pocit, že v místnosti není všechno v pořádku, ale rychle zlé tušení zahnala a připsala dojem tomu, že z postele zmizela hromada šatů, která tam ještě večer ležela. Byla unavená, a proto si odepjala náprsenku a vyklouzla ze střevíčků. Potom si začala rozvazovat tkanice na šatech, když vtom ji něco uhodilo do očí a zarazila se. Z postele, z níž Maddie svědomitě sundala přehoz a kterou čistě ustlala, se něco zlatě zablesklo.

„Co je to?” vykřikla tiše a přikročila k posteli. Pohlédla dolů a dotkla se osamělé zlaté mince, která ležela na polštáři. Projela jí strašlivá předtucha a zděšeně odhodila přikrývku. K její hrůze bylo sněhově bělostné prostěradlo poseto dalšími zlaťáky, prudce se otočila a hned si uvědomila, co jí před chvílí připadalo

v pokoji zvláštního: na jejím toaletním stolku zase ležely tři klobouky. Všechny vypadaly zlověstně povědomě a jeden z nich byl s určitostí onen modrý s péry, který prodala dnes odpoledne.

„K čertu se St. Bridem!” vyjekla tlumeně. „Ať jde k čertu!” vykřikla hlasitěji. Zrudla bezmocným vztekem, rozrazila dveře a utíkala po schodech dolů.

Ukáže mu, na nic jiného nedokázala myslet - ukáže mu, a tentokrát se bude muset sklonit před její vůlí i s celým svým vévodským titulem.

Rázovala chodbou, ruce zaťaté v pěst svírala ještě pevněji než stisknuté čelisti. Ten darebák bude v tuhle večerní hodinu ve své knihovně, pomyslela si. Ach, jak se mu zase podařilo vyhrát?

Vrazila bez vyzvání do knihovny odhodlaná zjistit pravdu. V širokých dveřích se beze slova zastavila a v očích jí hněvivě blýskalo.

Ale St. Bride se ani nepohnul. Seděl v tmavém koženém křesle, a dokonce si jí ani pořádně nevšiml. Profil měl jako vytesaný z kamene a hleděl upřeně na velkou mahagonovou knihovnu s psacím stolem. Ačkoliv sem tak bouřlivě vpadla, nedal ani v nejmenším najevo, že by si její přítomnost uvědomoval, a v knihovně bylo pouze slyšet, jak tiše bubnuje prsty o kožené opěradlo.

„Jak jsi to zjistil? Byl to Cooper?” neudržela se Kayleigh nakonec a úplně zapomněla, že má rozvázaný živůtek a přidržuje si ho pouze rukama.

„Farrell.” St. Bride si prohlížel klouby na ruce. „Je to sice poněkud přízemní chlapík, to je pravda. Ale má rád zlato, a podobně jako zbytek osazenstva tady ve městečku ví dobře, že nejlepším zdrojem zlata jsem tu já. Musím ti oznámit, že jsem mu dnes v noci byl nucen vyplatit značnou částku, nemluvě o penězích, které jsem mu dal pro modistku za vrácené klobouky.” Jako by mohl cítit její bezmocnou zuřivost a toužil ji dál mučit, zdvihl ušpiněný kousek papíru a ukázal na nečitelnou čmáranici. „Ale Farrell se tady nezastavil pouze kvůli kloboukům. Ne, přišel hlavně proto, aby mi předal tohle. Je to zaplacená cesta na lodi Briney Marlin. Ačkoliv nedokážu rozluštit jeho mizernou škrábanici, mám ze spolehlivého zdroje, že tohle jméno jsi ty.”

Upustil pergamen na čajový stolek. „Tak, a co mi k tomu řekneš, Kayleigh?”

Neschopná už dál snášet jeho ironii, zvedla ruce ke stříbrnému náhrdelníku na svém hrdle a řekla: „Sundej to. Sundej mi ho. Pokud tady musím zůstávat jako vězeň, tak si mě aspoň nepřivazuj na obojek.”

„To neměl být obojek. Měl to být dárek,” řekl ostře a přistoupil k ní.

„Další nechtěný dar,” vyhrkla s hořkostí.

Odpověděl se sžíravým sarkasmem. „Pokud ti při pohledu na ně přetéká srdce tak dojemnou vděčností, pak ano, je to tak.” Sklonil se k ní. V ocelovém pohlazení jí sevřel paže a zatřásl s ní. „Přestaneš konečně už s tím peklem, které nám tak komplikuje život? Chci přece jenom to, co je pro tebe dobré.”

„Je úplný zázrak, jak výborně mě znáš! A já si myslela, že jeden pro druhého nejsme o moc víc než cizinci…, Vaše Milosti!” vyrazila ze sebe ten titul, jako by to byla kletba.

„Cizinci? K čertu, nemuseli bychom být!” Prudce si ji přitiskl k sobě. Zlaté knoflíky na jeho vestě se jí zaryly do prsou, která stěží zakrýval polorozvázaný živůtek. Ale neodíraly ji, pouze zvýšily napětí, které mezi nimi houstlo každou vteřinou. Kayleigh sotva popadala dech a cítila, jak se jí zahrocují bradavky, jako by toužily po teple St. Brideovy neúprosné hrudi. Vnímal její skryté vzrušení, rukou zajel skrz tkanice a uchopil její ňadro do dlaně. Hladil ji palcem, a když už to dál nedokázala vydržet, zavřela studem oči.

„Přestaň!” vydechla přerývaně. „To není správné!”

„Ne,” souhlasil tvrdě. Jeho ruce už nebyly tak jemné. „Možná to není správné, ale naučil jsem se, že svou kořist dostanu jedině, když se nebudu ohlížet na nic.”

„Nedostaneš,” zašeptala prudce. Odstrčila ho a utekla nahoru po schodech. Celou cestu přemáhala nezvladatelnou touhu se rozplakat.

24. kapitola

Příští ráno Maddie pomohla Kayleigh s oblékáním. Komorná měla na výběr mezi vhodnými šaty z jemného kartounu anebo robe á la frangaise z moaré. Nakonec se rozhodla pro ledově modrý damašek.

Kayleigh vzpurně zdvihla jedno uhlově černé obočí a nechala si od Maddie s oblékáním pomoci. Hedvábné tkanice už byly zavázané a Kayleigh natáhla ruku po korzetu. Jako by podávala šermíři končíř, vložila jí Maddie do ruky výztuž. S černým humorem si Kayleigh povšimla, že byla z kosti, a ne ze stříbra, jak bývalo v teplejším podnebí zvykem. Pokud nedokázala prodat vlastní klobouky, jak si St. Bride představoval, že by v Darienu zpeněžila takový kus stříbra? Rezolutně si obruče přetáhla přes šněrovačku.

„Zbytek už zvládnu, Maddie. Děkuji.” Navlékla si dva nepatrné kousíčky růžového hedvábí, které švec mínil jako domácí střevíce, a nakonec si připevnila náprsenku ze světlemodrého saténu.

„Dneska bude pěkně vlhkej vzduch, slečinko.” Maddie obrátila bystré světlehnědé oči k oknu. Venku Kayleigh viděla duny, už po ránu rozpálené sluncem do běla. „Radím vám, abyste sem pozdějc přišla a svlíkla se. Zatemním vám pokoj.”

„Děkuji ti, Maddie. Ale mně horko nevadí,” odvětila Kayleigh chladně, ačkoliv už nyní jí mezi ňadry vyrazily tenké pramínky potu. Krátce na sebe mrkla do zrcadla, rozpačitě si trošku povytáhla živůtek nahoru a pečlivě načechrala dlouhé kučery, aby jí spadaly dopředu do výstřihu. Potom se zhluboka nadechla a šla na snídani.

Jeho Milost vévoda, oslovila ho v duchu sarkasticky, seděl na jednom konci ořechového stolu. Když se objevila ve dveřích, vzhlédl od své kávy. Ačkoliv byl ještě stále rozhněvaný z jejího nešikovného pokusu utéci na Briney Marlin, oči mu uznale zasvítily, když si ji prohlédl, a zdálo se, že potlačuje úsměv.

„Někomu by možná připadalo, že ses pro tuhle ranní hodinu oblékla trošku přezdobeně.” Očima se vrátil k její tváři. „Ale podle mého názoru hraničí tvůj vkus s genialitou.”

„To mě opravdu těší. Odteď to budou mé oblíbené šaty. Slibuji, že je budu nosit každý den, až se ti už jen z pohledu na ně bude dělat špatně.” Hlas měla sladký jako čokoládu, kterou jí lokaj zrovna naléval do šálku. Stále se na St. Bridea zlobila.

„ Touché! ” Připil jí svým hrníčkem. Pak ho s cinknutím zase postavil na talířek a dovolil jí začít se snídaní.

Opět se jí však nedostávalo chuti k jídlu. Vrhla na něj kradmý pohled přes dlouhý stůl a záviděla mu, že vypadá tak nedotčený horkem. Měl oblečené pouze světlé kalhoty, černé vysoké boty a tenkou batistovou košili. Vzala si pár čerstvých ostružin, ale musela se úplně vzdát čokolády - z pachu horké páry, která stoupala z kouřícího šálku, se jí v tom horku zvedal žaludek. I lehké damaškové šaty znamenaly v tomhle počasí úplná muka.

Snídaně se zdála nekonečná. Kayleigh seděla strnule a jakýkoli zbytečný pohyb ji stál další pramínek potu na hrudi a pažích. Její vděčnost se ani nedala vyjádřit slovy, když konečně St. Bride odložil ubrousek a dal znamení sluhům, že jídlo je u konce.

„Chystáš se dnes na rýžová pole?” zeptala se. Zadoufala, že v jejím hlase nezaznělo příliš mnoho zájmu, ale úpěnlivě se modlila, aby šel. Dusila se horkem. Už aby byla zpět ve svém pokoji a konečně ze sebe sundala to oblečení!

St. Bride odpověděl pouze nezávazným pokrčením ramen. Přešel na její stranu stolu a zahleděl se dolů na ni. Pod jeho pohledem jako by horko ještě vzrostlo a Kayleigh si musela osušit čelo a spánky už zvlhlým ubrouskem. Lehounce ji políbil zezadu na krk a byla si jista, že jazykem ochutnal její slaný pot.

„Budu ti chybět?” zeptal se.

„Naopak, v tvé nepřítomnosti si alespoň krátce odpočinu.” Odtáhla se a upjatě se ovívala ubrouskem.

„Možná ano, a možná taky ne,” sebevědomě se usmál a odešel.

Kayleigh rozhořčeně opustila místnost. Cestu do svého pokoje přežila pouze náhodou. Posadila se na své místečko u okna a začala se lopotit se svlékáním. Sundala si všechno až na spodní košili a potom se ovívala vějířem ze suchých palmových listů. Kéž by aspoň trošku zafoukalo! pomyslela si, když si

přejížděla kusem látky namočeným ve vodě mezi prsy. Podívala se ven z okna a toužebně se zahleděla na lesknoucí se, svůdnou tyrkysovou hladinu Atlantského oceánu. Ano, tohle by jí určitě pomohlo se osvěžit, blesklo jí hlavou a proklínala v duchu St. Brideovo mužské privilegium jít si zaplavat.

Mohla by to udělat? Rázně zavrtěla hlavou a odmítla o tom nápadu dále uvažovat. St. Bride se může ze svých rýžových polí každým okamžikem vrátit a třeba se rozhodne jít si zaplavat sám. Rozhodně by si ho tam pak nepřála potkat. Existovala také možnost, že by ji mohl vyrušit nějaký sluha nebo pracovník z pole, který by také dostal chuť se jít ochladit. Vůbec se nehodilo, aby ji někdo zahlédl, jak se šplouchá ve vodě, celá mokrá a skoro nahá.

Uměla plavat, samozřejmě. Okolo Mhoru se nacházelo příliš mnoho jezer, než aby si tenhle požitek v dětství odpustila. Ale neplavala už celá léta, od doby, kdy dosáhla dvanácti let a byla oficiálně prohlášena za dámu.

Denní žár byl však nesnesitelný, dokonce i v setmělé ložnici. Vybavily se jí časy, kdy se jako holčička s potěšením chodila koupat do ledového jezera. Toužila se alespoň jedinkrát ponořit do studené vody a zchladit rozpálené tělo, a tak nakonec pustila všechnu opatrnost z hlavy a znovu si přes sebe přehodila damaškové šaty. Zašněrovala si na živůtku každou druhou dírku a byla připravená vrhnout se do dobrodružství.

Nervózně se plížila dunami. Připadala si jako zlobivá holčička, a zároveň jí bylo tak lehko u srdce. Pokud ji tu objeví, nepochybně se má na co těšit. Ale jen co jí pohled padl na blýskavou modrou hladinu, věděla, že nebude litovat.

V okamžiku tu znovu stála svlečená do spodní košile. Trošku ji hryzlo špatné svědomí, že bude muset jít do vody s náhrdelníkem na krku. Ale kdyby ten ohromný safír ztratila někde v oceánu, alespoň by se St. Bride řádně vytrestal. Vstoupila do vln a ohlédla se přes rameno, aby se ujistila, že jedinou živou bytostí na míle daleko je modrá volavka, skoro tak vysoká jako ona sama, která se vztyčila z dun jako fénix z popela. Kayleigh se zasmála jako vodní nymfa, když ji zepředu nečekaně olízla ledově studená vlna. Zapomněla na všechno a bezstarostně se po hlavě vrhla do chladného Atlantiku.

Trvalo téměř hodinu, než se rozhodla vrátit zpátky do domu. Plavala dále od břehu, než měla původně v úmyslu, ale báječnou půlhodinu strávila tím, že se nechala jen tak pohupovat vlnami a velebila sluníčko. Ale nyní jí bylo jasné, že zůstala venku tak dlouho, že už by ji někdo mohl postrádat. Začala šlapat vodu a zastínila si rukou oči, aby viděla na oblečení na pláži. Nejprve je nemohla objevit a uvědomila si, že se značně vzdálila od domu. Konečně nalezla správný směr podle kupole - a vtom zpozorovala St. Bridea, jak na opuštěné pláži stojí nad jejími šaty.

„Proboha!” vyhrkla zděšeně a vyplivla z úst jednu slaně chutnající kadeř vlasů. Skrčila hlavu nízko nad hladinu a chvilku váhala, co má dělat.

Mohla zůstat ve vodě, dokud se neutopí, pomyslela si trpce. Ale St. Bride by ji určitě do té doby našel - a nepochybně utopil sám osobně. Nebo mohla doplavat zpátky na pláž a pokusit se proklouznout nepozorovaně do domu. Tohle byla jediná schůdná možnost, proto se odrazila a zamířila oklikou k pobřeží tak, aby ji St. Bride nezahlédl.

Když konečně dosáhla na písečné dno, celá se třásla únavou. Opatrně se vynořila z vody, která jí zde sahala do pasu, a zapátrala očima po pláži, jestli neuvidí St. Bridea, ale nikdo tam nebyl. Vrátil se zpátky do domu? Nebo.? Otočila se právě ve chvíli, kdy se za jejími zády vymrštil zpod vodní hladiny a vrhl se k ní, tvář zkřivenou v masku nepříčetného vzteku.

Zaječela a zahrozila mu, jako by to byl nějaký mytický mořský kůň, který ji přišel stáhnout do hlubin oceánu. A opravdu ji táhl, ale ven z vody a na pláž. Tady jí paži ovinul kolem štíhlého pasu a nesl ji jako balík dalších sto yardů až k místu, kde nechala šaty. Teprve když se nohama znovu dotkla písku, uvědomila si, že St. Bride na sobě nemá ani nitku. Klopýtla o krok dozadu a dokrvava zrudla od spánků až k ňadrům. Vidět ho - když jí vždycky tolik naháněl strach - jak se k ní výhružně blíží úplně nahý, bylo víc, než dokázala snést. Odvrátila hlavu a odmítla se na něj podívat.

„Vždyť jsi měl být na rýžových polích!” vysoukala ze sebe.

„Za to bych tě zabil - zabil!” trhaně oddychoval a její poznámku nebral na vědomí. Z očí mu šlehaly blesky. „Proboha,

viděl jsem tvoje šaty a věděl, jak dlouho jsi pryč. Co si asi tak myslíš, že mě napadlo?” „N-nevím,” zakoktala se.

„Že ses utopila!” zařval. Vytřásl si vodu z vlasů a dlaní si přejel po tváři.

„Já jsem myslela, že budeš na rýžových polích,” opakovala znovu, stále neschopná otočit hlavu a pohlédnout na něj.

„Už nebudu chodit na rýžová pole. Určitě jsi doufala, že mě tam moskyti ubodají k smrti.”

„To není pravda!” namítala a čekala, až přestane tak prudce oddechovat.

Ale když se mu dech zklidnil, přejel pohledem po jejím těle. Byla oblečená. Ještě stále měla na sobě ten náhrdelník. Pořád měla spodní košili. Nicméně si musela paže zkřížit přes prsa, jelikož lehoučký batist, nasáklý vodou, byl nyní téměř průhledný

„Jak ses opovážila něco takového udělat,” vyrazil ze sebe prudce a v hlase mu stále zněl hněv.

„Vždyť jsem si šla jenom zaplavat, tak jako ty každý den,” bránila se.

„Samozřejmě, dokonale vychovaná vznešená dáma,” utrhl se na ni jízlivě, „která skotačí ve vlnách polonahá.” Jeho ruce vystřelily dopředu a přitiskl jí paže k bokům. Očima přelétl dolů po mokré košili, která se jí lepila na tělo, a dokončil chraptivě: „Ne. ještě lépe než polonahá.”

Z napětí, kterým slaný vzduch okolo nich ztěžkl téměř k nesnesení, se jí zrychlil dech a ani se neodvažovala pohlédnout dolů na svou zvedající se hruď. Věděla až příliš dobře, že se jí růžové bradavky vypínají proti průsvitné látce. A moc dobře si uvědomovala, jak nestydatě se jí spodnička lepí ke stehnům a odhaluje temný trojúhelník mezi nohama. Její strachem naplněný pohled se vyhýbal St. Brideovi. Modlila se, aby jí srdce přestalo bušit stejně zběsile jako vlny narážející na pláž.

„St. Bride.,” začala.

„Ne,” přerušil ji přidušeně, „nic neříkej. Neříkej vůbec nic.” V očích se mu zablesklo a nařídil jí: „Podívej se na mě.”

Bylo zřejmé, co má v úmyslu. Odmítla a stále odvracela hlavu. Ale nařídil jí opět, tentokrát ostřeji: „Podívej se na mě, ty čarodějko.”

Zaskočená jeho tónem se poslušně otočila a její pohled mimoděk zalétl na jeho tělo. V kratičkém okamžiku zahlédla záblesk opálené kůže, černých chloupků a hladkých vypracovaných svalů a hned zase odvrátila tvář.

„To nestačí,” mučil ji. „Znovu. Ale tentokrát pomaleji.” Na chvíli ji spoutal pohledem a přinutil ji poslechnout.

Statečně začala od brady - musela přitom zaklonit hlavu, aby obsáhla celou jeho vysokou postavu. Nejprve si všimla, že má silný a pěkně tvarovaný krk, pak očima sklouzla na jeho ramena - široká, svalnatá a opálená, jak očekávala. Hruď měl posetou černými chloupky - to už také věděla. Ale nevěděla, že se ten tmavý porost zužuje k vypracovanému pevnému břichu a ve výšce štíhlých boků skoro docela mizí, ale zase se bohatě objevuje v… Přeskočila pohledem dolů k svalnatým stehnům, také pokrytým chloupky. Nohy měl dlouhé a dokonale tvarované. I po téhle překotné prohlídce mohla říct, že St. Bride Ferringer je zcela bez chybičky.

Pohledem se vrátila k jeho tváři. Ušklíbl se. „Tak co, vypadám tak odpudivě?” zeptal se.

„Ne,” zašeptala a oči jí potemněly pocitem, kterému docela nerozuměla.

Zvedl ruku a shrnul jí mokrou košili z jednoho ramene, pak z druhého. Než jí látku nechal sklouznout k ňadrům, namítla: „St. Bride, ne tady. prosím. Někdo nás uvidí.”

„Nikdo nás neuvidí. Ale řekl bych, že jsi na to měla myslet dřív, než sis vyšla zaplavat.” Strhl jí košili dolů přes prsa až k pasu a přitáhl si ji za ni k sobě. Přitiskl si ji těsně k bokům, takže cítila jeho vzrušení, a zadíval se na ni. Zaznamenala každý rys jeho tváře, vlasy měl stále svázané vzadu, ale nyní byly mokré, temné a uhlazené k hlavě. Vypadal tak mladší, víc chlapecky, ale stále stejně mužně. Všimla si, že jeho aristokraticky rovný nos se mu u kořene téměř nepatrně svažuje, jako by ho tam měl kdysi zlomený. Než si to stačila rozmyslet, zvedla ruku a dotkla se drsné kůže na jeho tváři, oholené dnes ráno nepochybně některým z jeho mnoha sluhů. Přejela mu prsty po bradě a rty se jí mimoděk rozevřely, jako by ho zvaly dovnitř. Zaklonila hlavu a zasténala, když ucítila, jak jí do úst vnikl jeho jazyk, vlhký, horký a slaný, ve vášnivém nenasytném polibku.

Zaplavil ji nepopsatelný pocit, když cítila, jak se tiskne k jejím obnaženým ňadrům a s tvrdou sebejistotou se zmocňuje jejích medových rtů. Vklouzl jí rukou pod vodopád mokrých vlasů, pohladil ji po hebké kůži a Kayleigh v hrdle uvízl vzlyk. Košile se jí svezla k nohám a ona odložila poslední zbytky zdrženlivosti. Když jí přitiskl dlaně na hýždě, mimovolně vykřikla radostí a srdce jí prudce bušilo na jeho hrudi, jako by ho volalo. Nedokázala se bránit a hladově ho políbila, zatímco ji zvedl a pomalu položil na její šaty, jejichž sukně se na písku rozprostírala jako modrostříbrný damaškový vějíř.

