Meagan McKinney

Cesta za štěstím

1. kapitola

Nad podlahou salonu se jakoby vznášela přízračná postava, jejíž bílý, éterický šat se zachvíval náhlým a nevysvětlitelným závanem větru. Srpnové počasí na Manhattanu bylo na chladivý větřík skoupé; přesto když dívka ze záhrobí svými ledovými rty líbala na tvář po řadě všechny účastníky seance, začala se Velebná Carevna třást, jakoby ji náhle zamrazila přítomnost nadpozemské síly.

„Vrať se domů, laskavý duchu. Žádám tě nyní, fantome, aby ses odebral zpět, na druhou stranu,” pronesla Velebná Carevna a ze svého místa zamávala rukama nad stolem. Přízračná bytost se zarazila a pak učinila krůček zpět, jako by ji skutečně táhly síly z onoho světa.

Vtom se stůl pokrytý velikým šátkem začal pod rukama Carevny zvedat. zdálo se, že s každým přidušeným vzdechem přihlížejících stoupá stále výš a výš, až nakonec s prudkým úderem dopadl zpět na podlahu. Jediná plynová lampa v salonu zaplála a hned nato uhasla. Nastal zmatek; pánové se snažili znovu zažehnout světlo a ze tmy se ozývaly výkřiky. Když se lampu

podařilo opět zapálit, byl už přízrak tentam a stůl stál zase pevně na svých nohách.

„Bravo, Carevno! Bravo!” volal reportér z New York Post a něco si zapisoval na kus papíru, zatímco novinář z Harpers si třesoucíma se rukama přihnul z kapesní lahve.

Velebná Carevna Renská povstala. Její mladičká bledá tvář se v porovnání s novo romanticky vyhlížejícím oblakem tmavých, nespoutaných vlasů zdála ještě bělejší, než ve skutečnosti byla. „Potřebuji si odpočinout,” hlesla a přejela si rukou po čele.

Novináři se začali trousit ke dveřím. Jeden vedle druhého, bez výjimky, si horlivě čmárali na papír poznámky.

„Tohle bude skutečný trhák,” prohlásil novinář z listu Post.

Jiný reportér došel až ke stolu a pochybovačně poodhrnul šátek; nenašel však zhola nic. Uviděl jen čtyři vyřezávané nohy a prázdno, které nahánělo hrůzu. „To jsem blázen. Jak si jen tohle všechno vysvětlit.,” mumlal si pro sebe, když vycházel ze salonu.

Poté, co odešel poslední novinář, Carevna si dlouze a unaveně vzdychla. Nebylo snadné pořádat tahle představení pro tisk, ale vynášelo to. Pokaždé, když novináři otiskli své články o zážitcích z večerní seance, měly s Lavinií spousty zákazníků, kteří se celí nedočkaví tlačili u dveří, jen aby si mohli popovídat se svými drahými zesnulými. za pět dolarů na osobu to zcela bohatě stačilo na zaplacení účtů za plyn a ještě něco navíc.

Pohodlně se posadila. V pokoji byla téměř tma, a pokud i teď cítila mrazivou přítomnost onoho světa, nedala to na sobě znát. Vlastně jí bylo docela horko - jako ostatně každému uprostřed léta v New Yorku.

Carevna pohledem zkontrolovala, zda jsou dveře do salonu zavřené, a když usoudila, že je vše v pořádku, protáhla se a stáhla si vlasy do uzlu, aby si trochu ulevila od toho protivného horka na zátylku. Podala si stříbrný džbánek s vodou a nalila si z něj do vysoké sklenice. Právě když se chystala rozepnout si těžký plášť, který měla přehozený přes ramena, zpozorovala, že v potemnělém koutě salonu sedí ještě jeden muž.

„Seance skončila, pane. Teď si skutečně potřebuji odpočinout. Navazování spojení s oním světem je značně vyčerpávající.”

zadívala se zpříma na tu temnou postavu a vyčkávala, až odejde jako ostatní.

Muž vstal a vykročil k ní. Oba teď byli v kruhu tlumeného světla plynové lampy. Byl o hlavu vyšší než ona, takže si málem vykroutila krk, když se na něho chtěla podívat. Měl na sobě hedvábnou proužkovanou vestu a slušivé černé sako. Stejný havraní odstín získaly v nastalém šeru jeho tmavé vlasy. Bradku měl zastřiženou došpičata, přesně podle poslední módy, jemu však propůjčovala nanejvýše démonický vzhled. Carevna si dobře všimla, že mu z očí čiší hněv, což jí na klidu nepřidalo.

„Seance už skončila, pane,” řekla znovu.

„Chtěla jste snad říci, že představení skončilo?”

Zadívala se mu do tváře. Byla to hezká tvář. Jeho krátce střižený vous neskrýval žádný výraz, přesto však působil rozhněvaně.

„Šlo o nefalšovanou komunikaci s oním světem, pane, a ráda bych podotkla, že mne velmi vyčerpala. Žádám vás proto, abyste odešel jako všichni ostatní a nechal mne odpočívat.”

„Jak nefalšovaný může být podvod?” zeptal se a černé obočí se mu hněvivě stáhlo. „Řekl bych, že to žádná sláva nebude.” Maně se dotkl pravé tváře, kam mu předtím přízračná dívka vtiskla polibek. „To byly ale chladné rty. zdá se, že se o mnoho více tepla nenajde ani v srdci té dívky.”

„Přišla ze záhrobí, pane. Co jiného byste očekával?”

zatrpkle se usmál. „A kde je vaše slavná sestra, paní Hraběnka? Proč dnes večer nevedla seanci ona? A co její rty? Jsou také tak chladné? Novináři byli zklamaní, že tady nebyla. Já ostatně také.”

„Je unavená. Šla si lehnout. Promlouvání s duchy si na těle holt vybírá svou daň.”

„Copak? Trápí ji špatné spaní? Třeba ji hryže špatné svědomí, co říkáte?” Rozčileně zvedl jedno obočí a podíval se na ni tak, aby jí bylo jasné, že pro něho nemá větší cenu než špína u okraje chodníku na South Street. „A co vaše spaní, Carevno Renská?” dodal s nepokrytým sarkasmem.

„Děkuji za optání, pane. Nemohu si stěžovat.” Nervózně pohlédla ke dveřím, kde se náhle objevil jejich starý dobrý majordomus, Angličan Rawlings. Její tvář prozrazovala úlevu.

„Rawlingsi, prosím vás, doprovoďte pana…, mmm, pana…?” nedopověděla a podívala se na zachmuřeného muže, který dosud stál vedle ní.

„Jmenuji se StuyvesantFrench. Edward StuyvesantFrench. Zapamatujte si to. V příštích týdnech o mně hodně uslyšíte, má milá.”

„Naše sezení jsou přístupná veřejnosti jen zřídka, pane. Lidi od novin zveme pouze tehdy, pokud je to nezbytně nutné.”

„Pak mi jistě vyhovíte a uspořádáte pro mne soukromou seanci. Dobře vám zaplatím a kdoví, třeba toho pochybovače, který ve mně dřímá, přesvědčíte.”

„Duchové se vyhýbají těm, kteří pochybují o jejich existenci a odmítají je.”

„Jak pohodlné!”

„Prosím vás, pane. Opravdu už musím jít.”

„Zítra vám pošlu vzkaz a zaplatím. Uspořádáte se sestrou seanci jen pro mne.”

„Pokud budou zástupci onoho světa souhlasit, proč ne… Nyní vám, pane, přeji dobrou noc.”

Rawlings hostovi podržel dveře. Edward StuyvesantFrench se krátce uklonil a následoval majordoma, který vedle jeho vysoké, urostlé postavy vypadal ještě menší, než ve skutečnosti byl.

Carevna přeběhla k oknu. Teprve, když uviděla, jak nastupuje do své elegantní drožky, opřela se o parapet a zhluboka se nadechla.

„Už je konečně pryč? Jak je mi ten chlap protivný! Proč se o nás tak zajímá? Byl na všech seancích pro tisk, které jsme tento týden pořádaly,” promluvila přízračná dívka se závojem, která vystoupila zpoza zástěny. V patách ji následoval sotva osmiletý chlapec s obrovitým vějířem z palmového listu, pomocí kterého předtím vytvářel onen záhadný vánek.

Pod stolem média cosi zavrzalo a v zápětí na to do místnosti doslova vpadly dvě drobounké dívenky ve věku čtyř a pěti let. Vyskočily ze dvou na první pohled těžkých vyřezávaných noh stolu, které však byly ve skutečnosti duté.

„Edward StuyvesantFrench má pravdu,” řekla Carevna a nespouštěla oči z odjíždějící drožky. „Naše slavná levitace

skutečně není nic jiného než švindl, se kterým nám pomáhají děti ukryté v nohách stolu. Proč ale právě jemu tolik záleží na tom, aby to dokázal?”

„Novinář není. Ani vědec. To by nám řekl. V poslední době se jich u nás vystřídalo až dost.” Přízračná dívka si nadzvedla závoj a vyhlédla z okna, za kterým spatřila deštěm smáčenou dlažbu Washingtonova náměstí. „Má o nás osobní zájem. To se mi nelíbí. Ten chlap mi nahání hrůzu.”

Hazel Mae Murphyová, která svého času pobývala v útulku pro opuštěné děti v St. Louis a později se v New Yorku proslavila jako Velebná Carevna Renská, se náhle rozesmála. „On že nahání hrůzu tobě, Lavinie? Jen se na sebe podívej. Nalíčila ses tou bílou hlinkou skutečně báječně. Dnes večer jsem se tě polekala i já - a to dobře vím, kdo jsi.”

Lavinie Murphyová, kterou lidé znali také jako Hraběnku Lavinii či médium par excellence z Páté ulice, si sáhla na tvář, podívala se na bělavý nános na dlani a usmála se. Její zuby získaly v měsíčním světle strašidelný odstín slonoviny. „V tuhle roční dobu je led sice hrozně drahý ale bez něj by mé polibky nebyly ani zdaleka tak dokonalé, nemyslíš? Když pan Champignon z Herald Tribune ucítil na tváři mé ledové rty, vypadalo to, že si snad nadělá do kalhot.”

„Ty jsi mi ale pěkná potvora, Lavinie.”

„Ano, to jsem.”

Hazel se otočila a pohlédla na děti, které stály za nimi. Obě dívenky už napůl spaly vestoje a chlapec podle všeho také toužil jen po tom, až se svalí do postele. „Nevím, jaký názor zastává naše milovaná Lavinie, ale podle mého jste dnes večer byli skvělí, zlatíčka moje.”

„To tedy byli,” pochválila je i Lavinie a klekla si, aby je všechny tři políbila. Tentokrát již měla rty jaksepatří teplé. „Jsem na vás tolik pyšná. Byli jste úžasní. Opravdu úžasní!”

Menší z dívenek si Lavinu položila hlavu na rameno oděné do bílého roucha. Lavinie ji pohladila po vláskách a zvedla do náruče. „Chce se ti spát, moje malé ptáčátko? Že se ptám, vždyt už je dávno po půlnoci.” Pak vzala za ruku druhou dívenku a usmála se na Jamieho: „Ty vezmeš nahoru Fanny a my s Evou půjdeme za vámi, ano?”

„A ten pán. už opravdu odešel?” zeptal se Jamie, jako by mu na srdci leželo něco, co mu nedalo pokoj.

„Tak ty sis toho protivného chlapa taky všiml?” opáčila Lavinie a po straně se podívala na Hazel.

„Nepřijde na nás, že ne? Kdyby na nás přišel, museli bychom asi zpátky do domova, co?” Jamie upíral pohled na dvě mladé ženy a vypadal zoufale.

„Do žádného chudobince se vracet nebudete.” Eva mezitím v Laviniině náručí dočista usnula. „To by tak scházelo! Už se o tom místě nebudeme nikdy bavit. Je rok 1881, Jamie, jasné? Tam v St. Louis na to možná nedbají, ale doba otroctví dávno skončila. A pro sirotčince to platí taky.”

„Ty a Hazel už jste dost velké, vás nemůžou donutit, abyste se tam vrátily. Ale mě a holky by mohli dostat. Co když přijdou na to, že se nejmenujeme Murphyovi -”

„Vy se ale jmenujete Murphyovi. Takové je přece moje příjmení, a protože vy jste a navždy budete moje rodina, je to i vaše příjmení.”

„Už nikdy se tam nechci vrátit,” prohlásil chlapec a navzdory chabému osvětlení v salonu se zdálo, že je teď ještě bledší.

Lavinie ho pohladila po hlavě a po bezbranně vyhlížející tváři, ještě měkké a buclaté, jaké mívají chlapci v jeho věku. „Nikdy nedovolím, aby vás tam odvedli zpátky. Nikdy. Hazel a já si to tam pamatujeme až moc dobře a nedopustíme, abyste tam ty, Eva nebo Fanny museli znovu jít. Můžeš to klidně pustit z hlavy, jasné?”

Chlapec se zmohl na úsměv. „Slibuješ?”

„Slibuju. Doposud jsem to přece vždycky dokázala zařídit tak, abychom se nemuseli potulovat hladoví po ulicích, tak proč bych se o nás nepostarala i v budoucnu, když to bude nutné?”

Chlapce ta odpověď uspokojila; zvedl do náruče druhou napůl spící dívenku a vypotácel se i s ní ze dveří. Lavinie vykročila za ním, ale Hazel ji zarazila.

„Co když má v úmyslu dělat nám potíže?” zeptala se. Měla bledý a ustrašený obličej. „Nepřipustila bych, aby mi Evu odvedli.” Lavinie zvedla ruku. Role hrdinky jejímu svědomí ani v nejmenším neprospívala, nicméně už se dopustila tolika špatností a podloudností, jen aby její,rodina’ přežila, že teď už je

jednoduše nemohla nechat na holičkách. Moc si přála, aby se Hazel provdala a Eva tak dostala tatínka. Věděla, že se dvě další děti budou těšit z výsluní jejich štěstí. Teprve až najdou skutečného otce rodiny, bude jejich budoucnost zajištěná; teprve pak se její vina umenší. Vždyt Hazel a děti si toho tolik zaslouží! Největší pocit viny zavalil Lavinii při představě, že kromě ní nemají nikoho, na koho by se mohly spolehnout, a že ona pro takovou roli nemá právě nejlepší předpoklady.

Oči jí zasvítily odhodláním. „Žádné potíže nám nezpůsobí. To nedovolím. Zařídím, aby nám ustoupil z cesty, i kdybych si s ním měla poradit úplně sama.”

„Vypadal odhodlaně. Všimla sis, jak měl zaťatou čelist a jak se zlostně díval?” neodpustila si Hazel.

Lavinie se nedala zastrašit. Když odcházela z pokoje, podotkla: „Když jsem ho dnes večer políbila na tvář, měl ji jako ze železa. Co na tom? Alespoň budeme rovnocenní soupeři. Zapomněla jsi, milá sestřičko, že po tom všem, čím jsem prošla, jsem já sama z ocele.”

Edward StuyvesantFrench bouchl pěstí do mramorového obložení. Obývací pokoj jeho apartmánu v hotelu na Páté ulici byl luxusní až k zadušení. Těžké závěsy z hnědého sametu, kožené čalounění kaštanové barvy a hedvábné střapce o velikosti lahve vína propůjčovaly pokoji velmi elegantní vzhled. Přesto však ho to honosné prostředí popuzovalo. Zdálo se, že mu toho dne vadilo úplně všechno.

„Mohu udělat něco, čím bych ti pomohl dostat se z té mizérie, ve které se nacházíš?” zeptal se ho postarší muž sedící na přepychovém křesle. Rozptýlil tak Edwardovy myšlenky alespoň natolik, aby vzal na vědomí tác se snídaní, který mu tam právě položil hoteliér. „Potřebuješ si, chlapče, pořádně přihnout whisky. Ta by ti udělala líp než tenhle příšerný dryják, který tady vydávají za kávu. Navíc by ti pomohla zahnat špatnou náladu.”

„Jsou to podvodnice a já to dokážu,” prohlásil Edward.

„Dobře, dobře,” řekl muž v křesle, „ale čeho tím docílíš? Wilhelmovi to bude jedno a navíc ti ani neuvěří.” Po těch slovech si nalil kávu do nádherně zdobeného šálku z francouzského porcelánu. Když se však chystal napít, zašklebil se.

Edward už otevíral pusu, že mu odpoví, ale když viděl obličej svého přítele, musel zadržet smích. Cornélius Cook, gentleman a dobrodruh v jedné osobě, vypadal jako medvěd grizzly a jeho neuvěřitelné šedivé kníry nápadně kontrastovaly s křehounkým porcelánovým šálkem, když ho pozvedl k ústům.

Cook hrníček odložil, zjevně poražený jeho zženštilým tvarem. Obrátil se k Edwardovi a navázal na nit předchozího rozhovoru. „Jsou to jen dvě malé žáby, které se snaží vydělat si na živobytí. Proč jim to ztěžovat? Nech minulost spát, můj milý. Dobře ti radím.”

„Tak jako jsi ji nechal spát ty?” Edwardův tichý hlas byl v rozporu se závažností obsahu právě pronesené věty.

Cornélius uhnul pohledem. Ve tváři se mu usadil nepřítomný výraz.

„Říká se, že do toho Hraběnčina vyhlášeného salonu chodí proto, aby si popovídal s Alicí.” Edward se nesnažil nasadit příznivější tón. „A já tvrdím, že tenhle druh podvodu je nejodpornější.”

„Oba dobře víme, že si s Alicí povídat nemůže. Alice nás přece nadobro opustila,” odpověděl Cornélius tiše.

Edward něco vytáhl ze stolu a podržel to v ruce. Byl to bohatě zdobený zlatý medailonek převázaný širokou sametovou stuhou barvy havraních křídel. Jeho zlatý odstín vypadal oproti pohřební černé stuze téměř zoufale. „Ano, opustila,” potvrdil Edward. „Tohle je vše, co po ní zbylo. Alice Stuyvesant-Frenchová, má ubohá matka, zemřela dřív, než jsem dokázal vnímat, a nedovolím, aby nějaké mizerné intrikánky špinily její památku tím, že se snaží vyvolat ji z hrobu.”

Cook s utrápeným výrazem upřeně pozoroval, jak se Edwardovi medailon houpe v ruce. „Edwarde, pochop přece, že Hraběnka s Carevnou jsou jen dvě mladé dámy, které si hrají na spiritistky. Ty máš spadeno na Wilhelma Vanaddera, ne na ně. Nech je na pokoji. Nekaž jim zábavu.”

Edward procedil přes sevřené zuby: „Ta jejich ,zábava’ jim vynesla přepychový dům a vybavení. Viděl jsi ten Hraběnčin prsten s diamanty a safíry? Já jsem ho jednou zahlédl, když šla na odpolední procházku. Je obrovský. Všichni o něm mluví. Dal jí ho

Vanadder, prý ,za poskytované služby. Prsten sice dostala od něho, ale koupil ho za Daisyiny peníze.”

„Tvůj otec ještě není mrtvý, Edwarde, přestože je to zřejmě tvým zbožným přáním. A ty peníze budou tvé sestry, teprve až se stane dědičkou. Dokud bude Wilhelm Vanadder naživu, má právo utrácet své peníze za jakékoliv tretky, jak se mu zamane.”

„Je to blázen. A co je horší, teď navíc svou pomateností poškozuje i památku mé matky.” Edwardovi zasvítilo v očích. Medailon položil na stůl. „Nedopustím, aby kdekoho balamutil a vymýšlel si, že u těch dvou promlouvá s Alicí, když k té ženské chodí ve skutečnosti jenom proto, aby ukojil svou chlípnost.”

„To nemůžeš vědět. Třeba Hraběnka skutečně pořádá seance.”

„Je to švindl a ty to víš. Ty dvě nejsou nic jiného než laciné coury. Pokud by to nechaly tak a nehrály si na nic jiného, vůbec bych si jich nevšímal. Teď ale při výběru duší pro spojení se záhrobím sáhly sakra vedle.”

„Nedávno jsem viděl Hraběnku v krámě u Stewarta,” prohodil Cook a uhladí si kníry, což dělal vždy, když o něčem přemýšlel. „Samozřejmě nevěděla, že ji znám ani že ji sleduji, a přesto mi připadalo, že se k prodavači chová velice slušně a skromně.”

„Lidé říkají, že u ní mluvívá s Alicí,” pokračoval Edward a věnoval svému příteli nelítostný pohled. „S Alicí. “

Cornelius nic neříkal. Jen si tiše pohrával prsty s křehounkým hrníčkem vedle sebe, jako by se tím uklidňoval.

Edward na něho zpříma zadíval. „Jak dlouho už se známe?”

„Už dlouho, Edwarde.”

„Třicet pět let. To je hotová věčnost. Celý můj život.”

„A co má náš vztah společného s Vanadderem a těmi dvěma čarodějkami z Washingtonského náměstí?”

Edward sice zaváhal, ale pak promluvil drsným hlasem. „Před smrtí mé matky se prý povídalo ještě o jednom nápadníkovi kromě Vanaddera. Říkalo se, že do Alice Styvesant-Frenchové byl zamilovaný nějaký laskavý a slušný muž, kterému zlomilo srdce, když se dostala do skandálu s Vanadderem.”

„Nikdo takový nebyl,” zněla Cookova odpověď. Hovořil pevným hlasem, ale obličej měl napjatý nervozitou.

„Opravdu? Chválabohu. Na malý okamžik jsem se začal obávat, že se v tomhle prohnilém městě našla jedna šlechetná duše.”

Cook neodpověděl. Stále upíral pohled na miniaturní šálek. Zdálo se, že se nemůže odtrhnout od proužku růžových zvonečků, které tak vybraně zdobily jeho okraj.

„Víš přece,” dodal Edward tiše, „že se povídalo i o jakémsi slibu u její smrtelné postele a o lásce až za hrob. Ten dobrý muž prý nemohl unést pomyšlení, že by Alici ztratil, byť mu ji měla vzít sama smrt, a tak jí v jejích posledních chvílích života, těsně předtím, než porodila toho levobočka, který tu teď stojí před tebou, slíbil, že se o něj postará. Že bude pečovat o to nechtěné dítě jiného muže, který ji opustil.” Edward se zahleděl na Cooka a díval se na něj tak dlouho, dokud nezvedl oči a pohled mu neopětoval. „Za těch třicet pět let jsem ani jednou nezapochyboval o tvé věrnosti, Cornelie,” řekl šeptem. „Nikdy jsem k tomu neměl důvod.”

„Však jsem ti také byl věrný. Ty to dobře víš.”

Edward ho nyní propichoval pohledem. „Vždycky jsi byl tím, na koho jsem se mohl spolehnout. Dokonce hned po mém narození, když si Stuyvesantové dělali nároky na peníze mé matky, ses s nimi pustil do boje jménem jejího syna. I když pak celý případ vyhráli a toho nechtěného bastarda zavrhli, ujal ses mě a dal mi domov. Když jsem se pak jako sotva odrostlé děcko rozhodl zkusit štěstí za hranicemi, šel jsi navzdory zimě se mnou a s ostatními horníky ses choulil pod neutěšeným přístřeším z prosakující celtoviny a donekonečna pojídal fazole a sušené maso. Navíc jsi toho mladého blázna, kterým jsem tehdy byl, ujištoval, že jsi šel rád - prý kvůli tomu dobrodružství.”

„Však to taky bylo dobrodružství!” usmál se konečně Cornelius. „Nikdy v životě jsem neprožil nic tak úžasného, jako když jsi u Fort MacKenzie narazil na zlatou žílu.”

„Víc tě ale překvapilo, když jsem ji pojmenoval po tobě.” Edward se lehce pousmál. „Vzpomínám si, žes byl úplně vedle, když jsem ti dal půlku zisku.”

„Vždyť jsem ji nepotřeboval. Doly se na tvé přání jmenují Cookovy, místo tebe jsem slavný já a všem vrtá hlavou, jak to přijde, že se Edward StuyvesantFrench vrátil do svého rodného

města New Yorku, očividně se koupe v penězích a nikdo neví, odkud je bere.”

„Necítím potřebu jim něco vysvětlovat.”

„Edwarde, skutečně jsi mi nic nedlužil.”

„Tak?” zamračil se Edward. „Ach ano, samozřejmě. Nemám ti přece co splácet. Ten čestný muž byl výplodem fantazie místních klepen a vlastně vůbec neexistoval.”

„Přesně tak, neexistoval,” tvrdošíjně trval na svém Cornelius.

Edward se poťouchle ušklíbl.

Jeho starší přítel jen potřásl hlavou a zdálo se, že zatoužil po hltu whisky. „Vraťme se však k naší záležitosti, ano? Tak ty bys rád dokázal, že tvůj otec to nemá v hlavě v pořádku, když donekonečna dochází na ty seance. Zapomínáš přitom, můj milý, že Wilhelm Vanadder skutečně je pomatený a že to ví celý New York. Co tedy chceš vlastně dokazovat?”

„Dělá se mi nanic, když si jen pomyslím, že život Daisy je v jeho rukách. Jejím poručníkem bych měl být já.”

„Není pochyb o tom, že tvá sestra to má v životě těžké. Je odkázaná na invalidní vozík a ještě k tomu žije v jednom domě s tím tyranem. Přesto však nechápu, jak ti může k dosažení tvého cíle pomoct odhalení dvou podvodnic, které si hrají na spiritistky.”

Edward se otočil k dřevěnému obložení krbu a zadíval se na svůj obraz ve zlaceném zrcadle novořeckého stylu, který visel nad ním. „Hodlám se Vanaddera zbavit a Hazel a Lavinie Murphyovy mi k tomu poslouží.”

Cornelius položil šálek a pohledem spočinul na StuvesantFrenchovi. „Chceš říct, že hodláš zařídit, aby toho staříka prohlásili za duševně nemocného zcela oficiálně? U soudu?”

„Když mohli v Anglii z moci úřední odstranit Jiřího III., pak já jistě najdu způsob, jak se zbavit svého zkaženého otce Wilhelma Vanaddera.”

„Tolik toho starého blázna nenávidíš?”

Edward se na Cornelia výmluvně podíval, oči plné zášti.

Cook to nevydržel a s pocitem spoluviny uhnul pohledem.

„Copak nestačí, že mě odmítl uznat za vlastního?” zaskřípěl Edward. „Vždyť má vlastní matka nepřežila ostudu, že nosí jeho dítě!”

„Tvá matka měla postavení. Jen se podívej na své jméno, proboha. Nikdy nepochopím, jak mohla pod vlivem Vanaddera klesnout tak hluboko a zapomenout na důstojné postavení své rodiny,” poznamenal Cook a jeho pohled potemněl.

„Říká se, že otec byl kdysi velmi pohledný. A že to se ženami uměl. Jen tak se mohlo stát, že i žena z rodu Stuyvesant-Frenchů podcenila jeho nízký původ a všelijakou pověst.” Edward sklouzl pohledem dolů, jako by chtěl schovat výraz, který se mu zračil v očích. „Matka musela být prostě přesvědčená, že si ji vezme. Bezpochyby ji ujišťoval, že svého’ syna uzná. Jedině tak to dává smysl. Alice prostě podcenila Vanadderovu krutou povahu, stejně jako teď Daisy.”

„Nikdy se skutečně neprokázalo, že je tvým otcem, Frenchi,” řekl Cornelius a oslovil Edwarda přezdívkou.

Edward vzhlédl. Přešel k fotografii ve stříbrném rokokovém rámu a zeptal se: „Ty o tom pochybuješ? Skutečně?”

Corneliovi ztvrdly rysy. Muž na podobizně byl přesnou kopií mladíka, který tu stál před ním: měl stejnou mohutnou čelist, stejně štíhlou a hezkou tvář a stejný nelítostný výraz kolem úst.

Nebýt toho klobouku a staromódního tvídového saka, jaké se nosily před dvaceti lety, mohl to být klidně jeden a tentýž muž.

„To on mou matku zabil. Nikdy se nevzpamatovala z hanby způsobené tím těhotenstvím. Rodiče nechtěli dovolit, aby se jí dvořil, protože byla z rodu Stuyvesant-Frenchů, kdežto on měl sice jmění, ale jméno žádné. Pak se mu však v jednom okamžiku podvolila. Jistě mu působilo neobyčejné potěšení, že ji mohl odmítnout právě ve chvíli, když ho nejvíce potřebovala.”

„Jak kruté… opravdu kruté…,” šeptl Cornelius bezradně.

„Ano,” přisvědčil Edward s ústy staženými do stejné přísné linky, jakou měl muž na obrazu.

„Když však půjdeš po Vanadderovi, všichni si budou myslet, že to děláš pro peníze.”

„Nepotřebuju jeho peníze.”

„Já to vím, ale ostatní budou jiného názoru. Budou si říkat, že to děláš proto, abys po něm dědil.”

„Nezajímají mě názory ostatních. To, že nechám svého otce prohlásit za nesvéprávného v zájmu jeho invalidní dcery, ještě neznamená, že se k němu chci přihlásit jako k pokrevnímu

příbuznému. Získám tím pouze poručnictví své nevlastní sestry. A jsem odhodlaný vyrvat ji ze spárů toho tyrana, i kdybych kvůli tomu měl zaplatit všechny právníky na téhle straně Hudsonu.”

„A kdybys měl využít sester Murphyových.”

„Ano, to taky. Vlastně hrají v mém plánu klíčovou úlohu. Odhalím, že jsou podvodnice, a Vanaddera označím za duševně nemocného. Nepovolím, dokud se mi to nepovede, i kdybych to měl zkoušet až do smrti.”

„Je mi těch dvou ubohých sester líto.”

„Vždyť to nejsou ani sestry! Intrikánky jedny. ,Takzvané sestry Murphyovy’ utekly z nějakého sirotčince na středozápadu a od té doby se živí nekalým způsobem.” Edward se přesunul k pracovnímu stolu, na kterém ležela hromada papírů. „Tady mám celou jejich minulost. Po cestě na východ se přidaly k několika skupinkám komediantů a postupně je vyhazovali z jednoho města za druhým pro pouliční prostituci. Nakonec dorazily až do New Yorku, kde si vybudovaly až pohádkově úspěšné postavení. Teď je však potkala smůla. Staly se nástrojem k ukončení jedné mé záležitosti.”

Corneliovi poklesla čelist. „Ty mě udivuješ, Edwarde. Ty i tvé ohavné plány. Kdes, pro všechno na světě, všechny ty informace vyhrabal?”

„U Pinkertonů. To oni zjistili, že Lavinie Murphyová pochází z útulku pro opuštěné děti v St. Louis.” Zdálo se, že rekapitulace temných stránek životního příběhu Lavinie Murphyové působí Stuyvesant-Frenchovi neobyčejné potěšení. Její rodiče zemřeli pravděpodobně na svém hospodářství na choleru. V pěti letech se dostala do sirotčince, kde strávila jedenáct let. Pak uprostřed noci utekla ještě s jednou dívkou přibližně stejného věku a malým, čtyřletým chlapcem. Vzali s sebou i dvě malá mimina. Potom už nebylo složité sledovat jejich osudy. Těžko si lze představit, že krásná mladá žena se třemi sestrami a jedním bratrem pocestuje světem, aniž by si jich kdo všiml.”

„To máš asi pravdu.” Cornelius se zasmušil. „Za prostituci, povídáš? V šestnácti? Příčí se mi na to jen pomyslet. Když si vezmu, jak Hraběnka vypadala u Stewarta, těžko si lze představit, že tak silná žena mohla kdy tak klesnout.”

„Mýtus, který kolem sebe vytvořily, je potřeba zbořit. Lavinie Murphyová je asi taková hraběnka jako její sestřička carevna. ” Edward si založil ruce na prsou. „Celý ten jejich podnik je ohavný. Uvědom si, že tu máme co dělat s pěkně otrlými podvodnicemi!”

Cornelius si vzpomněl na setkání s Laviní a roztál. „Ale hezká je, o tom není pochyb. Přitom v ní nevidím žádnou tuctově dokonalou krásku s blond vlasy. Nedokážu si prostě představit, že

by tahle.”

„Jen mi neříkej, že si tou svou předstíranou nevinností omotala kolem prstu i tebe?” Edward pohlédl na svého přítele, jakoby se mu před očima právě proměnil v pštrosa. „To je přesně její finta, copak to nechápeš? Ona musí vypadat nevinně, protože pro navazování spojení se záhrobím je právě naivní mladá dívka vůbec nejvhodnějším druhem média. Tak to alespoň tvrdí.odborníci’,” dodal a pohrdavě si odfrkl.

„Jen chci říct, že na otrlou podvodnici nevypadá. K prodavači, který ji obsluhoval, se chovala velice slušně. Dokonce si nesla celý nákup úplně sama.”

„Pak to na nás hraje velice dobře.” Edward se probíral stohem papírů s informacemi o Lavinii Murphyové. „Ale já na to už dohlédnu, aby pravda vyšla najevo. Mám s ní totiž velké plány.”

„Uvědomuješ si, že ji chceš připravit o živobytí? Neexistuje mnoho způsobů, jak se mladá žena může poctivě uživit.”

Znovu úšklebek. „Tak poctivě, povídáš? Už jsem ti přece řekl, že na ní není nic poctivého. Je to podvodnice. Kriminálnice. Ať si vydělává nějakou pořádnou prací anebo v posteli, jako všechny jí podobné. To je pro ženskou, jako je ona, jediný způsob obživy.”

„Jsi skutečně pravým synem svého otce, Edwarde,” poznamenal Cornelius s melancholií v hlase.

Edward neodpověděl hned, jako by ho obsah té věty paralyzoval.

„Kým jiným bych měl taky být,” odpověděl nakonec se zavilým výrazem a s pohledem upřeným na fotografii.

2. kapitola

Kdyby mne snad někdo chtěl obdarovat výsadou naslouchat rozhovoru postarších dam s vikáři sousedního maloměsta, patrně bych toto privilegium odmítl se slovy, že mám důležitější věci na práci. A pokud lidé, kteří věří myšlenkám spiritismu, spolu nepromlouvají o nic rozumněji a moudřeji, než jak se o nich zmiňují jejich přátelé, řadím je do stejné kategorie. Jediná dobrá věc, kterou na předvádění „Pravdy spiritismu ” spatřuji, je to, že skýtá další argument proti sebevraždě.

- T. H. Huxley

Lavinie se ve svém domě na Washingtonově náměstí rozhlédla po salonu. Byla to její pýcha. Za každou saténem čalouněnou židli ve stylu Ludvíka XVI. a pečlivě vybranou zelenkavou vázu ve starodávném pařížském stylu musela zaplatit svým vlastním tělem. Zato se teď mohla rozhlížet po svém zářivém domově a z jeho přepychu čerpat sebejistotu. Už nikdy nebude strádat. Za pouhé čtyři roky se vypracovala z hladovějící ubožačky na příslušnici vyšší střední třídy prosperujícího velkoměsta, a co více, vytáhla s sebou na výsluní i Hazel, Fanny, Evu a Jamieho. Děti už nikdy nepoznají strach, který ji samotnou provázel po celé dětství: hrůzu z osamění, mučivý pocit hladu a mrazivé vědomí, že na celém světě není nikdo, komu by na ní záleželo.

Lavinie si byla vědoma toho, že ona i Hazel si ponesou šrámy na duši po celý svůj život, stejně dobře však věděla, že dětem se pozvolna hojí. Měla ten dojem pokaždé, když se smály a honily okolo stolu, pokaždé, když si holčičky upadaly hedvábné šatičky od čokolády. Žijí v pohodlí a nejen to, pomyslela si vzdorně Lavinie, mají také svůj domov. Všichni konečně mají svůj domov.

Nyní se však to všechno ocitlo v ohrožení - růžové sametové závěsy, vkusně naaranžovaný starožitný kobereček, masivní, zlacené zrcadlo v románském stylu a kromě toho také jistota a bezpečí, které tyto předměty představovaly, což ji trápilo nejvíce.

Původcem tohoto ohrožení byl muž, u kterého postrádala důvod a jakýkoliv zjevný vztah k ní samotné.

Spočinula na saténovém taburetu a její mysl zachvátily neurčité obavy. Nikdy nedokáže zapomenout na noc, kdy s Hazel utekly ze sirotčince. Neměly nic než oněch příslovečných pár hadříků. A že to opravdu byly hadříky! Teď se po salonu pohybovala v rudých hedvábných pantoflíčcích, které ševelily podobně jako taftové šaty barvy ledu, které měla na sobě. Záblesky jejich úchvatné tmavěrůžové vlečky se jí odrážely v popelavě plavých kadeřích.

Skutečně už urazila hezký kus cesty od těch dlouhých a hladových nocí, které se jí tak vryly do paměti. Byly doby, kdy litovala svého impulzivního rozhodnutí, že s sebou vzala děti; to když jejich budoucnost strašily přízraky hladovění. Lavinie si však dobře uvědomovala, co je čekalo v útulku. Sama tam strávila jedenáct let. Malé děti tam poznaly jen nekonečnou lopotu a dostávaly žalostně ubohé jídlo. Později, pokud se dívka nedostala odtamtud včas pryč, jako se to podařilo jí, čekal na ni nemilosrdně krátký život naplněný otročinou v posteli, dokud nepřišlo vysvobození v podobě nemoci či porodu.

To jí dávalo sílu vzdorovat. Vytrvat. Dělala věci, k jakým by se žádná spokojená žena, o kterou je řádně postaráno, nikdy neuchýlila, ale Lavinie vždy dokázala vypudit ze srdce všechny výčitky. Měla potěšení z toho, že se svou „rodinou” získala v New Yorku tento dům, služebnictvo i stylový salon s exotickou rohovou pohovkou s nebesy, o níž se povídalo po celém městě.

A našly se chvíle, jako byl třeba právě tento okamžik, kdy myslela jen na to, jak správně se zachovala, když s sebou vzala i děti. Eva, Jamie a Fanny byli právě nahoře v pokoji se svou vychovatelkou a učili se věcem, kterým by se v domově nikdy nenaučili. V sirotčinci v St. Louis byly jedinými předměty Krutost a Bída. Dětem se věru skutečně blýsklo na lepší časy.

Teď však dostala dopis.

Podívala se na psaní ve své ruce, na vzkaz napsaný narychlo -možná i ve vzteku - na dopisním papíru s ozdobně vyvedeným emblémem hotelu na Páté ulici: Žádám o schůzku. Zastavím se dnes odpoledne. ESF.

Lavinie si Edwarda StuyvesantFrenche vybavila před očima. Viděla tmavovlasého obra, jak sedí v baru pod dekadentním aktem od Bouguereaua a spřádá plány, jak ji zničit.

Přesto jí však stále unikal důvod, proč by jí měl chtít ublížit. Tohle ji snad děsilo ze všeho nejvíce. Nepatřil přece ani k vědcům ani k novinářům, jejichž kariéra závisí na odhalování takových, jako je ona. Ne, má na ni spadeno z naprosto jiných důvodů. Chtěla po nich začít pátrat, ale ani nevěděla, kde začít. Váhavé, šouravé kroky Rawlingse na schodech jí připomněly, že nemá mnoho času na přemítání.

„Přišel pan StuyvesantFrench, slečno,” ohlásil Rawlings, když vstoupil do dveří salonu. Vypadal ustaraně a celý nesvůj.

„Je dole. Co s ním mám dělat?”

Nasadila nanejvýš okouzlující a sebevědomý úsměv a pronesla vlídně: „Uveď ho přece nahoru, Rawlingsi. Co jiného?”

Stařičký majordomus se na ni dlouze zadíval, uslzený pohled mu potemněl obavami.

„To bude v pořádku,” řekla a ústa se jí stáhla, jak se pokoušela o rozechvělý úsměv. „Slibuju.”

„Neměla byste tolik slibovat, slečno. Někdy mám dojem, že vás tíha všech těch vašich slibů sklátí k zemi.”

„Už jsem tě snad někdy zklamala, můj starý dobrý Rawle?” zeptala se šeptem.

Usmál se, ale šedá hlava mu poklesla. „Přivedu ho nahoru.”

Dívala se za ním a v myšlenkách se opět vrátila do minulosti. Rawlingse potkaly s Hazel na oné čtyřleté pouti životem, kdy se snažily dostat tam, kde jsou teď. Rawlings pocházel z Anglie a odedávna se živil loutkářstvím. Pak mu kdosi ukradl loutky a jeho živnost tak vzala za své. Když se s ním setkaly poprvé, plakal u kraje cesty do Albany. Tvrdil, že je mu pětašedesát, ale podle Lavinie mu bylo spíš kolem sedmdesáti. Přesto ho vyzvaly, aby se k nim přidal. Teď jim dělal majordoma a kromě toho také slušně napodoboval hlasy a ovládal břichomluvectví. Dokázal svůj hlas nasměrovat do libovolného prázdného rohu v místnosti a rozeznět ho tak, že to vypadalo, jako když tam stojí a promlouvá samotná anglická královna. Rawlings byl neocenitelnou součástí jejich produkce, když s Hazel navazovaly spojení se zemřelými.

Pohlédla znovu na vzkaz, který třímala v ruce, a s odhodláním ho odložila stranou. „Jen toho lva vypusť, Rawle. Však já už ho donutím, aby zalezl zpátky do klece,” povzbuzovala se šeptem, když čekala, až se v překrásných, slonovinově bílých dveřích se zlacením zjeví stín temné postavy toho démona.

Lavinie Murphyová vypadala tentokrát úplně jinak, než když ji viděl naposledy. Edward se málem zálibně pousmál, když k němu doplula, celá v modrém taftu. Tvář se jí skrývala pod nánosem pudru a na záda jí splýval vodopád úchvatných kadeří.

Posledně byla celá v bílém. S dokonalostí profesionálky hrála svou roli éterické bytosti, i když na jejím pružném těle pracoval každičký sval. Dobře si ji zapamatoval. Měla tenkrát na sobě šaty ledově bílé barvy, ale v jejích údech proudila při každém pohybu horká krev baleríny. Tvář té proradnice za závojem vypadala strnule, bez jakéhokoliv výrazu, přesto si však dokázal vybavit, že její vlasy nebyly tak umně a marnivě načesané jako teď. Tehdy vypadaly nespoutané a bohatě a provokovaly už tou svou tíhou a délkou, jak se jí natřásaly na zadku. Pohupovaly se jako ohon klisny v horkém dni a především proto se patrně všechen ten dav tlačil, aby mohl spatřit dívku ze záhrobí. Hazel a Lavinie Murphyovy byly dvě nejlépe placené spiritistky v New Yorku, protože jakmile se některé z nich podařilo přivolat ducha, zjevil se vždy v podobě krásné ženy.

Včera večer sehrála Lavinie Murphyová své představení přízraku opravdu perfektně; dokonce i Edward musel připustit, že dokázala ztělesnit jeho vlastní, ryze mužskou představu děvky a madony v jedné osobě. Zatímco v roli dívky ze záhrobí rozehrávala svou smyslnou nevinnost, dobře si uvědomoval tu moc, která dokáže dohnat mužský rod na kolena. A proto mu nezbylo - cítil to dokonce i teď - než ji obdivovat.

„Pane StuyvesantFrenchi. Tak jsme se přece jen setkali. Sestra mi řekla, že jste byl na minulé seanci.” Ani mu nepodala ruku, ani si ji v rozechvění nepřitiskla na prsa. Nebyla ani chladná a vypočítavá obchodnice, ani rozmazlená slečinka, kterou je potřeba ochraňovat. Vlastně nešlo najít žádný výraz, který by ji vystihoval; spíš v ní bylo od každého kousek, čehož se většina mužů bojí: měla v sobě klid obchodnice a zároveň výraz

nevinnosti. Právě proto doslova hořel nedočkavostí, až z ní tu její masku strhne. Pouhá žena by nikdy neměla mít takovou moc, aby dokázala s ostatními manipulovat. Žádná žena z masa a kostí přece nesmí tak nemilosrdně znát povahu mužů.

„Hraběnko.” Uklonil se a jejich pohledy se setkaly.

„Co pro vás mohu udělat, pane StuyvesantFrenchi?” zeptala se roztomile a vláčnou ručkou ho navedla k opodál stojící pohovce.

„Přišel jsem požádat o seanci. O soukromou seanci.”

Dlouze si ho prohlížela a on by přísahal, že její modré oči získaly fialový odstín. Jako by jim červená barva propůjčila na okamžik tolik tepla, že strnul úžasem.

Zhluboka se nadechl. Oheň a led. Taková tedy je. Přitahovalo ho to. Beznadějně ho to přitahovalo. Pocítil vztek.

„Pane, my opravdu nepořádáme soukromé seance bez předchozího doporučení a obávám se, že vy žádné nevlastníte.” Opatrně se usadila na pohodlnou sedačku. Drátěný korzet přitom zvládla s větším půvabem, než by dokázala samotná vikomtesa Nancy Astorová. „Pokud bychom se sestrou měly ve vašem případě učinit výjimku, musel byste mít skutečně opravdu výlučný důvod.”

„Já takový výlučný důvod mám.” Pohodil na stůl mezi nimi hedvábnou náprsní tašku. Byla tak nacpaná zlatými mincemi, že po ní v desce z ořechového dřeva zůstal malý vryp.

Chvíli zírala na stůl, pak na něj. „Ať už jsou vaše důvody sebevýlučnější, tyto jsem neměla na mysli.” Pak mu svou jemnou, až k nevydržení křehkou rukou přisunula náprsní tašku zpět k němu. Ve tváři se jí zračil takový odpor, že by ho nepřekvapilo, kdyby si zacpala nos. „Minule jste, pokud vím, mluvil s mou sestrou. Prý chcete dokázat, že jsme podvodnice. Víte, pane StuyvesantFrenchi, záhrobí se k pochybovačům, kteří zaujímají takový postoj, nestaví právě kladně.”

Usmál se a rukou si promnul skráň. Věděl, že tohle chlapecké, bezradné gesto vždycky dokázalo zapůsobit na slabší pohlaví.

Lavinie Murphyová jako by si ho ani nevšimla.

Rozhodl se změnit taktiku. „Duchové, které tady u vás vyvoláváte, Hraběnko, jistě nejsou z těch, kteří by po pochybovačích házeli kameny. Přízračná bytost, kterou jsem zde

včera viděl, rozhodně nebyla přivolána z výšin nebeských,” řekl a samolibě se usmál. „ Tahle vskutku vypadala na to, že ví, co je to hřešit.”

„Nebyla jsem na minulé sestřině seanci. Nemohu tedy vědět, jakou duši včera večer ze záhrobí přivolala.”

„Velice se vám podobala, Hraběnko. Políbila mě svými ledově chladnými rty na tvář a teď zjišťuju, že bych ten jejich dotek rád pocítil znovu.”

Lavinie se zvedla a přešla k oknu. Poskytla mu tak pohled na svou dokonalou postavu, kterou teď rámovaly sametové záclonky barvy růžových okvětních plátků. Z profilu působila poddajně a zranitelně, přesto však se chvěla obavami.

„Patrně pro vás soukromou seanci uspořádat nemůžeme, pane. Domnívám se, že nejste upřímný. Jak jistě víte, duchové byli tak dobrotiví a obdarovali mne schopností nahlédnout do lidské duše a vidět, zda v ní přebývají čestné pohnutky. U vás žádné nenalézám, a proto mi nezbývá než se domnívat, že žádné neexistují.”

Přece jen je to ledová královna, pomyslel si, když se na ni zadíval. Taková ledová královna však pro něj představovala vynikající výzvu.

Zatímco stála ve světlem zalitém okně, spatřil v jejích vlasech červené záblesky, skryté provokující plamínky, které se objevovaly jen v určitých okamžicích. Vyzařovaly teplo, které působilo v porovnání s chladem, jenž čišel z jejího chování, o to výrazněji.

„Možná že právě proto jsem tady. Abych odhalil čestné a opravdové pocity ukryté ve své duši.” Vstal a šel k ní. Díval se a prohlížel si ji, až se zdálo, že ji snad svým pohledem provrtá.

„Obávám se, že takové služby tady neposkytujeme, pane StuyvesantFrenchi. Kdybyste chtěl vyvolat nějakého svého zesnulého příbuzného nebo dávno ztracenou lásku, pak bychom snad mohly pomoci, ale takhle…”

Vzal ji za ruku. Překvapilo ho, jak je teplá. Podívala se na něho s údivem, snad až příliš člověčím. Pousmál se. Dobrá, přece jen v sobě cosi skrývá. Hluboko dole pod tím ledovcem spočívala sladká, smyslná nymfa, která lákala námořníky k pobřeží. Možná bylo všechno, co se o Lavinii Murphyové povídalo, pravda. Možná všechny ty seance skutečně nebyly ničím jiným než

zástěrkou pro prostituci na úrovni. Ať je to jakkoli, právě přestal pochybovat. Žádná cena by mu nepřipadala příliš vysoká.

„Uspořádejte mi tu seanci, Hraběnko. Nechám vám tady peníze a vrátím se v pět odpoledne. Očekávám, že se zde setkám s tou přízračnou dívkou.”

„Duchové mi napovídají, že to není bezpečné,” zašeptala s ostražitostí v očích.

Sklonil se a přitiskl své rty na její dlaň. Vypadalo to, že ji překvapil, byl by však přísahal, že potlačila nutkání ruku vykroutit a uniknout tomu pocitu.

„Duchové mají pravdu,” zamumlal, uklonil se a odešel.

„Myslím, že nejlépe uděláme, když si ho jednoduše nebudeme všímat, až přijde. Zatemníme dům a počkáme, dokud neodejde. Tohle není dobrý nápad.” Lavinie s úzkostí sledovala, jak Hazel znovu přepočítává zlaté mince.

„Nechal tady sto dolarů. Jen se podívej. Sto dolarů!” vyhrkla Hazel s očima rozšířenýma úžasem.

„Musíme mu je vrátit. Skutečně si myslím, že bychom tu seanci měli odmítnout.”

Hazel konečně vzhlédla. „Tohle snad ani nejsi ty, Vinie. Nebýváš přece takhle ustrašená.”

„Tenhle chlap je něco jiného. Není to jen tak nějaký opičák, který ze sebe chce dělat hlupáka. On je. je prostě tak.”

„Hezký,” dopověděla Hazel neúprosným hlasem a zírala na zlaťáky. ,,Je opravdu velice hezký. A neříkej mi, že sis toho nevšimla. Vlasy má černé jako havraní křídla, v očích se mu blýská nemilosrdný zelený odstín a kromě toho je tak ohromně vysoký.” S těmito slovy začala Hazel spouštět mince jednu po druhé zpět do hedvábné tašky. „Ale máš samozřejmě pravdu. Neměly bychom to dělat. I mně nahání hrůzu. A jakou.”

„Netvrdím, že se ho bojím.”

„Vinie, tohle bys přece jinak neodmítla.”

„Mám z něho jen nepříjemný pocit, ne strach.”

Hazel na Lavinii pohlédla. Nevyslovila však jedinou otázku.

„Na mých pocitech tady vůbec nezáleží,” dodala Lavinie, „opravdu s ním nemůžeme ztrácet čas. Do hodiny přijde Wilhelm a to je náš zákazník číslo jedna, jasné? Takže na pana Stuyvesant-

Frenche zapomeňme. Hned ráno mu pošleme ty peníze zpět po kurýrovi a dnes večer si vyrazíme do divadla.”

„Pokud to podle tebe bude takhle nejlepší, Lavinie, souhlasím. Možná že budeme opravdu nejlépe čelit zlu tím, že se mu vyhneme.”

„Podle mne ano,” odpověděla Lavinie, ale čelo měla stále zachmuřené obavami.

Wilhelm Vanadder byl skutečně jejich nejlepší zákazník. Byl to on, kdo jim díky svým soustavným požadavkům na další a další seance zajistil dostatečně velký příjem na to, aby si koupily dům. Každé úterý odpoledne si pravidelně přicházel popovídat s milovanou zesnulou matkou svého nepřiznaného syna a byl to také výhradně on, kdo Lavinii ukázal, že spiritistické služby lze poskytovat i za odměnu. Pravda je, že skutečně podváděla. Někdy ji doslova sžíraly pocity viny. Některé seance si vyžadovaly větší ospravedlnění než ostatní a jindy ji zase samotný fakt, že klame, kupodivu ani tolik netrápil. Lidem podle všeho rozmlouvání s mrtvými přinášelo velkou útěchu. Zdůvodňovala si to tak, že jim s Hazel poskytují možnost, jak se vyrovnat s těmi nejlidštějšími potřebami - umožňovaly jim hledat naději na existenci posmrtného života a navázat spojení s jejich milovanými blízkými. Jedinou náplastí na její provinění byla skutečnost, že služby, které poskytovala, měly zcela nepochopitelný léčebný účinek, třebaže celá pomoc se zakládala na klamu a mámení smyslů.

Co jí však čas od času připadalo k nevydržení, byla osobní vyznání zákazníků. Zdálo se, že úkolem média není pouze vyvolávat duchy dávno zesnulých, ale také utěšovat duše těch, kteří jsou a ještě dlouho budou mezi námi. Přestože jediná cesta, kterou Hraběnka Lavinie s Carevnou Renskou kdy podnikly a na které si jen taktak dokázaly vydělat na živobytí předváděním laciných pouťových triků, byla jejich odvážná pouť ze St. Louis do Albany a na Manhattan, vymyslely si neskutečné historky o své minulosti a o tom, kterak cestovaly do Paříže, Rumunska a Nepálu, aby se tam vyučily umění a praktikám mystiky. Nehledě na svůj skutečný životní příběh však sestry Murphyovy se svou iluzí úspěchu prorazily. Coby fiktivní Hraběnka a Carevna se smyšlenou schopností navázat spojení se světem duchů se staly

vrbami, k nimž se chodili vyplakat lidé z celého Manhattanu, a byla to jejich bedra, na která společnost nakládala břemena svých nejtemnějších tajemství. Wilhelm Vanadder nebyl výjimkou.

Domluvili se, že přijde ve čtyři. Lavinie pohlédla na ruské zlacené hodiny na římse nad krbem a zjistila, že zbývá ještě pět minut.

Nebyla na jeho příchod zrovna nejlépe připravená. Edward StuyvesantFrench ji rozrušil. Přemýšlela, zda je schopná zvládnout veškeré potřebné triky tak, aby při seanci obstála. Nicméně věděla, že účty se samy nezaplatí. Dá-li Bůh, StuyvesantFrench si vezme své peníze zpět a nechá je propříště na pokoji.

„Přišel pan Wilhelm Vanadder, slečno,” ohlásil Rawlings hosta a uvedl ho do salonu.

„Wilhelme, jak ráda vás zase vidím. Týden bez vaší společnosti je příliš dlouhá doba. Zesnulí už se nemohou dočkat, až s nimi promluvíte.” Ladným pohybem přešla po předložce pastelové barvy a podala Vanadderovi ruku.

„Má milá,” opáčil a sehnul se, aby Lavinii políbil ruku. Byl vysoký a díky mnohaletému holdování pití a nadměrnému pohodlí poněkud ztloustnul. Přesto však jeho tvář prozrazovala, že kdysi musel být velmi pohledný, a když se dnes do ní zadívala, cosi jí blesklo hlavou.

„Neposadíte se? Jste nějak bledý, Wilhelme,” řekla tiše a hlavou kývla k umně vyřezávanému stolu umístěnému uprostřed salonu. Fanny a Eva měly volno. Když si Lavinie chtěla trochu odpočinout, vystačila pouze se záhadným klepáním. Podobně jako sestry Foxovy přišla i Lavinie na to, že pokud někdo ve spojení se záhrobím bezhlavě věří, lze veškerou konverzaci s duchy odbýt vydatným, dobře načasovaným zapraskáním kloubů na prstech u nohy.

„Musím si promluvit s matkou svého syna,” řekl Vanadder nervózně a setřel si pot z čela, přestože bylo toho dne docela chladno. „Obávám se, že se vrátil.”

„Tak?” pozvedla Lavinie obočí. Už toho o jeho nemanželském synovi slyšela hodně. Ten starý muž ho z nějakého malicherného důvodu nikdy neuznal za vlastního a teď ho sžíraly pocity viny. Každá seance s „matkou jeho syna” byla jen další z řady vyznání

plných lítosti nad neuznaným otcovstvím. Jednou mu „jeho matka” dokonce navrhla, aby se k synovi přihlásil, ale jediným výsledkem byl příval slz. Wilhelm se podle všeho již pokoušel o nápravu, ale jeho odvržený potomek s ním zřejmě nechtěl nic mít.

Sedla si ke stolu vedle něj a znovu zapřemýšlela nad tím, jak těžké je břemeno viny, které spočívá na bedrech společnosti. Nechtěla znát ta nicotná a špinavá tajemství lidí kolem sebe. Dělalo se jí z nich nanic. Bylo jich příliš mnoho a byla vskutku ohavná.

„Carevna dnes nemůže být s námi, Wilhelme. Povolali ji do Woodvinu, aby uspořádala seanci v tamním táboře.”

Wilhelm se pokusil o úsměv. Přestože měl kruhy pod očima a vypadalo to, jako by na něho něco lezlo, zdál se dnes Lavinii docela hezký, jakoby povědomý. Jen pouhý pocit, že by ji mohl jakkoli přitahovat, jí připadl prazvláštní, nicméně vzhledem ke své živnosti nikdy nebrala intuici na lehkou váhu. Snažila se proto ihned najít racionální vysvětlení a bryskně přičetla svůj pocit náklonnosti tomu, že Vanadder tentokrát vypadal jinak než obvykle. Tváře měl bledší než jindy a zdálo se, že velmi zhubnul.

„Říkal jsem si, že své peníze věnuji táboru ve Woodvinu,” oznámil udýchaně. „Už jsem se vám o tom ostatně zmiňoval, Hraběnko. Nebo ne?”

Lavinie vážně sepjala ruce. V komunitě, o které Wilhelm mluvil, s Hazel začínaly. Pochopitelně to místo bezvýhradně opěvovala. ,,Jistě, už jste se o tom zmínil. Je to velmi ušlechtilá myšlenka.”

„Víte, rozmyslel jsem si to. Těm spiritistům svůj majetek nedám. Myslím, že Olcotta už příliš nevyznávám.” „Mohu se zeptat proč?”

„Je to opičák. Proto. Darwin má pravdu. Zrovna včera v noci jsem měl sen, že plukovník je ve skutečnosti jen vycpaný pavián v těsné bílé košili s motýlkem, který má v rukách činely a mlátí s nimi o sebe. Takové kreatuře své peníze neodkážu.”