„Bože, docela jsi mě očarovala. Svádím já tebe, nebo ty mě?” zeptal se chraptivě a ústy sjel dolů po jejím hrdle. Omámeně potřásla hlavou, když jazykem našel zranitelnou prohlubeň na jejím krku. Nadzvedl náhrdelník, aby mu nepřekážel, ale ona mu bezostyšně zabořila ruce do vlasů a vedla jeho ústa k vrcholku jednoho plného ňadra.

Bylo pro ni těžké odevzdat se tak plně své touze. U Kayleigh by to bylo ostudné, u Kestrel něco nepředstavitelného. Jenom pro St. Bridea se odvážila něčeho tak šokujícího. Když jí silnými bílými zuby jemně sevřel bradavku, celým tělem jí projelo rozechvění a vzepjala se mu vstříc. A v tom okamžiku se mu rozhodla věřit, alespoň pro tentokrát, pro ten tajemný příslib rozkoše, který mu plál v očích.

Jsi čarodějka.” Zabořil tvář do jejího ňadra a vydechl: „Voníš sladčeji než jasmín z Caroliny.” Jazykem přejel po vrcholku. „A chutnáš sladčeji než goergijská broskev.”

„St. Bride,” zašeptala a zachytila jeho svalnatou paži, jak se nad ní nakláněl, „chci.”

„Já vím, co chceš, já vím,” ujistil ji a nenechal ji domluvit. Potom se usmál a znovu se sklonil nad jejími ňadry, dokud jejich vrcholky neztvrdly bolestnou horkou touhou. A potom, místo aby se zdvihl a políbil ji na rty, jí žhavými ústy sjel dolů přes břicho. Kayleigh házela hlavou ze strany na stranu na modrém damašku a utápěla se v moři protichůdných pocitů. Vydala se mu všanc a on - jako muž, jakým byl - toho plně dokázal využít. Nebylo pro ni lehké dovolit mu to, ale nakonec se poddala.

A St. Bride neztrácel čas. Rozevřel její hladká stehna a ochutnal ji se spalující přesností. Dotek jeho rtů jí proletěl jako šíp slasti, kterou nikdy dřív neokusila. Zalapala po dechu a ztuhla, v prvním okamžiku instinktivně chtěla stisknout nohy k sobě. On to však očekával, držel je rozevřené a donutil ji vychutnat si jeho vpád podobný vzdouvajícímu se přílivu a odlivu až do dna. Když ji přivedl až na samý vrcholek rozkoše, zvedl se a zmocnil se znovu jejích úst.

Nakonec si ji překulil na sebe. „Ty sladká pokušitelko, věděl jsem, že budeš taková,” řekl v radostném očekávání.

„N-ne.,” zasténala, oči potemnělé vášní. Není pokušitelka, chtěla mu říct, ale rukama zajel k jejím ňadrům a ona pod sebou cítila jeho pulsující mužství. Mohla teď couvnout? Měla své pochybnosti, zvláště když se sklonila a přitiskla své rty na jeho v touze ucítit to omámení, které se jí zmocnilo pokaždé, když se políbili.

„Takhle se mi líbíš, Kayleigh - divoká a krásná,” cítila na uchu jeho trhavý dech, když jejich polibek skončil. „Nikdy jsem nechtěl, abys byla jako anděl. Andělé umírají příliš mladí.” Rukama jí sevřel boky.

Pomyslela si, kolik je v jeho slovech pravdy. Nad nimi plálo slunce, pod nimi pálily duny, a kolem se vznášela mlha z vodní páry a potu - oddělovala je pouze poslední bašta nevinnosti, která za okamžik už nebude existovat.

„Máš pravdu. Nejsem anděl,” zašeptala mu do ucha a poprvé v životě byla ráda, že je tomu tak. Chtěla ho nyní, zde, právě tady vedle moře. Vždycky jí připomínal moře - svýma tyrkysovýma očima a bouřlivou neodbytností. Celá situace nemohla být příhodnější - a rozhodně tu nebylo místo pro nevinnost.

Seděla obkročmo na něm a jeho sevření na jejích bocích zesílilo. „Teď jsi moje, je to tak, má tajemná lásko?”

Přikývla. Vyrazil ze sebe hluboké zvířecí zasténání a nadzvedl ji. Ve své nenasytné touze se ani nepokusil držet zpátky, vstoupil do ní jediným mocným nárazem. Úplně.

A oba jako by polila ledová arktická vlna. Kayleigh projela nečekaná krutá bolest, hodila hlavou dozadu a z hrdla se jí vydral výkřik. Omráčená a zmatená začala bušit do jeho rukou,

aby ji pustil. Odstrčila ho a upadla dozadu do písku, dokázala myslet jedině na to, jak co nejrychleji utéci od muže, který jí způsobil takovou bolest.

„Proboha!” St. Bride vyskočil a upřel zděšený pohled na rudou šmouhu na jejích stehnech. „Proboha!” Ve ztrhané tváři se mu zračilo ohromení, přistoupil k ní, jak tam klečela v písku, ale nedovolila, aby se přiblížil. Vyškrábala se na nohy, uchopila svou mokrou, pískem pokrytou košili a ucouvla.

„Ublížil jsi mi!” vykřikla. „Věděl jsi, že mi uděláš bolest. Chtěl jsi mi ublížit!”

„Ne!” Pokusil se jít blíž, chytit ji a přitáhnout k sobě, ale klopýtavě ustupovala jako lapený divoký pták a v očích jí seděl strach. Rychle si přes sebe přehodila košili a rozběhla se pryč, věděla, že ji nezadrží. Nezadržel. Jenom se za ní díval, jak utíká k domu.

Třel si spánky a. horečnatě ze země sbíral své oblečení. Koutkem oka zahlédl šaty, krásné, drahé šaty, potřísněné její krví. Zaklel a kopnutím zakryl tu skvrnu pískem.

25. kapitola

Měla vědět, že to tak dopadne. Měla vědět, že něco tak nádherného nemůže skončit jinak než špatně. Kayleigh se choulila na lavici u okna a pozorovala, jak poslední paprsky slunce barví mraky na obzoru do růžova. Moře bylo klidné a na podvečerní oblohu se už vyhoupl měsíc - jenom pouhý stín své noční podoby. Neplakala.

Nacházela klamné uspokojení ve skutečnosti, že se její srdce proměnilo v kámen. Uvěřila a spálila se. Stalo se jí to už dříve. Když tehdy odmítla Straughta, vždycky se jeho nabídce s Mornou smály. Zdálo se natolik absurdní, že by si Kayleigh, tak neposedná a mladá, mohla vzít někoho tak neomaleného a starého, jako byl příbuzný jejího otce. Nikdy by je ani ve snu nenapadlo, že by se Straught dokázal s takovou urputností domáhat toho, co chtěl.

Po tváři jí pomalu skanula slza. Otřela si ji špičkou prstu a dál hleděla z okna. Chtěla jenom to, co Morna - někoho, koho by mohla milovat, komu by mohla věřit. St. Bride nesplňoval ani jedno.

Pravděpodobně měla o něm celou dobu pravdu. Ukápla jí další slza. A pak další. Už se je ani nenamáhala osušit. Vždycky se mu bála důvěřovat. Stále dokola si opakovala, že je spolčený s jejím bratrancem a přinese jí pouze neštěstí. Bránila se jemu i pocitům, které v ní probouzel. Ale tam dole na pláži ji přesvědčil, že zažije něco jedinečného. Každým dotykem, každým polibkem ji sváděl k falešnému dojmu, že by si přece jenom přála udělat ten poslední krok - nejen přála, že po něm dokonce touží.

Ale mýlila se. Objala se pažemi, jako by se chtěla chránit. Nepřála si to. Netušila nic o bolesti a o krvi. Na Mhoru se nedozvěděla téměř nic o tom, co se děje mezi mužem a ženou. A pak se ocitla v Novém světě. U řeky poznala mnoho prostitutek. Přežila díky tomu, že s Bardolphem sem tam něco ukradli, ale o práci těch žen samozřejmě něco věděla. Ty, které poznala, měly tucty mužů, ale nikdy jí ani v nejmenším nenaznačily, že by se za jejich povinnostmi skrývalo něco víc než přinejhorším vysilující dřina - nic tak bolestivého jako to, co se přihodilo dnes na pláži. Prodávat své tělo mužům bylo nemorální - ale takové utrpení?

Přitiskla si chvějící se ruku na rty. Potřebovala nový plán. Pomyslela na Briney Mariin, která nyní odpluje bez ní, a proklínala den, kdy potkala St. Bridea. Dotkla se stříbrného náhrdelníku a přinutila se uvažovat. Dokáže z toho všeho najít cestu. Nějakým způsobem se dostane zpátky do Skotska a St. Bridea navždy ztratí z očí. Při té myšlence ji bodlo u srdce, ale zamračila se a upřeně se zahleděla na duny ozářené bočním sluncem. Nemiloval ji. Nevěřil ničemu, co mu o sobě povídala. Bral ji jako děvku a na oplátku jí nedal nic než bolest. Takže mu uteče, slibovala si.

A kdyby ji chtělo zradit srdce? Tak ho zapomene rovnou tady na pláži Wolf Islandu.

„Potřebuje Vaše Milost něco?” zeptala se Maddie v hale St. Bridea, když procházel okolo. Bylo pozdě a ostatní služebnictvo se už vrátilo na noc do svých chat. Maddie však přespávala v domě a právě mířila do své komůrky, když se nahoře na schodech vynořil St. Bride, oblečený do bohatě zdobeného hnědého domácího pláště z brokátu a s rozhodností mířil chodbou v prvním patře směrem k ní.

Na její dotaz odpověděl strohým „Nic”. A Maddiina kudrnatá obočí nad rozšířenýma očima vylétla překvapeně vzhůru. Nebyla zvyklá vidět pána jinak než v přívětivé a uvolněné náladě. Nyní tak rozhodně nepůsobil. Tvář měl napjatou a v očích se skrýval hněv, ale. že by také něco jako lítost? Maddie se obezřetně přitiskla ke stěně a ustoupila z cesty. Vytřeštila oči, když se zastavil před Kayleighinými dveřmi. A dokonce ani nezaklepal.

„Ale, Vaše Milosti, to není…!” váš pokoj, chtěla doříct, ale slova jí odumřela na rtech. St. Bride otevřel dveře do ložnice a jejího výkřiku si vůbec nevšímal. Na prahu se zastavil a pak, jako by už nebylo žádné cesty zpět, dveře za sebou hlučně zabouchl.

Zděšená z jeho náhlého příchodu, Kayleigh jednoduše předstírala, že neexistuje. Vždyť ani nebylo třeba, aby zvedla oči, nebylo třeba, aby se podívala na muže, o němž věděla, že je v místnosti. Bez jediného slova se ještě víc, s větší úzkostlivostí přikrčila na lavici u okna.

„Musíme si promluvit. Slyšíš mě, Kayleigh?” St. Bride postoupil dál do pokoje. Ale s každým krokem její odhodlání, že si ho nebude všímat, narůstalo.

„Chuť k jídlu jsi neztratila, jak vidím,” prohlásil, když vedle lavice zahlédl prázdný podnos od večeře. V hlase mu zazněl náznak úlevy. Ale rozhodla se ji nevzít na vědomí. Ublížil jí, proč by tedy měla být ráda, že si dělá starosti, jestli má chuť k

jídlu?

„Nechal jsem ti nanosit vodu. Vykoupala ses? Myslel jsem, že by ti to mohlo ulevit.” Natáhl ruku, jako by ji chtěl pohladit po černých vlasech, a zjistit, jestli je má vlhké, aby tak sám dostal odpověď na svou otázku. Nedokázala jeho pohyb přejít bez povšimnutí a schoulila se jako postrašené kotě.

Přes St. Brideovu tvář přelétl výraz bolesti. Ale neviděla ho, sledovala pouze jeho ruku, která si troufala se jí znovu dotknout.

„Co mám s tebou dělat? Dokonale jsi mě zmátla. Jsi teď pro mě úplná záhada.” Znovu zvedl ruku, aby ji pohladil - ale prudce ucukla dozadu.

„Opovaž se mě ještě jednou dotknout!” vyhrkla a v očích barvy půlnoční oblohy jí zaplála výčitka.

„Stalo se to tak rychle. Proboha, musíš mi věřit! Nikdy

bych.”

„Je mi to jedno. Už na tom nezáleží. Jdi pryč.”

„Nemůžu,” odpověděl a náhle vypadal velice unaveně. „Celý večer jsem na to myslel, Kayleigh. A nemůžu tě takhle nechat. Teď už ne.”

„A proč teď už ne?” Vtiskla se ještě hlouběji do lavice a ruka ji svrběla touhou potěžkat v dlani nožík, který ležel na jídelním podnose. Koutkem oka zahlédla, jak stříbrně zasvítil v plamenech svící. Ten pohled jí dodával odvahy.

„Vybavil jsem si náš rozhovor na Belle Chasse. Mluvila jsi o muži, kterého si jednou vezmeš. Vzpomínáš si?”

„Má to snad být další krutost, které mě nehodláš ušetřit?” zasyčela. „Snad mě nechceš požádat o ruku. Ty? Vznešený vévoda z. vévoda z.” Marně se snažila vybavit si jeho titul. Vzápětí si uvědomila, že ho ani nezná, a její vztek vzrostl. „Podívej se, co jsi mi provedl! Zničil jsi mě pro jakéhokoli jiného muže a já dokonce ani neznám ten tvůj zatracený titul!”

„Každý muž radši u své ženy oželí panenství, než aby se jí nemohl nikdy ani dotknout,” vysvětloval jí trpělivě a nevšímal si jejího hněvu.

„Co to povídáš?” zalapala po dechu.

„Říkám ti, že to musíme zkusit znovu. Dnes v noci. Pokud to neuděláme, nikdy mi neodpustíš, co se stalo tam na pláži. A co hůř, nikdy to neodpustíš ani žádnému jinému. Pokud máš v úmyslu se vdát, budeš se muset naučit - nejraději ode mě - že muži nejsou tak strašní a že být s nimi nepřináší vždycky jenom

bolest.”

„Zbláznil ses? Snad si nemyslíš, že něco takového dovolím?” V sebeobraně ucouvla a narazila zády na dřevěné obložení.

„Nic jiného ti nezbývá, lásko.” Znovu se k ní blížila ta zrádná ruka, ale tentokrát byla připravená. Bleskurychle natáhla paži a už držela v hrsti ostrý nůž. Napřáhla ho přeci sebe jako štít.

„Neopovažuj se udělat ani krok, St. Bride,” varovala ho. „Nejedna slečna by určitě zaplakala, kdybych ti pořezala tu tvou pěknou tvář.”

Nevěděla přesně, co předpokládala, že St. Bride udělá. Možná čekala úžas, šok, možná byla dokonce tak samolibá a doufala, že se mu tváří mihne záblesk strachu. Ale rozhodně si nepředstavovala, že její husarský kousek smete svým cynickým výsměchem jako domeček z karet. On se jí odvažoval smát!

„Tak ty mi pořežeš obličej. Ale po dnešku, má milá, bych spíš čekal, že budeš mířit o pár stop níž!”

„Taky že ano, k čertu s tebou!” Víc už nedokázala vydržet. Nechtěla mu ublížit. Věděla, že kdyby prozkoumala své pocity, našla by v koutku své duše nepochopitelnou náklonnost. Rozhodně však nedopustí, aby si ji ještě jednou vzal do postele. Vyrazila dopředu a věřila, že mu dá na pamětnou. Vždyť už koneckonců jednou její nůž okusil.

Tenkrát však byla ve výhodě, měla na své straně moment překvapení. Než se nyní vzpamatovala, zachytil ji za zápěstí, přitlačil jí ruku nahoře za hlavou ke zdi a krutě si ji dobíral: „Tak se mi to líbí! Radši tě vidím takhle, když ti z očí přímo sálá nenávist, než tu zakřiknutou vážnou chudinku, kterou jsem tady našel před chvílí. Kdybych zlomil tvého ducha, Kayleigh, nikdy bych si to neodpustil.”

„Tak to spi klidně! Něco takového jako ty mě určitě nezlomí!”

„To vím. Teď už ano.” Usmál se a políbil ji na vnitřní stranu zápěstí té ruky, v níž svírala nůž.

Tiskl ji tak pevně, že nemohla ostřím pohnout ani o vlas, snad jenom tolik zbývalo, aby poznamenala jeho hezký obličej. A co hůř, jeho hřejivé rty na její citlivé pleti ji roztřásly neovladatelnou touhou. Ach, copak se svět dočista zbláznil?

„Už ne,” prosila ho, když odhrnul safírové volány jejího saténového nočního úboru a odhalil jedno ňadro. Nedotkl se jí, místo toho poručil: „Zahoď ten nůž.”

„Nikdy!” obořila se na něj. „Laban měl pravdu. Raději se ke mně neotáčej zády!”

„Rozhodně nemám v úmyslu otáčet se k tobě zády, ale ne ze strachu, že bys mi tam mohla vrazit dýku.” Jeho stisk na jejím zápěstí ještě zesílil. Zvedl druhou ruku k ústům, olízl si ukazováček a potom ho pomalu natáhl k jejímu ňadru. Musela zavřít oči, bála se, že nevydrží, co se zrovna chystal udělat.

„Správně, zavři oči. Uvolni se. Nechci ti ublížit,” zašeptal, když tiše zaúpěla. S mučivou přesností kroužil vlhkým horkým prstem kolem její bradavky a celým tělem až k srdci se jí rozlévalo spalující chvění.

Když se sklonil k jejím rtům, tiše vykřikla: „Ne, ty polibky lžou.”

„Už nikdy,” ujistil ji. Vzápětí přitiskl svá ústa k jejím a dlouze ji políbil.

Všechny pocity, s nimiž už jednou bojovala, se znovu vynořily a začaly ji trýznit. Určitě zemřela a dostala se do pekla. A jejím trestem za všechny špatné činy, kterých se kdy dopustila, bylo právě tohle - znovu a znovu vystoupat až na samý okraj extáze a pak se zřítit do nejhlubší propasti agonie a bolesti. Zvedl ji k sobě a přitiskl na jemný hnědý brokát svých šatů. Ruka, kterou věznil, jí zeslábla a ona bezmocně uhýbala hlavou před jeho polibky. Ale její odpor byl marný, všude ji pronásledoval svými rty, které žádaly pouze vstřícnost a důvěru a za to jí slibovaly něhu a potěšení.

Jazykem se dobýval dovnitř, ale odmítla. Naplnil svou dlaň jejím odhaleným ňadrem a ona se roztřásla touhou. Poddala se a rozevřela rty, ale slibovala si, že se zastaví, než potěšení už nebude potěšením. Zastaví se dřív, než dojde k naplnění. Tohle od ní nedostane.

Polibkem ji lákal k větší odvaze, ale ona zvedla volnou ruku a opřela ji o jeho hruď, jako by ho svou štíhlou paží mohla zadržet. Cítila, jak mu pod pevnou hradbou svalů vítězně bije srdce. Začínal se rozpalovat stejně jako ona. Dech se mu zrychlil, nořil se jí jazykem do úst a Kayleigh mimovolně začala reagovat podobně. Hlava se jí omámeně točila a zasténala, když uslyšela jeho chraptivý šepot: „Pusť ten nůž, Kayleigh.”

Zavrtěla hlavou a zoufale se snažila nabýt zase jasného rozumu, olízla si rty, které zrádně toužily po jeho polibku.

„Přece ho nepotřebujeme, že?” Druhou rukou chňapl po jílci dřív, než se vzmohla na odpor. Přidržovala se nože jako o život, ale nikdy nemohla soupeřit se St. Brideovou silou. Jedinou skutečnou zbraní proti němu byl její důvtip, ale roztěkané myšlenky opojené slastí se jeho ostrým jako meč nemohly rovnat.

„Já ho potřebuju!” vzlykla, když jí zbraň vyprostil z ruky. Zbavená své ochrany se prudce po noži vrhla, aby ho získala zpět, ale marně. Držel ho mimo její dosah a náhle trhl zápěstím. Nůž přeletěl vzduchem přes pokoj, propíchl mátově zelený damašek, který pokrýval protější stěnu, a pevně se špičkou zabodl do omítky.

Nyní byla bezmocná, zvedl ji do náruče a položil na postel z třešňového dřeva. Noční úbor se jí rozevřel, a než jen stačila nabrat dech, lehl si na ni, líbal jí řasy, laskal zranitelnou pleť na hrdle a ňadra, dokud ji neopustila poslední jasná myšlenka.

„Kayleigh, chci o tobě vědět všechno,” zachraptěl St. Bride a jeho dech jí spaloval hedvábné oblouky obočí. „Chci se s tebou milovat, chci v tobě uvolnit tu divokost, která mi nedá spát. A potom, až skončíme, chci, abys mi řekla, kdo jsi a proč jsi zůstala panna až doteď.”

„St. Bride., ne.”

„Nebraň se - nebude to bolet, slibuji.” Zakryl jí ňadro svou dlaní. Když v jejích očích zahlédl pochyby, dodal: „Tvoje tělo mi důvěřuje, lásko. Vidíš, jak reaguje?” Pod jeho dotykem se její bradavka zahrotila a ztvrdla. „Mmmm. to je příjemné. Vidíš? Ne moc,” zamumlal a sevřel zuby hebký pahorek.

Hodila hlavou dozadu a zasténala nenaplněnou touhou. Začala ztrácet kontrolu. V nitru jí narůstala nesnesitelná prázdnota. Toužila rozevřít nohy a v nevysloveném přání slabě zatáhla za jeho hnědý plášť. Okamžitě jí vyhověl, překulil se a vyklouzl z šatů. Potom ji zbavil saténového úboru, který ji dosud obepínal.

Když byli konečně spolu, přitiskla se Kayleigh k jeho silným ramenům, plná strachu, ale i vděčnosti, že znovu cítí jeho pevné tělo proti sobě.

„Ach bože, ztrácím hlavu, když tě mám tak blízko.” Znovu ji políbil rozpálenými rty. Těžce oddychoval: Jsi tak nebezpečná! Převrátila jsi mi život naruby. Nemyslím ani na belle chasse, když tě mám takhle před sebou.”