„Ovšem. To chápu.” Snažila se působit sdílně a zaujatě, přestože konverzaci tohoto druhu vedla s Vanadderem jednou týdně. Podobné sny či vidění, po kterých vždy změnil názor na určité osoby, míval opakovaně. Svou poslední vůli měnil tak

často, že by ji nepřekvapilo, kdyby svým příštím dědicem ustanovil prezidenta Hayese.

„Všechny peníze hodlám odkázat synovi. Už jsem se rozhodl. To ho přiměje vzít starého otce na vědomí.” Přitiskl si kapesník na ústa, jako by potlačoval nějakou bolest.

„Stále se zabýváte svým synem, Wilhelme?” zeptala se Lávinie něžně. Pak nepozorovaně vyklouzla z boty a natáhla prsty. V New York World jednou v návalu pochybovačství napsali, že Hraběnka s Carevnou mají tak podezřele dlouhé vlečky, že by k nim potřebovaly nosiče. Pokud šlo o Wilhelma, nemusela nosit zvlášť dlouhé šaty. Ten věřil až za hrob. Ani v nejmenším nevadilo, že byl totálně vyšinutý.

,,Jak se mne ten ničema vůbec opovažuje odsuzovat? Taková vzpurnost by se měla trestat podle zákona!”

„Chápu, jeho hněv vás rozrušuje,” přitakala Lavinie, která se jen stěží soustředila na jejich rozhovor. I bez toho věděla, jak bude vše pokračovat: on začne brečet a „matka jeho syna” ho zase utěší. Pak do horní zásuvky sekretáře vhodí těžkou náprsní tašku plnou mincí, které Rawlings ráno odnese do banky.

„Do svých třiceti let mě neviděl,” řekl Vanadder a mnul si při řeči levou paži, jako by ho v ní začalo píchat. „Tak proč by mě měl nenávidět?”

Lehce si odkašlala do kapesníku, aby zakryla své pochybnosti. „Myslím, že v tom vztahu jde o víc, než si uvědomujete. Podle všeho svádí vaše duše spolu boj již po několik staletí. Tím by se do značné míry dal vysvětlit jeho nepřátelský postoj.” Nehledě na to, že jsi ho v dětství opustil a jeho matku zostudil tak, že z toho předčasně zemřela.

Některé nehoráznosti bylo věru těžké polknout, ale právě proto s sebou mívala ozdobný kapesník z belgické krajky. Tím vždy snadno zakryla nepatřičný smích.

„Máte pravdu, Hraběnko. Zdá se mi, že jsem ho znal dlouho předtím, než jsem ho poprvé uviděl. Víte, v jeho tváři jsem pozoroval něco. něco velmi povědomého.”

Je to přece tvoje tvář, hlupáku. „Skutečně?” zeptala se pohotově. „Nezkusíme navázat spojení s jeho matkou a zeptat se jí, zda netuší, jak a kde se vaše duše mohly setkat v minulých generacích?”

„Tak dobrá,” odpověděl nepřítomně. Místo toho se soustředil na svou levou paži; zdálo se, že ho zlobí stále více.

,,Jste v pořádku, Wilhelme? Udělal jste si něco s rukou? Nevypadáte dnes právě nejlépe.”

„Nevšímejte si toho. Pokračujte. To je tím příšerným vedrem. Nic víc v tom není.” Znovu si otřel čelo, přestože se Lavinie právě zaobírala myšlenkou, že by jí přišla vhod šála.

„Vezměte mě tedy za ruce a zkusíme se dostat na druhou stranu,” řekla Lavinie a uchopila ho za ruce. Měla pocit, že drží dva kusy ledu. „Opravdu vám nic není, Wilhelme? Neměla bych zavolat lékaře? Mohl by vás prohlédnout a.”

„Nic takového. Musím si promluvit s matkou svého syna.”

Podívala se na něj jednou, pak podruhé. Nakonec se zhluboka nadechla a zavřela oči. „Skrze mocnou sílu živočišného magnetismu teď voláme Alici. Alice, ozvi se, Wilhelm s tebou potřebuje mluvit. Alice? Alice, jestli mne cítíš, promluv k nám!”

Zpod stolu se ozvalo hlasité lupnutí. Wilhelm se jako obvykle podíval dolů a uspokojil se tím, že nebylo nic vidět. ,,Jsi tady?” zeptal se zlehka.

Další křupnutí.

„Jsi to opravdu ty, Alice?”

Znovu hlasité lupnutí.

„Potřebuji tě, Alice,” začal pofňukávat tím nejžalostnějším hlasem. Zdálo se, že ruka už ho netrápí, zato se začal nehorázně potit. „Hodlám se ke svému chlapci přihlásit. Chci ho přijmout zpátky, Alice.”

Zase lupnutí.

„Vím, že bys souhlasila. Bylas to nakonec ty, kdo na mě naléhal, abych věci napravil. Ale on se mnou nechce mluvit. On mě nenávidí, Alice.”

Ozvalo se dvojí lupnutí.

„Ne, je to opravdu tak. Skutečně mě nenávidí. Dává mi za vinu tvou smrt.”

Znovu dvojí lupnutí.

„Nehádej se se mnou, Alice. Povídám ti, že ho znám a že mě nenávidí. Vždyť mi to vmetl do obličeje. Při našem posledním setkání mi řekl, že jsem blázen.”

Další dvojí lupnutí.

„Opravdu. Bylo to skutečně tak. A vůbec se mi neomluvil.”

Lavinie si vzdychla. Měla o něho starost - ruce se mu třásly a choval se jinak než obvykle. Vůbec ne tak bláznivě.

„Alice?” zeptal se a hlas mu přešel do šepotu. Zdálo se, jako by se téměř dusil. „Alice? Chci, aby po mně dědil. Můj syn. Uznám ho za svého a nechám ho, aby se staral o Daisy.”

Zaznělo jedno lupnutí.

„Souhlasíš. Díkybohu. Tak to udělám. Změním svou závěť. Kdyby existoval někdo, kdo by si zasloužil…” Přestal mluvit a snažil se popadnout dech. Podle všeho ho zabolelo na hrudi. Jako smyslu zbavený se tam začal třít. „Jak říkám, Alice, kdyby existoval. tedy kdybych věděl, že existuje někdo. někdo takový jako náš syn, byl bych ho přijal. Už dávno.”

,,Jste v pořádku, Wilhelme? Zavolám doktora, ano?” Dívala se na něj, ačkoliv tím ohrozila plynulý průběh seance.

On ji však neposlouchal. Byl stále ještě pohroužený do hovoru. ,,Ještě je tady něco, Alice. Myslím, že v závěti bych si měl vymínit, aby přijal mé jméno. Co si o tom myslíš ty, Alice?”

Lavinie ještě jednou zalupala prsty, oči však nespouštěla z muže, který ji držel za ruce.

„Chválabohu. Věděl jsem, že tím se vše spraví. Přijmu ho tedy. Udělám, co se má, a všechno špatné tak odčiním. Bude z něho Edward Vanadder, jak tomu mělo být už dávno. A ty, matko mého syna, budeš konečně v hrobě spokojená, že náš syn už neponese jméno StuyvesantFrench.”

„Bože svatý, c-co jste to řekl?” vykoktala ze sebe Lavinie, která v tu chvíli zapomněla na loupání klouby, na Alici i na Vanadderův znepokojující zdravotní stav. Náhle na ni padl význam toho příšerného verdiktu. V tu chvíli jí údiv a překvapení nedovolily myslet na nic jiného.

Wilhelm se překotně postavil. Zíral na ni několik nekonečných vteřin a nakonec ze sebe vyrazil: „Už - nikdy - nebude - žádný -Edward - StuyvesantFrench.” Zhluboka se nadechl. Vytřeštil oči a sevřel si rukama hrudník.

„Wilhelme!” zvolala a spěchala k němu.

,,Já se - dnes - necítím dobře. vůbec se necítím.,” sípal.

Náhle bylo po všem.

Když padal dozadu, rukou si stále ještě svíral hrudník. Váha jeho těla polámala pozlacenou židli pod ním, na kterou se bez života svalil, než s hlasitým žuchnutím padl na podlahu.

3. kapitola

Vyšetřující: Už jste někdy slyšel o nějakém médiu, které by nakonec nebylo odhaleno? Alfred Russel Wallace: Právě naopak. Slyšeljsem jen o několika málo médiích, která odhalena byla. Moncka nepřistihli při podvádění. Monck se celé události účastnil pouze jako host. Někdo navrhl, ať ho prohledají, a on utekl oknem.

- Svědecká výpověď k soudnímu procesu s Monckem

„Je definitivně po něm,” konstatoval Rawlings, když spolu s Lavinu a Hazel obhlíželi Wilhelmovo tělo zalité ubývajícím odpoledním světlem, které pronikalo do luxusního salonu. Vanadder na zemi vypadal jako kupa harampádí, které tam někdo zcela nepatřičně pohodil a nechal ležet na kvítcích, které zdobily starožitný kobereček.

„Bože na nebi, co budeme dělat?” zvolala Hazel s očima rozšířenýma při pohledu na mrtvé tělo.

„Chudáček. Myslím, že vůbec nevěděl, co se děje. Neměla jsem ho vůbec poslouchat, měla jsem rovnou zavolat doktora.” Lavinie si osušila vlhké tváře. Obvykle ji jen tak něco nerozplakalo, ale pohled na někoho, kdo vám zemře přímo před očima, přece jen dokáže člověka rozrušit. Myslela jen na to, co udělat měla a neudělala.

„Doktor by stejně nedorazil včas, aby ho zachránil,” utěšoval ji Rawlings. „Teď si však musíme dělat starosti především s tím, aby se nenašel u nás, ale někde jinde. Skandál, který by propukl, kdyby ho tady našli, by znamenal náš konec,” dodal pragmaticky, jak bylo jeho zvykem.

„Dole na něho čeká drožka. Co mám říct kočímu?” vyhrkla Hazel vyděšeně.

Lavinie se vysmrkala do belgického krajkového kapesníku a rázem vystřízlivěla. „Pravda. Nejprve musíme poslat pryč kočího.”

„Zajdu dolů a zařídím to, slečno,” nabídl se Rawlings. „Mám pak zavolat Montyho?”

Lavinie se pokoušela přemýšlet. Monty jim čas od času vypomáhal, když chystali seanci pro tisk a potřebovali se skutečně předvést. Byl to mladíček, kterého s Hazel potkaly na Bleecker

Street, když poprvé vykládaly lidem osud. Monty se živil tím, že sháněl role v různých operetách a varietních představeních. Když zrovna nehrál, jezdil s drožkou a zcela pravidelně své zákazníky oškubával.

„Ano. Musíme sehnat Montyho. Když mu dobře zaplatíme, mohl by nám potom, až vymyslíme přijatelnou báchorku, pomoct Wilhelma naložit do drožky a odvézt zpátky do jeho sídla.”

„A co až se Montyho zeptají, jak umřel?” vypískla Hazel.

„Nezapomeň, že Monty je jen drožkař. Namluvíme Wilhelmovu kočímu, že je tak krásný večer, že si starý pán přeje zajít po seanci ještě do restaurace k Delmonicovi. Tak bude moct Monty říct, že Vanaddera nabral na Washingtonově náměstí, protože se necítil dobře a chtěl se vrátit domů, aniž by musel čekat na to, až mu zavolají jeho osobního kočího. Monty může vypovědět, že podle všeho dostal Wilhelm srdeční záchvat v jeho drožce, a my tak nebudeme v celé záležitosti vůbec figurovat.”

„Dobrý nápad. Přímo výborný. Teď zbývá jen doufat, že se sem Monty dostane dříve, než nastane rigor mortis, ” poznamenal Rawlings a podíval se s očekáváním na obě vyděšené mladé ženy.

Lavinie se upřeně zadívala na Wilhelmovo tělo. Rigor mortis. Příšerné pomyšlení. Modlila se, aby to Montymu netrvalo dlouho. „Tak běž. Řekni kočímu, že může odjet a že na něho Wilhelm počká v deset u Delmonica. Pak řekni poslíčkovi, ať zajde na stanoviště drožek, podívá se tam po Montym a řekne mu, ať sem okamžitě přijde.”

„Samozřejmě, slečno.” Rawlings šikovně překročil mrtvolu a odešel. Hazel jen otupěle zírala na mrtvé tělo, jako by stále nemohla uvěřit tomu, že tam leží.

„Vypadá takový klidný, nezdá se ti?” zašeptala.

„Vypadá přívětivěji a rozumněji než kdykoliv předtím,” odpověděla Lavinie a znovu si otřela oči krajkovým kapesníkem.

„Zajímalo by mě… myslíš, Lavinie, že má u sebe hodně peněz?” zeptala se Hazel. Jako každá dívka, co se v životě neztratí, myslela na finanční stránku.

„Určitě má s sebou tolik, kolik mi měl dát za dnešní seanci. Nikdy nám přece nezůstával dlužný, pamatuješ?” Lavinii přepadl další nával lítosti.

„Nezaplatil ti předem, že ne?”

Lavinie se podívala na Hazel. Představa, že by se měla probírat sakem mrtvého muže, byla stejně děsivá jako vzpomínka na chvíli, kdy se jí před očima v salonu skácel k zemi. „Ne, dopředu mi nezaplatil. Vždyť víš, že to není jeho styl.”

„Tak teď už ti nezaplatí…,” pronesla Hazel bezútěšně.

„Na to teď opravdu nemám ani pomyšlení, Hazel. Toho muže potkalo velké neštěstí. Prostě umřel, a pokud se tak stalo, aniž mi zaplatil za dnešní seanci, pak se bez toho budu muset obejít. Jistě na tom nejsme tak, abychom si vybíraly na mrtvém muži tak zanedbatelný dluh.” Lavinie se posadila na taburet. „Kromě toho je tady ještě jiná věc, mnohem důležitější. Musím ti něco povědět. V průběhu seance mi vyjevil, kdo je jeho syn. Je to všechno dost popletené, ale alespoň trochu se tím vysvětluje zášť, o které jsme předtím mluvily. Musím ti říct, že je to.”

„Slečno! Slečno!” vpadl do dveří salonu Rawlings. Držel se za hrudník a sotva popadal dech. „Slečno! Edward StuyvesantFrench právě vystupuje z drožky a jde po schodech nahoru.”

Lavinie cítila, jak jí z tváří mizí krev. „Odvolal jsi kočího

Wilhelma?”

„Ano, odvolal. A myslím, že v poslední vteřině. Drožka StuyvesantFrenche se objevila právě v tom okamžiku, kdy ta druhá odjížděla.”

„Dobrá. Budeme předstírat, že tady nejsme.” Měla sto chutí zakrýt si rukama uši, aby neslyšela hlasité bouchnutí klepadla na vchodových dveřích. ,,Jdi mu říct, že nejsme doma.”

„Ano, slečno.” Rawlings konečně popadl dech a odspěchal.

Ticho, které nastalo, bylo ohlušující. Přestaly se ozývat rány klepadla.

„O čem tam dole asi mluví, co myslíš?” pošeptala Hazel Lavinii.

„Pššt…,” zarazila ji Lavinie, když se ozval rozzlobený hlas. „Bylo mi řečeno v pět.”

„Chápu, pane, ale Hraběnka se sestrou zrovna nejsou doma.” „A kdo se to s nimi tam nahoře tak náramně baví?” „Nechápu, co máte na mysli, pane.”

„Snad mi nechcete tvrdit, že tyhle rukavice a kloubouk patří slečně Murphyové.”

Lavinie pohlédla dolů na Wilhelma, který tu ležel prostovlasý, s holýma rukama, aniž by tušil, jaký zmatek se kolem něho strhl.

„Můj bože, Wilhelmovy rukavice a klobouk zůstaly ležet dole na příborníku.” Hazel se začala ovívat rukou, jako kdyby se snažila zaplašit náhlé mdloby.

„Pokud mi neřeknete, kdo je ten gentleman, který mě připravil o mou seanci, půjdu nahoru a zjistím si to sám,” zaduněl rozzlobený hlas StuyvesantFrenche.

Všechna krev, která ještě Lavinii zbyla ve tvářích, se jí nahrnula do nohou. Slyšela Rawlingsovo horlivé ujišťování a pak obě s Hazel zaslechly, jak se ti dva v hale postrkují.

„Opakuji vám, pane, že nejsou doma. A nahoru jít nemůžete!” trval na svém Rawlings, ale v jeho hlase byla slyšet hysterie.

Lavinie sevřela Hazel paži. Rozhlédla se po salonu, až její pohled spočinul na rohové pohovce s nebesy, o které se mezi lidmi tolik povídalo.

„Pomoz mi ho tam dotáhnout!” sykla na Hazel a popadla Wilhelma pod pažemi.

„Proboha, ten je těžký,” zasténala Hazel. S námahou ho vyzvedly na vzorovanou, sametem potaženou lavičku, načež Lavinie před pohovku přistrčila několik květináčů s palmami.

„Ty se tam teď posaď a drž ho, aby se nesvalil a. a pochichtávej se,” udílela Lavinie instrukce.

Hazel na ni zírala s očima rozšířenýma hrůzou. Nevěřila vlastním uším. „Mám se pochichtávat?” vyjekla.

„Nedovolí si tě přerušit, když si bude myslet, že jsi zrovna v nejlepším, a já se ho tak lépe zbavím.” Lavinie si odhodila z čela pramen vlasů, který se jí při té námaze uvolnil. Pohlédla na sebe do zrcadla, štípla se do tváří a zamířila ke dveřím.

„Pane StuyvesantFrenchi, jak ráda vás opět vidím,” uvítala hosta, zatímco Hazel se ve svém úkrytu za palmami nahlas rozesmála.

StuyvesantFrench se zadíval k pohovce a v jeho obličeji se zračila zlost. Přes květináče s palmami spatřil pouze nařasený dolní okraj Hazeliny sukně a boční šev mužských vlněných kalhot tmavé barvy.

Sukně se pohnula, ozvalo se plesknutí a pak další příval chichotání. Lavinii málem vyskočily oči z důlků, když zahlédla, že se noha ve vlněné nohavici pohnula. Hazel si počínala skvěle.

„Máme společnost, jak vidíte.” Otočila se k příchozímu. „Musím vás požádat, abyste odešel.”

Oči se mu posměchem zúžily do štěrbinek. „To tedy vidím, slečno Murphyová.”

„Budete muset odejít.” Lehkým krokem zamířila ven ze salonu a vedla ho po schodech zpět dolů..

Na podestě se zastavil. „Zaplatil jsem si seanci. Co s ní bude?

Což abychom konečně přestali používat eufemismy a pojmenovali ty vaše schůzky pravým jménem?” Zahleděl se na Lavinii.

Kousla se do jazyka, aby přemohla hněv. Celou dobu, co k ní Wilhelm chodil, dělala všechno, co bylo v její moci, jen aby napravil to, co svému nemanželskému synovi způsobil. A teď tu jeho syn stojí před ní, nazývá ji děvkou a ona se zaobírá tím, proč se za něho tak zasazovala.

Podařilo se jí ovládnout. Má v rukou moc a tenhle chlap jí draze zaplatí. Prozradí Edwardovi Stuyvesant-Frenchovi poslední úmysly jeho otce jen v tom případě, že se bude chovat slušně. Pokud ne, poslední vůle zůstane nezpochybněná. Ať Wilhelmovy peníze klidně připadnou spiritistickému spolku ve Woodvinu. Ona si z toho vrásky dělat nebude.

„Musím vás požádat, abyste odešel, pane StuyvesantFrenchi. Seanci pro vás nemohu uspořádat ani teď, ani jindy. Vaše peníze vám neprodleně vrátím.”

„O peníze nestojím. Chci, abyste se sestrou veřejně doznaly, že jste podvodnice. Udělejte, co žádám, a celou nesmyslnou seanci si můžeme ušetřit.”

„Pravda je tedy konečně venku,” řekla Lavinie a netrpělivě pokynula svému hostu ke dveřím. Za ním stál Rawlings a vypadal jako duch. „Nejsem žádná podvodnice, a proto necítím potřebu se k ničemu přiznávat. Kromě toho nechápu, o co vám jde. Proč se tolik zajímáte o mé seance?” Jako by mi to nebylo jedno, pomyslela si.

„Jsou pro mne velice důležité, slečno Murphyová.”

„Hraběnko, nemáte-li nic proti tomu.”

„Hraběnko, ” opakoval uštěpačným a afektovaným tónem. „Vrátím se zítra ve stejnou dobu a budu chodit tak dlouho, dokud mi nevyhovíte.”

Pohlédla mu zpříma do očí. Kdyby nebyla tak vyčerpaná a plná obav, možná by se celé situaci dokonce i zasmála. Jeho otec tam leží na pohovce za palmami s Hazel, která se chichotá jako nějaká coura, Rawlings vypadá, že se brzy popadne za hrudník a stane se další obětí dne, zatímco Wilhelmův levoboček tu stojí u dveří a vyhrožuje jí usvědčením z podvodu, a to všechno zřejmě jen proto, že chce nějak ublížit svému otci.

Jedna věc však byla jistá. Otci StuyvesantFrenche už nemůže ublížit nic.

„Prosím vás, odejděte, pane StuyvesantFrenchi,” hlesla.

„Přijdu zítra v pět, ani o minutu později.”

„To skutečně není nutné,” řekla Lavinie a pohledem zalétla nahoru, směrem k salonu, odkud bylo stále ještě slyšet, jak se Hazel směje. „Do zítřka se může stát spousta věcí.”

„Budu tady v pět.” Rozloučil se nadzvednutím klobouku, který si za celou dobu nesundal, posměšně se pousmál a nasedl do drožky, která na něho čekala před domem.

Zavřela za ním dveře a zamkla. Pak si nadzvedla sukně a spěchala nahoru. Rawlings za ní.

Když dorazili k palmovému houští, Hazel stále ještě hrála svou roli. Našli ji, jak sedí vedle Wilhelma, v zoufale strnulé pozici, a snaží se jeho tělo udržet ve vzpřímené poloze, přičemž zákony gravitace pomalu a jistě vítězily, takže její drobná postava postupně ztrácela vládu nad jeho mohutným, zcela bezvládným tělem.

„Už odešel?” zeptala se prosebně, s tváří bílou jakou obyvkle měla dívka, kterou vyvolávaly z říše duchů.

„Ano, odešel,” vydechla Lavinie.

Hazel vyskočila. Otřepala se, jako by se chtěla zbavit neviditelného hmyzu. „Uf,” řekla chraplavě. Její výraz prozrazoval odpor. „Něco takového už po mně nikdy nechtějte. Slibujete? Už nikdy!”

„Ale zabralo to, ne?” prohodila Lavinie a přitom sledovala, jak se Wilhelmovo tělo znovu poroučí k zemi.

„Teď si o nás myslí, že jsme jen obyčejné. však víš co.”

Lavinie bezmyšlenkovitě přikývla. „Ano, vím. No a co. Už jsme to o sobě slyšely tolikrát. A dokonce i horší věci. Myslím, že měli tu drzost to otisknout i v novinách. Tohle mi tedy starosti nedělá, to ne. Nadávky našemu podnikání neublíží, zato smrt chlapa ve společnosti spiritistek ano. Lidé chtějí s mrtvými mluvit, ne mezi ně patřit. To si pamatuj!”

„Mám zavolat Montyho?” přerušil je Rawlings.

Lavinie, celá zmatená, jakoby ho ani neviděla. „Samozřejmě. Je třeba, aby sem okamžitě přišel. Děkuju, žes mi to připomněl.”

Rawlings přikývl. Když byl nervózní, hrával si s knoflíky u vesty. Tento docela neškodný zlozvyk vysloužilého loutkaře se k chování anglického.majordoma nehodil právě nejlépe. Lavinie se sice snažila ho to odnaučit, ale bez valného výsledku. Teď dával knoflíkům tak zabrat, že jeden náhle vystřelil na koberec a zakutálel se přímo pod Wilhelmovu strnulou tvář.

„Hned Montyho seženu,” zamumlal Rawlings a ani se neobtěžoval knoflík sebrat.

Lavinie se sehnula a zvedla ho sama.

„Než přišel pan StuyvesantFrench, chtěla jsi mi říct, co ses dozvěděla od Wilhelma. Co to bylo, Vinie?” Unavená Hazel se posadila na taburet, zády k Wilhelmovi, jako by měla pocit, že už nesnese ani jediný pohled na něho.

„To on je tím nemanželským dítětem. Pan StuyvesantFrench.”

Hazelin nepřítomný výraz se náhle proměnil v úžas. Nemohla uvěřit svým uším. „Ty snad žertuješ. Vždycky, když jsem na jeho syna myslela, představovala jsem si ho jako malého chlapce. Víš, ty řeči o pocitu ublížení a to všechno kolem… Prostě jsem si ho pořád představovala jako dítě. Nechce se mi věřit, že Wilhelm tak špatně nesl pocity viny k tomuhle. k muži, který dokáže vzbuzovat takovou hrůzu.”

„Ten muž, o kterém mluvíš, si pocit ublížení vůbec nepřipouští. Prahne jen po odplatě a já se obávám, že prostředkem jeho pomsty máme být my.”

„Proč my?”

„Myslím, že hodlá svého otce nějakým způsobem pošpinit a nás k tomu použít jako nástroj.” Lavinie se posadila na pohovku. ,,Je hrozné to vyslovit - prosím, odpusťte mi to, Wilhelme - ale náš drahý pan Vanadder zřejmě zemřel právě včas. Až se StuyvesantFrench dozví, že je jeho starý otec po smrti, myslím, že nás nechá být.”

Hazel si vzdychla. „To doufám. Nerada bych se s ním ještě někdy setkala.”

„Ani já o to nestojím,” přisvědčila Lavinie a naposledy s lítostí pohlédla na Wilhelmovo tělo. „Pokud nám budou duchové příznivě naklonění, tohle bylo naposledy, co jsme kdy o něm my dvě slyšely.”

4. kapitola

Uznej, Katy, že i kdyžsMaggie nikdy nezacházíte tak daleko, přesto se zcela jistě vyskytnou okolnosti, kdy zkrátka nelze jinak, než drásat city druhých… Činíte věci, o kterých se vám ještě před

pár lety ani nezdálo, a přijde čas, kdy budete horší než otrlá paní Fishová, jež kolem vás sdružuje oběti toho klamu.

- z dopisu Elishi Kenta Kanea adresovaného Kate Foxové (1853)

„Vezmi si ještě koláč, Monty. Smím ti dolít čaj?” Lavinie zvedla těžkou stříbrnou konvici a chystala se mu posloužit.

„Ne, Lavinie, čaje už jsem měl dost, teď mám chuť na něco jiného. Co takhle maličký zákusek, co říkáš…?” Nato ji popadl i s mohutnou spodničkou a vším, co právě držela, a přitáhl si ji na

klín.

„Monty, ty jsi ale darebák! Podívej, příšerně mi mačkáš šaty.” „Tak je sundáme, co ty na to?”

Lavinie na něho pohlédla s pobavením, avšak naprosto nevzrušeně. od tragédie uběhl pouhý den, odpoledne sotva začalo a skrz otevřené okno bylo zvenku slyšet pouliční prodavače novin, jak se snaží upoutat pozornost kolemjdoucích a nabízejí večerní vydání. Až v salonu ve druhém patře Lavinie slyšela, jak vyvolávají titulek: „MĚDĚNÝ BARON PO SMRTI - DĚDICI NEZNÁMÍ!”

„Tak teď si musíš vybrat, Monty. Chceš mě anebo těch několik drahocenných zlatých mincí, které jsem ti nabídla včera v noci, když jsi sem přišel a odtáhl Wilhelma z domu?” Z korzetu vytáhla malinkou hedvábnou peněženku a začala mu s ní pohupovat před obličejem sem a tam jako s kyvadlem.

Popadl váček a přepočítal mince. Do všech po řadě kousl a pak si je spokojeně zastrčil do vesty.

„A teď mě pusť!” nařídila mu.

Monty se na Lavinii ušklíbl. Úsměv mu moc slušel a on si toho byl vědom. Kdyby měl o něco více peněz, aby se mohl lépe oblékat, vypadal by docela jako gigolo. I v těch svých otrhaných šatech drožkaře, s jednodenním strništěm a se střapatými vlasy, ve kterých mu prosvítaly tmavě zlaté proužky vybělené od sluníčka, dokázal lámat srdce žen na počkání. Podle Lavinie to měly na svědomí jeho oči. Ano, vděčil za to jejich teplému hnědavému odstínu v barvě hlíny a prostopášnosti, která z nich vždy vyzařovala.

„No tak, Monty. Už toho nech,” řekla a sklouzla pohledem dolů, na jeho ruce, kterýma ji přirozeně objímal v pase. „Nehodlám si tě nastěhovat do domu a ty to víš.”

„Vinie, o to přece nejde. Já tě mám opravdu rád.”

Obrátila oči v sloup. „Slyšela jsem, že ti v poslední době kšefty moc nejdou. Rawl mi povídal, že tě potkal, když jsi sháněl roli v nějaké frašce o orangutanovi a chlapovi větším než piano. To tě tvá herecká kariéra zavedla až takhle na zcestí?”

,,Je to zlé. To nepopírám.”