„Ne, počkej.,” zašeptala a oči se jí naplnily strachem. Zděšeně ucítila, jak jí rukou zajel mezi stehna.

„Nevěříš nikomu, že?” Vklínil své tělo mezi její nohy.

„Proč bych měla?” vzlykala, toužila po něm, nenáviděla ho.

„Neměla bys. Ale dnes v noci mi budeš věřit. I kdyby to mělo být jenom v téhle jediné věci.” Vztyčil se nad ní a přejel očima její havraní kadeře, rozprostřené v divoké změti na hedvábném povlečení. Safír kolem jejího krku jako by se mu odrážel v očích. Pohledem se dotkl jejích rtů, zarudlých touhou a napjatých nejistotou. Potom zalétl k jejím očím, temným jako půlnoční oceán a stejně tak bouřlivým.

„V těch očích, má sladká čarodějko, chci vidět jenom nespoutanost a vášeň” - vzepřel se na pažích a pulsoval proti ní - „ale už žádný smutek.” S těmi slovy do ní vnikl. Křečovitě strnula a čekala, že jí projede pronikavá bolest.

Ale postupně, s každým pohybem, si začínala uvědomovat, že není žádná bolest. Žádná krev. Je pouze St. Bride a jeho ocelové sametové mužství, které bouří proti ní a v ní. Skoro omdlela úlevou, která jí protekla žilami, ale vzápětí ucítila něco ještě silnějšího. V bedrech jí sílilo neovladatelné chvění.

Prohnula se k němu a St. Bride zadržel dech. Svaly se mu napjaly, jak se pokoušel uchovat si kontrolu.

Ale nechtěla, aby se držel zpátky. Ne teď. Ne tentokrát. Vzepjala se proti němu, aby ho mohla přijmout ještě plněji. Rukama mu přejela po napjatých pružných svalech na žebrech a ve snaze ho povzbudit mu vtiskla lehký polibek na rameno.

Měla nejasný pocit, že bouři jejich milování stále něco chybí. Vzápětí jí projel palčivý blesk a udeřil do míst, kde se jejich těla stýkala. Kayleigh tlumeně vykřikla a zavřela oči. Tělo se jí otřásalo návaly rozkoše a zoufale tiskla St. Bridea k sobě, protože věděla, že jenom on je původcem jejího potěšení. Teprve když St. Bride ucítil, že Kayleigh reaguje zcela bez zábran, dovolil si totéž. Zalila ho horká vášnivá vlna a už se

nedokázal udržet. Zasténal její jméno, zabořil svou tvář do jejích vlasů a přestal se ovládat.

Trvalo několik minut, než mohl někdo z nich promluvit. St. Bride ležel mezi jejíma nohama podepřený na loktech a Kayleigh pod ním, šťastná, že zbývá ještě jeden pohyb, aby se od ní odpoutal.

A vtom jí z nitra vytryskla taková úleva a štěstí, že se bezděky rozesmála.

„Co je ti k smíchu, děvče?” Naoko rozzlobeně se na ni zamračil.

„Měl jsi pravdu. Být s mužem není zase až tak strašné.” Nezbedně se usmála. „Ve skutečnosti si myslím, že se mi to s manželem bude líbit.”

„Jsem rád, že jsi spokojená, má milá. Ale moc se neraduj.”

„Proč?” zeptala se a s rozšířenýma očima ucítila, jak uvnitř ní roste.

„Protože mám v úmyslu nechat si tě jenom pro sebe.” Vzal její tvář do dlaní a začal ji vášnivě líbat, dokud nežadonila o víc.

26. kapitola

V její ložnici byl příjemný stín a chládek, když se probudila. Dřevěné žaluzie rachotily ve větříku, který vanul od moře, a jednotlivé lišty odrážely horké sluneční paprsky ke stropu. Přikrytá jenom prostěradlem, vytřela si Kayleigh spánek z očí a pokusila se vybavit si včerejší noc. St. Bride.

Ohlédla se na postel a potlačila zklamání, když vedle sebe na polštáři uviděla jen vytlačený důlek. Znovu si lehla a vdechovala opojnou mužskou vůni, která ulpěla na jejím těle, vlasech a přikrývkách na lůžku. A s nebývalou jasností si vybavovala jejich milování. Pokaždé byl St. Bride o něco dravější, důvěrnější, naléhavější. A ona stejně tak. Uvažovala, jestli bude své opovážlivosti litovat. Ale pak si vzpomněla, jaký mír se na ni snesl, když zcela vyčerpaná upadla do spánku v objetí St. Brideových silných paží. Z prsou jí unikl hluboký spokojený povzdech a věděla, že ničeho nelituje.

Odhodila pokrývku stranou, zdvihla safírový saténový úbor ze země a šla se obléknout. Její rámusení přivolalo Maddie se snídaní a potom se k ní komorná připojila v červené oblékárně, aby jí pomohla vybrat šaty.

Obě ženy byly ponořené do vlastních myšlenek a skoro mezi sebou neprohodily slovo. Kayleigh si vzala fialkovou taftovou sukni a živůtek a vpředu mezi volány si připnula bohatě zdobenou tuhou náprsenku z bílého mušelínu. Maddie jí mlčky podala bílou mušelínovou zástěru.

Kayleigh si služčina neobvykle zamyšleného rozpoložení nevšímala, sčesala si vlasy a v skrytu duše se těšila z jejich překrásné vůně, která jí připomínala jejího milence. Ve shodě se svou náladou si tmavé prameny pouze jednoduše svázala fialkovou saténovou stuhou.

Párkrát si kousla do pečiva, které jí Maddie přinesla, a chystala se vyhledat St. Bridea. Nepochybně by si s ní rád pohovořil, protože včerejší noc toho příliš nenamluvili. Ruce si přitiskla na rozpálené tváře a pak si zaskočeně všimla, že ji Maddie pozoruje, jako by jí mohla číst myšlenky.

„Vezme si vás, holčičko?”

„Cože?” Kayleigh spustila ruce.

„Jeho Milost - vezme si vás? Co když budete mít dítě?”

„Maddie!” vykřikla Kayleigh. „Proč tohle říkáš?”

„Já vím o všem, co se v tomhle domě šustne,” odpověděla Maddie a na zdůraznění svých slov několikrát kývla hlavou.

„Ale ne všechno, co se tady děje, je tvoje starost,” odsekla Kayleigh chladně.

„Děcko St. Bridea Ferringera je moje starost, na to se spolehněte.”

„Žádné dítě nebude. Vypadám snad, že je nějaké na cestě?”

Maddie zkřížila paže přes mohutné poprsí. „To mi povídejte za devět měsíců, pak možná budete zpívat jinou písničku.” Dělala si o Kayleigh starosti jako kvočna. „Jeho Milost o nás pečuje moc pěkně, ale já nebyla vždycky jenom tady, vím moc dobře, jak dokáže být svět špatnej. A vždycky je za tím mužskej.”

„St. Bride je laskavý…” Kayleigh nemohla dopovědět.

„Ale taky je to mužskej. Musíte ho, děvče, dostat do kostela. Vypořádejte se s tímhle hříchem dřív, než si to pán rozmyslí.”

Kayleigh hleděla na Maddie hodnou chvíli. Svatba? Ano, myslela na ni - ve skutečnosti ji nyní vlastně předpokládala. Ale teď na ni dopadla zase neveselá skutečnost. Ožení se s ní vévoda - i kdyby čekala jeho dítě?

Kayleigh zachvátily pochyby. Vévodové se nežení se zlodějkami z ulice. Mrak na čele jí potemněl. St. Bride by si možná vzal dobře situovanou, dobře vychovanou skotskou dívku. Ale pokud ho má přesvědčit, kdo skutečně je, musí se bud vrátit zpátky na Mhor, nebo se postavit Straughtovi a odhalit jeho zločiny. Náhle se jí sevřelo srdce. Ještě stále netušila, proč se s ním St. Bride přátelí. Kolik toho Kayleigh ví o jejich obchodech? A co hůř, kolik toho vlastně ví o samotném St. Brideovi? O jeho citech k sobě? Minulá noc byla plná vášně, to ano, ale nezaznělo ani slovo o lásce.

Kayleigh stále hleděla na Maddie. Potom se napřímila a vydala se hledat St. Bridea s mnohem těžším srdcem.

Našla ho v pracovně, kde větřík od moře jemně pohupoval krémovými mušelínovými závěsy. St. Bride se opíral o desku svého psacího stolu a vypadal nepřístupně a neskutečně hezky. Najednou ji přepadla ostýchavost. Vzhlédl a uviděl ji, jak stojí na prahu. Pohled mu zvroucněl a s uznáním přejel po jejích nových šatech. Odsunul windsorské křesílko a vstal, aby ji uvítal.

„Dnes ráno máš krásnou barvu. Zdá se mi, že takové noci ti dělají dobře.” Smyslně ji políbil na rty.

„A vám, Vaše Milosti, také dělají dobře?” zeptala se tiše lhostejným hlasem.

Hladově se usmál. Jinou odpověď nepotřebovala, ale on dodal: „Dělají mi výborně. A neříkej mi Vaše Milosti. Má lásko, bude docela stačit.”

„Ty nechceš užívat svůj titul?” Pro klid duše musí dostat alespoň pár otázek na své odpovědi. Vymanila se mu z paží a nalila si čaj ze zdobené stříbrné konvice, která stála vedle na stolku ze saténového dřeva. Ačkoliv si zoufale přála vypadat navenek klidně, ruce se jí tak třásly, že jí šálek drkotal na talířku

a nemohla si ani zamíchat šlehačku do čaje. Posadila se na rudě vypolstrovanou lavici a čekala na odpověď.

„Nemyslíš, Kayleigh, že spíš já bych se měl ptát?” Zastavil se před ní a pohlédl dolů. V očích měl stín - nejspíš hněvu. Bylo zřejmé, že se mu její upjaté chování nelíbí. „A rád bych začal s tím, co mě mate nejvíce. Musíš odpustit můj nedostatek taktu, ale jak to, že jsi byla včera v noci. dosud panna?”

„Nemám manžela a je mi sotva devatenáct. Co jiného se dalo čekat?”

„Tak jsem to nemyslel, a ty to víš.” Zdvihl jí bradu. „Očividně jsi žila na ulici celé roky. Proč v tvém životě nebyl žádný muž? Jak to, že tam nebyl?”

„St. Bride,” vytáčela se, „ráda bych se teď něco dozvěděla o Belle Chasse. Ten mák.”

„Belle Chasse nemá s včerejší nocí nic společného. O tom si můžeme promluvit později.”

„Ale i tak mi to řekni.”

„Kdo jsi?” Jako vždycky šel rovnou k věci.

Hleděla na něj beze slova. Těžce hledala odpověď a trvalo jí to dlouho. Nakonec řekla: „Vezměte mě zpátky do Skotska a já vám prozradím, kdo jsem.”

Zavrtěl hlavou. „Jednou se do Skotska vypravíme, jestli chceš. Ale do té doby nehodlám čekat. Řekni mi to teď.”

S jeho vytrvalostí se obtížně bojovalo. „Co chceš vědět, St. Bride,” zeptala se.

„Chci znát tvoje tajemství. Chci vědět, proč jsi odmítla všechno, co jsem ti dal nebo chtěl dát, a zároveň mě za mými zády okrádala - brala věci, které nemají ani zlomek ceny toho, co bych ti rád dal dobrovolně. Zkrátka chci vědět, o jakou záležitost šlo mezi tebou a Quinnem.”

„A co ještě bys sis přál vědět?”

„Jak to, že umíš číst a vyšívat a mluvit tak vybraně, ačkoliv jsem tě objevil na ulici, kde ses oháněla nožem s nezvyklou obratností.” V očích mu zakmitla něha a prstem jemně přejel po jejím bezchybném profilu. Jsi sirotek? Tohle je vysvětlení?”

Nedokázala snést jeho laskavost a soucit, který mu podbarvil hlas. Všechna její obrana se tak rozpadala v trosky. Po včerejší

noci toužila mu věřit. Chtěla, aby o ni pečoval. Přála si mít to, co její rodiče, a tahle náhlá myšlenka jí dodala odvahu promluvit.

„Mí rodiče jsou mrtví. Osiřela jsem, ale už před dlouhou dobou.” Nemohla uvěřit, že mu povídá věci, které měla ukryté v hloubi svého srdce.

„Nemáš žádné bratry nebo sestry? Jsi na světě úplně sama?”

Přinutila se pokračovat. „Měla jsem sestru. Dvojče.” Zalétla k němu pohledem, aby viděla jeho reakci, k její neskonalé úlevě se však zdálo, že mu její zpověď nic neříká. Ve tváři se mu zračila pouze účast.

„Dvojče - ano, to dává smysl. Vysvětluje to, proč tě tak zaujaly Venuše a Valentina.” Hlas mu zjemněl. „Tvoje sestra žije, Kayleigh? Vím, že často z dvojčat přežije jen jedno.”

„Moje sestra se dožila dospělosti.” Ponořila se do vzpomínek. Já jsem ale byla silnější, i když jsem se narodila až po ní. Víš, proto se jmenuji Kayleigh, Céilidh v gaelštině. Narodila jsem se později, po půlnoci na Nový rok. Rodiče mě tedy pojmenovali na počest Hogmanay.”

„Po půlnoci, ovšem.” Pohledem jí polaskal tvář. „Hodina duchů a kouzel.”

„Ano,” přikývla a vzpomněla si na šperkovnici.

„A kde je tvoje sestra nyní? Rád bych jí také pomohl, pokud je to v mé moci,” řekl jemně.

„Už jí nikdo nepomůže.” Odmlčela se. „Je mrtvá.”

St. Bride přijal její prohlášení mlčky.

„Zavraždili ji,” vzlykla.

„Zavraždili?” Ruka, kterou jí držel za bradu, mu ztuhla.

„Ano, moje sestra, dvojče, byla zavražděná.” A náhle se hráze jejího žalu a utrpení, které v sobě tak dlouho potlačovala, protrhly. Od onoho dne na Mhoru ještě neměla komu si vylít srdce a teď začala mluvit tak překotně, že stěží stačila sama sobě, natož St. Bride jí.

„Moje rodina byla velice bohatá. Velmi bohatá a mocná. Měli jsme velký zámek na Skotské vysočině, tak starobylý a vážený, že ani po těch strašlivých válkách s Angličany jsme o něj nepřišli. Ale všechno se změnilo, když otec daroval bratranci ten lovecký zámeček. Moji sestru zavraždili a já jsem se ocitla tady v koloniích a musela jsem přežívat na ulici.”

„Počkej!” Pustil její bradu a zvedl ruku. „Chceš říct, že tě Bardolph unesl a přivedl do Louisiany?”

„Vzal mě do New Orleansu, ale šla jsem dobrovolně. Kdybych neutekla, byla bych mrtvá i já - nebo možná ještě něco horšího.” Otřásla se.

„Tak jsi zabila Bardolpha za to, že zavraždil tvou sestru.” Mluvil klidně, ale bylo slyšet, že přemáhá netrpělivost.

„Že zavraždil mou sestru?” zopakovala nechápavě a pak znovu našla řeč: „Bardolph mou sestru nezabil!”

„Tak proč ho zavraždili?” St. Bride promluvil tichým ovládaným hlasem, ale evidentně začínal zuřit. Kayleigh prudce zdvihla hlavu a viděla nad sebou jeho napjatou tvář. Do srdce se jí začínalo vkrádat zlé tušení, že jí tak úplně nevěří.

,Já jsem ho nezavraždila,” odvětila sotva slyšitelně na jeho mlčenlivě obvinění.

„Nechápu. Proč by někdo Bardolpha zabíjel, jestliže nezavraždil tvou sestru? A kdo ho tedy zabil, když ne ty?” Začínal v něm narůstat hněv a pocit zrady. Naléhal: „Kdo tedy potom zabil tvou sestru? Udělal to snad ten bratranec, ten, co dostal lovecký zámeček? A kde je teď?”

„Já… já…” A pak náhle vybuchla: „Ano, to bratranec zabil mou sestru!” Musela mu prozradit pravdu, ale na další otázku odpovědět nemohla.

„A kdo je ten bratranec, když ne Bardolph?”

Zadívala se na St. Bridea. To jméno se jí chvělo na rtech. Toužila se mu svěřit. Přála si mu ho říct, aby mohl dát všechno zase do pořádku, aby se postavil Straughtovi a pohnal ho k odpovědnosti za jeho strašlivý skutek, aby jí pomohl na tomto světě zase nalézt alespoň nějaký klid. Ale pak si vzpomněla na mák, na zprávu Labanovi, na rudou šněrovačku.

„Kdo je tvůj bratranec, Kayleigh,” dorážel na ni.

Hleděla na něj beze slova. Tehdy podcenili Straughtovu mstivost a všechno štěstí v Mhoru se obrátilo vniveč. Má snad udělat tutéž chybu u St. Bridea? „Musíme se vzít,” zašeptala. „Musíme se vzít teď hned. Potom ti budu moct prozradit všechno. Minulost už nebude důležitá, protože budu vědět, že o mě stojíš.”

„Co je zase tohle?” Narovnal se. „Jak si tě můžu vzít, když ani nevím, kdo jsi?”

„Vždyť víš, kdo jsem! Minulá noc to prokázala jasně. Já taky ani pořádně nevím, odkud jsi, ale znám tě! Jedině minulá noc je důležitá, St. Bride!”

„Kayleigh!” Uchopil ji za paže a zvedl ji na nohy. Potom s ní zatřásl. „Chci, abys mi odpověděla! Řekni, kdo zabil Bardolpha. Řekni, kdo zabil tvou sestru. Prozraď mi to a já si tě vezmu. Ale pokud se zase budeš vymlouvat, přísahám, že o svatbě už neuslyšíš ani slovo!”

„Ne!” Zapotácela se a dopadla zpátky na lavici. Prohrála. Zabořila obličej do dlaní - všechny naděje a sny se rozplynuly. Straught se o to postaral, dokonce i přes daleký oceán.

St. Bride náhle bezmocně vybuchl: „Dobrý bože! Skoro jsem ti uvěřil! Ty jsi úplně bez srdce. Téměř jsem uvěřil té tvé směšné povídačce o sestře, zámcích a únosech!”

„Ale vždyť je to všechno pravda! Proto jsem byla panna. Nevyrostla jsem na ulici, narodila jsem se v lepším prostředí.”

„Rád ti věřím, že jsi nežila vždycky tak, jak jsem tě našel,” procedil skrz zuby, „ale že jsi byla panna - názorně jsi mi předvedla, jak se umíš o sebe postarat. Jsi krvežíznivá fúrie a nedivím se nikomu, že si najde příjemnější společnost, když od tebe může akorát tak čekat, že mu podřízneš krk.” Rozzuřeně si rukou přejel bradu. Jak jsem ti mohl tak naletět? Kdybych nevěděl, čeho všeho jsi schopná, snad by mě dokonce překvapilo, že se můžeš tak vysmívat tomu, co jsme včera v noci spolu prožili!” Tvář mu ztvrdla a oči mu jiskřily, vypadal, že by jí s chutí uštědřil pořádný výprask.

„Já vím, že je to neuvěřitelný příběh. Odvez mě do Skotska, St. Bride. Vezmi si mě. A já ti dokážu, že jsem opravdu ta, za kterou se vydávám - to a ještě mnohem víc.”

Vstala z lavice a prosebně k němu vztáhla ruce, ale než mohla pokračovat, St. Bride unaveně prohlásil: „V dohledné době do Skotska nepojedeme, Kayleigh. Brzy se však podíváš zase na Belle Chasse.”

Zůstala před ním nevěřícně stát s pootevřenými ústy.

Zmateně zakoktala: „Ale to přece nejde. Nemůžu se tam vrátit. Kat už na mě čeká. Vždyť to víš. Slíbil jsi mi.”

„Ano, vím. Ale já se vrátit musím a nedávno jsi mi ukázala, že kdybych tě tady nechal, utečeš dřív, než za mnou zapadnou dveře.” Strnule přikročil k psacímu stolu a podal jí dopis. „Včera sem dorazila zpráva od Labana. Poslal ji zřejmě den poté, co jsme odjeli. Když jsem za tebou včera šel na pláž, chtěl jsem ti říct, že jsem právě zaplatil, aby přístaviště v Darienu dokončili co nejdříve. Poslal jsem si do Savannah pro loď, dorazí do dvou

dnů.”

V tíživém tichu pročítala naléhavý vzkaz napsaný velkými písmeny neškolenou rukou.

St. Bride,

Straught se objevil na Belle Chasse. Nelíbilo se mu, že jsi pryč. Musíš se hned vrátit. Nebo se připrav na problémy. Čekám na tvou loď.

Laban

Zavřela oči a položila zprávu na karetní stolek. Zmocnila se jí závrať, když si uvědomila, jak málo stačilo, aby St. Brideovi prozradila všechno o Straughtovi. Nevyzpytatelný, mocný, záhadný vévoda St. Bride Ferringer byl zřejmě pouhý pěšák ve hře jejího bratrance, který mu určoval, kdy může odejít a kdy se má vrátit. Proboha - jakou mocí musí Erath Straught vládnout, že dokáže ovlivňovat člověka St. Brideova postavení! Co strašlivého na St. Bridea ví, že si mohl kolem prstu omotat vévodu?

Zachytila se rohu stolu a zbledla jako duch, bála se, že omdlí. St. Bride si stoupl za ni a vztekle se mračil.

„Kdybys na mě nezkoušela ten kousek s Briney Marlin, váhal bych, jestli tě mám vystavovat takovému nebezpečí.”

„Přeješ si mě vidět s oprátkou kolem krku, viď?” Přitiskla si ruce k náhrdelníku.

„Nebuď směšná. Nepověsí tě - o to se postarám.”

„Nepůjdu s tebou, St. Bride,” zapřísahala se. „Už se tam nevrátím.”

„Opravdu věříš, že tě nechám tady jenom pod dohledem Coopera Londona? Že bych si tě po včerejší noci nechal vyklouznout z prstů? Mysli přece, Kayleigh.”

„Nikdy ti neodpustím, jestli mě donutíš se tam vrátit,” vydechla pomstychtivě.

„Ne, nejspíš ne.” Políbil ji do vlasů a zabořil rty do hedvábných černých kadeří. „Ale nemáš na vybranou.”

„Že ne?” rozhořčila se, ale umlčel její odpor dlouhým, krutým polibkem.

Pokoušela se s ním bojovat, ale brzy v jeho pevném objetí roztála. Tiše zaúpěla. St. Bride ji přitahoval nejen po fyzické stránce. Přála si cítit k němu pohrdání - vždyť jasně ukázal, že je jenom loutkou a poskakuje, jak její bratranec tahá za provázky. Ale když jeho polibek zintenzivněl a prohloubil se, zachvěla se nechtěnou rozkoší a pohrdala pouze sama sebou.

č ást t řetí

Belle Chasse Skvělý lov

Smrti vstříc?Neznatnic

o lásce a přetvářce

žalu strastí?

Zapřít cit? Touhou nýt?

Vše dát a nezmrhat

příslib štěstí?

Té kráse je mi zdá se

dáno den sloužit každý.

Její chlad, můj pád.

Žít chci jen zármutkem, zoufat

navždy.

přisuzováno Shakespearovi

27. kapitola

Když Kayleigh a St. Bride dorazili na Belle Chasse, čekala na ně zpráva, že se Colette a Laban vzali. Dvojice se vypravila do farního kostela na náměstí Place d’Armes a bez okolků požádali kněze, aby je oddal. Podepsali nezbytné dokumenty a farář souhlasil, že provede obřad. Obvykle se vyžadovaly ohlášky, ale pro tentokrát jim je farář odpustil. Kayleigh měla podezření, že ho se vší pravděpodobností přesvědčil výraz, který se objevil na Labanově tváři, když mu bylo řečeno, jak dlouho by musel čekat. Ale Kayleigh se to zdálo v pořádku. Až na své rodiče a Mornu s jejím snoubencem, nikdy neviděla šťastnější pár.

Její vztah se St. Bridem byl však zcela jiná záležitost. Když se přivítala s Colettou na zadním dvoře, zmohla se mulatka jenom na výkřik: „Ach, Kayleigh, vy ale vypadáte strašně! Jste tak tenká a bledá! Neuštkl vás tam v Georgii zase nějaký had?”

Ano, to tedy uštkl - jestli nechtěná vášeň je had, pak ji rdousil nemilosrdně. Cestou z Darienu do New Orleansu se její normálně zdravá chuť k jídlu skoro úplně vytratila. Ve dne byla nervózní a vzdorovitá a v noci nervózní a poddajná. Na lodi bylo dostatek prostoru stejně jako na Balcraig, ale tentokrát vlastní kajutu nedostala. St. Bride dal jasně najevo, že není žádný důvod, aby spali odděleně. Takže po celou cestu sdíleli jednu postel. Stále dokola si opakovala, že nestojí o jeho pozornosti, ale když pomyslela na všechny ty noci - někdy si ji St. Bride vzal s nespoutanou vášní, jindy zase s palčivou pomalostí -věděla, že něco v ní ji nutí být mu po vůli, ačkoliv její rozum nebyl se srdcem zajedno.

A nyní byla zpátky v Louisianě a dívala se, jak se Colette radostně otáčí v pokoji a rozsvěcuje nástěnné svícny na večer. Jedla o samotě, St. Bride měl zatím delší rozhovor s Labanem ohledně Straughtovy návštěvy. Jelikož se neobjevil ani do doby, kdy už byl čas jít spát, obávala se, že nastaly nějaké komplikace. Zůstala tedy sama, toužila přikrást se k Labanově chatrči a vyposlechnout, co si povídají. Věděla, že tímto způsobem by dostala odpovědi na své otázky, ale zároveň tušila, že kdyby ji Laban přistihl, jak se potuluje okolo, žádal by si její hlavu na

zlatém podnose. Vůbec ho nepotěšilo, že ji zase vidí - a ten pocit byl srdečně vzájemný. Náhle se nahlas rozesmála. Uvědomila si, že má Labana ráda. Byli spřízněné duše.

Čekala, až se St. Bride ukáže, a začala se cítit ospalá. Cesta ji vyčerpala a ona toužila po posteli, která by se ani nekolíbala, ani nenakláněla. Protáhla se a vstala.

Když procházela kolem St. Brideova pokoje, zahlédla záblesk zeleného saténu. Určitě si přál, aby tam s ním spala, o tom nepochybovala. Ale ona musí opět nad sebou získat kontrolu, rozhodla se nesmlouvavě, a konečně znovu stanovit hranice. Už brzy ho opustí. Teď, když je zase na Belle Chasse, už něco vymyslí a on má jiné věci na práci, takže si dopředu ničeho nevšimne.

Návrat do New Orleansu se nedal nijak odvrátit. St. Bride ji podezíral, že by se pokusila uprchnout. Sledoval ji, jako vlk sleduje za kruté zimy srnku, doprovázel ji na každém kroku a nespouštěl z ní oči ani na pár minut. Takže se musela vrátit.

Ale v žádném případě nehodlá otálet na jeho plantáži tak dlouho, až ji zde dopadne její bratranec. A nesmí dovolit, aby jí St. Bride nakonec zlomil srdce. Ne, odejde při první příležitosti, a tentokrát ji St. Bride nenajde. Proklouzne do přístavu a schová se potajmu na lodi, pokud nebude jiná možnost.

Naposledy se zadívala na saténové přikrývky a vešla do své ložnice, svlékla se do průsvitné batistové košile a vlezla do starobylé postele. Domnívala se, že okamžitě usne, ale v tichém pokoji se jí začaly v mysli odvíjet myšlenky na útěk.

Ráno se probudila pod nadýchaným baldachýnem. Odsunula lehoučkou látku, která visela z háku umístěného v rozetě postele s nebesy, a uviděla zelené saténové přehozy. Chridhe jí ležela jako černé chlupaté klubíčko v nohách, a když ucítila, že se její paní probudila, uvolila se pootevřít jedno oko a podívat se na ni. Kayleigh do ní jemně strčila nohou a měla radost, že ji zase vidí. Znovu se položila na polštář a zádumčivě si pomyslela, že St. Bride ji zřejmě přenesl do své postele uprostřed noci a ji to vůbec nevyrušilo ze sna. A ty měla opravdu příjemné, usmála se smutně a pokoušela se nevnímat horko, které už začínalo zalézat

pod pokrývku. Znovu bude nesnesitelné parno, ale jí je to jedno. Zrádné myšlenky jí opět zabloudily k St. Brideovi.

Kde je? divila se a zadívala se na pomačkané povlečení vedle sebe. Spal tady, ale vstával brzy, to bylo zřejmé. Určitě zase něco s jejím znejmilejším Erathem, pomyslela si ponuře.

Zamračila se a přehodila nohy přes okraj postele. Chridhe také seskočila na zem a zmizela si najít něco k snídani ještě dřív, než si Kayleigh podala košili z hlubokého křesla vedle postele. Jak ji dokázal St. Bride svléct a vůbec ji přitom neprobudit, zůstávalo záhadou. Ale potom jí do tváří vstoupil rozhořčený ruměnec - jestli je někdo něčeho podobného schopen, pak je to St. Bride, ten by i medvěda obral o kůži. Snad dokonce, pomyslela si s popuzeným povzdechem, se s ní i včera v noci miloval.

Klopýtavě přistoupila k modrému fajánsovému džbánu, namočila ručník a setřela si pot ze spánků a ve výstřihu. Dnes ale bude horko. Vzdychla si a otřela si krk vzadu.

Nechala vlasy, které zoufale potřebovaly vykartáčovat, zase spadnout na ramena a chvilku si v duchu pohrávala s myšlenkou, že se vrátí zpátky do svého pokoje, aby se upravila. Ale pak vyhlédla z otevřených francouzských dveří na zastíněnou verandu. St. Bride měl rohový pokoj. Pokud dnes vůbec bude nějaký větřík, určitě bude profukovat tady. A jelikož si už během jejich cesty na lodi zvykla, že toaletní potřeby používali dohromady, bez váhání přistoupila k St. Brideově komodě, aby vyhledala jeho hřeben.

Byl ze stříbra a bohatě zdobený. Dobře si ho pamatovala, ale nemohla ho nikde najít, ani v žádné zásuvce komody. Otočila se, že si zajde pro svůj hřeben, ale vtom jí pohled padl na santalovou skříňku. Tam určitě bude. Otevřela ji a vyndala seshora hřeben. Už se chystala zase víko položit, když zachytila záblesk čehosi bílého. Zvedla to. Byl to vzkaz, který Laban poslal na Wolf Island, vzkaz, díky němuž se ocitla zpátky na Belle Chasse, aby si zde hrála na schovávanou se svým katem.

Kayleigh zmačkala zprávu v ruce. Přes její jemné obočí se přehnal mrak. Ne, tenhle vzkaz její trápení nezavinil. To St. Bride. On ji dovedl zpátky sem - protože jeho záležitost se Straughtem byla pro něj důležitější než její bezpečnost.

Zachvěla se. St. Bride určitě vězel pevně ve Straughtových spárech a ona stejně pevně, ne-li ještě pevněji, zase v St. Brideových. St. Bride ji držel v zajetí svým dotekem, ale pro něj byla jenom hříčka k ukojení rozmarů a choutek. A až ho omrzí, co pak? Mimoděk si z tváře setřela osamocenou slzu. Co dělají bohatí vévodové se svými milenkami, když se jich nabaží? Zbaví se jich, pomyslela si s pocitem prázdnoty. A on ji jednoho dne také opustí, pokud se k ní Erath Straught nedostane dřív.

A náhle se jí v mysli znovu vynořil plán útěku. Dokáže to, přesvědčovala se. Uprchne, už jenom proto, aby se vyhnula další noci v St. Brideově posteli bez jediného slůvka o lásce.

„Láska,” vyrazila ze sebe posměšně a v hrdle ji tlačily slzy.

„Hmm?” ozval se za ní hluboký hlas. Silná paže se jí ovinula kolem pasu a ona cítila, jak jí někdo zabořil tvář do vlasů.

„St. Bride. Polekal jsi mě.” Pokoušela se ovládnout svůj hlas, aby zněl co nejlhostejněji. Nepohnula se. Nedýchala.

Když ucítila, jak ji políbil na rameno, zachvěla se a hystericky si pomyslela, jak je možné, že i teď ho její tělo potřebuje. Byl zapletený s jejím bratrancem Straughtem, a pokud s ním Kayleigh zůstane, předhodí ji jako oběť, aby věci šly svou cestou. Pochopila to ve chvíli, kdy na Wolf Island dorazil Labanův vzkaz. Ale i když to věděla, jeho polibek byl stejně svůdný a její tělo reagovalo stejně spontánně.

„Minulou noc jsi mi chyběla. Nemůžeme si to vynahradit teď?” Zatáhl za tkanice na živůtku.

„Kde jsi byl?” vydechla přidušeně.

„Podívat se na svoje květinky. Krásně prospívají. Už jenom pár dní a budeme moci Belle Chasse opustit.” Políbil spodní křivku jejího ňadra a pak se sehnul, aby si rozvázal boty.

„Máš velkou radost?” Napjatě sledovala, jak se narovnal a začal si sundávat košili. Když byl hotov, přejel si rukou po zarostlé hrudi a hltal ji pohledem.

„Tyhle květiny měla moje sestra nejraději.” Na okamžik se zamračil a hned zase rozjasnil. „A Straughtovi se budou obzvlášť líbit.” Potom obrátil pozornost k ní, moc toho sice na sobě neměla, ale zamumlal něco o tom, kolik je s ženským prádlem práce. V nitru se jí svářily vzdor a touha.

„Přeješ si Straughta potěšit, viď?” zašeptala. „Chceš ho potěšit za každou cenu.”

„Chci potěšit tebe.” Zlomyslně se usmál a uchopil oběma rukama její košili. K zbláznění pomalu ji trhal vedví a odhaloval její ňadra, břicho, boky, smyslně kousíček po kousíčku. Vydechla na protest, ale ze záblesku v jeho očích bylo jasné, že drahé batistové prádlo se podle něj dá nahradit snadno, to však neplatí o vášni tohoto okamžiku.

Než se vzpamatovala, líbal ji na ňadra, břicho a dokonce hedvábný temný trojúhelník mezi stehny. Zvedl ji a položil pod nadýchaný bělostný baldachýn na postel jako křehký poklad. Klečela na zmuchlaných pokrývkách a věděla, že by ho měla odmítnout. Usilovně se pokoušela myslet na svou sestru a všechnu tu bolest, kterou jí Straught způsobil. Ale nedokázala to a její duši tížila vina. Tolik si přála být od St. Bridea někde daleko, ale když sledovala, jak si sundává kalhoty, vkrádaly se jí na mysl mnohem příjemnější představy - jako okamžik, kdy se milovali v kupoli na Wolf Islandu.

Bylo to onoho dne, kdy se měli vracet do New Orleansu. Každou chvíli se chystali na cestu do Darienu a Kayleigh si už ze zmařených pokusů vyhnout se odjezdu začínala zoufat. St. Bride její rozpoložení vycítil a pokusil se ji v kupoli upokojit, nejprve ji jen držel v náručí, zády ke své hrudi, a dal jí čas, aby si zvykla na to, co ji čeká. Pozorovali, jak rackové na pobřeží hledají potravu, jak se moře pod neúprosnými slunečními paprsky mění ve hře barev z modré na zelenou. Pokoušela se mu říct, že nechce jít zpátky, že není důvod, aby se vracela. Dokonce mu slíbila, že zůstane do jeho návratu na Wolf Islandu, a v duchu si pomyslela, že by snad ten slib i splnila, jen kdyby mohla na ostrově zůstat. Ale neposlouchal ji.

Na všechno reagoval jedinou otázkou: „Nechyběl bych ti?” Když rezolutně zavrtěla hlavou, usmál se a dráždil ji: „Tak mi to dokaž a dovolím ti zůstat.”

Byla pevně odhodlaná mu dokázat, že se mýlí, i kdyby to měla být její smrt. Všechno na tom záleželo. Nechápala, kdy se to zvrtlo. Přesvědčovala se, že zůstane chladná a netečná, ale cítila, že ztrácí hlavu, znovu propadá smyslnému kouzlu St. Brideova doteku. Za chvilku si uvědomila, že jí shrnul šaty z

ramen. Oběma rukama jí hladil ňadra, vyhrnul jí sukni, posadil si ji na klín a laskal ji, dokud mu její tělo nezačalo věřit.

Nyní byla uvězněná mezi pocitem hrůzy a touhou. Když St. Bride přistoupil nahý k posteli, zatrnula při myšlence, že se ani neobtěžoval zavřít dveře do salonu. To je celý on, skálopevně přesvědčený, že nikdo se neodváží narušit jeho soukromí. Věděl, že služebnictvo si netroufne vystrčit nos. Vyzařovala z něj aura neúprosné autority, které všichni kolem něj podléhali, jako by splnit každou jeho potřebu byla samozřejmost, jeho vrozené právo, a ne laskavost. Když se postel pod jeho vahou prohnula, věděla, že je ztracená, proti jeho kouzlu byla bezmocná. Nedokázala se bránit, protože po něm tak zoufale toužila.

Namáhavě ve vlhkém vzduchu oddechovala, ale St. Bride si jejího váhání nevšímal. Přitáhl si ji pod sebe a pohodlně se uvelebil mezi jejími rozevřenými stehny.

„Proč jsi včera spala ve svém pokoji? Víš přece, že tě chci mít u sebe.” Hleděl na ni a obě její ruce uvěznil svými dlaněmi.

„Když jsme milenci, ještě neznamená, že musíme spát v jedné posteli,” odpověděla opatrně a nenáviděla dotek jeho pevného těla na svém, nenáviděla ho jednoduše proto, že po něm nesmyslně toužila.

„Šlechtic nikdy nespí se svou manželkou pohromadě. Vědělas to?” zeptal se a políbil jí citlivou jamku za uchem. „Proto si zřejmě většina mužů drží milenky.”

„Ani vévoda si nemůže dovolit žít se svou milenkou a sdílet s ní postel celou noc.” Snažila se představit si, že jeho rty na její kůži jsou studené a bez vášně, ale nedokázala to. Kdykoli se jí dotkly, celá zmalátněla a hořela touhou.

„Kayleigh, moje práce na Belle Chasse je už téměř u konce. Chci, abys jela se mnou do Anglie.”

„Ráda bych se vrátila do Skotska.”

„Z nás ale bude pěkný pár - společenskou smetánku z nás raní mrtvice.”

„Řekla bych, že milenky dlouho nevydrží, St. Bride.”

„Ne, nevydrží, ale ty ano.” Dotek jeho jazyka ji pálil na jemné kůži pod bradou. Když zvedl hlavu a znovu se na ni zadíval, v jeho očích se odráželo světlo z bělostné látky, která

splývala kolem nich. Zářily a hořely, nikdy v nich neviděla tak výmluvný pohled, tak něžný. Zasténala. „Proč se na mě tak díváš?” vyhrkla.

„A proč se přitom odvracíš?” Chytil ji za bradu, aby se dívali jeden druhému do tváře. „Copak ke mně nic necítíš, Kayleigh? Vůbec nic?”

„Kéž by to tak bylo!” vzlykla.

„Proč?” Rukou jí pohladil místo, kde jí zběsile bušilo srdce. „Je pro tebe tak těžké říct ta slova?”

„Řeknu je pod jedinou podmínkou,” odpověděla třesoucím se hlasem.

„A to?”

Donutila svou mysl pracovat i přes jemný pohyb jeho ruky. „Sundej mi ten náhrdelník. Dostal jsi ode mě všechno, co sis přál. Už mě nemusíš nutit, abych ho nosila. Nikdy tě nedokážu opustit - o to ses už postaral.”

Na chvilku se zamyslel. Potom jí nařídil: „Tak ta slova řekni.”

Je to lež, ujišťovala se. Bude lhát, aby se zbavila náhrdelníku - z podobného důvodu lhala v minulosti už několikrát. Ale nyní si připadala zvláštně a hrozně. „Miluji tě,” zašeptala tichým roztřeseným hlasem.

„Ještě jednou.”

„Miluji tě,” zopakovala.

Cítila by se jinak, kdyby ji nedonutil ta slova říct dvakrát. Ale napodruhé jí vyhrkly slzy. Tmavé černé řasy jí zvlhly, a čím víc myslela na to, co ji přimělo plakat, tím neodbytněji se jí slzy draly do očí. Ach, to prostě není možné! Vždyť šlo jen o dvě bezvýznamná slova. Nemiluje St. Bridea! Ne!

Ale pokud St. Bride o její upřímnosti pochyboval, nedal nic najevo. Slíbal jí křišťálové slané kapky z tváří a jemně jí zajel prsty na šíji. Něčím otočil, zatáhl a náhrdelník jí sklouzl z hrdla. Dodržel slib, odhodil šperk na zem k nohám postele.

„Mé nádherné, překrásné děvče, teď chci vidět jenom tvůj úsměv.” Přejel jí růžové rty a políbil další slzu, která jí sklouzla po tváři. Náhle vypadal zamyšleně. „Tvůj úsměv mi bere dech, Kayleigh, ale vidím ho tak zřídka. Jak prchavé je tvoje štěstí.”

Pohladil ji po zvlhlých tvářích a pak dodal s přesvědčením: „Ale já tě udělám šťastnou. Navždycky, slibuji.”

Políbil ji na rty a začal se s ní milovat, jako by věřil, že vášeň její slzy zažene. Ústy přejel po proužku světlejší kůže, kterou jí náhrdelník zanechal kolem krku. Cítila se bez stříbrného kroužku zvláštně, jako by zmizela část jí samotné. Kdyby se ho tak zoufale nepotřebovala zbavit, možná by si náhrdelník znovu zapnula, aby se opět cítila jako celý člověk.

„St. Bride, proč…? Proč…? Ach, St. Bride,” zaúpěla, když jeho hlava sklouzla k jejím ňadrům. Rázem zapomněla, co mu chtěla říct, co to vlastně chtěla vědět. Potřebovala najít jediné slovo, které by vyjádřilo její absolutní lásku a její absolutní beznaděj, ale bylo marné se o to pokoušet. A když už s jistotou cítila, že ho nenalezne, propletla prsty s prameny prokvetlých vlasů na jeho spáncích a v sobecké touze napjala všechny síly, aby zapomněla, kdo St. Bride je, a soustředila se jen na to, kým si ho přeje mít.

Poslední střízlivá myšlenka ji opustila ve chvíli, kdy jí vášnivě pronikl jazykem do úst a jeho ruka sklouzla mezi její stehna. Chloupky na jeho hrudi ji lechtaly na prsou a bylo zřejmé, že po ní touží se stejnou netrpělivostí jako ona po něm. Ale teprve když přikrývky pod nimi zvlhly potem a bělostná záplava látky se kolem nich třepetala jako miliardy hvězd a horko v pokoji dosáhlo bodu varu, teprve potom zopakovala ta slova ještě jednou. Ale tentokrát věděla s jistotou, že nelže.

„Miluji tě, St. Bride,” vydechla. A pak se skrz slzy temně zasmála. Přitiskla si svého nepřítele na prsa a vychutnala si spalující potěšení až do hořkého konce. Zradila všechno, co milovala a čeho si cenila, ale v záblesku oslepující touhy jí na tom ani trošku nezáleželo. Upsala sebe, své srdce, tělo a duši,

ďáblu.

Kayleigh věděla, že St. Bride je unavený. Očividně byl většinu noci vzhůru a ráno vstával časně. Když se pomilovali, vůbec ji proto neudivilo, že, si ji přitáhl k sobě a okamžitě usnul. Nebylo jednoduché vyprostit se a vyklouznout z postele. Jenom s obtížemi se jí podařilo vytáhnout vlasy zpod jeho ruky - a

vstát bez jedinkého zavrzání provazů byl přímo heroický výkon. Ale nejtěžší ze všeho bylo opustit St. Bridea.