Pohlédla na něho s účastí. Nechtěla v něm vzbuzovat naděje, ale v jejím srdci by se pro Montyho zcela bezpečně našlo místo. Někdo by mohl namítnout, že je jen obyčejný drožkař, ale ona věděla své. Nejednou ho viděla zpívat v ošumělých divadlech na Páté ulici. Měl pronikavě čistý tenor, který prozrazoval jeho irský původ, a kromě toho oplýval až hříšným smyslem pro humor. Někdy se divila, proč ho neobsadí do role milovníka. Ona sama by těžko hledala někoho příhodnějšího.

,,Jsem ti zavázaná. Nikdy ti to nezapomenu,” řekla a něžně se dotkla jeho hrubé, neoholené tváře. „Byl by s námi konec, kdybys nezodpověděl všechny ty otázky místo nás - a to nemluvím o Wilhelmově mrtvole.”

„Ty víš moc dobře, jak bys mohla ten dluh splatit,” odpověděl a naklonil se dopředu, aby Lavinii políbil.

S pocitem nemalého provinění se odtáhla. „Řekla jsem ti snad už tisíckrát, drahý Monty, že po žádném chlapovi netoužím. Ani po tak okouzlujícím, jako jsi ty.”

„Copak se tvé chladné srdce nikdy necítí osamělé?” zeptal se a zasmušile si pohrával s krajkovým volánkem její svůdné šněrovačky.

„S mým srdcem to nemá co dělat. Mluvím o rozumu. Už jsem se rozhodla dávno. Nedopustím, aby se do mé práce pletl nějaký muž. Nechci se zamilovat, nechci být za blázna. To není nic pro mne. A už vůbec nemám zájem vychovávat dítě bez otce.”

„Vždycky je tady ještě madam Odenheimerová, ta ti pomůže.”

„Máš pravdu. Bez služeb madam Odenheimerové by byl počet obyvatel Manhattanu jistě dvakrát tak velký, ale na návštěvu jejího domu nechci ani pomyslet. Ne, už jsem se rozhodla. Žádní muži.” Vstala Montymu z klína, narovnala si šaty a pomalu přešla k oknu.

„Neexistuje nic, co bych pro tebe neudělal, Vinie. Však víš.”

„Ano, vím. Napadl jsi nás jako první, když jsme s Hazel potřebovaly zavolat někoho, komu se dá věřit.” Otočila se a dlouze se na něj zadívala. ,,Jen prostě nechci, aby sis na mě myslel. Chci, abychom byli přáteli. Nechci ti ublížit. Musíš mě pochopit. Byť by pro mě byla tvá nabídka sebevíc lákavá, můj rozum mi káže na to zapomenout. Nechci být vydaná napospas citům k muži. K žádnému muži.”

„Žádáš tím snad o nabídku k sňatku? Jestli ano, vezmu si tě, Vinie. Ty víš, že ano.”

Usmála se. „A sňatkem se připravíš o vzrušující život drožkaře?” Rozmáchla se rukou po luxusně zařízeném salonu. „Mohu si snad dovolit nutit tě, aby sis mě vzal a smířil se s tím, že budeš patřit do tohohle unylého prostředí? To bych ti přece nemohla udělat, Monty. Bylo by to ode mne sobecké!”

Popošel k ní a objal ji v pase. „Ty si myslíš, že mi jde jen o tvé bohatství? I kdybys hladověla na ulici a měla na sobě jen obnošené hadry, přece bych ti pohlédl do očí a zatoužil po tobě, Vinie. Ach. kdybych tak mohl zařídit, abys mě milovala. Vzal bych si tě, i kdybys byla jen ubohá žebrácká. Láska je beznadějná. Tak beznadějná. Vzpomeneš si na to, až se to jednou přihodí tobě a zamiluješ se.”

Letmo ho políbila na tvář. „Nechci si namlouvat, že jsem to já, do koho ses zakoukal. Spíš se ti zalíbilo tohle všechno kolem. A kromě toho, já se zamilovat nehodlám, Monty. Takže ať nejsi zklamaný. Teď už neztrácej čas a jdi uhánět jinou.”

,,Jsi tak chladná.”

„Nejsem chladná, jsem jen rozumná.”

„Přál bych si být mužem, který tě toho rozumu zbaví.” Prsty se dotkl jejího čela. „Všechny tvé úvahy pak budou rázem tytam, to se vsadím.”

„Po světě nechodí muž, který by to dokázal.”

„Slečno! Slečno!” přerušil jejich důvěrnosti Rawlingsův hlas. Lavinie se podívala ke dveřím a spatřila stařičkého majordoma.

„Co se děje, Rawle?” zeptala se, aniž si uvědomovala, že ji Monty stále drží kolem pasu.

,,Je tady. Trvá na tom, že jste si s ním sjednala schůzku na

pět.”

„Je tady’?” zopakovala zachmuřeně. „Nemyslíte snad pana StuyvesantFrenche. Teď už přece není důvod, aby chodil…” Zarazila se. Na Rawlingse právě padl stín a za ním se objevila vysoká postava Edwarda StuyvesantFrenche.

V jeho hezké tváři se jako vždy zračil chmurný výraz, který se ještě prohloubil, když zachytil pohledem neupraveného pobudu, který ji držel.

„Zase v práci, slečno Murphyová?” zeptal se, čímž polekal Rawlingse.

„Musím vás nejprve ohlásit, pane, když dovolíte,” vybafl na něho majordomus.

,,Jen ho nechte, Rawle. Ať jde dál. Jestli má pan StuyvesantFrench stále pocit, že se bez seance neobejde, vyhovíme mu. Má ji mít.” Pohlédla na Montyho a vymanila se z jeho objetí.

„Prosím, udělejte si pohodlí, než vyprovodím svého hosta ke dveřím.”

„Kdybyste cokoli potřebovali, dejte mi vědět, Vinie - totiž, chci říct Hraběnko.” Monty se podíval na Rawlingse a pak zpět na Lavinii.

Ta však již upřeně zírala do očí Edwardovi, stejně jako Edward probodával pohledem ji.

„Tedy půjdu. Víte, kde mě najdete, kdyby bylo potřeba.” Monty se uklonil Stuyvesant-Frenchovi a pak se znovu podíval na Lavinii. Ta si jeho odchodu ani nevšimla. „Nezapomeňte, co jsem říkal, Hraběnko,” dodal ještě Monty a přitom vyslovoval všechna

slova tak, aby ji upozornil na jejich skrytý význam. Rozloučil se poklepáním na neviditelnou čepici a následoval Rawlingse po schodech dolů.

„Myslela bych si, že té seance již za daných okolností nebude třeba. Přijměte mou upřímnou soustrast. Je mi líto, co se stalo vašemu otci - totiž. Wilhelm Vanadder byl váš otec, nemýlím se?” zeptala se a pohlédla mu zpříma do očí.

„Můj nemanželský původ není žádným tajemstvím.”

„Zdá se, že máte pravdu.”

„V New Yorku ví skutečně každý, že má matka byla ta pověstná Stuyvesant-Frenchová, ale předpokládám, že někomu, kdo pochází ze St. Louis, může taková informace zůstat utajena.” Usmál se a posadil se ke stolu.

Pohlédla na něj a přemohla nával paniky. Tak on ví o St. Louis. Žádná tragédie to není. Svět se kvůli tomu nezboří.

Teprve když se k němu posadila, uvědomila si, jak je nezdvořilý. „V St. Louis bývalo zvykem, že pánové nejprve počkali, až se posadí dámy,” řekla a šlehla po něm opovržlivým pohledem. „Dosud jsem si nevšimla, že by tomu bylo v New Yorku jinak.”

„I v New Yorku pánové nejprve usadí dámy, slečno Murphyová.” Záblesk opovržení v jeho oku ji nenechal na pochybách, že ji do této společenské skupiny nezařadil.

„Proč tolik toužíte po seanci, pane StuyvesantFrenchi? Chcete si promluvit se záhrobím nebo dokázat, že jsem podvodnice? Pokud vám jde o to druhé, musím přiznat, že mi není jasné, čeho tím nyní chcete dosáhnout.” Míra její trpělivosti byla pomalu vyčerpána. Byl nejvyšší čas to ukončit.

„Nebyl duševně zdráv a já to hodlám dokázat. Jestliže věřil tomu svinstvu, které tu lidem servírujete, třeba se najde soud, který ho uzná nesvéprávným.”

„Ale k čemu vám to teď bude? Je přece po smrti.”

,,Jde o jeho poslední vůli.”

Věnovala mu úsměv, který by se dal přinejlepším nazvat chladným. „Nevypadáte, že byste strádal, pane StuyvesantFrenchi,” poznamenala a se zvednutým obočím ohodnotila jeho šaty. Oblékal se skutečně vybraně a oděv bezesporu patří mezi ukazatele lidského bohatství. Teď právě měl

na sobě hezkou pruhovanou vestu ze zeleného hedvábí a skvěle ušitý vlněný oblek, vše podle poslední módy. Oblečení spolu dokonale ladilo. Ale kdoví, třeba patří k těm, kteří touží mít víc, než si může jejich peněženka dovolit.

Jejich pohledy se opět setkaly. „Konečně to chápu. Není lehké hlídat účty. Obzvláště když někdo míří výše, než na co stačí. Rád byste dědil a získal tak prostředky na zaplacení dluhů. Celá tahle záležitost se tedy točí kolem peněz, nemám pravdu? Že se vůbec ptám!”

„Rád bych vám připomněl, že z nás dvou jste to vy, Hraběnko, kdo vyznává filozofii peněz a modlí se k nim jako k bohu.”

„O co jiného by vám také mohlo jít?” vedla si dál svou a neměla daleko k samolibému úsměvu. Pocit převahy chutnal báječně.

„Nepotřebuji peníze. A už vůbec ne Vanadderovy. Chci získat poručnictví nad svou nevlastní sestrou a chci mít jistotu, že se právě ona stane dědičkou otcova bohatství, a to dědičkou jedinou a výhradní, neboť s ním musela celé ty roky žít.”

„A co vás vede k domněnce, že by se jí neměla stát? Copak už proběhlo čtení poslední vůle? V novinách psali, že k tomu dosud nedošlo. Vždyť ještě nebyl ani pohřeb.”

„Právníci tvrdí, že Vanadder měl v úmyslu svou závěť změnit. To oni mě přivedli na myšlenku, že by Daisy nemusela dědit. Už mi dokonce řekli, že nebude vůbec potřeba, aby se čtení poslední vůle zúčastnila.”

Tábor ve Woodvinu. Zakoulela očima a vzdychla si. Byl nejvyšší čas to uzavřít a vypoklonkovat toho démona z domu dřív, než ji spořádá zaživa. „Musím říct, že o své závěti mluvil při našich sezeních velmi často. Myslím, že vím, kdo dostane peníze vašeho otce, ale stejně dobře vím, že se na poslední seanci vyjádřil v tom smyslu, že byste měl dědit vy jako jeho syn. Bude mi činit velké potěšení dosvědčit to u soudního dvora. Přineste mi potřebné listiny a já je podepisuje mi jedno, jestli peníze dostanete vy nebo vaše nevlastní sestra, hlavně když mi dáte pokoj a necháte mě provozovat mou živnost.”

Zdálo se, že ho její výpověď překvapila. Jestli ho však udivila svou ochotou nebo spíše tím, jak věrohodně působila, to nedokázala posoudit.

„Uvádíte mne do rozpaků, slečno Murphyová. Už chápu novináře, kteří o vás píší jako o pozoruhodné ženě. Dokážete skvěle zahrát bezelstnou a nevinnou bytost. Vaše nabídka, že mi pomůžete, svědčí o schopnostech, které jsem skutečně nepředpokládal. Musím přiznat, že jsem vás podcenil.”

„Říkám vám pravdu.” Podívala se mu zpříma do očí. Nechtěla, aby viděl, že ji vyvedl z míry. V koutku jeho hezkých jemných rtů pohrával úsměv, a kdyby se nezkřivil do tak hrozivého úšklebku, kdykoliv na ni pohlédl, skoro by se jí v hlavě při pohledu na ta ústa začaly rojit všelijaké představy.

„Jste opravdu obdivuhodná, slečno Murphyová. Udělala jste na mě dojem. Teď chápu, že si za své služby tolik účtujete. Možná bych vám měl zkrátka zaplatit, abyste vyvolala ducha mého otce přímo v soudní síni - on by nám prozradil, jaké bylo jeho poslední přání. To by snad přesvědčilo i nejzarytější skeptiky, co říkáte?”

„Kdyby to vyřešilo vaše problémy a vy jste nás pak nechal na pokoji, velmi ráda udělám vše, co bude v mých silách.”

„Skutečně?”

„Zdá se, že pochybujete o mé upřímnosti,” naježila se. „Chápu, že může být těžké to pochopit, ale vašeho otce jsem si oblíbila. Budu proto ráda, když jeho peníze dostane osoba, které je chtěl darovat. Pokud tomu při vší své cyničnosti nevěříte, nebudu vás přesvědčovat.”

Posunul si klobouk dozadu a dal se do smíchu. Měl docela příjemný smích, líbilo se jí, jak se mu dunivě ozýval z hrudníku. Nebýt zlovůle, která v něm byla slyšet, možná by se zasmála i ona.

„Uspořádejte pro mě tu seanci, Hraběnko,” navrhl a náhle se mu úsměv z tváře vytratil.

Cítila, jak jí na zátylku naskakuje husí kůže. Nebyli to však duchové, jichž se obávala. Byl to nesmiřitelný výraz v jeho obličeji. „S kým byste rád mluvil?”

„Dovolte mi, abych si promluvil s tou, s níž podle všeho pokaždé hovořil Vanadder. Rád bych mluvil se svou matkou, Alicí Stuyvesant-Frenchovou.”

„Vybral jste si ducha povahy laskavé. To vám schvaluji.”

„Skoro si ji nepamatuju.”

Podívala se na něho. Lámala si hlavu, zda ho snad přepadla touha, ten navýsost lidský cit, ale zavrhla to jako

nepravděpodobné. Ne, tenhle tvrdý, nekompromisní člověk nemůže pociťovat bolest v srdci při pouhé představě, že naváže spojení se svou matkou. Nechtělo se jí věřit, že by tenhle dospělý muž s duší tyrana, pokřivenou krutostí, mohl zjihnout při pomyšlení na mateřskou lásku. Když se však na něj dívala, pomalu jí začalo vrtat hlavou, zda tomu přece jen není jinak.

„Matka vašeho otce nabádala, aby dal věci do pořádku,” řekla jemně. „Alice za ním přicházela plná laskavosti. Učila ho soucitu.”

„Jak to dělala?”

Začaly se jí třást ruce. Sundala je proto ze stolu a položila si je do klína. „Povídala mu o svém žalu.”

„Co vy o takovém žalu můžete vědět, Hraběnko?”

Přivřela oči. To neměla dělat. „Nesmíte zapomínat, že já jsem byla pouhé médium. To Alice promlouvala k Wilhelmovi, já jsem mu její slova vždy jen zprostředkovala.”

„A co Alice mému otci říkala, když ho učila soucitu?”

„Říkala.” Jeho pohled v ní vzbuzoval hrůzu, která ji dusila. Bylo hrozné dívat se na jeho tvář, která prozrazovala, že své city drží na uzdě jen stěží. Připadala si, jako by balancovala nad propastí a nemohla už zpátky - nevěděla však, co ji tam čeká.

„Vyprávěla mi o své bolesti.” Lavinie semkla rty a polkla další slova. Nejraději by už ze sebe nevydala ani hlásku, ale při pohledu na výraz jeho tváře si byla téměř jistá, že by byl schopen nahnout se přes stůl a pokračování z ní vymlátit. „Přesněji řečeno, jemu vyprávěla o své bolesti. Nebylo snadné sledovat, jak se jí každým dnem zvětšuje břicho. Nebylo snadné představovat si dítě, které bude vyrůstat bez otce. Také. také velice plakala. Ano, myslím, že i o tom mu pověděla. Řekla Wilhelmovi, že nemohla unést tu ostudu. Přiznala se mu, že ho nemilovala, ale že ho velice potřebovala a on ji opustil. A tak každou noc předtím, než umřela, ji přemohl pláč - chápete, plakala prostě žalem nad tím. no, jistě si dokážete představit, jak příšerné to bylo.”

„Ne, nedokážu,” vyštěkl. „Pokračujte,” řekl a střídavě zatínal a povoloval čelist.

„Už vlastně. vlastně dál ani nic nebylo.”

„Pokračujte,” dožadoval se a v očích se mu blýskalo. „Co mu tedy vlastně řekla? A jak jste mu to dokázala převyprávět vy? Povězte mi, co vám povídala.”

„Řekla. řekla, že plakala každou noc, když se jen podívala na svou ruku, kde tak zoufale scházel snubní prstýnek, dokud ji nevysvobodila smrt. Ano, myslím, že to byla její slova.”

Odmlčel se. Nastalo strašlivé ticho. Když promluvil, málem sebou trhla.

„Mluvíte, jako byste vypovídala před soudem, Hraběnko. Úzkostlivě vážíte každé slovo.”

„Nechci být nařčena z nepřesností. Není snadné převádět do slov znamení, která nám předávají mrtví. Doufám, že jsem se nedopustila žádných nepřesností.”

„Ne, nedopustila. Přidala jste tam sice notnou dávku sladkobolu, ale v zásadě byl ten příběh pravdivý.” Podíval se přímo na ni, tedy spíš přímo skrze ni. Jako by ho potlačovaný hněv na chvíli oslepil.

„Už chápete, že váš vztah k otci se mnou nemá nic společného? Necháte mě teď konečně o samotě?”

Znovu zaostřil svůj pohled. Zdálo se, že ji silou svého pohledu doslova přikoval k židli. „To já jsem byl dítětem, které vzešlo z toho vskutku požehnaného svazku. To já jsem byl ten důvod, proč. jak že zněla ta vaše teatrální formulace? Ach, ano, už to mám: důvod, proč.plakala každou noc, když se jen podívala na svou ruku, kde tak zoufale scházel snubní prstýnek.’ Máte skutečně skvělý smysl pro detail. Opravdu dojemné.”

„Odejděte, prosím vás. Ať už jsou důvody vašeho hněvu jakékoliv, mne se netýkají. Zapřísahám vás.”

Hořkost, která se mu zračila v očích, jí vzala všechen dech.

„Jste obyčejná courá, slečno Murphyová. A to, že všechno to jmění vyděláváte spřádáním podobných historek, že bohatnete na životních tragédiích druhých, to z vás podle mého názoru dělá ještě něco daleko horšího.”

„Vaše city byly zraněny. Alicino utrpení vám způsobilo bolest. Chápu vás,” řekla Lavinie a tiše dodala, „ale teď vás žádám, abyste odešel, pane StuyvesantFrenchi. Skutečně vás musím požádat, abyste mne nechal o samotě.”

„Nejste nic jiného než laciná komediantka. Stačí vám zjistit, že Vanadder zplodil levobočka, a příběh je hotový. Co chybí, hravě zastane vaše všehoschopná fantazie.”

„Musím vás požádat, abyste odešel, pane StuyvesantFrenchi,” řekla a vstala ze židle. Srdce jí bušilo jako o závod. Doufala, že z jejího postoje vyznívá soucit, ale i odhodlanost. Bylo nutné, aby odešel. Měla z něho teď až příliš velký strach, než aby mu dovolila zůstat.

On se však ani nepohnul. V obličeji mu nezacukal jediný sval. Prohlížel si ji navýsost opovržlivě - rysy ve tváři jako by měl vytesané z mramoru.

„Klidně si tu sedíte a přestíráte, že jste někým jiným, že cítíte bolest jiného člověka,” řekl chraplavým, drsným hlasem. „Všechno jste si slovo od slova vymyslela a hrála na mě, jak vám to leží na srdci, ale celou tu dobu jste počítala peníze, které si tím vyděláte. Skutečně byste se zachovala mnohem lépe, kdybyste se od mužů nechala jen pořádně pomuchlovat. Pak bych si vás mohl alespoň trochu vážit.”

Lavinie si vůbec neuvědomila, že se napřáhla. Neměla ve zvyku uchylovat se k fyzickému násilí, ale urážky, které ze sebe sypal, byly až příliš hrubé, než aby se jim nebránila.

„Pokračujte.” Dával jí najevo své opovržení už jen tím, jak se na ni díval. Propichoval ji pohledem a deptal tím svým - jak to Hazel říkala? - nemilosrdným zeleným odstínem očí.

„Běžte. A už se nevracejte.” Mluvila úsečně a překotně, hrdlo stažené neskrývanými slzami.

Vstal ze židle. Čekala, že odejde, ale on ji chytil za paži a přitáhl k sobě. Měla příliš velký strach, a tak se mu podvolila.

„Tak vy jste ho učila soucitu? Snad bych měl malinko poučit já vás.”

„Prosím vás.” Lavinie se podívala dolů, kde ji držel. Jeho stisk byl pevný a neústupný, ale zatím jí nepůsobil bolest. Zatím.

„Zdá se, že víte všechno o tom, jaké je utrpení ženy, které někdo udělá dítě a pak ji opustí. Možná vám prospěje, když tu potupu zakusíte na vlastní kůži, co říkáte? A dost možná, že já jsem ten pravý, kdo to má udělat, coby pravý potomek svého otce.”

„Prosím,” zajíkla se Lavinie, mnohem více vyděšená výrazem v jeho obličeji než bolestí, kterou jí působil svým stiskem.

„Právě mě napadla slovní hříčka. Jsem zvědavý, co na ni řeknete,” řekl klidně, bez emocí. „Povězte mi, Hraběnko, lze vůbec znásilnit prodejnou ženskou? Nebo spíš, lze znásilnit vás, tu ze všech nejprodejnější?”

„Přestaňte už. Přestaňte,” vypravila ze sebe.

„Když vám za vaši službu nezaplatím, mělo by se tomu říkat znásilnění. Jenže já jsem vám vlastně zaplatil, nemám pravdu?

Vzpomínám si naprosto jasně, že jsme spolu mluvili o seanci a že jsem vám dal váček s penězi. Žádná seance se dosud nekonala, což by ovšem znamenalo, že to, co nabízíte, ve skutečnosti ani nejsou seance… Nebo se mýlím?”

„Proč mi takhle vyhrožujete? Co jsem vám udělala?” vyhrkla a třásla se po celém těle.

„Dosud nic. Příští pátek se to však změní. Daisy Vanadderová, má nevlastní sestra, je postižená a upoutaná na kolečkové křeslo. Celé dny tráví sněním u okna. Ona je jeho dítětem podle zákona, proto jeho bohatství po právu patří jí.”

„A taky bude,” odpověděla na pokraji hysterie.

„Ne, nebude. Zatím ne.”

„Proč myslíte?”

Ze saka vytáhl svazek papírů. Hodil je na stůl, jako by byly tak pohoršlivé, že ho pálily v ruce. „V pátek se bude číst Vanadderova závěť. Právníci mi řekli, že přítomnost Daisy nebude nutná,” řekl. Pohled měl najednou tvrdší než ocel. „Zato bez vás se čtení neobejde.”

Podívala se na dokumenty, celá zkoprnělá.

Zíral na ni s nenávistí ve tváři. „Myslíte si, že vám to projde, ale to se mýlíte. Dohlédnu na to, aby ho prohlásili za nesvéprávného, i když už je po smrti. Usvědčím vás z podvodu a zařídím, aby Daisy dědila.”

„Co vás vede k domněnce, že je v závěti uvedeno mé jméno? Nikdy se o tom ani slůvkem nezmínil.”

„A zmínil se snad o tom, že chce své jmění odkázat Daisy?”

„Celou tu dobu jsem vůbec netušila, že má dceru. Vím jen, že jeho poslední slova byla.”

Odmlčela se, pojednou zaskočena svou vlastní hloupostí. Bylo by přinejmenším nerozumné vykládat svému úhlavnímu nepříteli něco, co by mu mohlo pomoci. Nebylo jejím přáním, aby Wilhelmova invalidní dcera nezdědila nic, ale o celé situaci toho věděla jen velmi málo, a tak nemohla věci správně posoudit. Wilhelm se vyjádřil jasně: dědit má StuyvesantFrench. Ale zdálo se, že jí starý pán odkryl jen polovinu karet. Z toho, co dosud měla možnost poznat, sem StuyvesantFrench nepřišel ve jménu ubohé Daisy; ve skutečnosti přišel - jak jinak - sám za sebe.

Pokud Daisy existuje a je opravdovou a právoplatnou dědičkou, pak bude Lavinii potěšením pomoct Wilhelmově dceři získat dědictví. Možná by mohla dostat tučné odstupné za to, že se vyváže ze závěti. K čertu, jestli je ta dívka invalidní,

Lavinie napne všechny své síly a klidně bude i lhát, že Daisy byla tou osobou, o které se Wilhelm před svou smrtí zmiňoval. Po těch všech urážkách a výhrůžkách, kterými ji StuyvesantFrench počastoval, bylo pro ni tohle řešení mnohem přijatelnější. Teď si totiž byla jistá jediným: nedopustí, aby ty peníze připadly jemu. Ten chlap nemá žádné svědomí. Není pochyb o tom, že by Daisy -existuje-li vůbec - spíše dříve ohlodávali mravenci v hrobě, než že by se Edward uvolil vydat své nevlastní sestře jmění, které jí po právu patří.

„Patrně jde o jedno velké nedorozumění,” začala, když znovu získala rovnováhu. „Jestli mi Wilhelm odkázal nějakou menší rentu - podotýkám, že ani nevíme, zda se tak stalo - mám z toho upřímnou radost. Ale pokud jde o vás a vaši nevlastní sestru, myslím, že byste měl nejprve počkat na přečtení plného znění jeho poslední vůle, než začnete dělat ukvapené závěry a. a tak ohavně mi vyhrožovat.”

„Vy Vanadderovo jmění nikdy nezdědíte. Raději s vámi budu bojovat až do nejdelší smrti, než abych se smířil s tím, že ty peníze dostane někdo takový jako vy.”

A já raději umřu, než abych se smířila s tím, že je dostane někdo jako ty, pomyslela si Lavinie. ,,Já po Vanadderově dědictví netoužím. Chápu, že je pro vás těžké tomu uvěřit, ale daří se mi docela dobře i bez něho, takže žádné pohádkové bohatství nepotřebuji. Kromě toho jsem obchodnice, a proto vím, co je to zákon. Podle mého názoru není z právního hlediska ani možné,

abych po Vanadderovi dědila, když měl legitimního potomka. I kdyby bylo v závěti uvedeno mé jméno, ani v nejdivočejším snu se nelze domnívat, že by při čtení poslední vůle vyšlo najevo, že jsem hlavní dědičkou.”

„Uvidíme v pátek. To je také termín, kdy se máte dostavit do Vanadderova sídla.”

Zhluboka se nadechla, ale pohledem neuhnula. „Pak se tedy uvidíme tam, pane StuyvesantFrenchi, a konečně tuhle záležitost vyřešíme.”

„Správně.”

Když si Lavinii prohlížel ve světle plynové lampy, které sem dopadalo z chodby, působila jeho tvář jako přízračná maska. Nakonec se zeptal: „Nikdy se o Daisy nezmínil?”

„Ne, nikdy.”

„Nikdy se nevyjádřil, že by si přál, aby se Daisy stala jeho dědičkou?”

„Ne.” Slova, která ještě měla na jazyku a raději vynechala, by zaplnila Křišťálový palác v Londýně.

Aby návštěvu ukončila, přešla ke dveřím. Když je otevřela, Rawl téměř vpadl dovnitř klíčovou dírkou. „Tady jste, starý dobrý Rawle! Skvělé. Pan StuyvesantFrench právě odchází. Buďte tak hodný a vyprovoďte ho, ano?”

„Stejně dosáhnu svého, slečno Murphyová. To si pamatujte,” řekl jí Edward za zády.

„S medem se vždy dostanete dále než s bičem. To si zase pamatujte vy,” řekla a pokynula mu. „Kéž by tato vaše návštěva byla poslední.”

„V pátek na shledanou, Hraběnko.”

„Dobrou noc, pane StuyvesantFrenchi,” odpověděla Lavinie hrobovým hlasem, na kterém si dala vskutku záležet.

5. kapitola

„Kvůli mně to dělat nemusíš, Edwarde,” prohlásila drobná žena, křehká jako šálek z nejjemnějšího porcelánu, když se rozjela na kolečkovém křesle od velikého okna. Z obývacího pokoje, stejně jako z vily Murphyových, byl výhled na Pátou ulici, avšak Vanadderovo sídlo, které se nacházelo od Washingtonova náměstí o kus severněji, bylo z mramoru, nikoli z hnědého pískovce, a přilehlé parcely v té době tvořily jen oplocené haldy půdy a trosky stavení kolonistů. Vanadderovo panské sídlo i několik dalších známých domů v této části Páté ulice zatím ještě neobklopovaly domy Richarda Morrise Hunta, ačkoliv všichni ve městě věděli, že k tomu brzy dojde.

„Víš, Edwarde, moc jsem o tom všem přemýšlela. Nepotřebuji tenhle dům ani Vanadderovy peníze. Spokojila bych se s domkem v Adirondackských horách. Peníze, které mi jako sirotkovi náleží, jistě na nějakou chaloupku postačí. A čerstvé povětří by mi mohlo udělat dobře,” řekla ta drobná žena a podívala se na muže vedle ní. Měla stejné černé vlasy a živé zelené oči jako on, pouze průsvitná kůže vypovídala o jejím chatrném zdraví.

Bratr se na ni upřeně zahleděl a jeho obvykle tvrdé rysy poněkud povolily. „Tahle ohavná mramorová barabizna patří právem tobě, Daisy. Měla by být tvoje a taky bude.”

„Ale já ji skutečně nechci, Edwarde.” Daisy se bezmocně rozhlédla po nekonečné ploše přepychové dlažby z krémově bílých čtverců v obývacím pokoji ohromných rozměrů. Ona se v něm téměř ztrácela; vypadala v té místnosti z nádherného kamene, kde se každé slovo neslo jako ozvěna, jen jako bezvýznamná, miniaturní postavička v kolečkové židli. Dokonce ani závěsy ten prostor nezútulňovaly, přestože šlo o mistrovské dílo. Sto metrů nařaseného saténu vínové barvy viselo zpod zlacených garnýží,

které zdobily sošky buclatých andělíčků. Výsledný dojem byl sice ohromující, ale působil nabubřele a vyloženě nevkusně.

Edward se jako jeho sestra zadíval na přepychově řešená okna. Aniž by nějak vážil svá slova, zamumlal: „V tomhle pokoji jsem si vždycky připadal jako v bordelu.”

„Stál otce celé jmění.”

„Chybí tady snad už jen opilý a nahý Nero, jak se povaluje v okvětních plátcích růží.”

Daisy se najednou podívala na svého bratra. „Edwarde, odkud vůbec víš, jak to vypadá v bordelu?”

Edward jí pohled opětoval a v očích se mu zračilo překvapení. „Když už jsme u toho, odkud vůbec víš, co to slovo znamená?”

„Přece z knih, Edwarde. Odkud jinud?”

Edward se na ni rozpačitě ušklíbl. „Také čtu, Daze.”

Jen se na něho podívala, bradu opřenou o ruku, a pobaveně si prsty poklepávala po tváři. „Nevím, jestli ti mám věřit, Edwarde.”

„Nepřišel jsem si s tebou povídat o svých zálibách. Jsem tady, abych s tebou projednal otcovu závěť.”

„Dobrá. Já nic nechci.” Podívala se na ruce složené v klíně. „Otec už není mezi námi. Kéž odpočívá v pokoji. Ať si dá svůj ošklivý dům a peníze, komu chce. Musím se smát, když si představím, jak žiju v tomhle studeném, větrem bičovaném sídle sama.”

,,Jednou se vdáš a budeš mít děti. Ten dům by měl být tvůj.”

Vyčítavě se na něho podívala. „Svatba? Děti? Proč jsi tak krutý, Edwarde?”

Klekl si k její kolečkové židle z ořechového dřeva a železa. „Nechci být krutý, Daisy. Ty si namlouváš, že nemáš žádnou hodnotu, ale za to může on a to, jak s tebou zacházel.”

„A jakmile to všechno zdědím, konečně objevím svou cenu? To si myslíš? V podstatě chceš říct, že jako dědička mám šanci najít ženicha, který si zamiluje invalidní chudinku. Ach, Edwarde, jak tě vůbec napadlo, že to neprokouknu? Mě lituješ a otce jsi nenáviděl. Patrně očekáváš, že když bude tohle bohatství moje, s obojím se vyrovnáš, ale já o tvou lítost nestojím a otec je mrtvý. Na pomstu už je příliš pozdě, Edwarde.”

„Nedělám to ani proto, aby sis našla ženicha, ani výhradně kvůli pomstě. Věř mi, snažím se získat ty peníze, protože ti po

právu patří. Nikdy se k tobě nechoval hezky, Daisy. Nikdy ti nevěnoval ani dvě minuty času. Schovával tě tady, jako by se za tebe styděl. Udělal z tebe vězně. Nedopustím, aby v té krutovládě pokračoval i teď, po smrti.”

„Tím spíš bys celou tu záležitost měl nechat spát.”

Edward se postavil. Zatnul čelist, až mu naběhly lícní svaly. „Klidně tu obří vilu prodej. Za utržené peníze si jeď třeba do Egypta, co já vím. Já jen chci, aby připadla tobě. Člověk by od otce čekal sice víc, ale přece jen budeš mít něco, co se dá uchopit do ruky.”

„Edwarde, vzpomínáš si ještě na to, když jsme byli malí? Pamatuješ si, jak ses vůbec poprvé proplížil do domu? Tehdy mi bylo tak pět. Tobě bylo osm. Pamatuješ?”

„To víš, že ano.” Zadíval se na ni tázavě.

„Navzdory pečlivé výchově Stuyvesant-Frenchů jsi vypadal jako nějaký obejda. S čepicí nakřivo a obličejem umouněným od toho, jak ses vyšplhal výtahem na jídlo, jsi nakonec vykouknul v rohu dětského pokoje, jen co chůva odešla do kuchyně.”

„Věděl jsem, že mám sestru. Chtěl jsem se zkrátka podívat, jak vypadáš.”

„Otec mi o tobě nikdy nevyprávěl. Asi předpokládal, že se to jednou stejně dozvím od někoho jiného, nebo taky ne. Bylo mu to jedno.”

„Přesně tak. Bylo mu to jedno.”

„Nemohla jsem uvěřit svým očím, když jsem tě uviděla, Edwarde. Byls mi neskutečně podobný, a přece jsi byl tak silný, statečný a tak ztřeštěný. Vzpomínáš, jak ti chůva namlátila koštětem, protože si myslela, že se do dětského pokojíčku vkradl nějaký syčák z ulice? Na mou duši jsem si myslela, že snad bude po tobě.”

Koutky úst se mu pozvedly a zničehonic se uchechtl. Edward byl na smích skoupý, ale když mu popustil uzdu, dokázal přimět i samotného ďábla, aby mu úsměv opětoval. „To tys mi zachránila život, když ses mě zastala.”

„Stejně jsi byl zlobivý chlapeček, Edwarde, to se nedá nic dělat. Plížit se k někomu do domu…”

„Musel jsem se setkat se svou sestrou.”

,,Jaké to pro tebe asi bylo zklamání, když ses se mnou setkal. Trčela jsem v tomhle pitomém křesle a očividně jsem postrádala tvou sílu, temperament i vášeň.”

„Byla jsi mnohem odvážnější,” pronesl vážně. „Řeklas té ženě, která mě bila, aby s tím přestala. Ona tě poslechla a nechala toho. To ty jsi to dokázala. Nejsi vůbec slabá. Jsi velmi silná. V mnoha ohledech silnější než já.”

„Víš, ten malý chlapec, co se vkradl ke mně do pokojíčku, tomu šlo jenom o to, aby se setkal se svou sestřičkou, po ničem víc netoužil.” Daisy zaváhala. Nepodívala se mu do očí; místo toho jí pohled zabloudil k oknu a k hemžení na ulici. „Kdybych. kdybych z otcova sídla nedostala vůbec nic. prostě někdy si říkám, jestli by tomu chlapci i dnes stačilo jen to, že má sestru?”

Edward vzal obě Daisyiny ruce do svých. Zachvátily ho city, které nedokázal pojmenovat. Dlouze se na ni zadíval, a když se Daisy stále vyhýbala jeho pohledu, klekl si před ni a položil jí hlavu do klína.

„Rodina mé matky si přála, abych nežil,” řekl hlubokým hlasem plným citu. „Někdy si říkám, že má matka umřela jen proto, aby se mi nemusela podívat do tváře - do té tváře, která se tak věrně podobala jemu. Snad všichni mou existenci na tomto světě zatracovali a proklínali od samotného začátku; všichni kromě tebe mi spílali, Daisy. Ty nikdy. Tobě jediné vždycky zasvítily oči, když jsem vstoupil do místnosti.”

„Dost, Edwarde.” Po tváři jí sklouzly slzy. Pomalu zvedla svou křehkou ruku a pohladila ho po tmavovlasé hlavě, kterou měl položenou u ní v klíně.

„Peníze nemají s city, které k tobě chovám, nic společného.”

„Někdy se toho bojím. Říkám si, jestli ty peníze nevysají to málo životního elánu, který mi ještě zbývá, a nezůstanu pak dočista prázdná a vyprahlá. Stanu se takovou ženou, jakou byla má matka. Budu prostě jen bankovní účet a veškerá láska, kterou bych mohla někomu dát, zahyne kvůli tomu, co za ni budu chtít. Otec miloval jen Alici. V jejich manželství nebylo dne, kdy by to matce nevyznal.”

„Býval rád krutý. Působilo mu to potěšení.”

,,Já ty jeho peníze nenávidím.”

„A právě proto je přijmeš, až zařídím, abys je dostala.”

„Ale proč, Edwarde, proč?”

Jeho pohled, plný žhavé nenávisti, se zatoulal do dálky, jako by až z hrobu přivolával ducha svého otce. „Ty peníze prostě budou tvoje, Daisy. V tomhle zkaženém světě, kde neexistuje spravedlnost, vezmu na sebe roli mstitele. Vanadderovo jmění dostane Daisy Vanadderová, zanedbávaná a zavrhovaná dcera toho blázna.” Na chvíli se odmlčel. „Dostaneš tak to, co tvůj otec nade vše na světě miloval.”

6. kapitola

Maggie, drahoušku, máš tolik vlastností, které tě pozvedají nad úroveň tvého povolání… a přesto si nezasloužíš, abych s tebou udržoval trvalý vztah. Nikdy by ses nedokázala povznést k mým myšlenkám a nepochopila bys mé cíle; já bych se nikdy nedokázal snížit k těm tvým. Maggie, miláčku, už to se mnou skonči. Mám tě až příliš rád, než abych si to přál. Ale ty víš, že jsem předurčen kjinému osudu, že stejně jako ty máš svůj bezútěšný kolotoč vydělávání peněz, já mám zase své politováníhodné a marnivé záliby. Jsem stejně oddaný své práci, jako ty dokážeš být zapálená pro tu svou, má drahá holčičko. Zapamatuj si tedy a nech si o tom zdát, že doktor Kane z Arktických moří miluje Maggie Foxovou ze spiritistického spolku.

- z dopisu Elishi Kenta Kanea Margaret Foxové, 1852

Pětikarátový safír na prstenu byl osázený diamanty. Vanadder jí kdysi řekl, že ty drahokamy pochází z jeho vlastních dolů. Dal jí prsten v ten večer, kdy poprvé navázala spojení s „matkou jeho syna.” Ještě teď, když se dívala, jak se blýská v šikmo dopadajícím nažloutlém podvečerním světle, nemohla Lavinie uvěřit tomu, jaký je to krásný kousek. Nosila ho často, aby ukázala, jak dobře se jí daří. Ten prsten jí dodával sebedůvěru, která jí čas od času scházela. Byl to okázalý šperk a výmluvně svědčil o zbohatlictví, ale ona se přesto ráda s tím téměř až nevkusně velikým prstenem ukazovala. Jednou v listu Sun dokonce vyšel článek o lidech, kteří byli přesvědčeni, že ten prsten propůjčuje Lavinii onu pověstnou živočišnou, magnetickou moc. No prosím, a to si sama o sobě myslí, že si umí vymýšlet!

Potřásla hlavou a ušklíbla se. Šperk se v dlouhých paprscích zapadajícího slunce krásně třpytil. Dodával jí sebejistotu. Kdykoliv měla strach nebo se cítila osamělá, podívala se na něj. Mohou jí vzít všechno: přepychový dům, šaty, dokonce i nádherné závěsy z růžového sametu, ale dokud bude mít svůj prsten, všechno zvládne. Na tom drobném prstu nosila veškeré štěstí, které jí život mohl dát.

„Už jsem připravená.”

Lavinie se otočila a uviděla Hazel, jak vchází do pokoje. V taftových vycházkových šatech olivově zelené barvy vypadala jako neobyčejně půvabná mladá dáma. Dopadající světlo ještě zvýrazňovalo ruměnec, který měla ve tvářích, a ozařovalo hnědé záblesky v lokýnkách jejích vlasů. Manžety a lem byly ozdobené krumplováním z černých arabesek, což dávalo celé róbě tu správnou dávku střízlivosti, která zmírňovala lstivý pohled Hazeliných očí.

„Ty jsi byla přímo zrozená pro to, aby ses jednou stala slavnou dědičkou, že, ty jedna daremnice?” zasmála se Lavinie.

„Kdepak já. V téhle rodině bude dědit Eva,” namítla Hazel pohotově.

Lavinie pozvedla jedno obočí. „A Fanny nedostane nic?”

„Co je Evino, je i Fannino. Vzali jsme s sebou Fanny, aby Eva měla sestru. jako já mám svou sestru.” Hazel pohlédla na Lavinii a její výraz byl plný upřímné něhy.

„Nemohla bys mí být lepší sestrou, ani kdybychom opravdu byly z jedné rodiny, Hazel.”

„Doufám, že Eva tohle jednou řekne Fanny. Pak budeme vědět, že jsme se rozhodly správně, když jsme Fanny vzaly s sebou.”

Lavinie řekla tichým hlasem: „Měli jsme je vzít všechny. Do posledního děcka. Do smrti budu litovat toho, že jsem to neudělala.”

„Církev jim pomohla. To zařízení je přece zrušené, vzpomínáš? Náš sirotčinec už neexistuje.” Hazel měla téměř nostalgický výraz. „Musíme na to místo zapomenout.”

,,Já na něho nezapomenu nikdy.” Lavinie se na Hazel významně podívala a v jejím pohledu se skrývalo plno nevyřčených slov. „Vím, že ani ty na něj nezapomeneš.”

„Ale já se o to alespoň snažím.” Hazel se zarazila a zmohla se na smutný úsměv. „To je ten rozdíl mezi námi, Lavinie.”

Lavinie si začala natahovat kozinkové rukavice. Skoro patnáct minut se trápila s nůžkami na roztahování rukavic ze slonové kosti, a přece ji téměř bolelo, když se snažila přetáhnout úzkou černou kozinku přes prsten.

„Budeme si moci koupit více takových tretek, až se den nachýlí?” uchechtla se Hazel a dalo by se říct, že poťouchle.

„My si ty peníze nevezmeme a ty to víš.”

„Ale bude zábavné mít tu možnost, i když jen na hodinu.”

„Přesně tak. Bude to zábava, nic víc,” usadila ji Lavinie, zatímco si zapínala knoflíček od rukavic a scházela za Hazel dolů k připravené drožce Montyho.

Edward ji sledoval, jak vchází do knihovny. Lavinie Murphyová dnes nepůsobila dojmem sebevědomé svůdnice, jakou v ní viděl, když před několika dny přecházela po svém vlastním, tolik proslaveném salonu. Teď ve svých tmavěmodrých šatech vypadala skoro upjatě, ale ani tak se mu dosud nepodařilo vypudit z myšlenek neblahou vzpomínku na jejich minulé setkání.

Ta žena pro něj byla něčím nepochopitelným. Celá její existence byla klam. Zdálo se mu víc než nemorální, že si dávala takovou práci a předváděla se s neexistujícími duchy drahých zesnulých, jen aby pozůstalé truchlící připravila o jejich peníze. Za svůj život měl možnost poznat hodně otrlých lidí, ale žádný z nich neměl vzezření Lavinie Murphyové.

Povídala mu o Alici. Pamatoval si jen svůj hněv. Prostupoval mu celým tělem. Lavinie Murphyová nevěděla o jeho matce zhola nic, a přesto o ní mluvila, jako kdyby byly staré známé, spřízněné duše. On sám si Alici vůbec nepamatoval, takže bylo naprosto vyloučené, aby tahle potvora těžící z lidské nerozvážnosti, která navíc ani nepochází odsud, o jeho matce cokoliv věděla. Všechno to jen hrála. Je to pro ni prostě denní chleba. Prostitutky, se kterými se v životě setkal, měly v sobě více citu a cti než Lavinie Murphyová.

Pamatoval si, že ji popadl za ruku a vyslovil nějakou výhrůžku, kterou si ještě teď nutkavě snažil vybavit. Věděl však,

že ji polekal. V očích se jí zaleskly slzy… Pamatoval si jejich krásnou levandulově modrou barvu i ten její zraněný pohled.

Sám oči raději zavřel, aby ten obraz vymazal. Její emoce i soucit, který z ní vyzařoval, byly tak dobře nastudované, že se skoro zdály opravdové. I ona se téměř zdála být opravdová, jako by byla z teplého a měkkého masa - a ne z kamene, jako ten prsten, který se jí dokonce i teď ostentativně blýskal na ruce.

Podíval se na ni ještě jednou. Seděla neuvěřitelně vzpřímeně vedle své sestry a v rukou svírala kabelku. Vypadala jako přísná učitelka s knihami. Působila téměř ustrašeně. A zase měla ten zraněný pohled, který jako by upírala na svět s obavou, že je plný nepřátel, kteří jen čekají, až ji budou moci zradit.

Otřel si ústa hřbetem ruky. Tu pachuť nesnášel. Pocit provinění. Přišla mu na jazyk pokaždé, když si vzpomněl, jak ji popadl. Byla tak droboučká, že by jí snad jediným stiskem dokázal rozdrtit paži. Ovládl se, ale jen proto, že ho tak rozzuřila. Nikomu se nepodařilo vyvolat v něm obraz jeho nešťastné matky tak, jako jí. Šlo o pouhé šarlatánství, avšak svou fantazií v něm vyvolala ještě silnější lítost a bolest nad osudem matky. To byl jen další z důvodů, proč Lavinii Murphyovou nenáviděl. Proč chtěl Lavinii Murphyovou zničit.

Sledoval ji ze svého místa. Nedívala se na něho. Svůj nezájem dávala najevo až úzkostlivě. Nemohla si ho však nevšímat donekonečna. Sešli se tu všichni proto, aby vyslechli poslední vůli, takže dříve nebo později se bude muset podívat jeho směrem.

Věděl, že dokud si nevynutí její pozornost, bude tam jen tak sedět vedle své sestry, nanejvýše se občas porozhlédne po místnosti a zvedne bradu vzdorující celému světu.

Možná, že na ni byl toho večera příliš tvrdý. Nelíbil se mu ten prašivec, se kterým ji přistihl. Ten chlap vskutku vypadal jako zametač, ale je to čistě její věc, s kým se stýká. On s tím přece nemá nic společného. Měl si zkrátka uvědomit, že tahle lidská bytost, která se nazývá spiritistkou, je jen žena. Lstivá a bezcitná rajdička, nicméně zástupkyně slabšího pohlaví. Během let, kdy měl možnost vidět, jak to mezi spodinou společnosti chodí, poznal moc dobře osoby podobného ražení a měl už jich dost. Nemanželský parchant Edward StuyvesantFrench, poznamenaný skandálem, se sice mezi smetánku řadit nemohl, ale jednoho dne

se jistě dočká. Brzy si získá tu běloskvoucí lilii - ženu s hlubokou duší, která na něho někde čeká. Ještě ji sice nepotkal, ale už teď ji velice dobře zná. Věděl, že bude mít v sobě přesně to, co v sobě měla jeho matka a co má i Daisy. Bude krásná, laskavá a bystrá. Až se zamiluje do tohohle hrubiána, uvidí, že tentokrát si ji zaslouží. Prokáže, že je jí hoden. Vezme si ji za ženu a odvede do věže ze slonoviny, kde s ní bude žít a každý den děkovat Bohu za ten dar.

Řečeno stručně, udělá všechno, co neudělal otec.

Zhluboka vydechl. Lavinie Murphyová ještě stále seděla naproti němu, celá škrobená a upjatá v tmavých šatech. Je to jen obyčejná chudinka, holubička s umazaným peřím, která si vydělává peníze ještě ostudnějším zůsobem než většina jí podobných. Navzdory jejímu půvabu, navzdory skutečnosti, že se přistihl, že ho přitahuje, mu stejně nezbývalo než ji politovat. Ona nikdy nebude ženou, kterou by obdivoval, ženou, která mu je předurčená. Znovu pomyslel na to, jak se k ní onoho večera zachoval hrubě, a pocítil v ústech známou pachuť. Možná to s tím vyhrožováním přehnal. Možná s ní měl zacházet jen jako mravokárce a vyjádřit své opovržení, což by ostatně učinil každý pravý gentleman. Měl si zachovat klid a rozvahu a jednat s ní stejně odtažitě jako ona s ním, projevit politování, ale neměl do toho míchat vášně.

Jaké mu však působilo potěšení rozpálit tu chladnokrevnou couru strachem. Něco se v něm dočista vzedmulo, když ji popadl. Měl chuť se jí dotknout. Potřeboval to. Jeho čin měl velmi blízko k násilí, ale nakonec ji přece jen přinutil odložit masku.

Přece jen ji přiměl, aby projevila nějaký cit.

Lavinie seděla vážně ve Vanadderově knihovně a její vnadná postava se vedle mahagonových polic a stolů potažených kůží téměř ztrácela. Právníci se v houfu shromáždili okolo krbu, kde probírali dokumenty a dohadovali se o jejich obsahu. Dívala se na ně a přemýšlela, zda neudělala chybu, když si neopatřila vlastního advokáta.

Zvažovala, zda nemá oslovit nějakého právníka, ale žádného neznala. Kromě toho usoudila, že po něm touží asi tak jako po kulce do hlavy. Zaprvé, popravdě řečeno, Lavinie Vanadderovy

peníze nechtěla. Nepotřebovala je a neměla na ně morální právo. Zadruhé, dědit znamenalo bojovat a právě to jí bylo ze všeho nejvíce proti mysli, zejména pokud to obnášelo jít proti ocelové zdi zvané Edward StuyvesantFrench.

Myšlenku na právníka tedy zavrhla. Každý právník, který za něco stojí, by v okamžiku, kdy přečtou Vanadderovu poslední vůli, ucítil vůni peněz; obávala se, že by ji nutil bojovat za svá „práva,” i kdyby to po něm nechtěla.

A ona ty peníze opravdu nechce. Nechce je za cenu zkázy a zatracení, kterými jí vyhrožoval StuyvesantFrench. V podnikání se jí daří dobře, má útulné hnízdečko a rozhodně není nutné, aby pokoušela osud. Chamtivá není. Wilhelm byl možná trochu pomatený, ale jisté je, že chtěl, aby peníze zůstaly v rodině, kam po právu patří. To Lavinie nemůže změnit. Obzvláště ne teď, když poznala skutečné dědice.

Potají se podívala na dvě osoby, které seděly na druhé straně místnosti. Půvabná tvář ženy v kolečkovém křesle byla naprosto odzbrojující. Působila vlídně a laskavě a v očích měla mírumilovný výraz, že si ji snad ani nešlo představit jako nepřítele.

Jak se však tvář dokáže proměnit, skrývá-li se za ní odlišná duše. Lavinie pohlédla na muže vedle té půvabné ženy. Měl úplně stejné oči, ale když na ni pohlédl, připadala si Lavinie, že takhle nějak by se asi cítila tam dole, v samotných plamenech pekelných.

„Můžeme začít?” zeptal se Vanadderův osobní právník Weisman a posadil se k velkému pracovnímu stolu. Lavinii s Hazel nabídl místa naproti sobě, avšak Lavinie odmítla. Nestála o to sedět blíž. Nepřála si mít s celou žádostí nic společného. Weisman nepůsobil dojmem schopného právníka. Měl sedavou apatickou tvář loveckého psa a Lavinie ho zcela neopodstatněně vinila za všechen nastalý zmatek. Nestál přece za nic, pokud nedokázal svého klienta přimět, aby dal do pořádku svou závěť. Zvláště když uvážíme, pomyslela si Lavinie, že měl invalidní dceru.

„Sešli jsme se zde, abychom přečetli poslední vůli a závěť Wilhelma Giddingse Vanaddera třetího. Slečno Murphyová,” pokývl hlavou k ní a k Hazel, „pan StuyvesantFrench mě požádal, zda by se i se svou sestrou, Daisy Vanadderovou, mohl tohoto

čtení zúčastnit. Musím se vás zeptat, zda proti tomu nemáte námitky. Pokud by tomu tak bylo, požádám je, aby odešli.”

Lavinie ztuhla a podívala se na Edwarda. Ten ji přímo propichoval pohledem.

Hazel se nahnula k Lavinii, zakryla si rukou ústa a zašeptala: ,,Jeho sestra ať klidně zůstane, ale bez něj bych se hned cítila o něco lépe.”

„Nemáme žádné námitky, pane,” řekla Lavinie. Hazel jí stiskla paži, ale Lavinie si toho ani nevšimla.

„V pořádku, pak tedy začneme.” Weisman si nasadil brýle a začal číst dokument, který měl před sebou.

Lavinie cítila, jak jí StuyvesantFrench upírá pohled na zátylek. Weisman četl závěť. Latinské výrazy, zdlouhavá a složitá spojení a právnické termíny ji uspávaly. Bála se otočit a podívat na Edwarda. Byla si jistá, že na ni hledí tak, že by se zcela nepochybně hned probrala.

„. z toho vyplývá, že já, Wilhelm Giddings Vanadder třetí, ve stavu plného duševního zdraví.”

Nato si StuvesantFrench tak hlučně odfrknul, že Weisman musel čtení přerušit.

„. ve stavu plného duševního zdraví všechen svůj světský majetek včetně dolů na území Dakoty, sídla na Páté ulici, účtů u Lloydovy banky v Londýně i v Newyorské bance a dalšího zde neuvedeného jmění odkazuji Hraběnce Lavinii za její oddanost.”

Místností se nesly sborové vzdechy. Tři z právníků okamžitě povstali a počali protestovat. Lavinie pomalu otočila hlavu. Žena v kolečkové židli se bez hnutí dívala dolů na své sepnuté ruce a na čele se jí rýsovala drobná vráska. Zato StuyvesantFrench upíral svůj zrak přímo na Lavinii a jeho pomstychtivý pohled jí probodával srdce.

… a pokud se mě snad někdo chce v souvislosti s touto závětí na něco zeptat, žádám ho, aby se se mnou spojil prostřednictvím spiritistických schopností Hraběnky či její sestry, Carevny Renské.”

„Bravo! Teď to dostává smysl,” podotkl Edward výsměšně.

Weisman vzhlédl od právě přečteného dokumentu. „Pane StuyvesantFrenchi, mohl byste mne, prosím, přestat přerušovat?”

„No dovolte!” zvolal Edward a vykročil dopředu. „To je skandál. Vy jste tu seděl se založenýma rukama a nechal Vanaddera diktovat tyhle bláboly, zatímco je nad slunce jasné, že patřil do blázince. Kam se poděla vaše etika…”

„Není v naší kompetenci určovat, kdo je duševně nemocný a kdo ne. Jsme právníci, pane, nikoli lékaři.”

„Tím se všechno vysvětluje.”

Weisman náhle vypadal podrážděně a zmateně. Jeho psí obličej ožil, jako by si náhle uvědomil, že byl napaden. „Existují způsoby, jakými můžete poslední vůli zpochybnit. Navrhuji vám, abyste zúročil své bohaté právnické nadání a využil jich.”

„To udělám. Nejprve popoženu k soudu vás, milý příteli. Nebyl duševně zdráv a vy jste ho nechal sepsat tohle,” pokračoval StuvesantFrench a bouchl rukou do stolu.

Všichni nadskočili. Dokonce i Weisman.

„Měl svaté právo odkázat své peníze komu chtěl a on je chtěl odkázat jí,” vykřikl Weisman a ukázal přímo na Lavinii.

Hazel jí stiskla paži.

Lavinie měla pocit, že se jí udělá špatně. „Už jsem slyšela dost,” špitla a vstala.

,,Ještě neskončil,” sykla Hazel.

„Mně to stačilo. Musím jít trochu na vzduch.” Lavinie chvatně vytáhla z hedvábné kabelky tmavomodré rukavice, které jí ladily k šatům. Nikdo si jí ani nevšiml. Všichni zírali na StuvesantFrenche a jeho právníky, kteří se dohadovali s Weismanem.

„Mám tu zůstat?” zeptala se Hazel.

„Ne,” nařídila jí Lavinie a přiměla ji také vstát. „Už jsme toho všichni slyšeli dost. Obávám se, že až příliš.” Otočila se a zůstala stát. Žena v kolečkové židli na ni upřeně hleděla. V očích se jí však nezračilo odsouzení, nýbrž smíření. Lavinii to šokovalo. Ta žena očividně vůbec nečekala, že dostane Vanadderovy peníze. Bylo nepochopitelné, že její otec nechal svou invalidní dceru na dlažbě, ale přesně to Wilhelm udělal a ta žena to věděla.

„Lavinie, možná bychom si to měli poslechnout až do konce.” zašeptala Hazel, ale Lavinie si jí nevšímala. Bylo jí nanic a cítila se jako ve svěrací kazajce. Všichni se domnívali, že měla na Wilhelma špatný vliv, ale nebylo tomu tak. Posloužila mu

pouze jako nástroj k uspokojení jeho touhy po pokání, teď tomu však nikdo nevěřil. Váha jeho majetku dopadla na ni a dusila ji.

Utekla do rozlehlých prostor haly a usilovně se snažila natáhnout si rukavice.

„Měly bychom vědět, co tam dělají,” poznamenala Hazel, která cupitala za ní.

Lavinie se lopotila s kozinkovou rukavici. Pokoušela se ji navléknout, ale tenká, úzká kůže se zachytila o obrovský prsten s diamanty a safíry od Vanaddera.