Pohladila ho pohledem svých sametových očí. Skrz průsvitnou nadýchanou tkaninu připomínal padlého ikara, který byl ušetřen smrti v moři a pouze se uložil k odpočinku, dokud nebudou hotová nová křídla z vosku a peří, která by ho odnesla z Kréty. Ležel na břiše obličejem otočený k ní, dýchal zhluboka a klidně. Prohlížela si jeho tvář.

Potřeboval oholit - ale to snad potřeboval pořád. Tiše se pro sebe usmála nad tou důvěrnou myšlenkou, dobře znala jeho temné nepoddajné strnisko. Musel používat břitvu dvakrát denně, aby vypadal alespoň civilizovaně. Přes to přese všechno ji nikdy nepřestávalo udivovat, jak chlapecky vyhlíží jeho tvář, když spí. Kochala se pohledem na jeho výrazné rysy, které ve spánku působily tak uvolněně. Vlasy měl stále vzadu svázané, ale zcuchaně se mu vlnily kolem krku. Zatoužila uchopit jeden pramen a zatáhnout - pak by otevřel krásné oči a usmál se jenom pro ni.

Sklouzla pohledem níže. Prohlížela si jeho opálená záda a silné ruce složené nad hlavou, sjela dál na jeho pevné hýždě a svalnaté zarostlé nohy. Byl na něj nádherný pohled.

Ale byl to také její nepřítel, připomněla si a zacouvala od postele. Byl to člověk, který rozhodně nehrál podle žádných pravidel. Za tu dobu, kterou strávili spolu, neudělal jediné gesto, nepromluvil jediné slovíčko, neměl jedinou myšlenku, za nimiž by se neskrýval nějaký utajený význam či vlastní pohnutka. Copak kdysi nepoznamenal, že má ve zvyku si pohrávat se svými nepřáteli? Při té myšlence se zachvěla. Celou dobu byla jeho nepřítelem, s ní si zahrával. Probudil v ní hluboký cit a náhle ji napadlo, jestli nemá v plánu jí touto její slabostí nasadit oprátku.

Spolkla další slzy a natáhla se pro oblečení. Musí ho opustit. Znovu se s ním milovat nebude - jinak by se musela zbláznit.

Její košile se nedala použít. Ale bylo příliš riskantní vracet se zpátky do pokoje a vybalit si zavazadla z plavby na lodi -mohla by potkat Colettu. Takže si přes sebe přehodila jediný oděv, který byl po ruce - St. Brideův. Obléct se do jeho šatů byla úleva, ale i muka, jelikož každé vlákno batistové košile

bylo cítit jeho tělem. A když si oblékala kalhoty z jemné kůže, musela se vší silou vyvarovat představy, že sotva před chvílí stejně přiléhavě obepínaly někoho docela jiného. V pase jí byly volné, proto mu potichu vytáhla tkanice z vysokých bot, spojila je a omotala si je kolem sebe jako pásek. To už bylo lepší. Za sebou slyšela jenom pravidelné St. Brideovo oddychování. Vyhrnula si rukávy příliš velké košile, zastrčila si stříbrný náhrdelník se safírem za pas kalhot a naposledy se bolestným pohledem zadívala na muže spícího pod nadýchaným baldachýnem. Potom po špičkách vyšla bosa z pokoje.

Za pár minut už byla dole ve stájích, pozotvírala stání a bičem vyhnala všechny koně, kteří vyběhli volně do dvora. Hřebcům dodala přítomnost klisen nebývalý elán. Ze svého místa u dveří do stáje Kayleigh udýchaně pozorovala, jak celý houf vyrazil směrem ke starým indigovníkovým polím. Pak uviděla Mathiase, jak utíká z kuchyně, kde si zrovna dával snídani. Výraz čirého děsu na jeho tváři ji naplnil výčitkami a ona doufala, že se mu podaří všechny koně v pořádku pochytat. Ale na podobné starosti nezbýval čas, Mathias se blížil. Kayleigh uskočila do stáje - Canisovy stáje - a otevřela dvířka. St. Brideův hřebec byl osedlaný a připravený vyrazit. Vysedla na něj a už se chystala ho pobídnout, když se jí Mathias vrhl do cesty.

„Mrzí mě to, Mathiasi. Opravdu. Ustup!” Zadržovala Canise už jenom velice obtížně. „Prosím, Mathiasi. Udělej, co ti říkám.” Pobídla hřebce kupředu. Zcuchané vlasy jí spadaly na záda a v ruce se samozřejmostí svírala bič. Věděla, že musí vypadat jako nějaký apokalyptický jezdec z chlapcových nejděsivějších nočních můr, a hodlala toho využít. Oči jí zajiskřily, když pobídla Canise bičem. „Uhni mi z cesty! Nechci nic jiného než se odsud dostat. Vezmu si Canise a odjedu. Nemusíš se ničeho bát. Prostě udělej, co ti říkám.”

„Ale co pán? Vždyť vy jste ho zabila!” Mathias třeštil oči na její podivný zjev. Ten chlapec nepochybně viděl St. Bridea sotva před hodinou v tomtéž oblečení.

„Je v pořádku!” zlobila se Kayleigh. „Tak už mě poslechni!”

„Prosím, ať pánovi nic není!” zněla poslední Mathiasova slova, než ustoupil stranou a dovolil hřebci vyrazit.

Kayleigh už nemámila čas. Strach jí dodal sílu udržet se Canisovi na hřbetě. Pevně sevřela otěže a modlila se, aby nic z toho, co se na Mhoru jako děvče naučila o ježdění v pánském sedle na zlomyslných shetlandských ponících, dosud nezapomněla. Stiskla Canisovi boky a vystřelila ze stáje.

Rostoucí hlouček služebnictva, včetně Coletty, sledoval, jak proletěla dvorem, Canisovy podkovy zazvonily o každou cihlu.

„Au voleur! Au voleur! “

Kayleigh se zděšeně otočila a uviděla za sebou Grand-Louise, jak křičí: „Zastavte zloděje!” tak hlasitě, co mu jen staré plíce stačily.

„Mlč už přece, ty starý blázne!” zašeptala si spíš pro sebe, ale Grand-Louis vykřikoval dál, ještě hlasitěji. Pištěl to své „Au voleur!” tak, až si byla jistá, že se St. Bride musí probudit. Když se ohlédla k domu, St. Bride už byl vzhůru, sbíhal po cypřišových schodech z lodžie a na sobě měl jenom sotva dopnuté kalhoty.

Zděšená Kayleigh nečekala, až ji chytí, řítila se s Canisem -nebo spíš Canis s ní - alejí, která vedla k River Road. Ale přece jenom se ještě ohlédla, a uviděla výraz naprosté zrady, který přeběhl St. Brideovi po obličeji, když se zastavil na nádvoří. Sledoval její útěk, v daném okamžiku bezmocný cokoliv udělat.

Nakonec bylo dobře, pomyslela si, sevřela Canise pevněji mezi nohama a přinutila ho proletět rozpálenou vyježděnou cestou, že už ho nikdy neuvidí. Po tom vražedném pohledu, který zavrtával do její vzdalující se postavy, to bude nepochybně nejlepší řešení. Ale úzkost, kterou zahlédla na jeho tváři, ji pronásledovala a trhala ji vedví.

28. kapitola

„Papá, St. Bride se vrátil. Chci, abyste s ním promluvil.” Lady Catherine přišla za otcem do grande salle a ladně se posadila.

„Jistě, jistě, ma chěre. Ale musíš trvat zrovna na tomhle člověku? St. Bride Ferringer mi vždycky způsobí potíže se zažíváním.”

„Trvá na něm proto, že si ho nemůže omotat kolem prstu jako všechny ostatní slabošské imbecily v téhle kolonii,” vložil se do řeči Straught. Vešel do místnosti a hleděl na lady Catherine s odporem. Ona jeho výraz do puntíku opětovala. Bylo na první pohled zřejmé, že jeden druhým pohrdají.

„Pane Straughte, mám si vás snad také omotat kolem prstu jako většinu těch slaboduchých imbecilů?” Lady Catherine vstala ze sedátka celá naježená a zbytek své špatné nálady si vylila na otci. „Chci dnes zajet na Belle Chasse, papá. Vždyť víte, že se vrátili. Musím St. Bridea vidět!”

„Prosím, Catherine. Takhle s našimi hosty nesmíš mluvit.” Thionville zrudl stejně jako burgundské, které zrovna popíjel. Nervózně ji plísnil: „Erath je u nás čestným hostem. Nedovolím, aby si myslel, že jsem z tebe vychoval nějakou děvečku. Omluv se, Catherine.”

„Omluvit se!” Otočila se ve svých smetanově bílých šatech jako na obrtlíku a zadívala se na Straughta. Vypadala, že se mu za tak pošetilý nápad vysměje rovnou do obličeje, ale než jí první trylek přešel přes rty, zachytila rudý záblesk Straughtova rozzuřeného pohledu. Zarazila se a konečně byla ochotná uvěřit otcovým báchorkám o nepřirozených očích Skotů z nížiny. Svezla se na zelené sametové sedátko a s tichým vzdorem se začala ovívat vějířem.

„Catherine!” domlouval jí otec.

„Přestaňte, Thionville. Jestliže si Catherine postavila hlavu, nemáme přece právo ji kárat.” Straught se zadíval na překrásnou dívku sedící před ním. Zaznamenal dokonalé broskvové tváře, plné bohaté rty a ledové mátově zelenkavé oči. Zlomyslně dodal: „Ať si sama vybere. St. Bride ví přesně, co chce, a řekl bych, že je až nepříjemně jasné, čemu dává přednost.”

„No tohle!” Lady Catherine zdrtila Straughta pohledem a rozhodla se jeho urážlivou přítomnost ignorovat, místo toho vyštěkla na otce: „Papá, odjíždím okamžitě! St. Bride se bude muset vzdát té své černovlasé prostitutky a vzít si mě! Nedám

mu na vybranou. Odmítám žít v téhle příšerné zemi a zůstat na

ocet!”

„Ale, ale, holčičko! Ty přece nezůstaneš na ocet,” chlácholil ji Thionville. „Až dostaneme zisk z těch makovic, vrátíš se do Francie se vší slávou. Najdeš si lepšího manžela, než je St. Bride - a také bohatšího! Slibuji.”

„Ne, papá! Já chci St. Bridea! Už jsem pány od královského dvora viděla. Ti, co se motají kolem Ludvíka XV., se mu zdaleka nevyrovnají.” Pak záštiplně zamumlala: „Nenávidím tu černovlasou bosorku! Proč ji nenechá být?”

Její vehemence vzbudila Straughtovu pozornost. Rýpl si: „Nemáte prostě tolik šarmu, aby ji kvůli vám nechal.” Pak se obrátil k hraběti. „Váš člověk povídal, že se oba - St. Bride a to děvče - včera v noci vrátili, je to tak?”

„Ano, ano,” přitakal Thionville. „Ale ta dívka zřejmě nepřijela dobrovolně, pokud dokmistr nelže. Prozradil mi, že ji St. Bride musel prakticky dostrkat do svého kočáru. Nečekal jsem, že se tak brzy vrátí - po tom, jak zmizeli z toho plesu. A Erathe, říkal jsem vám vůbec, že mnoho hostů se domnívalo, že St. Brideova milenka je ta Kestrel, kterou jste tak hledal? Když jí spadla maska, mluvili jenom o ní. Zřejmě okouzlující potvůrka, s těma nejmodřejšíma očima a nejčernějšími vlasy. Vypadá jako čarodějka - a má opravdu pozoruhodné obočí. Catherine nepřehání.”

„Ona je čarodějnice!” procedil Straught zlověstně. „A opravdu je to ta Kestrel.”

„Je to Kestrel?” vyhrkl Thionville nevěřícně. „Ale Erathe, když jste to věděl, proč jsme ji nezavřeli? Mohli jsme ji mít už celé týdny. Anebo ji dostat včera v noci, když vystupovali z

lodi!”

„Protože se dala do spolku s Ferringerem, proto. Chtěl jste ji snad uvěznit a riskovat jeho hněv? Ne, musíme ji chytit, aniž se St. Bride dozví, že vy a já s tím máme něco společného. Musíme najít takový způsob, že vina padne na někoho jiného.”

„Ale nám přece nemůže mít nikdo za zlé, že to děvče tak špatně dopadne. Ona vraždila.” Thionville se zatvářil dotčeně. „Pokud je to Kestrel, St. Bride se na mě nemůže zlobit.

Koneckonců, co jsem vlastně provedl? Jenom jsem vyvěsil oznámení.”

„Ano, na můj popud,” zavrčel Straught. „Co teď uděláme?”

„Vždyť říkám, nic. Jeho děvče určitě není ta pravá, kterou hledáte. Možná se Kestrel podobá, ale jenom velice vzdáleně. St. Brideova milenka není žádná hrubá, sprostá pouliční poběhlice. Je to ta nejpůvabnější květinka v celé Louisianě. Až na Catherine samozřejmě,” pospíšil si dodat, když viděl dceřin rudnoucí obličej.

„Je mi jedno, co si o ní myslíte. Je to ona, přesně jak vám říkám. A celou dobu byla s Ferringerem. Můj bože, určitě už o mně všechno ví!” Straught zbledl.

„Proč tu Kestrel tak sháníte? Nikdy jste se mi nesvěřil,” ozval se hrabě.

„Možná z téhož důvodu jako vy,” odtušil Straught pichlavě. „Colette patří St. Brideovi, Erathe. Zřejmě by bylo nejlepší tuto skutečnost akceptovat.”

„Co jste povídal?”

„Povídal jsem, že Colette…,” pokoušel se hrabě pokračovat.

„Colette - proč říkáte Kestrel Colette?”

„Protože se tak jmenuje. Takhle se mi alespoň představila, když jsem navštívil Belle Chasse.” Thionville se zamračil. „Co je zase, Erathe?”

„Ale ovšem!” Část napětí se ze Straughtovy tváře vytratila. „Používá falešné jméno. Proto nás St. Bride dosud nechal na pokoji. Nejspíš nevěří St. Brideovi o nic víc než mně! Takové neskutečné štěstí! Nepochybně ji zbil do bezvědomí, jakmile mu padla do rukou. Vždyť ho přece pořezala, když se tehdy pokoušela ukrást mu peníze!”

„Mluvíte nesmysly, Erathe. To děvče je St. Brideovou milenkou. Dokonce si ji vzal s sebou do Georgie. Colette rozhodně není nějaká obyčejná kapsářka. Jsem téměř najisto přesvědčen, že se mýlíte.” Thionville si otřel čelo, na kterém se mu zaperlil pot. Bylo mu nepříjemné, když se jeho přítel tak rozčiloval. Straughtovi hořely oči a rudá skvrna v duhovce mu plála jako řežavý uhlík.

„Rychle, Thionville! Musíme se vypravit na Belle Chasse. St. Brideův černý goliáš mi nikdy pořádně neodpověděl, co se

vlastně stalo s mým Quinnem. Takže tohle z něj teď musíme vypáčit - a když budeme mít štěstí, nádavkem získáme i Kestrel.” Straught vyháněl Thionvilla z jeho pozlaceného rokokového křesílka.

„Musíme jít. Třeba naše úroda dnes už kvete. Zavolám kočího, aby nás tam vzal. Jdeme!” Hrabě už byl na odchodu, ale Catherine ho zadržela.

„Půjdu taky, papá!” poroučela si. „Chci být u toho, až tu Kestrel chytíte. St. Bride třeba bude potřebovat utěšit.”

„Ne, vy nepůjdete. Nestrpím, aby mi nějaká žena kazila plány,” ozval se Straught pohrdlivě.

„Ale já chci, papá!” Catherine se ohlédla na otce.

„Teď na to není vhodná doba, ma chěre. Snad zítra, až bude ta nechutná záležitost za námi.”

„Papá! Chci tam být…”

V tu chvíli se objevil lokaj a hádku přerušil: „Mylorde, návštěva.”

„Teď ne!” odmávl ho Thionville.

„Mylorde, jde prý o naprosto neodkladnou věc,” nedal se odradit lokaj.

„Musíme se okamžitě vypravit na Belle Chasse,” řekl Thionville. „Nemáme na návštěvy čas, jelikož jsme objevili, kde se zrovna nachází pověstná Kestrel. Řekněte jim, aby šli pryč.”

„Jistě, mylorde.” Lokaj couval ke dveřím. „Ale oni právě kvůli této záležitosti přišli.”

„Oni? Kdo jsou oni?” vyptával se Thionville.

„Říkají si Lina a Wolfbane a chtějí si s vámi promluvit o

Kestrel.”

„Co vědí o Kestrel?” zeptal se Straught ostře.

„Mylorde,” komorník nespouštěl oči ze svého pána a na nezvaného hosta s pískově světlými vlasy se ani nepodíval, „říkají, že tu Kestrel mají.”

„Cože?” vyhrkli lady Catherine, Thionville a Straught jedním hlasem. Pak se Thionville probral a utrhl se na lokaje: „Tak je pošlete dovnitř, vy hlupáku! Mon dieu, proč jste to neřekl dřív!”

„Jak si přejete, mylorde!” Komorník se uklonil, aby zakryl svou nevoli, a odporoučel se. Straught ho sledoval ustaraným pohledem, dokud nezmizel za rohem galerie.

St. Bride přecházel po galerii a čekal na zprávu o Kayleigh. Žádná nepřicházela. Tak si to rázoval dál a pozoroval, jak se dusivě parný vzduch chvěje nad východním bažinatým ramenem řeky. Jeho květy se už otevřely a vzdálená severní pole připomínala barvou západ slunce. Tam také občas zaletěl pohledem, ale v myšlenkách byl stále u Kayleigh.

Pozoroval rozpálenou cestu, která se ospale vinula v srpnovém slunci. Žádní cestující, žádní poslové. Tlumeně zaklel a přes čelo mu přelétl černý mrak. Oběma rukama sevřel cypřišové pilíře galerie.

„Všechno už rozkvetlo, St. Bride. Jak jsem ti psal, Straughta tvoje nepřítomnost moc znepokojila. Už s jeho návštěvou nemůžeme otálet,” ozval se Laban zkusmo, když se připojil k St. Brideovi na galerii.

„Napřed musím najít Kayleigh.”

Tahle odpověď se dala očekávat a Laban nevypadal překvapeně. Pokračoval: „Ti lidi, které jsme si najali, ji brzy objeví. Nemohla opustit město, protože jsme informovali dokmistra, že si asi bude chtít zaplatit cestu náhrdelníkem. Teď můžeme akorát čekat - ale ty květiny nepočkají. Je na čase navštívit Straughta.”

„Musím najít Kayleigh.”

„Bude v pořádku. Vždyť žila na ulici převážnou - pokud ne celou - část svého života. A opustila tě, vzpomínáš? Z vlastní svobodné vůle,” káral ho Laban jemně.

„Musím ji najít, i kdybych ji měl potom jenom uškrtit.” St. Bride zaryl prsty do pilíře. Pak se zatvářil melancholicky: „Řekla, že mě miluje, Labane. A já jí věřil. Měl jsem v úmyslu ji požádat, ať si mě vezme. Chápeš to? Měl jsem v úmyslu požádat tu malou zlodějku, aby se stala mou vévodkyní. A hodila by se na ni, na to vem jed! Nikdo by nikdy neuhodl, jakého je původu. Přes svou minulost často vypadala, jako by byla ze šlechtické rodiny. Můj bože, jak ji chci!”

„St. Bride.,” Laban se pokoušel ulevit příteli v jeho úzkosti, ale marně. Mohl mu pouze položit ruku na rameno.

„Tak se lišila od všech žen, které jsem až dosud poznal,” pokračoval St. Bride. „Zdálo se, že ode mě nic nechce. Ohrnovala nos nad mými dary a zesměšňovala tuhle zarostlou plantáž. Byla zcela lhostejná ke všemu, co mám a po čem obvykle ženy tak touží. A když nakonec něco chtěla, ukázalo se, že jediné, co ji opravdu dokáže potěšit, jsem já sám.” St. Brideovy oči potemněly a znovu zopakoval, jako by ta slova byla nějaký trest: „Řekla, že mě miluje, Labane. Řekla, že mě miluje, a já jí věřil.”

„To děvče si umí poradit. Vždyť to víš. Třeba to řekla kvůli tomu náhrdelníku,” hledal Laban vysvětlení.

„Jistěže to řekla kvůli tomu náhrdelníku. Ale opakovala, že mě miluje, ještě jednou, až potom, co jsem jí ten náhrdelník sundal.” St. Bride se obrátil ke svému příteli. „Byla panna, věděl jsi to? Nakonec jsem se s ní vyspal tam v Georgii a byla nedotčená jako jeptiška.”

„Ženy to někdy tak umí zařídit, i s krví.,” pronesl Laban pomalu.

„Cítil jsem, jak se jí trhá panenská blána.”

Před tímhle nevyvratitelným důkazem se Laban odmlčel.

St. Bride si projel rukou vlasy. „Kde je? Chtěl jsem jí jenom pomoct - ochránit ji - milovat. Proč to udělala? Čeho se bála?”

„Najdeme ji, St. Bride. Máš prostředky i moc,” ujišťoval ho Laban. „Ale zatím se musíš vypořádat se Straughtem. Ty květiny nevydrží věčně.”

St. Bride zhluboka vzdychl. „Dobrá, dokončíme belle chasse. Pošli pro toho pancharta, Labane. Zbavíme se ho, a jestli se mezitím Kestrel dostane do pařátů soudci, uděláme to, co by v této situaci udělal každý správný obyvatel Louisiany.”

„A co?” chtěl vědět Laban.

„Podplatíme ho,” odpověděl St. Bride jednoduše.

29. kapitola

Šlo o její první noc svobody, ale byla všechno možné, jen ne svobodná. Stála přede dveřmi hraběte z Cassellu a vybavila si všechno, co se přihodilo od jejího útěku z Belle Chasse.