„Ksakru!” zaklela a zamračila se.

„Lavinie.,” vydechla Hazel.

Za zády se jí ozval hromový hlas. „Slečno Murphyová, možná byste si ten prsten jednou provždy měla sundat. Na některé ruce zkrátka prsteny nepatří. Znáte to přece: Té, které střevíček’ - tedy v našem případě rukavička - ,padne…”’

Lavinie se ohlédla a uviděla StuyvesantFrenche, jak stojí u vchodu do knihovny, pohledný obličej pokřivený opovržlivým úsměškem.

Hleděla na něho, zahanbená a vzteky bez sebe. Aniž by řekla jediného slůvka, nacpala si kozinkové rukavičky do kabelky a chvatně odešla z domu.

Byla už na Páté ulici, když se Hazel, která ji v poklusu následovala a sotva jí stačila, odvážila promluvit. „Co teď budeme dělat? Tolik peněz! Bylo by příjemné.”

„Ať tě to ani nenapadne! Ty peníze si nevezmeme.” Lavinie si nadzvedla sukni a dala se téměř do běhu, jen aby se co nejvíc vzdálila od toho strašného domu.

„Vždyť já vím,” svolila Hazel a ohlédla se, jako by zatoužila po mamutím sídle, které s Lavinii nechaly vzadu. Zároveň se bála, jestli z něho někdo nevyšel a nesnaží se je dostihnout.

Lavinie se zastavila a otočila se. S pocitem úlevy, že je nikdo nesleduje, vytáhla z kabelky několik mincí a vtiskla je Hazel do ruky. „Vem si drožku a vrať se domů. Chci být sama. Až se vrátím, všechno probereme. Možná, že uděláme ústupek a promluvíme si s právníkem.”

,,Jsi v pořádku, Lavinie?” zeptala se Hazel s rozšířenýma a nevinnýma očima. Přesně takové měla Eva.

,,Je mi dobře. Jen se potřebuji projít. Trochu se nadýchat vzduchu. A pouvažovat. “

„Nechám tě tedy uvažovat,” špitla Hazel. „Sejdeme se doma.”

„Děkuji ti, Hazel.” Lavinie se zahleděla do tmavých očí ženy před sebou. „Nic se s námi nestane. Ten chlap pouští hrůzu, ale my jsme nic špatného neudělaly a tak to taky zůstane.”

,,Jeho sestra vypadala moc mile. A taky bezmocně,” dodala Hazel ponuře.

Lavinie přikývla. „Není tak úplně bezmocná. Nezapomeň, kdo je její bratr.”

„Zřejmě chce peníze sám pro sebe a ji k tomu využívaje tak hrozný.”

„Už jsem na to myslela. Proto hodlám postupovat pomalu. Chci se ujistit, že když se peněz vzdáme, dostane je ta, která je nejvíce potřebuje.” Rozhlédla se po Páté ulici a uviděla černou drožku s vyvěšeným praporkem. Zamávala na ni a kočí zastavil přímo vedle nich u břidlicovéhou obrubníku. „Sejdeme se tedy doma.”

Lavinie se dívala za odjíždějící drožkou a z otevřeného okna ji posmutnělým pohledem sledovala Hazelina bledá tvář.

Šla dál po Páté ulici a byla spokojená, že se každým krokem vzdaluje siluetě Vanadderova sídla. Pravou stranu ulice lemovaly až k horizontu hromady jílu a odpadků a také neodmyslitelné kalové jímky naplněné stojatou vodou. O pár bloků dál na sever od Vanadderova sídla stálo na starém zemědělském pozemku ještě pár irských dřevěných přístřešků, ale i ty postupně mizely, aby uvolnily místo pro trávník pozdějšího Central Parku.

Přesně taková krajina se k té prohnilé záležitosti hodí, pomyslela si Lavinie. Na jedné straně Páté ulice stály mramorové paláce boháčů a na druhé straně zela bezprostřední bída chudých. Ta metafora jí naháněla husí kůži.

Pokračovala v chůzi podél jednotlivých bloků budov a ani si nevšimla, jak se na Čtyřicáté sedmé ulici proud chodců a nakupujících změnil v úplnou záplavu. Ztracená ve svém vlastním světě, nebyla schopná se soustředit na ulici, po které šla. Nevnímala moderní obchodní domy s pocínovanými průčelími, blátem zastříkané omnibusy ani spletitou pavučinu telegrafních drátů, které protínaly oblohu na rohu Páté a Broadwaye.

Všechno, co se jí honilo před očima, byl obličej StuyvesantFrenche. Viděla, jak se na ni tlačí a poháněný svou nezměrnou záští jí svým stiskem drtí paži.

Osamělá dáma na procházce v této části New Yorku měla zaručeno, že přitáhne pozornost: Lavinie si najednou uvědomila, že na ni zírá nejeden obchodník, kterými se to v tuhle denní dobu na ulici jen hemžilo. Semtam se některý z nich dotkl svého kloubouku a pozdravil ji, většina z nich si však Lavinii jen změřila pohledem, který se zastavil na prstenu se safíry. Zdobil jí prostředníček, takže bylo jasné, že nejde o symbol manželství.

Zatímco kráčela dál, spěšně vytáhla z kabelky rukavice, aby si je ještě jednou zkusila navléct. Přitom jí bylo jasné, že než se jí podaří přetáhnout rukavici přes prsten, urazí i zbývající kus cesty po Páté ulici a bude už dávno doma.

„Kupte si kytičku za penny! Kupte si kytičku. Madam! Pane!”

Lavinie vzhlédla a spatřila vychrtlou ženu s ustaranou tváří, která držela na boku dítě a nabízela kolemjdoucím ovadlou kytičku fialek.

„Kupte si kytičku!” pokřikovala, rysy v obličeji poznamenané starostmi a hladem.

Dítě začalo kňourat a žena se bezmocně stáhla k budově. Zoufale se snažila dítě utišit zpěvem, aby mohla pokračovat ve svém skrovném obchodu.

Lavinie se zastavila, aniž si to uvědomila. Kolemjdoucí se valili po ulici jako řeka. Někteří se snažili dohonit rachotící, mulami tažené omnibusy, jiní mávali na černě potažené drožky. Najednou však poněkud ubylo mužů v tvrďácích s jejich neskrývanými pohledy. Uprostřed tepajícího víru lidství jako by se všechno kromě té bezradné ženy a jejího plačícího děcka zastavilo.

„Tumáte,” oslovila ji Lavinie a natáhla k ní ruku s mincí. Žena jí roztěkaně podala kytičku fialek a pak se jí snažila poděkovat úsměvem, zatímco dítě celou dobu vřískalo.

„Kolik je vašemu dítěti?” zeptala se Lavinie bez ohledu na to, že strká nos do cizích věcí, bez ohledu na všechno kromě náhlého, tíživého, hrůzou a úzkostí naplněného pocitu, že se tu dívá sama na sebe. Nebýt osudu a okolností, mohla být klidně ona nebo Hazel touhle smutnou, bezmocnou a předčasně zestárlou ženou,

jejíž jediným přáním by bylo utišit své dítě. Nebýt osudu, okolností a pevné, železné vůle.

„Je jí šest měsíců. Jmenuje se Bečky,” odpověděla žena zastřeným hlasem lidí, kteří si nejsou jistí, zda mohou promluvit.

„Rebecca. To je krásné jméno.” Lavinie podala dítěti prst. Bečky ho ihned uchopila do špinavé ručičky. Najednou se uklidnila a prohlížela si poklad, který třímala v dlani. Okamžitě si ho snažila dát do pusy.

Má hlad. Lavinie poznala hlad až moc dobře, ale už mnoho let si ten pocit nepřipomněla.

Pohlédla dolů na prsten od Wilhelma. Představoval její životní pojistku. Díky němu si s Hazel držely dům i růžové sametové závěsy. Ten prsten byl zárukou, že u nich už nikdy nezaklepe na dveře nouze.

Klepala však u dveří této ženy.

„Jste sama?” zeptala se Lavinie tiše - tak tiše, že byla přesvědčená, že ji ta žena nemohla slyšet. Ale slyšela.

„Ano,” odpověděla a její stud zhoustl jako kal.

Lavinie uhnula pohledem. Bečky začala znovu plakat a žena ji kolíbala, ale neměla čím utěšit prázdné bříško. Lavinie cítila hlad dítěte před sebou jako nůž ve svých útrobách. Stačilo málo a sama mohla být ženou s hladovým a uplakaným děckem bez otce. Zoufalství té ženy mohlo být jejím zoufalstvím. A oběti by se kupily, přibyla by dvě další těla, která by padla za oběť mužskému chtíči a nenasytnosti.

„Něco vám dám,” zašeptala Lavinie a stáhla si prsten. „Teď už s Bečky nikdy nebudete samy. protože teď budete mít tohle,”

vydechla a vtiskla obrovský prsten se safíry do mozolnaté dlaně té zoufalé matky.

Zdálo se, že žena snad omdlí. Křik dítěte, valící se chodci, vše jako by ustoupilo do dálky, když zírala na ten vzácný šperk ve své dlani.

„To přece nemůžete myslet vážně?” řekla šeptem.

Lavinie pomyslela na svůj dům, na parádní závěsy, na spokojený a šťastný domov. Náhle si uvědomila, že to nebyl prsten, který to všechno zaručoval. Byla to její schopnost bojovat. Vždycky se dokázala s věcmi poprat, ani Hazel nebyla tak odolná. Šťastný domov měly díky Laviniině pevné vůli a nezdolné síle a

ty se nedají odložit jako nějaký prsten s diamanty a safíry. Ať jde StuyvesantFrench třeba k čertu.

,,Já ho nepotřebuji,” šeptla Lavinie a ústa se jí roztáhla do laskavého úsměvu. „Teď už to vím. Nepotřebuji ten prsten. Obejdu se i bez něj,” dodala a dotkla se drobné hubené paže Rebeccy. „Tahle malá holčička potřebuje domov, dobré jídlo a vzdělání. Když mi slíbíte, že jí všechno poskytnete, pak vám prsten ráda dám. Dostanete za něj spoustu peněz.”

„Všechno splním. Samozřejmě, že to splním,” odpověděla žena a oči jí málem vypadly z důlků. Zdálo se, že každou chvíli propadne hysterii. „Ale nechápu, proč mi ho dáváte. Proč jste na mě tak laskavá? Vždyť jsem pro vás úplně cizí.”

Lavinie se na tu ženu dívala a představila si Hazel s Evou v náručí. Potřásla hlavou, usmála se a s lehkostí si natáhla kozinkové rukavice. Jak skvělý to byl pocit, když jí už na prstu nezavazel těžký, neforemný prsten. „Prostě jsem vám ho dala a hotovo. Není pravda, že jste pro mne cizí. Vůbec mi tak nepřipadáte.”

Pak pohladila jemné lokýnky malé Rebeccy. Sehnula se, políbila dítě na hlavičku a vykročila k odchodu.

Lavinie se neohlédla za tou ženou, která na ni zezadu zírala, jako by v ní viděla anděla, který spadl z nebe.

7. kapitola

Když se Lavinie vrátila domů, zavřela se beze slova v pokoji a od Rawla si nechala donést sklenici klaretu a misku ledu. Klaret měl ulevit její mysli a led bolavým nohám. Prošla pěšky půl Manhattanu.

Když si rozepla první dva háčky na korzetu, vrazila do pokoje Hazel.

„Och. neuhodneš, co na tebe dole čeká. Neuhodneš, ani kdybys stokrát chtěla.” Hrůza, která se Hazel ozývala v hlase, přiměla Lavinii hádat ihned.

„Snad ne StuyvesantFrench?”

„Něco mnohem horšího. Jeho drožka. Sestra toho démona tě pozvala na čaj. Máš tam být ve čtyři.”

Lavinie z toho zcela očividně neměla radost. Nechtěla se teď s tou ženou setkat. Ještě si všechno dostatečně nepromýšlela a neměla v úmyslu odkrýt své karty jen proto, aby jí poskytla úlevu. Věděla, že by tím nahrála jejímu bratrovi.

„Nepůjdu tam.”

Hazel se zamračila. „Nemůžeš ji odmítnout. Dneska přišla o dědictví, Vinie, a kvůli tobě. “

Lavinie se chytla za hlavu. Kromě bolavých nohou teď potřebovala ledový obklad i na bolavou hlavu. „Dobrá. Samozřejmě, že tam zajdu a promluvím s ní. Vynasnažím se, abych ji ujistila, že nezůstane na holičkách, i kdyby to mělo potkat, dá-li Bůh, jejího bratra.”

„Tak se mi líbíš.”

„Podej mi ty červenorůžové šaty, prosím tě. Však víš které, ty fialové z taftu.”

„Neměla by sis na sebe vzít něco trochu. no, trochu střízlivějšího?” zeptala se Hazel.

Lavinie se zadívala na svůj obraz v zrcadle na toaletním stolku. Pod očima se jí slabě rýsovaly tmavé kruhy a tváře měla dost pobledlé. Vypadala strhané. Ale poražená nebyla. Pokud jí trocha růže a přehnaně veselé šaty dodají větší bojovnosti, pak je ráda použije. A nejen je.

„Podej mi ty šaty, Hazel. To pro případ, že by se s námi rozhodl posedět u čaje i StuyvesantFrench.” Otočila se zpět k zrcadlu, otevřela pudřenku a začala s kamufláží.

„Myslíš, že při těch svých seancích nosí turban? Třeba z modrého saténu, ozdobený velkým pávím pérem. Být médium zní tak exoticky. Hraběnka Lavinie. Jen si pomysli. Nevypadala ani trochu tak, jak jsem si ji představovala. Byla velmi milá a hezká. Řekla bych, že je přesně tvůj typ, Edwarde. Blondýnka a k tomu… no, jak bych to jen vyjádřila? Myslím, že se říká.

dobře vybavená? ” Daisy se podívala na svého bratra a v očích se jí blýskalo uličnictví.

„Odteďka je zatraceně dobře vybavená,” zabručel místo odpovědi, když si dopřál pořádný hlt brandy.

Daisy se rozhlédla po hrobce, která sloužila jako přijímací

pokoj.

,,Já se spokojím s domkem v horách. Vlastně se na to už těším. Navíc mi připadalo, že se sem hodí více. Skoro se až tajil dech, jak svou noblesou zapadala do zdejšího prostředí. Nic naplat, je přece hraběnka. Možná jí byl Wilhelmův dům souzený.”

„Bůh nás ochraňuj,” odfrkl si Edward a odložil brandy. V hale se ozval zvonek ohlašující příchod hosta. Obrátil se na svou sestru a dodal: „Klidně se toho hradu zbav, má dámo, ale tenhle rytíř je odhodlán porazit každého, kdo by se ho chtěl zmocnit.” Pak vstal.

„Myslíš, že když dokáže promlouvat s duchy, dokáže taky číst naše myšlenky?”

Ohrnul opovržlivě ret. „Kdyby to uměla, utíkala by odsud, jako by jí za patama hořelo.”

„Ty jsi ale darebák, Edwarde. Opravdu hrozný darebák,” zasmála se Daisy.

Majordomus znovu provedl Lavinii přes halu. Jako dopoledne. Nezavedl ji však do knihovny, nýbrž ji vzal do úžasně prostorného pokoje nalevo od haly, který nebyl ničím jiným než přijímacím pokojem domu.

Tam na ni čekali. Lev a jehňátko. Nemohla ublížit jednomu, aniž by to nezničilo druhého. Ted teprve zoufale potřebovala led.

„Hraběnko, jsme tak rádi, že jste mohla přijít.” StuyvesantFrench už stál, když vešla. Přišel k ní a bez okolků ji uvedl k pohovce potažené rubínově červeným sametem.

Pokud měl vztek, nedal ho na sobě znát. Jeho hezká tvář neprozrazovala žádné napětí, jen na líci mu nepatrně pocukával sval, což stačilo, aby se jí v žaludku rozpoutala učiněná bouře.

„Velice vám děkuji za pozvání, slečno Vanadderová,” promluvila Lavinie a usedla na nabízené místo. „Bratr si vás velice považuje. Je mi potěšením se s vámi konečně setkat.”

„Edward o mně mluvil?” Příjemná žena se rozesmála, jako by to byla ta nejabsurdnější věc na světě. „Nebesa! Neumím si představit, co vám o mně říkal.”

„Říkal, že chce, abyste dostala, co vám po právu patří. Dovolte mi, abych vás ujistila, že si to se sestrou také přejeme z celého srdce.” Lavinie se usmála. Daisyina přívětivost byla nakažlivá. Přála si jen, aby ji stejně přijal i její protivný bratr.

„Mám s sebou potřebné papíry, takže všechno můžete přepsat na Daisy hned teď, jestli chcete,” oznámil StuyvesantFrench neobyčejně strohým tónem.

Lavinie k němu vzhlédla, ale Daisy hned odvedla její pozornost jinam.

„Povězte mi,” začala, naklonila se k Lavinii a šeptem pokračovala, „dokážete také lidem číst myšlenky? Vždycky jsem to toužila umět. Pravděpodobně proto, že jsem tady nikdy neměla příliš velkou společnost, a tak jsem si vždycky představovala, jak by bylo úžasně povedené číst služebnictvu myšlenky a dozvědět se všechny klepy, které přede mnou tají. Odjakživa třeba podezírám naši hospodyni, že má poměr s podkoním.”

Lavinie se zasmála. Reagovala naprosto spontánně, ale zlobilo ji, že se neovládla. Nečekala totiž, že se nechá takhle odzbrojit.

„Tak jsme se pobavili, Daisy. Teď přišel čas dát si ten čaj, nemyslíš?” namítl Edward hlasem, který navozoval klid asi tak, jako když někdo upustí ze čtvrtého patra piano.

„Mám zazvonit na Adolfa? Ne, ne, zajedu tam sama a podívám se, co se děje,” řekla Daisy a na oba se usmála. „Vy dva si jistě máte co povídat. Neumím číst lidem myšlenky, ale u vás dvou to ani není nutné. Hned jsem zpátky.”

Lavinie chtěla zakřičet Vraťte se!, ale ovládla se. Bezmocně se dívala, jak Daisy se svým kolečkovým křeslem odjíždí po krémově bílé mramorové podlaze. Zmizela z pokoje rychleji, než kdyby z něho vyběhla po svých.

Lavinie se zahleděla na své ruce. Přála si mít svůj prsten, alespoň pro tento okamžik. Pak by si mohla být jistá tím, že ji nikdo nikdy nemůže docela zničit.

To však už nešlo.

Nezbývalo jí než si zachovat rovnou páteř.

„Doufala jsem, že si s vaší sestrou pohovoříme v soukromí,” prohodila a vzhlédla k němu.

„Něco na vás mám, slečno Murphyová. Vím o vašem malém střetu se zákonem v Rochesteru.”

Dívala se na něho a nemohla uvěřit tomu, že někdo tak podlý může být tak neuvěřitelně hezký. „Jaký střet se zákonem v Rochesteru máte na mysli?” zeptala se nevinně.

„Mluvím o tom, jak vás a vaši sestru obyvatelé toho spořádaného města vyhnali za provozování pouliční prostituce.”

„My jsme ale nic takového nedělaly. Jen jsme si postavily stánek a vykládaly jsme lidem osud. Dospěli k mylným závěrům bez jediného důkazu.”

„Úřady měly jiný názor.”

„Zdá se, že moje minulost je vaším koníčkem,” odvětila a zvedla obočí, což obvykle zabíralo i na nejzarytější škarohlídy. Na něj však nikoliv.

„No tak, slečno Murphyová, podepište ty papíry. Vyhnete se skandálu.”

„Mám teď spoustu peněz, pane StuyvesantFrenchi. Víc peněz než vy, pokud jsou odhady Vanadderova jmění správné.”

„Neuvidíte z něho ani penny. Z čeho budete platit spor se mnou v době, kdy ještě nebudou vaše a já zpochybním Vanadderovu závěť?” Teď zvedl obočí on.

Měla chuť mu ten strnulý výraz vyškrábat z obličeje. „Nevzdám se jen proto, že mi vyhrožujete.”

„Ne? Raději ukradnete peníze invalidní ženě?” zeptal se a pokývl ke dveřím, ve kterých před chvílí zmizela Daisy.

„Nemám v úmyslu vzít jí jediný halíř.”

„Tak to podepište. Chápete přece, že se zcela logicky starám, aby byla zajištěná.”

„Pro mne je stejně logické, že ji můžete chtít o ty peníze obrat. Jen připusťte, že máte co ztratit, když se musíte dělit o dědictví s legitimním potomkem svého otce.”

Zasmál se. „Tak takhle vy uklidňujete své svědomí? Že ji přede mnou chráníte?” Přisedl si k ní na pohovku. Až příliš blízko. Stehnem se otíral o její. ,,Já nehrabu peníze. Já nejsem ten, kdo denně podvádí lidi.”

„Možná bych si měla promluvit s právníkem. Až budou vaši advokáti hovořit s mými advokáty, můžeme si tahle setkání z očí do očí ušetřit.”

Naklonil se k ní. Byl tak blízko, že ucítila z jeho dechu brandy. Ačkoliv jí to bylo obvykle protivné, tentokrát s podivem zjistila, že ji to vzrušuje.

Za všechno může jen jeho blízkost, namlouvala si. Jistě to způsobil smělý pohyb, jakým se k ní naklonil. Na chvíli ho zcela mylně vnímala jako milostnou předehru. V očích mu svítila touha po pomstě. Četla v nich tu zprávu zcela zřetelně, přesto však se neuměla zbavit pocitu, že od vášnivé nenávisti, kterou k ní chová, je k milostné touze jen nepatrný krůček. A jako když jednou zakoření plevelné semeno a nepustí se, ani ona už nedokázala tu myšlenku zapudit.

„Informoval jsem novináře z Harper’s, že vás hodlám usvědčit z podvodu,” zasyčel, jako by ji tím, že ztiší hlas a nechá ho znít přes celou kryptu přijímacího salonu, chtěl ještě více zastrašit.

Zabralo to.

„Zítra v osm večer,” pokračoval, „se u vás v salonu sejdou snad všichni reportéři z New Yorku.”

Zůstala na něj zírat jako zhypnotizovaná.

„Myslím, že je čas podepsat ty dokumenty, slečno Murphyová. Hned teď. Dokud je ještě čas odvolat tu výzvu.”

„Myslím, že byste měl celou záležitost s dědictvím nechat na mně a na své sestře. Vaše účast není nutná. Zachovám se k ní čestně. To vám slibuji.”

„Tak? Pokud se chcete zachovat k Daisy čestně, proč nepodepíšete ty papíry?”

,,Jak mám vědět, že jednáte poctivě? Jak se mám vyznat v těch právnických záležitostech? Podotýkám, že nejsem zběhlá v latině. Tomu, o čem byla řeč dnes v knihovně, jsem téměř nerozuměla.”

„Bylo to velmi prosté. Vanadder odkázal všechno vám.” Narovnal se a upřeně se na ni zadíval. „Pokud se mi podaří odhalit, že jste podvodnice, Hraběnko, zabiju dvě mouchy jednou ranou: dokážu, že Vanadder nebyl duševně zdravý, a jeho závěť nebude platná. Podle newyorských zákonů pak všechno připadne Daisy. Nechávám na vás, jestli mě donutíte jít na zítřejší seanci.”

„Když tam půjdete a učiníte to, co podle vás učinit musíte -tedy když dokážete, že jsem podvodnice, a necháte prohlásit Vanadderovu závěť za neplatnou, co z toho budete mít? Všechno dostane Daisy jako Wilhelmovo jediné legitimní dítě. Nemyslím si, že skutečně chcete tohle. Podle mne si pouze přejete, abych podepsala připravené dokumenty naslepo, aniž bych věděla, co v nich je a komu ublíží.” Odtáhla se na konec pohovky, ale při jeho mohutné postavě a titěrných rozměrech pohovky se od něho nemohla vzdálit dost daleko. „Opravdu byste mi měl dát šanci, abych vše urovnala s vaší sestrou. Tak bychom.”

„Tak byste si s ,Carevnou’ mohly kus toho koláče ponechat, nemám pravdu?”

„Wilhelm si očividně přál, abychom něco dostaly. Odkázal nám spoustu peněz a my jsme přece jen lidské bytosti, pane StuyvesantFrenchi. Takového altruismu, jaký od nás požadujete, byste se snad dočkal jen od anděla.”

„Anebo od ducha, co říkáte?” Znovu se k ní naklonil a zadíval se jí do očí tak, že nedokázala uhnout. Jako by ji docela zhypnotizoval. „Co si o mém plánu myslí duchové, Hraběnko?”

„Duchové si myslí, že to máte nechat na mně a své sestře.”

„Mají duchové radost ze zítřejší seance, na kterou se chystám?”

„Domnívají se, že nakonec můžete být za blázna vy.” Vysunula bradu a vyměnila si s ním mrazivý pohled.

Znovu se opřel o pohovku a s rukama založenýma na prsou jí svým pohledem pronikal až do duše. V koutku úst mu zahrál samolibý úšklebek. „Taková vyzývavost. Konečně vás zase poznávám, Lavinie Murphyová. Dobrá, uspořádáme tedy tu seanci.”

„Nese se čaj,” řekla Daisy, která právě proplouvala zpět do přijímacího pokoje s majordomem v patách. Ten položil na stůl těžký stříbrný tác a Daisy začala nalévat.

„Dáte si cukr nebo citron, Hraběnko?” zeptala se příjemným hlasem.

„Cukr, prosím,” odpověděla Lavinie nepřítomně. Myšlenky se jí v hlavě rojily jako smyslu zbavené. Aby prošla zítřejší zkouškou, musí podat špičkový výkon. Zvládla to však už tolikrát, proč by to neměla dokázat znovu?

„Slečna Murphyová pro mě zítra večer uspořádá seanci, Daisy.” Edward odmítl čaj a stále nespouštěl oči z Lavinie.

„Kdo je slečna Murphyová?” zeptala se Daisy a vypadalo to, že ji dokonale zmátl.

„Tady Hraběnka Lavinie. Její skutečné jméno zní Lavinie Murphyová. Tedy alespoň se domnívám, že jde o její skutečné jméno. Není to však skutečné příjmení její sestry, která ve skutečnosti ani není její sestrou, stejně jako ani slečna Murphyová není skutečnou hraběnkou. U slečny Murphyové opravdu nevím, co je skutečné a co ne, ale to všechno se dozvíme zítra večer,” zakončil svůj proslov vychytrale.

„Půjde o opravdovou seanci?” zeptala se Daisy a oči se jí rozšířily. „Budeme mluvit s mrtvými?”

Lavinie otevřela ústa, aby jí odpověděla, ale Edward ji předešel.

„Ano, Daze. Sedneme si do kruhu, všude kolem nás bude tma a my budeme Wilhelma přemlouvat, aby přepsal svou závěť.” Ušklíbl se, pozvedl sklenku brandy a pokynul Lavinii.

„Opravdu?” Daisy se zadívala na Lavinii. „Opravdu hodláte navázat spojení s otcem?”

Lavinie se zhluboka nadechla. „Pokud to bude vaše přání…”

„To zrovna ne,” vyhrkla Daisy.

Edward jí skočil do řeči. „Mým jediným přáním je hovořit s tou dívkou v bílém. Víte, o kom mluvím, Hraběnko. Trochu se vám podobala.”

„Opravdu?” vydechla Daisy a v očích jí zasvítilo nadšení. „Znamená to, že jste prodělala reinkarnaci?”

Edward zaúpěl.

Kdyby Lavinie nebyla tak vystrašená, snad by se i zasmála. Daisy tak toužila po zábavě, že by ochotně uvěřila čemukoli. Proto ostatně spiritismus tak dobře fungoval. Jen díky ochotě lidí uvěřit měla Lavinie Murphyová vilu ve městě, růžové závěsy a safírové prsteny.

„Nerada vám beru iluze, Daisy, ale váš bratr se mi vysmívá. Nevěří na spiritismus. Rád by dokázal, že jsem podvodnice.”

,,,Já vím,” řekla Daisy uvolněně, jako by tahle maličkost a možná ani další věci nemohly zabránit rozkvětu jejich přátelství. „Kdo je tedy ta dívka v bílém?”

„Obyčejný duch, přízrak. Pokud je právě ve správném rozpoložení, čas od času se při seancích zjevuje v mém salonu.”

„Ach, musím ji vidět,” řekla Daisy tlumeným hlasem, ve kterém zaznívalo uznání.

„Však ji uvidíš, Daisy. Mám takový pocit, že se zítra večer objeví, už jen proto, aby mi zvedla žluč,” vpadl do rozhovoru Edward.

Lavinie mu věnovala zdrcující pohled. „Nemohu to nijak ovlivnit. Nevím, zda se zjeví či nikoli. A kromě toho, přichází jen tehdy, když vede seanci Carevna.”

„Pak bude zítra večer řídit seanci ona. Chci vidět tu dívku v bílém. Rád bych jí něco řekl.”

Lavinie pohlédla na StuyvesantFrenche. Chtělo se jí zakřičet a zrušit celý ten nápad, ale pochopila, že se jim dostal na kobylku a už se nevzdá. Bude se své příležitosti držet jako pes kosti.

„Dobrá. Máte tu svou dívku v bílém mít,” řekla a zadívala se na něj.