Nechala Canise na cestě a vyrazila do přístavu, ale její plán prodat náhrdelník se nějak zhatil. Nenašla vůbec žádnou loď do Skotska. Nabídla šperk kapitánovi na lodi z Le Havru, která měla namířeno do Rotterdamu. Ale kapitán jednou mrkl na stříbrný kroužek, prohlásil, že je kradený, a důvěrně jí sdělil, že kat už na ni čeká. Kayleigh mu zděšeně vyškubla náhrdelník z prstů a uprchla zpátky do města.

V noci se pokoušela spát na různých místech, jelikož se neodvážila vrátit do Bardolphovy chatrče. Nakonec si ustlala pod zvýšeným skladištěm východně od Place d’Armes. Zalezla si na mazlavou hlínu pod podlahu z nových prken, vyrobila si něco jako postel ze starých vyschlých palmových listů a lehla si.

Pak vytáhla náhrdelník a otřela stříbro rukávem St. Brideovy košile. Pod boudu zalétlo pouze pár měsíčních paprsků, ale stříbrný kroužek zářil i tak. Nakonec by ji stejně zarmoutilo, kdyby se s ním měla rozloučit. Příliš jí připomínal muže, který jí ho dal - uhlazený a blýskavý navenek a skrývající všemožnou zradu uvnitř.

Rozhořčená, že se jí myšlenky znovu vrátily k St. Brideovi, zastrčila si stříbrný kroužek bezpečně pod košili. Nenasadila si ho, jelikož dosud nepřišla na to, jak se zámeček otevírá. Tak tam ležela, na hrudi ji chladilo lesklé stříbro a pláčem se nakonec uspala.

„Kestrel! Kestrel! Ách! Teď budu mít kapsy plný zlata!” Kayleigh prudce zvedla hlavu ze své palmové postele. Měla stěží místo, aby si sedla - hlavou narazila do podlahy nad sebou. Nicméně se jí podařilo přikrčit se a kleknout si. Musí vzít rozum do hrsti. Někdo ji objevil.

Ve tmě pod boudou viděla, že slunce už vyšlo a prosvítá skrz nerovná prkna. Na druhé straně skladiště zahlédla ženu, zestárlou ne věkem, ale těžkým životem, která si ji prohlížela, jako by právě našla blýskavý zlaťák. Kayleigh ji okamžitě poznala.

Jmenovala se Lina. Zkrácená verze z Andělína, ale lidé od řeky jí většinou neřekli jinak než Ďábelína. Ovšem kdo si cenil života, musel být natolik chytrý, aby tu starou čarodějnici nikdy tímhle jménem neoslovil. S Linou nebyly žádné žerty.

„Jdi pryč, Lino! Nech mě na pokoji!” vykřikla Kayleigh.

„Nechat tě na pokoji, Kestrel?” zakvokala Lina ohromeně. „V kapsách mi to cinká, už jen když se na tebe dívám. Ách! Takovej den! No tak polez, krasavice, polez. Hrabě by tě rád viděl a mám u něj nějaký zlato.”

„Nikam s tebou nejdu!” Kayleigh couvala na druhý konec skladiště. Té staré ježibabě lehce uteče, s tím si nedělala starosti. Zastrčila si drahocenný náhrdelník za kalhoty, utáhla si pásek a vylezla zpod boudy na protější straně, než stála Lina. Měla v úmyslu vyrazit do přístavu, ale tak daleko už se nedostala.

Lina měla syna jménem Wolfbane, který už na Kayleigh venku číhal.

„Wolfbane, ty zlomyslný skřete, opovaž se na mě sáhnout!” Uskočila z jeho dosahu a ustupovala k náspu. Kolemjdoucím v tuhle ranní hodinu ani nenapadlo zajímat se o nějakou špinavou holku a mladého darebáka od řeky, který ji pronásledoval. Procházeli nevšímavě kolem a Kayleigh zůstala bez pomoci.

„Povídám, nech mě jít! Nikam mě nedostaneš. Slyšíš!” zaječela na chlapce, ale Wolfbane se nedal vyvést z míry.

Vzápětí se k ní přiblížila zezadu jeho matka a uhodila ji starou cypřišovou holí. Nakonec se už Kayleigh nemohla útočníkům ubránit a musela se vzdát.

Upadla na starobylém hedvábném tabrízském koberci. Náraz jí vyrazil dech, a tak zůstala ležet uprostřed pokoje a několik drahocenných vteřin lapala po vzduchu. Když se jí plíce znovu naplnily, vzhlédla a uviděla osobu, které se děsila ze všeho nejvíce, svého bratrance, jak sedí na zelené sametové stoličce před ní.

Chvíli si pouze podrobně prohlížel její zablácený a špinavý zevnějšek. Jeho nepřirozenému pohledu neuniklo, že má na sobě mužské oblečení a že košile a kalhoty nepochybně patří St. Brideovi.

„Kayleigh, copak se nikdy nekoupeš?” začal svým obvyklým vemlouvavým způsobem. Podíval se na Linu a Wolfbanea a rty se mu zkroutily ve znechuceném úsměvu. „No, když se držíš takové společnosti, není divu.”

„Tvoje duše přijde do pekla za všechno, co jsi provedl, Erathe!” vykřikla Kayleigh. Vyškrábala se na nohy a ohlížela se po možnosti k útěku, ale pohled na komorníka a Wolfbanea ji ujistil, že nemá naději.

„Takže je to opravdu Kestrel, Erathe? To děvče, po kterém jste tak dlouho pátral?” Hrabě se zvedl z křesílka. Ve vzduchu se vznášela sladká vůně jeho pomády, ale byla zde jemně cítit i levandule. Lady Catherine se nepochybně přišla podívat také.

„Ať je to kdokoliv, Erathe, můžete ji dostat. Je to špinavá prostituée a chci ji mít z domu. Ještě od ní chytíme nějakou nemoc! Papá, přece nedovolíte, aby tady maman tuhle osobu zahlédla.” Lady Catherine se zadívala dolů na Kayleigh s úsměvem samolibé spokojenosti. Kayleigh se na ni zuřivě zamračila, ale musela čelit větší hrozbě než nějakým nactiutrhačným obviněním lady Catherine. Obrátila se znovu k bratranci.

„Troufneš si mě, Erathe, zavraždit před všemi těmi lidmi?”

„Zavraždit? Zavraždit povídáš?” Thionville se na Kayleigh zaujatě zadíval. Zdálo se, že mu nevadí, jak je zablácená a celá mokrá. Viděl pod tou špínou dívku, kterou by kdysi rád měl na Belle Chasse a kterou chtěl i nyní. Kayleigh si hned slíbila, že této situace využije. Thionvillův chtíč by jí mohl zachránit život.

Vrhla na hraběte ten nejpolekanější pohled a zašeptala zoufale: „Erath mě chce zavraždit. Já jsem Bardolpha Ogilvieho nezabila.”

„Co to má všechno znamenat?” Hrabě se okamžitě otočil ke Straughtovi. „Opravdu ji chcete nechat pověsit? Kdyby byla stará a ošklivá jako tady tahle” - trhl oparukovanou hlavou směrem k Lině - „pochopil bych, že chcete zbavit svět další morové pohromy. Ale proč Colette? Taková škoda!”

„Papá!” vykřikla lady Catherine bez sebe zuřivostí.

„Tiše!” umlčel ji Thionville a čekal, co odpoví Straught.

Ten se jen zasmál. „Vy si myslíte, že chci tuhle holku -Ferringerovu děvku - zabít? Jste hlupáci, všichni do jednoho!”

„Chtěli bys me svoje zlato. Matka a já chceme to zlato,” Wolfbane náhle pokročil kupředu.

„Další hlupáci!” vykřikl Straught a zalovil v kapse kabátu. Potom hodil Lině a Wolfbaneovi jeden měďák a pozoroval, jak se lenivě kutálí přes vzorovaný tabrízský koberec. Zastavil se nedaleko dveří a Wolfbane ho zvedl. Vypadal docela potěšeně, ale matka zuřila.

„Dovedli jsme Kestrel. Chtěli jste ji. Tohle má být naše odměna? Copak za vražedkyni Bardolpha Ogilvieho nám hrabě dá tak málo?” zaječela Lina.

„Vyhoďte je!” přikázal Thionville a lokaj poslechl.

„Ale co oznámení! Slibovala se tam odměna! Víc za Kestrel nedostanem?” vřeštěla Lina, zatímco ji táhli ven. Wolfbane ji poklidně následoval.

„Nezabila jsem Bardolpha a ty to víš,” Kayleighin výkřik přehlušil Linino kvílení.

„Ale ta oznámení přinesla užitek - mám tě zpátky!” Straught se na stoličce předklonil a pokynul Thionvillovi, aby přistoupil blíž. Vzal ho stranou a oznámil mu: „Zamknu ji v Quinnově pokoji ve stáji.”

„Nedovolím, aby se jí ublížilo, Erathe. Jak jsem řekl…”

„Ano, ano, vy starý mlsný kozle. Chcete ji prostě pro sebe. Ale teď to musíme vyřídit s Ferringerem. Začíná být nad slunce jasnější, že nás pěkně napálil, vy tupče. Prozatím si buďte jist, že chci, aby Kayleigh byla co nejzdravější. Může se nám hodit jako jediný prostředek, jak se z té kaše dostat.” Straught vstal.

„Quinnův pokoj bychom snad mohli použít,” souhlasil hrabě posléze.

„Mohli. Nevsadil bych ani zlámanou grešli, že se Quinn ještě objeví.” Straught surově strhl Kayleigh k sobě a táhl ji ven.

Byli v půli cesty ke stájím, než Kayleigh došlo, co se vlastně děje. Předtím byla jako ochromená. Od té chvíle, co Straught pronesl k hraběti ta slova: „Že nás pěkně napálil”. Čtyři kratičká slova a celý její svět se zhroutil. Projela jí ta nejstrašnější předtucha: co když St. Brideovi křivdila?

„Erathe, počkej,” vykřikla hystericky. „Musím něco vědět, je St. Bride tvůj přítel, nebo nepřítel?”

„Co to blábolíš?” Straught ji vstrčil do horního pokoje, v němž se nacházela podivná směsice stříbrných ozdob, porcelánu a mužského oblečení.

„Musím to vědět! Je St. Bride tvůj přítel, nebo nepřítel?” vykřikla znova.

„To zřejmě brzy zjistím.” Pěkná ústa stáhl do tvrdé tenké linky.

Zaplavilo ji zoufalství. Opravdu St. Brideovi křivdila? Uprchla z Belle Chasse, jenom aby zjistila, že to ona je zrádce, a ne oběť? Úzkostlivě si Straughta prohlížela. Ještě nikdy ho neviděla tak ustaraného.

Udělalo se jí mdlo a musela se opřít o stěnu, aby neupadla. Pokud ho St. Bride opravdu obelstil, všechno do sebe zapadalo. St. Bride byl pravděpodobně ten „chlapík”, který podle Quinna pronásledoval Straughta na každém kroku, protože mu chodil za… Mary.

Pevně zavřela oči. Jak byla hloupá! Vzdala se své jediné šance na štěstí a spadla rovnou do klína Straughtovi. A svou pošetilost teď zaplatí životem.

„Pojď sem,” přikázal jí Straught a chytil ji za ruce. Chtěl jí je svázat, ale jak ji odtrhl ode zdi, narazil na náhrdelník, který měla stále zastrčený za pasem.

„Co to je?” vykřikl a vymotal šperk ze záhybů. Safír se zajiskřil jako ohnivý modrý plamen.

„Ne!” vyjekla Kayleigh a vytrhla mu ho. Tiskla ho vší silou oběma rukama a couvala do kouta.

„Odkud to máš?” Hezké rysy mu zkřivilo zmatené zamračení. Safír mu zřejmě něco připomněl. Prohlížel si ho a přitom přistupoval blíž.

„Ten nedostaneš!” Schovala náhrdelník za záda, pryč od jeho zkoumavého pohledu.

„Je to možné?” vyrazil ze sebe přiškrceně a uchopil ji za ruku, v níž kroužek držela. Okamžik si šperk prohlížel a potom ji náhle pustil, jako by se spálil. Zkameněl zděšením. Je to možné? Je to opravdu lansdownský safír? Ten bastard ho nosil na Bonaventure všem na očích a celou dobu se mi vysmíval, že jsem ho nepoznal,” zalykal se Straught zuřivostí.

A najednou, jako by to už nedokázal déle snášet, zařval: „Můj bože, on mě opravdu podvedl!” Prudce se k ní otočil. „Dej mi ten náhrdelník,” nařídil jí.

„Ne. St. Bride mi ho daroval,” zašeptala.

„Má krásko., jistěže ti ho dal. Má tě přece rád, že?” Straught se ho pokoušel chytit, ale tentokrát si věděla rady.

„Nedostaneš ho!” vykřikla, než k ní přiskočil. Jedním pohybem si nasadila kroužek kolem krku a sepnula ho. Zámeček zacvakl. Vydechla úlevou. Tak teď ji bude muset napřed zabít.

„Sundej si to!” zaječel Straught.

„St. Bride nechal ten náhrdelník vyrobit tak, že to nejde. Jenom on ví, jak se dá rozepnout.”

„Nakonec ho stejně dostanu, Kayleigh. To přece víš,” přemlouval ji Straught s předstíranou trpělivostí.

„Ano, vím,” odpověděla popravdě. „Ale až St. Bride zjistí, jak jsem byla zavražděná, bude vědět, že jsem ho milovala a nelhala mu. Alespoň na konci ne.”

„Láska! Může ti snad láska zachránit život?” vyprskl vztekle. Zhnuseně jí sevřel ruce a omotal kolem nich provaz, který si přinesl s sebou. Snažila se ho kopnout a utéci, ale drsně s ní smýkl proti zdi. Vyrazil jí dech a musela se poddat. Dodalo jí trochu naděje, že jí nesvázal nohy. Třeba se ještě nějak osvobodí.

S jednou věcí však nepočítala - s tekutinou v lahvičce z mléčného skla, kterou Straught vytáhl z kabátu. Nalil z lahve trochu vína do zaprášeného stříbrného poháru na Quinnově komodě. Potom do něj z lahvičky odměřil několik vydatných kapek. „Laudanum?” nabídl jí.

„Nenechám se otrávit,” obvinila ho.

„Naopak, pokouším se ti pomoct. Chystáme si popovídat s tvým milencem, Kayleigh, a rozhodně by se nehodilo, kdyby ses během rozhovoru zničehonic zjevila. Vypij to!” Přisunul jí odpudivý pohár pod nos. Cítila jenom víno, ale věděla, že je v něm laudanum. Vyplavalo na povrch a vířilo v bordeaux.

„Mě neuspíš.” Odstrčila pohár pryč svázanýma rukama.

„Není tam toho tolik, aby tě to uspalo, jenom budeš mírná jako holubička. Pokud nehodláš spolupracovat, slibuji ti, že

uvidíš, jak St. Brideovi Ferringerovi vystřelím mozek z hlavy. To by se ti líbilo?” Straught se přívětivě usmál.

„Vždyť s námi nemá nic společného!” namítla Kayleigh přidušeně.

„Napálil mě. A teď je na mně, abych mu to oplatil. Pokud o něj alespoň nepatrně stojíš, uděláš nejlíp, když mě poslechneš. Mám vlastní soukromý plán a ty k němu svojí troškou přispěješ.” Straught jí znovu přistrčil pohár k nosu. Vnutil jí jeden hlt do úst, ale ona zase víno vyprskla a svázanýma rukama pohár převrátila. S řachnutím dopadl na zem a rudá otrávená tekutina se vsákla mezi prkna do podlahy.

„Dobře.” Straught zdvihl pohár a položil ho zase zpátky na Quinnovu komodu. „Postarám se, aby tvůj milenec za tvou neposlušnost zaplatil.”

„Proč mě místo toho nezabiješ? Nepochybně by ti udělalo radost dívat se, jak umírám,” zasyčela na něj a opřela se o stěnu.

„Jsi jako tvoje matka, Kayleigh. Taky se nedala zkrotit.”

„Moje matka se mi vůbec nepodobala. Byla jemná a laskavá

a.”

„A tvůj otec ji měl na krku!” Straught se zadíval hluboko do Kayleighiných očí a pokračoval: „Jednou jsem se ji pokoušel políbit, vědělas to? Ne, asi ne. Nikdy to neprozradila živé duši.” Zasmál se. „Chtěl jsem ji políbit a ona mi o hlavu skoro přerazila jeden z těch mečů, které visí v hale. Tak jsem ji nechal jejímu manželovi. Žádná škoda!” Zamyslel se. „Ale pak jsi přišla ty.”

„Když jsi chtěl mě, proč jsi zabíjel Mornu? Milovala jsem ji.” Hlas se jí chvěl potlačovanými vzlyky.

„Nechtěl jsem Mornu zabít. Nechci zabít ani tebe.” Prohlížel si ji, jak se krčí u stěny. Podrobně si prohlédl prameny černočerných vlasů, každý kousíček krémové pleti a křivku její postavy. „Ale nedá se nic dělat. Nikdy si mě nevezmeš.” Najednou vypadal zasmušile. „Slibuji, Kayleigh, že budu laskavý. Půjdeme dnes večer do přístavu a nastoupíme na loď. Až budeme na moři, uspím tě a potom tě hodíme přes palubu. Všechno proběhne čistě a bezbolestně.”

„Jak velkomyslné!” pronesla jízlivě.

„Musím přežít. Jsem taky Kerr. Tak to v téhle rodině chodí.”

„Ne, nechodí. Můj otec takový nebyl, a Bůh mi pomoz, ačkoliv mám na svědomí věci, kterých lituji, nikdy jsem se nesnížila k vraždě!” Zvedla svázané ruce a pokoušela se ho obměkčit: „Chci zpátky na Belle Chasse, na Mhor se už nikdy nevrátím. Už tě nebudu ohrožovat, Erathe, tak mě pusť. Prostě mě nech jít zpátky k St. Brideovi.”

„Musíš zemřít, Kayleigh. Zbývá ti jenom se rozhodnout, jestli chceš, aby tě St. Bride následoval, nebo ne.”

„Chci, aby žil,” dokázala ze sebe pouze vypravit.

„Potom uděláš to, co ti řeknu. Tady je můj plán.”

Pak jí řekl, jak se má zachovat, a zanechal ji v Quinnově pokoji. Jakmile uslyšela cvaknout západku, rozběhla se ke dveřím a s bláhovou nadějí zkoušela zámek. Potom sklesla na dveře.

Pozvolna si začínala uvědomovat, že je obklopená věcmi, které ukradla z Belle Chasse. Nepřítomným pohledem přejížděla stříbrné solničky a bristolské ploché mísy. Ale pak očima spočinula na temně modré vestě se zlatými knoflíky, která ležela na podlaze vedle postele, a něco se v ní zlomilo. Zasténala. Ta vesta patřila St. Brideovi.

30. kapitola

„Dostal nás,” oznámil Straught hněvivě Thionvillovi, zatímco kočár kodrcal a kýval se na nerovném terénu.

„Viděli jsme ty květy minulý týden, Erathe. Co se mohlo za tu dobu pokazit? Je pravda, že tehdy ještě nebyly otevřené, ale St. Bride nemůže vytáhnout všechny rostlinky ze země jenom proto, aby nás doběhl. Nejspíš jste ho špatně odhadl,” uklidňoval ho hrabě.

„Vždyť vám to povídám, je to Lansdowne. Sleduje mě celou dobu. Kayleigh má jeho safír. A to je důkaz, že z Belle Chasse se žádného zisku nedočkáme.” Erath se vztyčil na svém sedátku a pokračoval: „Ale máme Kayleigh. Doufám, že o ni alespoň trošku stojí. Modlím se za to. Když už má umřít, snad mi pomůže znovu získat od Ferringera ty šperky.”

„Kestrel nenechám zabít. Nedovolím to!” protestoval Thionville.

„Mlčte,” zakřikl ho Straught drsně.

Dorazili na Belle Chasse po rychlé divoké jízdě, při níž si div nezlomili vaz. V úzkostné snaze prohlédnout si květy na vzdálených polích, rychle vystoupili z kočáru, téměř přeběhli podivně prázdný dvůr a vystoupali po schodech.

Z lodžie mohli zahlédnout nejbližší maková pole. Straught byl na schodech první a ustaranýma očima těkal po obzoru. Pátral po očekávané červeni. Pole sice hořela zářivými barvami, ale Straught si zakryl tvář rukama.

„To snad ne!” sípěl Thionville za jeho zády užasle. „To není možné!”

„Ale je, vy osle!” zaječel Straught s vražedným vztekem. „Ta proklatá pole jsou oranžová, ne červená. K čertu! Zasadil tam plevel!”

„Ale co ta semena? Ta drahocenná semena. Co s nimi provedl?”

„Co já vím? Utopil je v řece. Bože, já toho bastarda zabiju! Zabiju jeho milenku a potom zabiju jeho!” Straught se otočil a chystal se vejít do salonu. Stejně jako lodžie a nádvoří, i celý pozemek vypadal strašidelně opuštěný. Zezadu se neozývalo žádné chichotání pradlen a služebných otrokyň, před nimi se z ošuntělého pustého pokoje neozval ani hlásek. Dům vypadal tak tiše a neobydleně, až z něj šel strach.

„Ferringere! Ferringere!” zakřičel Straught a jeho slova se ozvěnou odrážela od prázdných stěn. „Kde jsi, ty darebáku! Ty proklatý pancharte, zabiju tě!”

„Erathe, mírněte se!” Thionville ustrašeně capkal v závěsu za ním a ohlížel se, jako by se bál duchů.

„Kde jsi, Lansdowne!” řval Straught a bral jednu místnost po druhé. Proběhl postupně všechny, a když se dostal do poslední, St. Brideovy ložnice, zastavil se. Brada mu klesla.

„Ale. přišli jste si pro svou úrodu?” ozval se zevnitř St. Brideův hlas.