Hezká ústa se mu zkroutila úšklebkem, který jen vzdáleně připomínal úsměv. „ ,Míť je snad až trochu příliš široký výraz, slečno Murphyová. Prozatím mi postačí, když ji uvidím.”

Lavinie cítila, jak jí hoří tváře, ale jestli hněvem nebo uraženou pýchou, to nevěděla. Usrkla si trochu čaje, aby se

uklidnila, a pak se zvedla. „Bylo to rozkošné setkání, ale už musím jít. Slečno Vanadderová,” obrátila se k Edwardově sestře, „bude mi potěšením vás zítra večer pobavit. Doufám, že přijdete.”

„Rozhodně si to nenechám ujít! Nikdy jsem nic tak vzrušujícího nezažila!”

Daisy se odstrčila od čajového stolku a projela kolem Lavinie. „Hrozně ráda bych zkusila přivolat svou matku. Myslíte, že by

to.”

„Daisy,” přerušil ji Edward.

Obé ženy se otočily. Lavinie ještě nikdy neviděla žádného muže tak nevýslovně znechuceného.

„Myslím, že bychom neměli Hraběnku obtěžovat dalšími požadavky. Počítám, že toho má na starosti až až.” Znovu se ušklíbl. Lavinie ho za to nesnášela.

„Ovšem, ovšem. Jsem tak nemožná,” řekla Daisy s úsměvem a stále se držela Lavinii po pravém boku. „Nerada bych vás obtěžovala. Doufám, že vám moje přítomnost na seanci nevadí.”

„Pokud vás to pobaví, určitě přijďte.” Lavinie se ohlédla zpět na StuyvesantFrenche. Pokývl jí na rozloučenou a zpod napůl přivřených víček ji sledoval jiskřivým, šibalským pohledem.

Ve dveřích přijímacího pokoje ještě podala Daisy ruku. ,,Jsem tak ráda, že jsem se s vámi konečně setkala. Teď je mi jasné, proč si vás váš bratr tak cení. Já.” Znovu se kradmo podívala na obraz zlostně civějícího StuyvesantFrenche na mramorovém pozadí. „Víte, ráda bych, abyste věděla, že ta závěť. že Hazel a já chceme, aby se vše vyřešilo spravedlivě. Chápete, co chci říct?”

„Nutí vás k tomu?” zeptala se šeptem Daisy, jako by dělala něco, co se nemá.

„Kdo? Váš bratr?” zeptala se Lavinie tlumeně.

„Ano, Edward. Víte, dokáže být opravdu skvělý, ale chápu, že na některé lidi může působit jako velmi nesmiřitelný člověk. Platí to zejména pro ty, kteří mu zkříží cestu k jeho cílům.” Daisy se zasmála a vlídně si s Lavinii potřásla rukou. „Na brzkou shledanou, Hraběnko. Neumím předpovídat budoucnost, ale mám takový pocit, že z nás budou přítelkyně.”

Lavinie pohlédla na tu ženu s bezelstným úsměvem a nemohla jinak než úsměv opětovat. „Mám obavy, že se do vašeho světa

nehodím, slečno Vanadderová, ale pokud se najde sebemenší příležitost k udržení naší známosti, budu ráda.”

„My se prostě musíme spřátelit. Nevím sice proč, ale cítím, že osud tomu tak chce.” Daisy se na ni udiveně podívala. „Ale kdo jiný než vy, Hraběnko, by měl umět vysvětlit taková tušení, nemyslíte?”

„Nemohu k tomu říct nic víc, než že se do vašeho světa nehodím, slečno Vanadderová,” zopakovala Lavinie a rozhlédla se kolem sebe na drahé dláždění, zlacené garnýže a mohutné karmínové závěsy z plyše. „Víte, jsem žena, které nezbývá než si vydělat. obstarat své živobytí sama. Chápete? Navíc jsem nikdy nepoznala ten přepych, kdy člověk může.”

„Kdy může co?”

Lavinie nevěděla, co říct. Podívala se na ženu v kolečkovém křesle a v duchu se okřikla. Daisy Vanadderová rovněž nezná žádný přepych, když nemůže chodit po vlastních nohou, což většina lidí považuje za samozřejmost. Přesto Lavinie věděla, že to, co se jí snažila naznačit, je pravda. Lavinie Murphyová nepatřila do světa takového bohatství a společenského postavení. Její minulost spočívala v dlouhém a útrpném snažení uniknout špíně a bahnu ulice. O tuto ženu však bylo odjakživa výborně postaráno a Lavinie nemohla pochopit, co by je mohlo spojovat. Snad to, že obě poznaly trápení a obě je provázelo už od narození.

„Doufám, že z nás mohou být přítelkyně.” Lavinie ještě jednou pohlédla na StuyvesantFrenche. Nezměnil svůj postoj; nehnul se z místa před pohovkou a nepřestával na ni upřeně hledět. „Věřte mi, že pokud se tak nestane, budeme moci vinit pouze osud a souhru okolností. Ty mohou ostatně pokazit člověku celý život.”

„Ano. Osud a okolnosti.” Daisy se usmála. „Někdy přinesou i dobré věci, nemám pravdu?”

Lavinie se snažila pousmát, ale jejímu úsměvu chyběla síla přesvědčení. „Snad ano,” řekla. Pak se ještě naposledy ohlédla na StuyvesantFrenche. S naprosto zdrcujícím pocitem pak následovala majordoma k hlavním dveřím.

„Už je pryč, Edwarde. Od jejího odchodu uplynula už celá minuta a troufám si tvrdit, že její půvabná a ladná postava

nevkročí znovu do dveří jen proto, že si to celou tu dobu, co tam hledíš, přeješ.”

Edward po své sestře šlehl pohledem. Daisy se však smála. Dobírala si ho.

,,Jen kvůli tobě se nutím, abych si zachoval smysl pro humor.” „Pche. Ten jsi dávno ztratil, drahý Edwarde. To ona ti ho vzala a podle mě ti právě proto Hraběnka tolik leží v hlavě.” „Nebuď směšná.”

„Připadám ti směšná? Ještě se uvidí, kdo tady umí předpovídat budoucnost.”

„Zdá se, že v sobě máš sklon k potměšilosti, Daze. Konečně se ukazuje, že jsme opravdu příbuzní.” Přešel k mramorovému barovému stolku a vyndal křišťálovou zátku z karafy.

„Edwarde,” řekla Daisy, zatímco objížděla pohovku, „taková návštěva člověka přinutí k zamyšlení, že? Chci říct, že my dva jsme dost smutná dvojice. Já jako vyděděnec a ty jako asociál. Zajímalo by mě, co si o nás asi musí myslet.”

„Pro ni platí obojí dvojnásob,” odsekl a pozvedl sklenici k ústům. „Aby bylo jasno, není nic jiného než laciná.” Dovětek spolknul, jako by to nedokázal vyslovit.

„Ale dívá se na tebe, Edwarde, dobře jsem si toho všimla.” Daisy se s křeslem zastavila. „Dívá se na tebe přesně tak, jak se žena dívá na muže. Z pohledu jí vyzařuje cit a zranitelnost.”

„Chtěla jsi snad říct vypočítavost.”

„Tohle by předstírat nedokázala, Edwarde. Tomu nevěřím.” „Herectví je jejím druhým povoláním. Uděláš dobře, když si to zapamatuješ.”

„Vy muži. Všichni jste tak zabednění.” Vzdychla a rozjela se ke dveřím.

„Kam máš namířeno?” zabručel.

Ani se neotočila. ,,Jdu říct Addie, aby začala balit,” pronesla nepřirozeně lehkým tónem. „Příští týden odjíždím do svého domku v horách, pokud to stihnu.”

„To si jenom myslíš. Zůstaneš tady a hotovo.”

„Nemám v té věci žádnou šanci, Edwarde. Prohráli jsme. Chci se přestěhovat. Ted, když už byla poslední závěť přečtena, dokonce musím odjet.”

„O tom už nechci nic slyšet, Daisy. Řekl jsem ti, že tenhle dům bude tvůj.”

,,Já ho nechci. Nic se tím nezmění. Budu dál pohřbená v jeho chladných a přepychových prostorách. Ne, Edwarde, dopřej mi zahradu. Dopřej mi kytky a motýly, na podzim svěží vánek a v zimě sníh. Chci mít svou chaloupku na venkově.”

„Všechno se časem změní, Daisy. Tady se všechno změní.” Popadl svou sklenku a přešel k ní. S jednou rukou na opěradle jejího křesla řekl: „Moc jsem o tom přemýšlel. Získáš přátele, já na to dohlédnu. Otevřeme tenhle dům a budeme pořádat večírky. Budeš cestovat a žít, Daisy! Postarám se o to ze všech sil. Teď jsem tady já, rozumíš? Jsem s tebou.”

Dívala se na bratra s takovou oddaností a obdivem, až se zdálo, že už to nevydrží a uhne pohledem. „Mám tě tak ráda, Edwarde. Mám tě ráda za to všechno, co mi říkáš, ale hlavně proto, že to myslíš vážně. Někdy jsi tak báječný, že nemůžu uvěřit tomu, že jsem tvá sestra.”

,,Jsi má sestra. Má jediná sestra.”

„Ano.” Poplácala ho po tváři. „A velmi realistická. Dovol mi říct to ještě jednou a naposledy, Edwarde. A pak už mě nikdy nenuť, abych to musela opakovat: Chci žít na venkově. Tady mě nečeká žádná budoucnost a já nehodlám sama sebe obelhávat. Je mi dvaatřicet a jsem stará panna. Takové patří na venkov.”

Zatřásl s kolečkovým křeslem, aby zdůraznil obsah svého sdělení. „Najdeš si muže, který tě bude milovat. Vím to. Musíš to zkusit.”

Poodjela, aby se vymanila z jeho vlivu. „Muži jistě přijdou, až zacítí vůni peněz - pokud trváš na tom, že mi je zaopatříš - ale jak už jsem ti řekla, o takový sňatek nestojím. Takže ani ty peníze nepotřebuji.”

„Můžeš se přece vdát i bez nich,” zavrčel přes zaťaté zuby.

Rysy jí ztvrdly a uhnula pohledem. „Říct se dá všechno, Edwarde. Ty ses zrodil z vášně, která měla sice příšerné následky, nicméně i tak to byla vášeň. Já jsem naopak výsledkem sňatku bez lásky. Až dosud jsem snášela, že jsem jen vadný produkt toho prokletého svazku, po celý svůj život jsem nesla vinu za to, že jsem nepodařeným plodem otcova těla. Byly chvíle, kdy se to skoro nedalo vydržet, ale zvládla jsem to.” Zarazila se, jako by

měla hrdlo stažené pláčem. Nakonec zašeptala tichým, chraplavým hlasem: „Proboha, Edwarde, nech mě odsud odejít. Nenuť mě, abych byla jako matka. Nedělej to. Mnohem raději přijmu chudobu a smrt.”

Zadíval se na ni. Dlouhou, děsivou chvíli nic neříkali. Pak poklidně odjela z přijímacího pokoje.

Ostrý zvuk zapraskání zazněl místností jako ozvěna. Celý zaražený pohlédl na zem a na panensky bílém mramoru spatřil rudé kapky krve. Své vlastní krve.

Pomalu uvolnil dlaň, kterou svíral sklenici brandy. Se zamručením prozrazujícím zároveň vztek i smutek nechal dopadnout střepy na podlahu.

8. kapitola

Nahlas jsem se nad tou absurditou zasmála a odhodila tu zprávu s oprávněným rozhořčením poctivého člověka, jež pozná spřízněnou duši na první pohled a od lživé sprostoty se okamžitě odvrátí.

- úryvek z opovržlivé reakce annie besantové na zprávu Společnosti pro psychologický výzkum, ve které byla madam blavatská označena za podvodnici

Lavinie na sebe zírala do zrcadla. Obličej měla celý bílý od líčidla, nos potřený kukuřičným škrobem a rozpuštěné vlasy pod závojem ze síťoviny obarvené čajem.

To ona byla tím fantomem v bílém, přízračnou dívkou, která své lidské rysy ukryla pod líčidlem namodralého nádechu a pod vetchou starodávnou krajkou. Zbývalo však stále zakrýt oči. Ty proklaté oči. Zíraly na ni a zrazovaly ji. Jejich pohled byl bezútěšný, ustrašený. Na to, že měly patřit bytosti ze záhrobí, byly až příliš živé a plné nedůvěry.

„Nemusíme to přece dělat takhle,” řekla Hazel, která ji pozorovala v zrcadle. „Můžeš dnešní seanci vést a já se můžu vymluvit na bolest hlavy.”

„Ne,” řekla Lavinie a ruka se jí třásla, když znovu otevřela pudřenku. ,,Jeho výsměch překročil všechny meze. Chci to udělat. Musím.”

„Ale co když prohrajeme?”

Ruka Lavinie zůstala viset ve vzduchu. „Prodáme dům a přestěhujeme se. Vždycky můžeme začít někde jinde. V téhle živnosti přece nikoho nepoloží jen to, že ho někdo usvědčí z podvodu. Položí to jen ty, kteří řeknou pravdu.” Vstala a otočila se tváří k Hazel. „Ať se stane cokoliv, slibme si, že budeme stát při

sobě. Říkej tomu spiknutí nebo podvod, zkrátka jak chceš, ale máme svou pravdu a oni mají svou, a pokud máme přežít, musíme stát při sobě.”

„Nazapomeň, že mluvíš se mnou, Lavinie,” řekla Hazel se znepokojeným a nostalgickým tónem v hlase. „Mně tohle všechno říkat nemusíš. Já to přece dávno vím. Už nás potkaly horší věci, napamatuješ?”

,,Jenže tentokrát se mi všechno zdá nějaké jiné,” odpověděla Lavinie a zachmuřeně se zahleděla na krabičky s líčidlem. ,,Jako by teď bylo v sázce mnohem víc. Tentokrát mám pocit… Ach, ani nevím jaký. Možná se teď cítím jen zranitelnější. Předtím jsme neměly co ztratit. Teď je v sázce tolik.”

Hazel se na Lavinii ani nepodívala. Začala pobíhat po pokoji, jako by najednou každá maličkost byla strašně důležitá. Lavinie nabyla dojmu, že se něčemu snaží vyhnout.

„Podle tebe bychom dnes večer neměly pořádat žádnou seanci, že?” zeptala se.

„Ne, to ne. Ty víš nejlíp, co je správné.” Hazel narovnala krajkový ubrousek na příborníku. Křišťálové výstupky na svícnu zářily, neboť z nich Rawlings pravidelně utíral prach - a bral si na to dokonce bílé rukavice - Hazel si však přesto našla důvod vzít kapesník a vyleštit ho.

„Co je s tebou?” Lavinie nechtěla, aby v jejím hlase zazněla úzkost, ale Hazel se opravdu chovala divně.

„Nic. Jestli si myslíš, že tu seanci uspořádat musíme, tak tedy musíme. Nic víc na tom není.”

„Z čeho máš strach?”

Hazel vzhlédla, podívala se Lavinii do očí a zase uhnula. ,,Já opravdu nevím, co to přesně je. Určitě ale nic, kvůli čemu by sis měla přidělávat starosti.”

Lavinie si vzdychla a zakoulela očima. „Můj bože, ty ale prášíš. Takovou tě vůbec neznám.”

,,Já jen chci. chci říct, že. s tímhle nemáš žádné zkušenosti!”

Lavinie si znovu povzdechla. Svět se snad doopravdy zbláznil. „O čem to mluvíš? Vždyť jsem to byla já, kdo zosnoval všechno, co jsme kdy podnikly!”

„Já mluvím o mužích! O tom, že je přitažlivý, Vinie. Příliš přitažlivý.” Pod dojmem Laviniina výrazu Hazel pomalu ztrácela schopnost pokračovat. „Proto máš tentokrát obavy.” Poslední slabiku už spíše vyjekla, než vyslovila.

Lavinie neřekla jediného slova. Dívala se na Hazel, jako by ji po tomhle proslovu považovala za kandidátku na pobyt v Brooklynském ústavu pro choromyslné.

Hazel pohodila hlavou jako hříbě. Znamenalo to, že je rozčilená. „Vím, namlouváš si, že pro tebe hezký muž nic neznamená, a možná, že to je tak, Vinie. Ale jsme obě ženy a navzdory tvému převleku jsme obě jen lidské bytosti a. Však já dobře vím, jak to chodí, nezapomínej na to.” Založila si ruce na prsou v gestu, které prozrazovalo obranu i vzdor zároveň.

Lavinie se na ni dlouze zadívala, pak pomalu zavřela oči a kývla. Kajícným tónem pronesla: „Samozřejmě, že na to nezapomínám, a i kdybych někdy přestala myslet na to, co se ti přihodilo, vždycky mi tvůj úděl připomene Eva.”

Hazel se pokusila o povzbudivý úsměv. „Nevím, co se mnou dnes večer je. Já ti přece bezmezné věřím. Už jsme to dotáhly tak daleko a jen díky tobě. To způsobil asi Edward StuyvesantFrench. Mám z něho husí kůži. Dívá se, jako kdyby do tebe viděl, jako by prohlédl každou tvou lež. Ale tebe jen tak něco neudolá, Vinie. ,,Jsem blázen, když o tvé síle pochybuji. Ty si s ním jistě poradíš.”

Střetly se pohledem. „Ano, jsem silná. Stačí, když si zapamatuješ, že jsem silná.”

Hazel věnovala Lavinii dlouhý, bezradný pohled. „Nemusíš mě přesvědčovat.”

Lavinie odvrátila hlavu, v duchu otupělá strachem a pochybnostmi. Dívala se na svůj obraz v zrcadle, jako by tam hledala povzbuzení, a jako snad tisíckrát předtím se rozplynula v obrazu přízračné dívky. V neviditelném světě mrtvých mohla nechat svou ustrašenou dušičku, aby se vznášela, a s úlevou se skrýt v říši iluzí, kde stín zůstává stínem a nemá s tělem z masa a krve nic společného.

„Kdy to má začít? Večer na mě čeká v opeře jedna tanečnice, taková roztomilá čičinka, a doufá, že mě uvidí v obecenstvu, až přijde třetí dějství a na jeviště nastoupí balet,” pronesl Herman

Langley, známý novinář a.persona grata deníku New York Comet, když otevřel zlaté hodinky, zdobené tepáním, a zjistil, kolik je hodin.

„Carevna přijde za okamžik. Velice se omlouvá, ale právě když odcházela z pokoje, přišlo na ni vidění,” řekl Rawlings, který třímal v rukách stříbrný tác. Sehnul se a začal servírovat brandy.

,,Jaké vidění?” zeptal se William Boatman a alespoň projednou zapomněl na stříbrné doly, které nesly jeho jméno.

,,Jde o duševní stav, který přepadá všechna média, kdykoliv je osvítí nápad, jak obalamutit další skupinu zabedněnců,” zhodnotil Edward StuyvesantFrench přítomné pány, kteří se sešli v salonu, a mávnutím ruky odmítl nabízenou brandy.

„Sláva tobě, starý příteli! Dovoluji si tvrdit, že French uhodil hřebíček na hlavičku!” zvolal vyhublý britský reportér s knírem a pozvedl sklenici k Edwardovi.

„Velebná Carevna není žádná podvodnice. Minulý týden jsem mluvil s duchem své milované zesnulé ženy,” promluvil nadurděně ze svého místa na rohové pohovce jiný novinář, postarší muž z listu Astoria Gazette. Jeho hněvivý výraz neskryly ani početné vějíře palmových listů před ním.

,,Jak víte, že to byla vaše žena, s kým jste mluvil?” opáčil StuyvesantFrench. „Duch, o kterém mluvíte, mohl být výtvorem Carevniny rozsáhlé sbírky informací a její bezuzdné fantazie.”

„Ne, ne. Carevna uměla odpovědět na každou otázku. Znala jméno mé ženy, její přezdívku, prostě všechno.”

„A jak se vaše žena jmenovala, pane?” zeptal se Edward.

„Margaret.”

Edward si pohrdavě odfrknul. „Se zjištěním jména neměly Carevna a její necitelná sestra jistě žádný problém. Stačilo si přečíst úmrtní oznámení v novinách a hned věděly, kdo byla vaše žena, pokud jste jim prozradil datum jejího skonu. Bylo to tak?”

„No, vlastně ano. Carevna se mě skutečně zeptala, kdy Margaret zemřela - ještě předtím, než vůbec souhlasila s tím, že s ní naváže spojení - ale pokud jde o přezdívku mé ženy, tu v novinách najít nemohla.”

„A jaká byla její přezdívka? Margie? Peggy? Nebo snad Peg?”

Postarší muž teď promluvil velmi tiše. „Říkal jsem jí Peg, ale to přece nemohla vědět.”

,,Je to dost běžná přezdívka. Člověku to nemusí ani příliš myslet, aby ji uhodl, ale rozhodně kvůli tomu není nutné vyvolávat duchy. Kdybych zakřičel jméno Peg ve staré zámecké zahradě, viděl byste, jaké zástupy žen by se daly do pohybu.” Edward se celou svou postavou opřel o okno zastřené mohutnými závěsy. „Co ještě vám Velebná Carevna řekla?”

„Všechno věděla. Ať jsem se zeptal na cokoliv, odpověděla mi.” Novinář si v obranném gestu založil ruce na prsou a vzdychl.

„V jedné věci se Carevna Renská mýlila, a právě díky tomu vím, že není žádná podvodnice. Jsem si jistý, že jsem mluvil s Peg.”

„A čeho se ta věc týkala, pane?” zeptal se Edward a v koutku úst mu pohrával pobavený úsměv.

„Peg řekla, že se jí v nebi líbí, protože tam dostane tolik čokolády, kolik sní. Když mi Carevna Renská předala tenhle vzkaz, měl jsem v ruce důkaz. Věděl jsem, že je to Peg.”

„Čokoládu má ráda většina lidí, pane. Nezbývá mi než konstatovat, že Carevna použila další obecný rys, který sedí skoro na každého.”

„Cha!” Novinář vstal a ukázal na StuyvesantFrenche prstem. „Ale Peg jsem znal jen já, chápete! Jen já vím, jak nesnášela čokoládu. Naskakovala jí po ní vyrážka, jakou svět neviděl!”

Edward vypadal naprosto zmateně. „To, co říkáte, jen potvrzuje mou teorii, vážený pane. Carevna se prostě spletla. Je to podvodnice.”

Muž se uculil. „Pletete se vy, pane. V tom okamžiku jsem si byl jistý, že jsem mluvil s Peg.” Pobaveně se zasmál. „Už to chápete? Peg vždycky ráda žertovala.” Tentokrát se zasmál nahlas. „Peg a čokoláda! Ta malá šibalka. Co asi řekne příště?”

Edwardovi poklesla čelist. Kdyby nebylo toho šťouchance do ramene, který mu uštědřil Cornelius, možná by v tu ránu spadl ze židle.

„Toho, kdo jednou uvěří, nelze vyvést z omylu, můj synu,” poznamenal Cook. Podal mu prázdnou sklenku a mrknul směrem k tácu, který tu zanechal majordomus. „A přesně to je důvod, proč

piju.”

„Ale to je absurdní.”

„Absurdní? Proč? Vždyť ti právě předložil důkaz.” William Boatman odložil sklenku brandy, aby si s novinářem z Astoria Gazette potřásl rukou.

K Edwardovu údivu tomu muži poblahopřáli snad všichni, co tu byli.

,,Já jsem s tebou, Frenchi,” prohodil Cornelius. ,,Jediná magická moc, na kterou se dá věřit, je tahle.” Pozvedl sklenici s novou dávkou brandy a vyprázdnil ji jediným mohutným douškem.

„Ti lidé jsou blázni. Prokazatelní blázni. Nemá to vůbec žádnou logiku.” Edward přejel pohledem shromážděné osazenstvo a na tváři mu vystoupil sval.

„To ne, ale logika není to, co je žene. Motivují je jejich potřeby, tužby a emoce. Ty mají větší váhu než logika. S tím nic nenaděláš, Frenchi. A kromě toho je těch, kteří tomu věří, desetkrát více než takových, jako jsi ty. Proto má živnost média tak ohromný úspěch. a tak nezanedbatelný finanční efekt.”

„Nejde tu o nic jiného než o dvě ženské, které se snaží uchopit do svých rukou jakousi pomyslnou moc. A každý takový zabedněnec, který se toho celý nadšený účastní, je postrkuje kupředu.”

„Ale tihle zabedněnci, o kterých mluvíš, jsou vesměs velmi bohatí muži, které se ženy snaží přelstít, co svět světem stojí - ať tak či onak.”

„Svatá pravda,” ucedil Edward.

„Carevna je připravena. Pánové, sedněte si, prosím, ke stolu.” Majordomus ukázal na velký stůl uprostřed salonu. Muži tedy zaujali svá místa, jen novinář z Harper’s se chvíli tahal s kolegou z Gazette o to, kdo bude sedět Carevně po pravici.

„Pánové, Carevna Renská přichází,” ohlásil majordomus a ukázal ke dveřím. Zraky všech přítomných ho následovaly.

„Je tam uvnitř, Rawle?” zeptala se Lavinie šeptem, když scházela po zadním schodišti.

„Právě jsem s ním mluvil,” odpověděl. „Dovolte mi poznamenat, že z vás jde hrůza jako obvykle, slečno.”

Věnovala mu zpod závoje úsměv. „Děkuji ti, Rawle.”

Stáli na podestě schodů pro služebnictvo, mimo veřejně přístupnou část domu. Nahoru vedly schody ještě o tři patra výš, do podkroví, a dolů se scházelo do kuchyně a na zadní dvorek.

„Nechci tam být dlouho. Nemůžeme vědět, co ten chlap udělá. Chci se jen zjevit a dost.” Podívala se na něho. „Rawle, až dnes budeš obsluhovat plynové lampy, chci, abys ze mě nespouštěl oči. Možná budu muset svůj výstup zkrátit, jestli mi StuyvesantFrench bude dělat potíže. Prostě sleduj, co se děje. Pokud uvidíš, že jsem se dostala do problémů, zesil plamen klidně dříve a hned nato ho stáhni. Umožníš mi tím odejít.”

„Tak vy nebudete dělat celý svůj výstup?” zeptal se stařičký majordomus a vypadal téměř zklamaně.

„Dnes večer ne. Nemůžu si dovolit riskovat a zůstávat na scéně déle jen proto, abych se předváděla. Ten příšerný chlap tam uvnitř je podezíravý až hrůza.” Postavila se na špičky, aby mohla nakouknout skrz malou skulinu ve zdi v místě, kde předtím stál

RawI. Z druhé strany bylo kukátko zamaskované měděným úchytem nástěnného svícnu. Ze svého úkrytu viděla všechno. Spolek pánů v tmavých oblecích se usadil kolemu stolu. Na pokyn Carevny - tedy Hazel - se všichni uchopili v kruhu za ruce. Hazel je komandovala ze svého křesla v gotickém stylu. Seděla naprosto vzpřímeně, v očích prázdný výraz, jak předstírala, že se snaží přiblížit neviditelné říši duchů.

Pak zahlédla StuyvesantFrenche. Seděl u kulatého stolu tak, že byl ze všech nejblíž sametové zástěně, jako by tušil, odkud se přízrak zjeví. Ostré rysy jeho tváře byly ozářeny žlutým světlem plynové lampy a pohled, který upíral na Hazel, byl pronikavý a svrchovaně cynický. Lavinie se na něho dívala a přemýšlela, jestli kdy něco ten výraz vůbec obměkčí. Působil nevýslovně chladně a naprosto neústupně. Bylo neuvěřitelné, že by tu tvrdou tvář mohla pohladit žena. Nedokázala si představit, jak by jeho kamenný obličej zareagoval na ten dotek. Jaké by to muselo být pohlazení, které by ho přimělo se otočit a pousmát. Jeho tvář se jistě ani neumí smát, protože duše, která se za ní skrývá, si podle všeho neumí hrát. Patrně to ani nikdy neuměla.

Odstoupila od kukátka a pohlédla na Rawla. Bylo načase vyhnat toho démona z jejich života nebo se mu vzdát. Zatlačila na obkladovou desku hned vedle Rawlingse a tiše ji otevřela, vděčná,

že Rawl tak poctivě promazává panty. Vklouzla do prostoru ve zdi mezi schodištěm pro služebnictvo a salonem a Rawl za ní zavřel obkladovou desku. Pak slyšela, jak se vrací na své stanoviště, ze kterého ovládal přívod plynu.

Prostor ve zdi byl malý jako rakev, jen na krok široký. Lavinie se přitiskla k protější stěně a na rty si přiložila kapesník s ledem. Dnes při svém výstupu rozhodně nepůjde tak daleko, že by se odvážila políbit každého z přítomných mužů, ale pokud StuyvesantFrench zůstane na svém místě, mohla by se ústy jen tak letmo dotknout těch, kteří sedí nejblíž.

Jenže nejblíž sedí samozřejmě právě StuyvesantFrench.

„Volám vás, duchové, kteří chodíte po téhle zemi, abyste mi o sobě dali vědět. Volám vás, duchové!” Hazeliny tlumené výzvy byly za hrubou omítkou slyšet jen velmi stěží, ale Lavinie měla ucho přiložené na zdi. Musela se objevit ve správný okamžik, jinak by celé načasování jejich představení vzalo za své.