Seděl v ořechovém křesle a nedbale zkřížené nohy měl položené na posteli. Na klíně mu spočívaly dvě těžké soubojové pistole. A vedle něj stál jeho černošský obr a v ruce držel

francouzskou mušketu, dříve patrně majetek nějakého vojáka z kasáren. Ale ani pušky, ani oba muži ve Straughtovi nevzbudili takovou hrůzu jako ta věc, která se pohupovala St. Brideovi nad hlavou. Z Launierova háku visela oprátka a čekala na svou oběť. V horkém větříku, který vanul od Mississippi, se lehce kývala ze strany na stranu, jako by návštěvníkům kynula na uvítanou.

St. Bride k ní také vzhlédl a pak se na Thionvilla omluvně usmál.

„Je mi líto, mylorde,” řekl mu. „Měla by tady být ještě jedna oprátka pro vás, ale jak vidíte, mám tu jenom jeden hák.”

„Vy jste Lansdowne!” zavřískl Straught a oči mu planuly zuřivostí. „Proboha, já vás zabiju!”

„Konečně ti to došlo!” St. Bride zůstal smrtelně klidný, nedbale si prohlížel ořechovou rukojeť pistole. „Přesně tak. Jsem devátý vévoda z Lansdownu a bratr Mary Greenlingové, a abych tě oklamal, Straughte, nemusel jsem si ani měnit jméno.”

„Měl jste se jmenovat Greenling!” vykřikl Straught.

„Mary Greenlingová byla moje nevlastní sestra. Musím říct, Straughte, že jsem měl o tvé inteligenci lepší mínění. Ani si neumíš představit, jakou jsem měl radost, když mi jeden z tvých skotských? přátel? prozradil, že se chystáš do kolonií, protože zoufale potřebuješ peníze. Našel jsem si tuhle Belle Chasse a hned jsem věděl, že tímto způsobem tě určitě dostanu.”

St. Bride se odmlčel a očima zalétl k oprátce. Potom věcně pokračoval: „Teď mi patří každý zbyteček bohatství, které jsi ještě měl, Straughte. Maryiny šperky mám zase ve svém vlastnictví, a tam zůstanou. Takže jediným čestným způsobem, jak se z toho dostat, je oběsit se. Už nemáš pro co žít.”

Thionville zakvílel: „Ale vy jste připravil o zlato také mě! A já přece nemám s nevyřízenými účty mezi vámi dvěma nic společného, St. Bride!”

„To je pravda, mylorde.” St. Bride pohlédl zpříma na Thionvilla a všiml si, jak se ten člověk potí. Otočil se zpátky ke Straughtovi a dodal: „Ale mák bývá špinavá záležitost, nezapomeňte.”

Při St. Brideově poznámce zasvrběly Straughta ruce a rád by sáhl k vyboulenině na svém kabátci, kde se skrývala pistole. Ale St. Bride nevypadal, že by si dělal starosti, a Straught se proto

pokoušel hájit: „Nezabil jsem vaši sestru, Lansdowne. To přece víte! Mám k té věci také co říct!”

„Vím, že jsi ji nezabil,” souhlasil St. Bride tlumeně. „Kdyby ano, už bys nebyl mezi živými.”

„Tak proč tohle všechno!” vložil se do řeči Thionville. A kňouravě pokračoval: „Proč jste zašel tak daleko, abyste Eratha o ty šperky připravil - a mě jste do toho zapletl také!”

„Přece pro Mary,” odpověděl St. Bride.

„Mary!” vykřikl Thionville. „Ale Erath vaši sestru nezabil! Vždyť i vy jste to přiznal! Mon dieu!Když už mě musíte obrat o všechny peníze, alespoň mi vysvětlete proč!”

Jako by mu to působilo bolest, řekl St. Bride sevřeným hlasem: „Nikomu žádné vysvětlení nedlužím.”

„Pak to zůstane na mně!” ozval se Straught jízlivě. „Ferringerova osiřelá a zanedbávaná nevlastní sestra byla posedlá ďáblem. Měla padoucnici a všichni z lepší společnosti se jí vyhýbali, protože je její záchvaty děsily. Ale mě ne.”

St. Bride probodával Straughta pohledem. „Mary byla anděl. Byla zranitelná a opuštěná. Toho jsi využil. Přiznej to!”

„Ano. Jako poručník jsi nestál za nic, Ferringere! Staral ses jenom o ty svoje hloupé pozemky a Mary jsi zanedbával. A teď mě obviňuješ z toho samého!”

„Dobrý bože, to tě tedy obviňuju!” zařval St. Bride. Shodil nohy z přikrývky a vstal, soubojové pistole si zastrčil za pas. „Za měsíc, co jsem byl pryč, jsi jí dočista popletl hlavu. Vemluvil ses jí do přízně svým zevnějškem a dvorností a potom.”

„Přesně tak, Ferringere!” vykřikl Straught. „Ale ty s tou vinou musíš žít! Snažíš se z ní vykroutit, proto sis za obětního beránka vybral mě. Mou jedinou chybou bylo, že jsem Mary věnoval pozornost, kterou si zasloužila!”

„To ano, a byla to opravdu upřímná pozornost!” souhlasil St. Bride sžíravě. „Věnoval ses jí jenom proto, že to byla sestra vévody z Lansdownu! Když ses jí začal dvořit, nepochybně sis myslel, že cesta k manželství bude dlážděná zlatem. Ale pak jsi zjistil, že celý její majetek mám pod kontrolou já, a opustil jsi ji. Zlomilo jí to srdce a” - St. Brideův hlas se začal třást - „a ona se zabila.”

„Ano, správně. Zemřela vlastní rukou. Já jsem jí to laudanum do úst nevylil!” vykřikl Straught.

„Ne. Ne, ty ne,” souhlasil St. Bride zlověstně. „A proto jsi ještě tady.”

„Mary byla velice skoupá na slovo, co se jejího bratra -vévody - týkalo. Nechtěla tím na mě dělat dojem, ale stejně jsem se o tobě dozvěděl.” Straught ustupoval do salonu. „Pěkný ničema, ten bratříček - mládí k velké otcově hrůze prohýřil - a když rodiče zemřeli, snažil se to vynahradit bezmeznou oddaností svým povinnostem. Nechával jsi proto Mary většinu času o samotě,” nebyl Straught k zastavení. „Ale Mary měla porozumění. Myslela si, že jsi skvělý Tak byla hloupá!”

„Byla jemná a nevinná,” přerušil ho St. Bride a pak přešel do útoku. „Ale zjistil jsem, jak moc o tebe stála, Straughte. O tebe!” Skoro si odplivl nechutí. „Když bylo po všem a ona spočívala v zemi, dozvěděl jsem se, jak skálopevně věřila, že ji miluješ opravdovou láskou - i přes její záchvaty a bez ohledu na její bohatství. A ty jsi toho využíval, dokud ti nedošlo, že ti tady žádný zisk nekyne. Tehdy jsi jí slíbil, že spolu pojedete do Gretna Greenu a dáte se tam oddat - s mým souhlasem nebo bez něho, bohatství nebohatství.”

St. Bride se nyní blížil ke Straughtovi a nutil menšího muže couvat ke skříni, která stála u protější stěny. „Maryina služebná mi pověděla, jak byla Mary onu noc šťastná. Kdybys tehdy pro ni přijel a odvedl ji, Straughte, musel bych se s tvou odpornou přítomností pod svou střechou smířit, pokud by to mělo Mary učinit šťastnou. Ale ty ses neobjevil. Čekala na tebe pět nocí! Pět zoufalých nocí seděla v hale a vyhlížela tvůj kočár.” St. Brideovi se zasekl hlas v hrdle. Zakončil smrtelně klidným tónem: „A šestou noc si vzala tolik laudana, aby mohla spát věčně.”

„Sama si ho vzala. Já jsem jí nic nedal!” Straught zády narazil do dvojitých dveří skříně. Za St. Bridem hlídal Laban třesoucího se Thionvilla.

„Ona si vzala laudanum, já ponesu vinu. A jaký bude tvůj trest?” zeptal se St. Bride a tyčil se nad Straughtem. „Mnohokrát jsi dokázal, že si pro to, co se stalo, neděláš žádné výčitky. Ani trošku ti nezáleží na tom, že nevinná mladá dívka kvůli tobě

zemřela.” Otočil se a ukázal na oprátku v ložnici. „Tohle bude tvoje pokání za smrt Mary Greenlingové. Teď už nemáš proč žít, Straughte. Jsi na mizině. Bez měďáku v kapse. Budeš si muset vydělávat na živobytí na ulici, lidé se tobě a tvé smůle budou smát. Ostatní žebráci na tebe budou plivat a nenávidět tě, protože jsi zvyklý vybranějším způsobům a lepším šatům. Takže vidíš, nic záviděníhodného. Skonči to, Straughte - vyber si tu jednodušší cestu. Prostě vylez na křeslo a přehoď si oprátku kolem krku. Laban a já - my se o zbytek postaráme.”

„Já že nemám proč žít?” Straught se roztřeseně rozesmál. „Naopak, čeká mě něco moc příjemného. Pobavím se s tvou milenkou, Lansdowne.”

Když viděl, jak sebou St. Bride trhl, pokračoval s větší jistotou: „Já mám Kestrel, abys věděl. Tady si říkala Colette, alespoň tak mi to Thionville povídal. Je to pohledné děvče -úplně jsem jí propadl. Řekl bych, že nebude nic namítat proti životu na ulici s takovým chudákem jako já. Není totiž na nic lepšího zvyklá - nebo jsi ji rozmazlil, Ferringere?”

Při pohledu, jak se výraz na St. Brideově tváři mění z pomstychtivého na zděšený, se Straught vítězně zasmál: „Jedinečné! Vidím, že ti na ní docela záleží. Přesně, jak jsem předpokládal. Slyšeli jsme, že jste to spolu táhli. Takže jakou má pro tebe cenu? Co takhle, řekněme, deset tisíc liber?”

„Je u soudu?” zašeptal St. Bride chraptivě.

Straught se usmál. „Ne - ještě líp. Je u mě.”

„Jestli ses jí dotkl, zabiju tě,” řekl St. Bride mrazivě. „Vezmu tady ten provaz a omotám ti ho kolem krku holýma rukama.”

„Neublížil jsem jí, ani to nemám v úmyslu. Právě naopak.”

„Pokud se s ní chceš vyspat, je to totéž jako znásilnění. Je nedůvěřivá. Dobrovolně ti to nedovolí.”

„Ale pro tebe to neplatí, že, Ferringere?” Straught se zase usmál, ale tentokrát trvalo jeho veselí jen krátce. Tvrdým nárazem přistál zády na skříni a St. Bride ho zdvihl ze země za vestu jako hadrového panáka.

„Ne, pro mě to opravdu neplatí,” procedil skrz zuby St. Bride. „Takže se jí nedotýkej, Straughte. Dej si pozor, jestli to

uděláš, poznám z její tváře, že jsi ji znásilnil, a vymáčknu ti duši z těla.”

„Pokud chceš znovu vidět Kayleigh Kerrovou, okamžitě mě

pusť.”

St. Bride brzy zkrotil svou zuřivost a postavil ho zase na zem.

Straught hned pospíšil na druhou stranu pokoje. Přitom si poroučel: „V přístavu kotví malá francouzská fregata jménem Détente. Dnes v noci odplouvá na Korsiku. Chci být na její palubě s deseti tisíci ve zlatě.” Zasvěceně pohodil hlavou směrem k truhle. „Když tady budeš v osm hodin, můžeš si koupit svou milenku zpátky.”

„Vezmete mě k ní hned teď,” nařídil St. Bride Straughtovi a hraběti.

„Uvidíš ji v osm,” odpověděl Straught nervózně.

„Teď,” prohlásil St. Bride a v rukou se mu objevily soubojové pistole.

„Máš snad v plánu mě zastřelit?” rozesmál se Straught. „Pak ale svou krásnou milenku už neuvidíš, to ti slibuju.”

„Doveď mě ke Kayleigh.” Zničehonic se St. Bride odmlčel. V očích se mu zamyšleně zablesklo. Rychle přistoupil ke Straughtovi. Jak víš Kayleighino druhé jméno?” zeptal se.

„Ona mi nelže, Ferringere.” Straught zahlédl úzkostlivý výraz na St. Brideově tváři a znovu se zasmál. Ustoupil stranou. Thionville ho následoval jako pejsek. „Teď půjdeme. My se uvidíme na Détente.”

St. Brideovy rysy najednou zkřivil děsivý vztek. Jeho výraz se změnil ve strašlivou masku šoku, hrůzy a vražedné pomstychtivosti, když pronesl: „Ty jsi její bratranec, ty slizký parchante, že je to tak?”

„Co -?” Straught neměl čas větu dokončit. St. Bride ho znovu přirazil ke stěně, ale tentokrát mu u hlavy přidržel pistoli.

„Povídám, že jsi její bratranec. Teď to všechno dává smysl! Proto jsi přijel sem!” vykřikl St. Bride.

„Máš pravdu. Jsem bratranec sladké Kayleigh. A co z toho?” Straught se snažil vykroutit z dosahu pistole, která ho rýpala do spánku.

„Řekla mi, že jsi zavraždil její sestru, to z toho.” St. Bride zaryl hlaveň ještě hlouběji do Straughtových pískových vlasů. „Přišel sis pro ni, je to tak? Když jsi ji našel, zavraždil jsi starého Bardolpha Ogilvieho a ona utekla do bažin. Protože věděla, že jsi jí na stopě, nikdy jsem z ní nedostal celou pravdu. Jak jsem taky mohl, když se domnívala, že jsme nejlepší přátelé!” Najednou zasykl: „Můj bože, radši bys mě k ní měl okamžitě dovést, nebo ti ustřelím hlavu přímo na místě - Thionville mi k ní ukáže cestu stejně tak dobře.”

„Jak si přejete, Vaše Milosti,” řekl Straught sarkastisticky. „Vezmu tě k ní hned, ale jenom za ty šperky. Dej mi zpátky Maryiny šperky.”

„Doveď mě k ní a o ceně si popovídáme, až bude Kayleigh v bezpečí.”

„Vezmi si s sebou ty safíry, nebo ji nikdy živou neuvidíš,” holedbal se Straught, ale v nitru potlačoval strach.

St. Brideův rozzuřený pohled přibodl Straughta ke stěně, ale Straught neucukl. Nakonec se St. Bride ozval: „Vezmeme je s sebou. A teď nás k ní doveď.” Obrátil se k Labanovi. Vyměnili si ustaraný pohled a Laban zamířil pro šperky.

Když se vrátil, vykřikl z kouta Thionville: „Ale co bude se mnou, St. Bride? Mě snad z těch strašlivých plánů vynecháte.”

„Á, vy. Máte pravdu. Postarám se, abyste dostal zaplaceno.” St. Bride nechal Labana, ať zatím Straughta hlídá, a přistoupil ke kožené truhle v rohu. Otevřel železný zámek a zdvihl těžké kožené víko. Vytáhl hedvábný měšec a hodil ho hraběti.

„Jste velice laskav, Vaše Milosti!” zajíkal se Thionville ohromeně.

„Dal jsem vám jenom tolik zlata, kolik budete potřebovat na cestu do Francie. Jste zničený Thionville, ale nevidím důvod, proč by měla trpět lady Catherine. Jako laskavý otec se postarejte, ať se vrátí do Paříže a najde si manžela.” St. Bride se sklonil a truhlu znovu zamkl.

„Aha.” Thionville se zahleděl na měšec. Bylo zřejmé, že se kochá jeho váhou, ale zastrčil si váček za pas a rezignovaně vzdychl.

„Tak můžeme jít?” zeptal se St. Bride. Zaskočil Straughta tím, jak lehce mu vytáhl zbraň schovanou v kabátci a odzbrojil

ho. Potom kývl svým párem pistolí směrem k lodžii. Straught a Thionville šli první a oba další muži je následovali. St. Bride zašeptal: „Kayleigh je v pěkně nebezpečné situaci. Jdeš se mnou?”

Laban vyslechl Straughtovu zpověď a v očích se mu odrážely výčitky svědomí. „Jdu,” odpověděl s přesvědčením.

31. kapitola

Kdesi v černé noci šestkrát udeřil zvon. Její pokusy uprchnout z Quinnova temného pokoje selhaly a nyní Kayleigh sklesle seděla v koutě a svázané ruce měla složené v klíně. Když už si začínala myslet, že si pro ni nikdo nepřijde, zaslechla na chodbě mužské kroky, které se zastavily přede dveřmi. Srdce jí zabušilo až v krku.

„St. Bride!” vyskočila a vrhla se dopředu. Ale její bratranec vstoupil jako první a hrubě ji odstrčil zpátky na Quinnův umaštěný slamník.

Srdce se jí roztříštilo na tisíc kousků, když do malé místnosti vešel St. Bride. Zatoužila vykřičet svůj žal, který ji hluboko uvnitř dusil. Jak by spolu mohli žít, kdyby jejich láska nebyla prokletá! V bezútěšném tichu ho pozorovala. Vypadal unaveně a chladně, ale chvějivá tyrkysová jiskra v očích prozrazovala, že zuří.

„Zavři za sebou, Ferringere,” přerušil Straught její úvahy.

„Zůstane otevřeno,” odpověděl St. Bride stroze.

Straught se chystal odporovat, ale vtom se ve dveřích zjevila Labanova temná silueta. V ruce držel těžký červenavý vak.

„Přece jsem mu řekl, ať zůstane dole! Tvého negra nikdo nepozval!” rozkřikl se Straught.

„Nehodlám se nosit se šperky své sestry sám. To už by ti vzhledem k mému postavení mělo dojít,” odpověděl St. Bride mrazivě. Potom se obrátil ke Kayleigh.

Prohlížel si ji celou věčnost a jeho očím neunikla jediná drobnost jejího zašpiněného a potrhaného vzhledu. Spočinul pohledem na jejím nebo spíš svém oblečení - zablácených

kalhotech a košili. Potom sklouzl k zacuchaným vlasům a safírovému náhrdelníku - jako by ho potěšilo, že je zase zpátky na místě kolem jejího hrdla. Nakonec se zastavil na její tváři a zaznamenal každičký detail, který do ní vepsaly poslední dva dny. Když se setkala s jeho zrakem, promlouvaly její oči o zármutku a pokání, o naději a radosti. Ale nevěděla, jestli něco z toho viděl, a naplnily ji pochybnosti.

„Ferringer si přišel pro tebe, Kayleigh, ozval se Straught zezadu. „Ale myslím, že bys mu měla radši říct tu novinku, co ty na to, má nejdražší?” Straught se na ni významně zadíval.

Zvolna si přejela hřbetem ruky po čele. Nyní nastal čas odehrát roli Jidáše. Promluvila bezvýrazně: „Má pravdu, St. Bride. Když teď máme ty šperky, vrátím se s Erathem do Skotska.”

St. Bride se sotva znatelně pousmál: „Takže jsi mi lhala, když jsi říkala, že mě miluješ?”

„Ne,” zašeptala. Ale při pohledu na Straughtův výraz potlačila jakoukoli známku vzdoru. Tohle jí Straught nařídil, aby udělala, a ona poslechne. Přála si pouze zachránit St. Bridea, i když tím zpečetí svůj vlastní osud. Nemohla se smířit s pocitem, že si o ní St. Bride bude myslet to nejhorší. Přála si, aby věděl o jejím bratranci - a že si oškliví Eratha Straughta až do nejjemnějšího vlákna své bytosti, a tohle všechno je tedy pouze faleš a přetvářka. Stiskla však rty, aby jí přes ně neproklouzlo ani slůvko odporu.

„Pojď sem, Kayleigh. Musíme se vrátit na Belle Chasse.” St. Bride přikročil blíž a natáhl ruku, aby do ní mohla vložit svou.

„Ne - ne,” zakoktala. Neuvěřil jí! Stále si myslel, že ho miluje! Zaplatí za to oba svým životem? „Musíš odejít beze mě. Jdi, prosím. Všechno už - skončilo.” Potlačila vzlyk. Ať už odejde. Ona víc nevydrží.

„Řekla ti, abys šel pryč, Ferringere. Tak to udělej. Musíme se do půlnoci dostat na loď.” Straught vstoupil mezi ně.

„Ona s tebou nikam nepůjde.” St. Bride ho pohotově obešel a přitáhl si Kayleigh na svou stranu.

„Půjde! Musí! Po všem, co jsem podstoupil, je moje, slyšíte!” A náhle sevřel Kayleigh kolem krku, vytrhl nůž schovaný za pasem a přidržel jí ho u zranitelného hrdla. Spolu s

ní ustupoval do kouta až ke Quinnově komodě. Sáhl dovnitř a mezi několika stříbrnými nádobkami vybral jednu malou lahvičku, palcem s cvaknutím otevřel uzávěr a vstrčil ji Kayleigh mezi rty dřív, než ji stačila vyplivnout.

„No tak, vy dva!” vykřikoval Straught na St. Bridea a Labana. „Ustupte a nechte nás, nebo ji otrávím před vašima očima.”

Oba muži se zastavili. St. Brideovy oči potemněly vztekem. „Ty se opovažuješ jí vyhrožovat přímo přede mnou?” zasyčel.

„Opovažuju.” Straught sledoval, jak St. Bride vytáhl pistoli. Uchechtl se. „Tak stiskni spoušť, Ferringere! Spíš zastřelíš svou milenku než mě. A když trefíš mě, bude mít tohle v krku dřív, než zemřu. To ti slibuju!”

St. Bride zaváhal.

„Lásko, zastřel ho! Nechci, aby mě otrávil tím svým laudanem!” vykřikla Kayleigh.

„Ticho!” Straught ji pevněji přitiskl zády k sobě a přitom jí vlil několik málo kapek do úst.

Kayleigh se nedala zlomit. „Jen do toho, Erathe, zabij mě. Vylij do mě celou lahvičku nebo mi prořízni hrdlo. Pospěš si, pak se bude St. Bride moci pomstít, protože já už mám dost.”

Vrhla na něj vzdorný pohled. Ale ve chvíli, kdy se ji chystal Straught poslechnout, se natáhla a srazila z Quinnovy komody figurku harlekýna a kolombíny. Rozbila se na kousky - harlekýn se i mezi střepy držel své milované.

To odvedlo na chvíli pozornost a St. Bride se vrhl po lahvičce. Nůž odskočil od jejího hrdla a Kayleigh něco strhlo ke dveřím. Přistála v Labanově náruči a St. Bride srazil Straughta stranou. Toho nečekaný výpad zaskočil, až vyjekl překvapením.

„Přestaňte!” vykřikla Kayleigh při pohledu na oba muže, kteří zápasili o nůž. Klopýtla kupředu, aby St. Brideovi přispěla na pomoc, ale Labanovy ocelové paže ji zadržely, a proto mohla jen pozorovat, jak se muži potácejí sem a tam. Někdy měl převahu St. Bride, jindy zase její bratranec.

Straught byl menší, ale měl statnou a svalnatou postavu. Odrážel St. Bridea tak dlouho, jak jen dokázal, ale ani to nestačilo. Kayleigh se hrůzou zatmělo před očima, když nůž zmizel mezi těly zápasících mužů, ale vzápětí k její nevýslovné

úlevě St. Bride odmrštil zbraň přes syrová prkna podlahy. Potom uhodil pěstí jejího bratrance do brady.

„Konečně mi poskytneš zadostiučinění - budu se dívat, jak umíráš za to, co jsi provedl!” Zdvihl Straughta a trhnutím ho postavil na nohy jako nějakou loutku. „Postarám se, abys visel. Dobrý bože - za všechny svoje hříchy budeš pykat!”

„Já jsem Mary nezabil!” zaječel Straught.

„Tentokrát nejde o Mary. Jde o ni.” St. Bride přivlekl Straughta před Kayleigh. „Podívej se na ni, ty parchante! Podívej se jí na kotníky. Na ruce. Podívej se na ty jizvy, které jsi jí způsobil tím, žes ji vyhnal z domova na ulici.”

Kayleigh celá zmatená ještě plně nechápala, co se děje. Jako ve snu si začínala uvědomovat, že St. Bride se o ní nějakým způsobem všechno dověděl a věří jí.

„Jak to víš? Ona ti přece nic neřekla!” sípal Straught.

„Kayleigh mi prozradila všechno - ale teprve teď to chápu.” St. Bride přistrčil jejího bratrance blíž. „Podívej se jí do očí. Vidíš ten zármutek, který je tam tvou vinou?” Straught uhnul pohledem, ale St. Bride mu cukl hlavou zase zpátky.

„Podívej se pořádně, povídám! Vidíš ten smutek? Ten strašný bolestný smutek v hloubce jejích očí? Pokoušel jsem se ho zahnat všemi prostředky, které znám, ale bez úspěchu. Za to musíš zaplatit, ty kryso. Zapamatuj si to, abys věděl, za co platíš!” Nakonec mu St. Bride vmetl do tváře poslední obvinění: „Zabil jsi její sestru, Straughte. Chladnokrevně jsi zavraždil mladou dívku. Kayleigh to před katem dosvědčí!”

„Ne! Kat mě nikdy nedostane!” Straught napjal všechny síly, udeřil St. Bridea do hlavy a vrhl se za svobodou. Ale St. Bride se rychle vzpamatoval. Zvedl pistoli a zamířil na Straughta, který okamžitě strnul na místě.

„Za kolik asi kapitán dopraví tenhle dáreček zpátky do Anglie? Vsadím se, že bude chtít pěknou sumičku.” Ušklíbl se na Labana a očima pohladil Kayleigh. „Ale můžeme si to dovolit. Za jakoukoli cenu!”

„Kat mě nikdy nedostane, Ferringere,” zopakoval Straught a potom se k nim klidně obrátil zády. „Tak a teď mě můžeš popravit. Zastřel mě.”

St. Bride se zarazil a na tohle Straught čekal. Její bratranec se náhle zasmál.

„Nemůžeš, co? Jistě že ne!” vysmíval se. „Takový skvělý šlechtic, který dbá na svou čest jako ty! Prohrál jsi, Ferringere. Buď mě musíš nechat odejít, nebo se vyrovnat s hanbou, žes mě zastřelil zezadu. A protože ty mě zezadu nezastřelíš, asi bych už měl jít.”

Straught se co noha nohu mine, vydal přes pokoj. K St. Brideovi a pistoli se stále držel zády. Kayleigh nikdy neviděla Straughta tak sebejistého. Oči mu svítily sebedůvěrou.

„Někdo by měl tvůj ubohý život ukončit, Straughte. Ale mně to nepřísluší. Neprovokuj mě.” St. Bride hlasitě natáhl kohoutek. Vypadal znepokojeně, jako by se mu úkol, který ho čekal, hnusil. Ale při pohledu na výraz odhodlání v jeho tváři si Kayleigh uvědomila, že si Straughta nenechá uniknout za žádnou cenu. Její bratranec ho osudně podcenil.

„Do toho, můj chrabrý vévodo! Neozbrojeného člověka nemůžeš minout!” Straught se uchechtl a proklouzl ke dveřím mimo Labanův dosah.

„Z tohoto pokoje se živý nedostaneš, Straughte!” varoval ho St. Bride znovu.

„Ale, opravdu? Tak se dívej - jednoduše vyjdu ven.”

„Hej, Straughte! A to tady necháš svoje šperky? Co tě jinak venku uchrání před smrtí? A pro co jiného budeš žít?” St. Bride postrčil červený vak směrem k prahu.

Straught se vždy nechal ovládat svou chamtivostí. Automaticky se obrátil a St. Bride ho přimrazil na místě varovným pohledem, který říkal „ani se nehni!”, a mezi oběma muži proběhla skrytá výměna jako mezi ďáblem a vymítačem. Straught se naposledy vzchopil, chytil vak a mrštil jím proti St. Brideovi ve snaze dostat se ze dveří.

To byla fatální chyba. St. Bride uhnul letícímu vaku plnému zlata a udělal jedinou věc, kterou mohl Straughta zadržet. Vystřelil a trefil ho přímo mezi oči. Náraz odhodil Straughtovo tělo na protější stěnu. Přistál na ní a pomalu se svezl dolů v dešti drahocenných šperků.

32. kapitola

Nad přístavem se klenula půlnoční obloha a temnotou Mississippi nepronikla dokonce ani světla z Place d’Armes. New Orleans v dálce propadl další vlhké noci bezuzdného hýření, ale podél přístavu panovalo ticho. Jenom šplouchání řeky se neslo těžkým nočním vzduchem. A od břehů se odrážel ten chraptivý, milovaný hlas, který jí zase něco přikazoval. „Musíš chodit.”

„Ach…, ale St. Bride,… napřed se vyspím… Musím se vyspat,” snažila se ho Kayleigh uprosit. „Chci slyšet všechno, jak ses sem dostal. Ale napřed. se musím vyspat!” žadonila.

„Ne, musím z tebe dostat Straughtův ďábelský elixír.” St. Brideova paže ji pevněji sevřela kolem pasu. Přitáhl si její malátné tělo k sobě, a když už si byla jistá, že se ji chystá znovu políbit, zase ji jenom potýral příkazem: „Choď.”

„Jen pokud zopakuješ ta slova…” Hlava jí klesla dopředu, ale zvedl ji a položil si ji na hruď.

„A která z nich bys ráda slyšela? Že chci, aby ses stala mou vévodkyní, nebo že tě miluji?”

Rty se jí lehce zvlnily v šibalském úsměvu. „Ráda bych je slyšela všechna, mo chridhe…, ale nejraději to druhé… To bych chtěla slýchat po všechny dny až do konce života.” Vzdychla a bezvládně se svezla do St. Brideových paží. Jak bezpečně se v nich cítila! Byly tak pevné a spolehlivé. Přála si stočit se v nich a vyspat se z účinků laudana. Chtěla se probudit z mlhy, která ji obklopovala, a zjistit, že její sny se konečně vyplnily a že si nic nenamlouvá.

„Opravdu tě miluji, má temná vílo,” zašeptal jí do vlasů. Něžnost slov ještě vynikla v podání drsného mužného hlasu, který je pronesl. Zvedla k němu tvář.

„A já. miluji tebe.” Na rtech se jí objevil nádech úsměvu. Políbil ji - byl to magický, kouzelný polibek, omamný a střízlivý zároveň. Přitáhla si St. Bridea k sobě, s ním ztrácela schopnost být sama sebou. Ale to ji neděsilo, spíše těšilo, jelikož věděla, že St. Bride se o ni postará. Už nemusela bojovat sama. Konečně bude moci žít - po jeho boku.

Jejich polibek se prohloubil, ucítila, jak jí jazykem vklouzl do úst. Po zádech jí projelo zamrazení, které nemělo vůbec nic společného s chladem, a rukama sklouzla po jeho hrudi. Tolik ho potřebovala. Potřebovala jeho spolehlivost, jeho sílu. Oboje jí poskytl: držel ji pevně, až popadala dech. Kayleigh se smála a plakala radostí zároveň.

„St. Bride, jak jsi poznal, že tě miluji? Chovala jsem se tak hrozně, nemůžu pochopit, že jsi mě prostě nenechal Erathovi.”

„Laban mi řekl, abych to nedělal,” pousmál se tiše.

„Laban? Snad ne - Laban.!” divila se ospale.

Zasmál se. „Možná zjistíš, že Laban na tebe dočista změnil názor, lásko. Ve skutečnosti jsem přesvědčený, že vy dva budete v budoucnosti jedna ruka.” Odmlčel se a pak se uchechtl, když jí hlava zase spadla na jeho hruď. „Zabil jsem pro tebe dva muže, děvče,” prohlásil s důrazem. „Nepochybně se budu navěky smažit v pekle. Měla bys zůstat vzhůru a postarat se, aby alespoň můj život tady na zemi stál za to.” Hlasitě ji plácl po sukni a znovu ji přinutil chodit.

„Budu se smažit v pekle s tebou, St. Bride. Nebe bez tebe není místo pro mě,” slibovala, když se pomalu vraceli k přístavu.

„A co když jsi opravdu převlečený anděl a tvoje místo je za nebeskou branou? Co pak?” Pohlížel dolů na ni a v očích se mu podivně zablesklo.

„No,” řekla zvolna a snažila se ukrýt uličnický úsměv, „potom budu muset udělat něco opravdu hrozného. Máš nějaký návrh?”

St. Bride se ušklíbl. „Něco mě napadá.”

Epilog

Čí srdce, pro něž je nebe vše, se chvěje v bráně rozkoše?

Richard Crashaw Hraběnce z Denbighu

Cesta Moray Firth připomínala ledovou stužku vinoucí se sněhem poprášenými vrcholky Vysočiny až na Mhor. Kočár s vévodskou korunkou opatrně mířil nahoru, koně klopýtali po skalnatém povrchu a přes sněhové závěje, ale vytrvale postupovali kupředu, odhodlaní dostat se na místo svého určení. A když vůz se skřípěním nakonec zastavil před hradem, dvířka se rozletěla a vystoupil vévoda, otočil se a pomohl ven vévodkyni.

Byla doma. Trvalo to téměř dva roky, ale konečně byla doma. Ozvěna tohoto slova bušila Kayleigh v mysli bez ustání, s každým krokem k padacímu mostu. V prsou jí narůstalo očekávání, když kráčela blíž a blíž, a oči se jí plnily neprolitými slzami.

Před ní se tyčil mhorský hrad, temná a impozantní silueta na pozadí bělostného sněhu. Opuštěná pevnost, v níž ona viděla pouze svůj domov. Rozběhla se dopředu. Pod střevíci jí křupal zmrzlý sníh na nádvoří a kochala se pohledem na známý obrázek Mhoru, zatímco St. Bride vydával příkazy kočímu. Stěží dokázala v srdci potlačit dojetí, když ji St. Bride dohonil a otevřel vyřezávané zčernalé dveře do hlavní haly.

Všechno bylo při starém - a nebylo. Prolétl jí záchvěv zármutku, když uctivě vstoupila do haly. Zaplavily ji hořkosladké vzpomínky, když se zadívala na kordy, válečné sekery a široké meče, které stále ještě visely na žulových stěnách pod gotickými kružbovými okny. Středověké zlatem protkávané tapiserie zakrývaly stěnu nad velkými krby po každé straně, a dokonce i banque kas se svými kroucenými sloupky stále ještě čněla v koutě.

Ale všechno bylo šedé. Prach pokrýval každé místečko. Za Straughtova panování zde nebylo žádné služebnictvo, které by vyprášilo tapiserie, navoskovalo dřevo a vyleštilo zbraně. Mnohaměsíční prach pokrýval halu jako rubáš a ten pohled Kayleigh rozdíral srdce.

impulzivně se rozběhla ke skříni a rozrazila dveře. K jejímu zármutku uvnitř opravdu nežil žádný malý ošklivý troll - ale to nežil nikdy. Jenom v její představivosti a tak nekonečně dávno. Pomyslela na Mornu a setřela si slzu.

„Bylo tady někdy něco cenného, má drahá?” Zezadu k ní přistoupil její manžel a ovinul jí paže kolem pasu. Přitiskl si ji zády na hruď a rty jí přejel po vlasech.

„Ne, nic, co by mělo peněžitou cenu. Předpokládám, že všechny cenné věci Straught prodal.” Rychle zavřela dveře do skříně a obrátila se k němu.

„Koupím je zpátky,” sliboval.

„To, co chci, už mám. Mám tebe, mám Mhor, mám své vzpomínky. Ty mi Straught nedokázal vzít.”

„Pojď, zapálíme oheň.” St. Bride jí podal ruku.

Když se oheň v krbu rozhořel a zahnal chlad, St. Bride se posadil s Kayleigh na medvědí předložku, kterou přinesl z kočáru. Dlouhou dobu mlčeli a hleděli do plamenů, oba ponoření do svých vlastních myšlenek. První prolomila ticho Kayleigh.

„Děkuji ti, že jsi mě sem zavezl, St. Bride,” řekla tlumeně. „Každý den svého vyhnanství jsem se sem toužila vrátit.”

„Je to smutný návrat domů. Neuvědomil jsem si, že Straught hrad tak zanedbával.” Přitáhl si ji mezi kolena a ruce jí položil kolem pasu. Potom ji přitiskl k sobě.

„Ne, pro mě smutný není. Jsem zpátky na Mhoru. Strašlivou zkoušku už mám za sebou.”

„Ano. Už je to pryč, lásko.”

„Ráda bych tady zůstala napořád.” Zavřela oči a vzdychla.

„Dítě by se mělo narodit na Scionu, Kayleigh. Ale slibuji ti, že sem okamžitě pošlu služebnictvo, a budeme jezdit na Mhor každé léto.” St. Bride přejel dlaněmi po jejím zaoblujícím se bříšku a prsty si hrál s okraji šněrovačky. „Už ji budeš moci nosit jen pár dní, má milá,” dodal.

„Hm, zdá se, že ze šněrovačky vyrostu nějak moc brzy.” Zhluboka se nadechla a pokračovala: „Ale řekla bych, že u dvou se to dá očekávat.”

„Dvou?”

„Jistě, budeme mít přece dvojčata.” Rozpustile na něj mrkla.

„A jaká čarodějnická kouzla ti to prozradila?” zeptal se s předstíranou přísností.

„Nejsem žádná čarodějnice!” odporovala. „Ale myslím, že na Scionu jedna je. Víš, St. Bride, objevila jsem takovou starou

ženu, která žije nedaleko parku. Jednou jsem na procházce zahlédla její doškovou chalupu. Pozvala mě dovnitř a připravila mi nějaký čaj, pak se podívala na dno šálku a povídala, že budu mít dvojčata, obě holčičky. Ale víc už mi prozradit nechtěla.”

„A kde je ta chalupa, Kayleigh,” přistoupil St. Bride na její hru. „Někde na východní straně od Scionu, blízko toho hlohového háje.”

„Ale tam přece žádné stavení není, má milá.” Ze St. Brideova hlasu se vytratil žertovný tón. Náhle vypadal opravdu vážně.

„Ale je tam, skutečně.” V modrých očích jí tančila veselá světýlka. „Vešla jsem dovnitř, jak už jsem řekla, a uviděla tu starou ženu. Určitě víš, o čem mluvím, protože ses na Scionu narodil a nikdo ho nezná lépe než ty!”

„Ale u hlohového háje žádná chalupa nestojí, Kayleigh. A co si pamatuji, nikdy nestála.” Zkoumavě si ji prohlížel. „Asi ti další procházky o samotě nebudu trpět. Ani po parku ne. Kdo ví, co by se ti zase mohlo přihodit.”

„Ale ta chalupa tam skutečně byla, St. Bride. Nevymýšlím si. Až se vrátíme, ukážu ti ji.”

„No, obávám se, že to, co se o tobě povídá, je pravda.”

„A co to je?” zeptala se s úsměvem.

„Podívej se.” St. Bride jí vložil do klína těžký balíček. Než vyjeli z vesnice Mhor, položil ho pod sedadlo v kočáře. Měla v úmyslu se zeptat, co je uvnitř, ale miminka a cesta ji uspaly, takže na něj zapomněla.

„Co v něm je, St. Bride?”

„Otevři ho a podívej se.”

Velice opatrně vsunula ruku do hedvábného vaku a nahmatala známý předmět. Rychle ho vytáhla ven - v dlaních držela svou šperkovnici. Chvíli jí trvalo, než se vzpamatovala z ohromení, a zalila ji vlna hořkosladkých vzpomínek. „Děkuji ti, můj nejdražší! Kde jsi ji našel?” zašeptala.

„Vyslal jsem zvědy, kam se dalo. Kapitána Deepwater nalezli celkem snadno, ale museli jsme ji vykoupit zpátky od jejího nového majitele - nějakého starého hraběte, který žil nedaleko Glasgow. Byl tebou úplně okouzlený. Nechtěl ani slyšet, že by krabičku prodal, dokud jsem mu neřekl, že jsem

tvůj manžel. Pak mi ji daroval jako svatební dar nevěstě.” St. Bride ji pobídl: „Ale v balíčku je ještě něco. Podívej se.”

Vytřepala pytlíček na svou brokátovou sukni.

A zatajil se jí dech. Hleděla na ten předmět, jako by se jí zjevil duch. Byla to Mornina šperkovnice. Ruce se jí třásly, když se pro ni natáhla.

„Jak - jak jsi k ní pro všechno na světě přišel?”

„Objevil jsem ji v Londýně. Straught se jí nepochybně zbavil okamžitě, co z ní odlámal drahokamy. Najal jsem pár mužů, kteří dali inzeráty do několika londýnských žurnálů, že za tu krabičku zaplatím jakoukoli cenu. Dorazila sotva týden předtím, než jsme odjížděli do Skotska.”

„Ach, St. Bride.” Nedokázala pokračovat. Zahleděla se na šperkovnici a oči jí znovu přetékaly slzami. Tolik vzpomínek se vázalo k té malé věci, kterou měla na klíně, že se jí neodvážila téměř ani dotknout. Nakonec to však přece udělala. Odklopila víčko a zadívala se na sestřin portrét na jeho vnitřní straně. Hleděla na ni plavovlasá dívka s uličnickým výrazem vepsaným v každém jemném rysu její mladé tváře. Pod obrázkem bylo Mornino jméno a věnování.

Postavila svou krabičku vedle sestřiny. Rozdíl mezi nimi byl ohromný. Jedna byla otlučená a oprýskaná a druhá zářila vykládanými girlandami safírů a diamantů. Pod portrétem andělské plavovlasé tváře stála slova Morna - Milovaná. A pod obrázkem černovlasé dívky zase Kayleigh - Čarovná.

„A je to pravda,” zašeptal St. Bride.

„Ne, já na takové věci nevěřím.”

„Nicméně je to pravda. Straught tomu věřil a já jsem to věděl od chvíle, co jsem tě potkal. V ten okamžik, Kayleigh, kdy jsem poprvé pohlédl do tvých překrásných zářících očí, mi to bylo jasné.”

„St. Bride, ty bys měl pocházet ze Skotské vysočiny, tak jsi pověrčivý,” smála se.

„Máš radost, má lásko?”

„Ohromnou.” Pozdvihla k němu svou půvabnou tvář. Touha se přes ni přelila jako prudká vlna a s vděčností zjistila, že on se cítí stejně. Jemně ji položil na medvědí předložku a políbil ji hladově, s rostoucí vášní.

„Máme jenom dnešní noc,” zašeptal. „Zítra se vracíme do Anglie. Mohu ti dopřát pouze jednu noc na Mhoru, než se naše děti narodí.”

„Je to můj domov, St. Bride, chci tě tady přivítat.” Kayleigh se na něj upřeně zadívala. V jeho očích se odrážely plameny ohně z krbu a zářilo v nich ještě něco. Usmála se a zatáhla za jeho košili.

„Nenastydneš se mi?” ujišťoval se váhavě, protože měl na paměti její stav.

„Ne, ty mě zahřeješ.” Vklouzla rukou pod jeho košili a rozevřela ji. Bez zábran zvedla hlavu a políbila ho na hruď. Byl cítit zimou a štiplavým větrem, ale jedna vůně přehlušila všechny ostatní. Vlahá a exotická jako léto. Zoufale po ní zatoužila.

„Bude tohle stačit?” zeptal se a jeho tvrdý hlas zjemněl.

„Cokoli jsi mi dal, stačilo, nejdražší.” Kayleigh se bez dechu zadívala na svého manžela. Celá její bytost přetékala city k němu a slova je nestačila vyjádřit. Pouze dotykem mohla dát najevo, co k němu cítí, a tak si St. Bridea přitáhla k sobě a políbila ho s vášnivou odevzdaností.

„Má neposlušná čarodějko, miluješ mě?” zeptal se, když jejich polibek skončil.

„Celým svým srdcem,” odpověděla chraptivě.

A byla to pravda. Daroval jí domov a zanedlouho budou mít i rodinu. Dal jí všechno, po čem kdy její srdce toužilo. A ještě víc, daroval jí zpátky samu sebe. Z nitra jí vytryskl radostný povzdech.

Byla opět Kayleigh.