„Už to cítím, pánové. Je to duch ženy… Mladé ženy. Zemřela nedaleko odtud. Bloudí mezi námi a hledá svého ztraceného milého. Bloudí opuštěná a zapomenutá.”

Při Hazeliných slovech otevřela Lavinie potichu obkladovou desku ve zdi salonu, ukrytou před očima návštěvníků za sametovou zástěnou, jež zároveň maskovala Laviniino vystoupení ze zdi. Když už byla na druhé straně, narovnala si šaty a vyčkávala, až pro ni zazní narážka.

„Cítím ji, pánové. Je tady s námi. Teď ji cítím přímo v místnosti. Chodí mezi námi a hledá. hledá.”

Lavinie čekala, kdy přijde vítr. Ucítila na čele první silný závan vycházející z dobře zamaskovaných otvorů ve stěnách salonu. Za jednou zdí se Eva a Fanny potýkaly s ohromnými měchy. Obě holčičky celou svou muší vahou naléhaly na důmyslný vynález a vháněly vzduch do pokoje. Výsledný efekt byl úžasný, zejména když na druhé straně pracoval s dalšími měchy Jamie. Přízračná dívka se vždy zjevovala v doprovodu nevysvětlitelného závanu větru. Výsledný dojem celé hrůzu nahánějící choreogragie doplnily plynové lampy, které začaly blikat ve strašidelném rytmu, což měl za úkol Rawlings na svém stanovišti u přívodu plynu.

„Tady je, pánové. Přichází duch, cítím ho tak blízko!”

Po těchto Hazeliných slovech Lavinie obešla zástěnu, éterický šat jí povlával v umělém větru, jehož proud roznášel zatuchlou, pohřební vůni kolínské z levandule a vousatky, kterou se vydatně potřela před každým představením.

Sborové vzdechy a výkřiky jí dodávaly pocit sebevědomí. S rozevlátým rouchem a s neuvěřitelně lehkým krokem vypadala, že se spíše vznáší, než kráčí po pevné zemi; skutečně působila hrůzostrašně.

„To je ona! Ta dívka v bílém! Ta, kterou jste volala!” zajíkl se Boatman.

Lavinie se v duchu rozhodla, že ho políbí jako prvního.

„Čeho si žádáš, duchu? Kdo tě zavolal?” zeptala se Hazel.

Laviniina role však neobsahovala mluvené slovo. Pouze zírala před sebe a její zrak jako by nevěnoval pozornost pozemské skutečnosti. Kráčela vpřed a pomalu se blížila k Boatmanovi. Úpěnlivě se snažila vyhnout se blízkosti StuyvesantFrenche. Kdysi se jednou odvážila obejít celý stůl, ale to bylo neobyčejně nebezpečné. Mohla uváznout na druhé straně pokoje, daleko od milosrdné zástěny a překlápěcí obkladové desky. Teď měla v úmyslu jen políbit ledovými rty Boatmanovu rozechvělou tvář a ztratit se.

„Prozraď, duchu, jaké zprávy přinášíš z onoho světa?”

dožadoval se odpovědi Herman Langley a stiskl ruku Hazel a novináři z Astorie. V blikotavém světle plynové lampy se jemu samotnému dlaně očividně třásly.

Lavinie koutkem oka zahlédla, že se StuyvesantFrench postavil. Když uslyšela, jak zasyčel: „Ano, řekni nám všechno, co víš,” srdce se jí rozbušilo.

„Porušil jste kruh, vážený!” ozvalo se přidušeně.

„Nechte toho nebo zmizí!” vydechl jiný muž.

„Posaďte se zpátky!”

StuyvesantFrench si však sboru přidušených protestů vůbec nevšímal a popošel k ní ještě o krok blíž.

Nebyla schopna reakce. Ve světě, odkud přicházela, tělesná přítomnost nic neznamenala, takže zůstala nehnuté stát s rozostřeným pohledem, avšak krev jí hrůzou v těle pulsovala jako o závod a srdce bušilo tak silně, až se bála, že samotný jeho hlasitý tlukot prozradí, jak je živá.

Plynové lampy zaplály. V náhlé záři uviděla, že StuvesantFrench kráčí směrem k ní. Muži za ním ho zasypávali námitkami, ale ona se nedokázala pohnout ani v okamžiku, kdy popadl do hrsti její závoj. Nemohla udělat vůbec nic, aby se neprozradila. Musela se ovládnout, ale po celou dobu se modlila, aby ji Rawlings co nejdříve vysvobodil.

Zatímco hrozilo, že jí každičkým okamžikem strhrne závoj, zavrčel jí Edward do ucha. „Teď mě polib, sladký přízraku, před celým tímhle shromážděním, a dokaž, že jsi skutečně výtvorem mrazivé říše mrtvých.”

Plameny plynových lamp vylétly z podstavců do výše jako Herkulova pochodeň. StuyvesantFrench zatáhl za závoj. Slyšela, jak se síťovina roztrhla a nějaký muž za ním vykřikl.

Pak zhasla světla.

Nastala úplná tma.

Zavrávorala dozadu a snažila se najít sametovou zástěnu. Vítr ustal spolu se světly. Eva, Fanny a Jamie určitě běželi na Rawlovo stanoviště u kukátka.

„Polib mě, přízraku,” poručil jí chraplavým hlasem, když s ní mrštil o stůl, který stál v cestě a nebyl vidět.

Nelidským hlasem zasténala a ve tmě mu zaryla prsty do obličeje. Za nimi ve tmě zmateně pobíhali účastníci seance a zvuky, které se ozývaly, naznačovaly, že by se ostatní rádi vmísili mezi ně, ale zároveň váhali, jako by se obávali té tajemné bytosti, kterou StuyvesantFrench svíral v rukou.

„Polib mě, přízraku. Věnuj mi ještě jeden polibek těch mrazivých rtů,” zašeptal lišácky pobaveným tónem.

Rukou nahmatala jeho obličej a snažila se od něho odtlačit, ale odhodil jí ruku stranou. Pak se svými ústy přiblížil k jejím rtům. Lavinie ztuhla. Byla napjatá jako struna.

Výkřik jí zamrzl v hrdle. Její city se trhaly jako chatrné hedvábí. Nenáviděla ho. Choval se jako dobyvatel, hodlal ji obrat o všechno, co měla… Přesto však se nedokázala jeho polibku vzepřít. Očekávala, že půjde o zmatený a neobratný dotek; myslela si, že bude tápat a hledat ji ústy jako nezkušený milenec. Jeho rty se naopak pohybovaly s jistotou kočky, která se ve tmě vyzná skvěle a svou kořist dokáže najít třeba i za husté tmy či v samotném pekle. V jedné jediné vteřině vzal její ústa do svých

jako hladová šelma a obratným jazykem se do ní dobýval tak silně, až ji zamrazilo.

Podlehla pošetilosti. Přesně jako se to stalo Hazel.

Z hrdla se jí vydral přidušený výkřik, pak se mu vytrhla a utekla za zástěnu. Snažila se nahmatat díru ve zdi, ale než se do ní stačila vrhnout, jeho ruka se jí obtočila kolem pasu a přitáhla ji zpět.

„Kdo by to byl řekl, že se z ducha bez života vyklube taková čamrda?” Hodil s ní o zeď a naklonil se nad ni tak, že ji zakrýval svým tělem. Ted byla skutečně uvězněná. Beznadějně a úplně.

„Za chvíli se jim podaří rozsvítit. Slyšíte je?” zašeptal.

I ve tmě dokázala rozeznat vzdálené postavy mužů, jak potmě vrážejí do nábytku a za vydatného klení shánějí svíčku.

„Co řeknou, až vás vytáhnu na světlo a odhalím?” V místech, kde byl závoj roztržený, cítila na tváři jeho teplý dech.

Snažila se mu vysmeknout, ale jeho paže byly jako železná pouta. Strčila mu do hrudníku. Ani se nehnul. Jemná žakárová látka jeho vesty jí klouzala pod prsty. Šaty, které měl na sobě, představovaly vybranou klec pro divokou šelmu, která se za nimi skrývala.

Světlo lamp z ulice pomalu pronikalo okny za mohutnými závěsy. Celá udýchaná k němu vzhlédla a v nastalém šeru pomalu rozeznávala jeho rysy.

„Znamená to, že jsem vyhrál?” zeptal se tiše.

Lavinie zadržela vzlyk. Neřekla ani slovo, neschopná nalézt jakoukoli odpověď.

„Setkáme se tedy o půlnoci na Washingtonově náměstí, abychom projednali podmínky vaší kapitulace, nebo vás mám vytáhnout zpoza téhle zástěny, až zase nastane světlo?” Ještě více se naklonil, až měl hlavu tak blízko, že cítila, jak se mu při řeči pohybují ústa.

„O půlnoci tam budu čekat,” podvolila se, hlas přidušený pláčem. Myšlenky jí těkaly a připadala si úplně otupělá. Měla pocit zlého snu, noční můry, které se chtěla zoufale zbavit. Hlavou se jí stále dokola honila slova vzdoru. Bylo to k nevydržení. Kéž by ho jen nevyzývala! Ach, kéž by to jen nedopustila. Kéž by.

„Podívejte se na mě, ať v tom šeru rozeznám vaši tvář.”

Pozvedla hlavu, pohled však jen stěží. Už nebylo proč ho sledovat, stavět se do pozice odpůrce. Už pro ni nebyl mstitelem. Ted se stal jejím přemožitelem.

Pozvedl ruku k jejímu obličeji. Pomalu jí přejel klouby prstů po rtech. Ten dotek prozrazoval údiv. Lavinii z něj běhal mráz po zádech.

„Tahle ústa přece nejsou vůbec chladná. Ani v nejmenším.” Nechal viset svou poznámku ve vzduchu. Stejně jako své natažené prsty.

Nepromluvila. Nebylo proč. Byla uvězněná a on byl o tolik mocnější než ona. Jestliže ji teď chce týrat, hrát si na jejího pána, ať si poslouží. Ona neví, jak by mu v tom zabránila.

„Uvidíme se o půlnoci, Lavinie Murphyová,” řekl. Rukou se odstrčil od zdi a vyšel zpoza zástěny.

Nechal ji tam stát ve tmě. Teď, když na ni nedoléhala váha jeho těla, se najednou cítila jako nahá. Pak si celá polekaná uvědomila, že se pánům v salonu podařilo získat svíčku, kterou se právě snaží zapálit. Neztrácela ani vteřinu a protáhla se dírou ve zdi, vtáhla s sebou i šaty a potrhaný závoj a zavřela za sebou obložení.

„Dobrý bože, tady vás máme! Když jste odešel za tím duchem, začali jsme si dělat starosti, že už vás neuvidíme!” Boatman plácl StuyvesantFrenche po paži a potřásl mu rukou.

„Kde je teď?” vykřikl novinář z Astorie, když odhrnul zástěnu a nenašel nic než holou zeď.

„Jaké to bylo dotknout se jí? Všechno mi vyprávějte! Uděláme z toho trhák na první stranu.” Langley si radostně zamnul ruce.

Všichni se shlukli kolem Edwarda. Nikdo si ani nevšiml Rawla, který vešel do salonu a znovu rozsvítil plynové lampy.

,,Ještě nikdy jsem nic takového necítil,” řekl StuyvesantFrench a pohlédl na Hazel. Ta se na něho dívala jako na exekutora.

„Takže jste se jí skutečně dotkl. Zahlédl jste její tvář?” Langley si začal něco zapisovat do malého koženého zápisníku.

„Byla tma.” Edward s Carevnou na sebe pohlédli.

„Když mizela, ztratila se v oblaku vzduchu, nebo se prostě jen tak sesula k zemi jako kus látky?” zapojil se do výslechu také Boatman.

„Prostě odešla. V jednu chvíli jsem ji držel v náručí a hned nato už byla pryč.” Edward vypadal neobyčejně spokojený, když viděl, jak Carevna odevzdaně zaujala své místo u stolu. „Teď se však domnívám, pánové, že médium, které našeho ducha vyvolalo, vypadá unaveně. Měli bychom Carevnu nechat odpočinout.”

„Ale poskytnete interview pro noviny, že ano?” dožadoval se Langley.

StuyvesantFrench si o něm v duchu myslel své. V koutku úst mu zacukal úsměv a pohlédl na Hazel. „Poskytnu vám příběh na první stranu, ale abych tak řekl, ještě není hotový.”

„A kdy tedy.?”

StuyvesantFrench odbyl další dotazy mávnutím ruky a lehkou úklonou se zběžně rozloučil s Carevnou. Ostatní pánové začali vycházet ze salonu, zabraní do hovoru o přízraku a zcela neteční ke zhroucené postavě Carevny, která si sklíčeně položila hlavu do dlaní.

9. kapitola

Nejprve je vidět malá bílá skvrna, ne větší než dolar. Ta postupně nabývá na velikosti, až se před vámi objeví průsvitná, mlhavá hmota, která se zvedá a zvedá jako voda ve fontáně…, dokudjí není dost, aby se do ní mohla zahalit přízračná osoba, jež se předtím, ukrytá pod černou látkou, vyplížila ze skříně a nyní usilovně pracuje na povytahování bílého tylu. Hbitě a s ladností se pak zvedá, zatímco jiný

stahuje tmavou látku zpátky do skříně. Vždy mám chuť ocenit ten výkon potleskem, jak je úžasný.

- Dr. H. H. Furness (Seybertova komise při Pennsylvánské univerzitě)

„Takže ty ses jí dotýkal. Držel jsi ji.” „Ano.”

„A byla skutečná?”

„Tak skutečná, jak jen mohla být. Tělo měla plné života jako každá žena - včetně toho, že se roztřásla, když jsem si ji mužným, majetnickým gestem přitáhl k sobě.”

Po Edwardových slovech se Cornelius zahleděl do vyhaslého krbu, aniž by si uvědomil, že v něm nehoří oheň.

„Chceš jít se mnou?” zeptal se ho StuyvesantFrench, zatímco mu komorník podával sako.

„Ne. Zábava skončila. Myslím, že si půjdu odpočinout do svého pokoje v Lafayettově klubu. Uvidíme se zítra, Frenchi,” odmítl jeho nabídku Cornelius a nasadil si klobouk.

Edward na sebe zíral do zrcadla. Komorník mu přitom oprašoval ramena. „Říkal jsem ti přece, že tam jdu jen proto, abych ji dostal. Povedlo se mi to a ty se tváříš, jako by nastal konec světa. Co do tebe vjelo?”

„Ale nic. Jdeš s ní na schůzku? Abys to uzavřel?” „Přesně tak,” uculil se Edward samolibě. „Stejně si myslím, že bys měl jít se mnou. Možná, že zábava ještě není u konce.” „Ne, děkuji.”

„Jsou to podvodnice a já jsem to dokázal. Očekával jsem, že mi pogratuluješ.” Edward najednou vypadal zmateně.

„Máš pravdu. Taky jsem si to myslel.” Cook se odmlčel. „Někde hluboko v duši ale asi tak trochu chceme věřit na zázraky. Dobrou noc, Frenchi.”

„Tamhle je.” Lavinie se dívala z okna své ložnice. Nechala v pokoji zhasnuto, aby mohla sledovat park. Z drožky vystoupil vysoký muž a zamířil doprostřed náměstí. Venku na ulici bylo ticho. V tuto noční dobu nebylo venku živé duše, kromě zametače čistícího obrubníky na vzdáleném konci náměstí.

„Co mu řekneš? Jak mu vysvětlíš.” Hazel svou otázku nedokončila.

Lavinie se zhluboka nadechla. „Tomu se nedá nic vysvětlovat. Stejně mě neposlouchá. Je mu to jedno. Jen si musím promyslet, co budu říkat, až se setkáme.” Přetáhla si černý mušelínový šál přes ramena a nasadila si klobouk. Měňavá černá pírka, která ho zdobila, byla dokonalá. Už jí scházely jen jantarové náušnice a smuteční kapesník a vypadala by, jako když jde na pohřeb. Na svůj pohřeb.

„Bud opatrná, Vinie.” Hazel jí stiskla ruku a šla ji vyprovodit. „Chceš, abych šla s tebou?”

„Ne,” odpověděla Lavinie. „Musím to dotáhnout do konce. Možná, že se nám nebude líbit, jak to všechno dopadne, ale kdo ví, třeba s tím ještě něco udělám.”

Letmo políbila Hazel na tvář a Rawl jí otevřel dveře. Hned se za ní zavřely. Když přecházela přes cestu, měla pocit, že ji Hazel s Rawlem sledují z potemnělých oken.

„Slečno? Slečno!”

Zůstala stát. Poblíž železného plůtku na náměstí stála vysoká postava. Byl to jeden z mužů, kteří se účastnili seance. Pamatovala si toho postaršího, dobře oblečeného muže s neobvykle bujnými kníry.

„Doufám, že jsem vás nepolekal, slečno. Vím, že se s ním máte setkat,” řekl muž a zastoupil jí cestu. Za ní se ulicí kodrcala drožka. Měla namířeno na Čtrnáctou ulici a rušila noční ticho klapotem koňských kopyt a cinkáním postrojů.

Zavrtěním hlavy vyjádřila svůj nesouhlas. „Tohle není moc vhodné.”

,,Já vím. Ale potřebuji s vámi mluvit,” řekl a kývl směrem doprostřed parku, „ještě dřív, než se s vámi uvidí on.”

„Proč?” Věděla, že by měla odejít. Každá dáma by to udělala. Ale co na tom. Opravdová dáma se nelíčí bílým líčidlem, aby se předváděla před plným salonem mužů, ani si nesjednává tajné schůzky na náměstí, ještě k tomu s vyděračem. Kromě toho tenhle muž vypadal téměř zoufale. V jeho hlase zaslechla utrpení. Na něčem mu záleželo, a to tak, že cítila povinnost ho vyslechnout.

Pohladil si kníry, jako by chtěl zahnat nervozitu. Popošel na cestičku za Lavinií; patrně nechtěl, aby ho někdo viděl, jak se schovává v keřích. „StuyvesantFrench vám chce překazit vaši živnost, slečno Murphyová. Není v mé ani ve vaší moci mu v tom zabránit.”

„Dejme tomu, ale co s tím máte společného vy?”

„Omlouvám se. Nic mi do toho není. Navíc jste podle všeho stejně podvodnice. French mi vyprávěl o tom, jak vás dnes večer v salonu přichytil při činu.” Zaváhal a nakoukl přes pečlivě upravené keře, které kryly výhled na střed náměstí, kde čekal StuyvesantFrench. ,,Jsem bláhový. Vždycky jsem byl,” zamumlal a v očích mu problesklo utrpení. „Vím, že jste ve skutečnosti jen komediantka… Dost možná i něco horšího.” Podíval se na ni a Lavinii překvapilo, jak velký smutek se mu zračil v očích. I při nedostatečném osvětlení pouličních lamp viděla, že v sobě skrývá hlubokou ránu.

,,Je mi pětašedesát let, slečno Murphyová. Pětatřicet let žiju sám. Za tu dobu jsem nikoho neměl. Protože žádná nebyla jako ona. Žádná.” Otočil se.

Přísahala by, že se mu v koutku oka zaleskla slza bolesti. Měla chuť se ho zeptat, o čem to vypráví, ale bylo jí jasné, že jí to vysvětlí sám, když mu poskytne čas.

„Edward jako by z oka vypadl svému otci.” Ústa postaršího gentlemana se zkřivila úsměvem plným hořkosti. „Vanadder přišel

o svou krásu, ale jen proto, že měl zkaženou duši. Vždycky měl zkaženou duši. Edward se mu někdy tolik podobá: krutostí, vypočítavostí, nedostatkem citu…” Pohlédl jí do tváře. Zoufalství v jeho očích ji šokovalo. „Ale to všechno je jen maska. Uvnitř je jako ona. Jako Alice. Moje Alice.” Chytil Lavinii za paži. „Prosím vás. French mi pověděl, že jste s ní mluvila. Říkal jsem si: částečně to mohlo být divadlo. a částečně to třeba byla pravda.” Díval se na ni. V očích měl tak bezútěšný a útrpný výraz, že jí dělalo potíže ten pohled snést. Je doopravdy možné hovořit s mrtvými? Opravdu jste už někdy mluvila s Alicí? Naposledy jsem ji viděl před pětatřiceti lety. To je moc dlouhá doba. Řekl bych, celá věčnost. Život je nekonečný. Dejte mi však jednu minutu s ní a dokážu ujít dalších pětatřicet. Jen chci vědět, jestli jste s ní kdy mluvila. Třeba jen jednou. Dal bych celé své jmění a mnohem více, abych se to dozvěděl. Rád bych se jí na něco zeptal. Zemřela tak mladá, zanechala po sobě mnoho nevyřízených účtů. Potřebuji vědět, že až to tady skončí, uvidím se s ní. Chci vědět, že se potkáme a. a že můžeme všechno napravit.” Hlas se mu zadrhl a slova přešla v šepot. „A že si příště vybere mě.”

Lavinii se sevřelo srdce. Tohle bylo na tom všem nejhorší. Zoufalí a utrápení lidé, kteří byli se svým žalem sami, a proto se dožadovali lží, které by je utěšily.

Tomuhle muži však lhát nedokázala. Neměla dost síly mu povědět, že Alici zná, že její duch jistě obchází kolem dveří do salonu a čeká jen, až ho Lavinie zavolá. Nebyla schopná přidat do truhlice jeho peníze. Nedokázala se přimět k tomu, aby ho obalamutila.

Ale zbořit jeho naději vyřčením pravdy se jí zdálo ještě mnohem horší.

Na konci chodníku, který ústil uprostřed náměstí, se objevila silueta. Byl to StuyvesantFrench. Věděla, že stojí příliš daleko, než aby věděl, o čem si povídají, přesto ale rozpoznala, že si založil ruce na prsou, i to, že stál s nohama lehce roztaženýma. Očividně Lavinii hodnotil. Pouhá silueta dávala tušit jeho výšku a sílu. Z jeho vzpřímené postavy vyzařovalo odsouzení, jako by ztělesňoval její svědomí. Nenáviděla ho.

K uším jí dolehl mužský hlas. Jeho tichá prosba ji vrátila zpět do reality. „Kdybyste někdy měla třeba jen pocit, že dokážete navázat spojení s Alicí, mohli bychom to zkusit.”

„Tak vy si myslíte, že StuyvesantFrench má v sobě něco ze své matky?” zamračila se. „Zdá se, že je celý otec. Wilhelm byl na mě hodný, ale nemohla jsem přehlédnout jeho krutost. Věděla jsem, jak se chová.”

„Edward má v sobě Alicinu dobrotu. Občas ji na něm zpozoruji a vždycky mě zarazí. Ale mohla byste mi prozradit, jestli jste už někdy.”

Prstem v rukavici se dotkla jeho rtů.

Zmlkl a vyčkával.

Mluvila pomalu a pohledem přitom propichovala vzdálenou postavu StuyvesantFrenche, jejíž postoj nevěstil nic dobrého. „Mohu vám svěřit nejvýš to, že Wilhelm Vanadder měl duši temnou jako nikdo. Jeho syn, jak se obávám, ji má naprosto stejně temnou. O Alici vím jen jedno, pane. Povím vám to, ale pak už se mě na ni nikdy neptejte. Slibujete?”

Přikývl. V očích se mu mihl záblesk naděje, jasnější než oheň pekelný.

Znovu se podívala na vysokého muže na konci cesty. Dnes večer ji StuyvesantFrench hodlá zničit, vzít jí všechno, na čem tolik pracovala, vrhnout ji někam, odkud už se třeba nikdy nedostane.

Pohlédla na muže, který stál vedle ní a zkoumavě si ji prohlížel. Polkla a promluvila mírným hlasem: „Neumím to vysvětlit. Nemohu ani logicky zdůvodnit, jak to vím, ale prozradím vám o Alici Stuyvesant-Frenchové jednu věc. Pak musíte žít svůj život dál jako všichni ostatní, aniž byste se kdy dozvěděl, co vás čeká na druhé straně.”

Zhluboka se nadechla. V duchu jí bylo toho muže hrozně líto. Kéž by mu tak mohla pomoci. „Alice udělala velkou chybu, pane,” řekla mu vlídným hlasem. „Zemřela nešťastná, což věděl dokonce i Wilhelm. Měla si vybrat vás a já vím, že toho lituje.” S námahou se snažila ukončit rozhovor. „Teď už se mě, prosím, na nic neptejte a jděte dál svou cestou. Slyšel jste ode mě pravdu a nic víc vám nesmím prozradit.”

Štípl se do kořenu nosu, jako by se snažil zadržet pláč. Dlouho nic neříkal. I Lavinie mlčela. Pak mu stiskla ruku, aby ho utěšila, a vydala se směrem k démonovi uprostřed parku.

„Slečno Murphyová,” ozval se za ní rozechvělý hlas.

Zůstala stát, ale neotočila se. Musela se jít utkat se StuyvesantFrenchem, a to hned, dokud jí ještě zbývala odvaha. Žádné další zdržování si nemohla dovolit.

„Děkuji vám,” řekl prostě, stále zjevně naplněný sklíčeností. „Teď snad dokážu lépe snášet utrpení svého života až do konce.”

Kývla hlavou, aniž se na něho podívala.

,,Její syn by nikdy nebyl tím, kým je, nebýt jeho otce,” zavolal za ní. „Možná, že to tak všechno mělo být. Je to dobrý muž, Lavinie Murphyová. Zkuste to v něm najít, až spolu budete mluvit. Zkuste oslovit to dobré, co v něm dřímá, a uvidíte sama.”

Oslovit to dobré, co v něm dřímá. Ta slova ji doháněla k šílenství. Zavrtěla hlavou, ale neotočila se. Věděla, že i kdyby se za tím mužem ohlédla, už by byl pryč.

StuyvesantFrench ji ani nepozdravil. Lavinie k němu došla, právě když hodiny na kostele odbily půlnoc. Pohlédla mu do očí. Zůstali tak několik vteřin, než ji odvedl k lavičce.

Promluvila první.

„Ráda bych našla způsob, jak zařídit, abychom oba dostali, co si přejeme. Chtěla bych také věřit tomu, že vám opravdu leží na srdci zájmy vaší sestry.” Zkoumavě si ho prohlížela. Od minulého setkání se převlékl. Měl čerstvě naškrobený límeček u košile a vyžehlené sako. Nechal si jen vestu, po které navečer u ní v salonu přejela prsty. Upřeně se na ni zadívala, až musela odvrátit oči. Neměla nejmenší chuť si připomínat, jak se dotýkala hladkého hedvábí, které tak měkce spočívalo na hrudníku vykovaném ze železa.

„Vaše pozice vám žádné vyjednávání neumožňuje, slečno Murphyová,” prohlásil a pohled mu těkal směrem k pěšině, na které ji viděl hovořit s neznámým mužem. Blesklo jí hlavou, jestli byla dost velká tma, aby toho muže nepoznal. Doufala, že ano. Ze všeho nejméně se jí teď chtělo ještě něco dalšího vysvětlovat.

„Zdá se, že jste tuhle bitvu vyhrál,” řekla, „ale i když jste mě dostal, ještě mi jeden trumf zbývá.”

„Chcete v našem boji pokračovat?” pozvedl obočí. „Příště vás zpoza té zástěny vytáhnu ven a strhnu z vás ten hábit, pokud vám to ještě nestačilo.”

Sbírala sebejistotu z pocitu, jak dobře se ovládá. Nejraději by mu klesla s pláčem k nohám a prosila o slitování, ale místo toho tu seděla celá prkenná, s nohama schovanýma pod sukní a promlouvala k němu hlasem tak klidným, že zněl až mrazivě netečně. „Co se stalo za zástěnou, víte jen vy a já, pane StuyvesantFrenchi. Pokud chcete do celého světa vykřičet, kdo jsem, riskujete, že vás odmítnou jen jako dalšího z pochybovačů. Nevím, jak byste dokázal pravdivost vašeho tvrzení, a jestli se domníváte, že mě chytíte ještě jednou při činu, tak se velice mýlíte. Zvítězil jste sice v jedné bitvě, ale válku jste prohrál.” Věnovala mu nevzrušený pohled. „Vypadá to, že mě potřebujete stejně jako já vás.”

Měřil si ji zpod napůl přivřených víček. Ve tváři se mu zračila takřka hmatatelná nedůvěra.

„Kam tím míříte? Chcete peníze, že ano?”

„Váš otec mi odkázal celé jmění. Musím mít důvod, abych se ho jen tak vzdala.”

„Tím důvodem bude, že nemůžete vyhrát.”

,,Já vím. Pokud budu na závěti trvat, zcela jistě mě udoláte. Ale vy mě žádáte, abych od ní sama odstoupila a ulehčila vaši situaci. Mám nárok za to něco požadovat.”

„Kolik chcete?”

Odmlčela se. „Nevím. Musím si to ještě promyslet. Přece si nenechám pošpinit pověst, aniž bych měla zajištěnou budoucnost.”

„Pokud chcete mít zajištěnou budoucnost, proč jednoduše neulovíte některého z těch chlápků, co si vás vydržují - třeba toho starouše, se kterým jsem vás před chvílí viděl?”

Jeho řeči se jí dotkly, ale nedala to na sobě znát. Bylo nutné, aby zůstala klidná a silná. Závisely na ní osudy dalších lidí, ne jen ten její. „Navíc musím mít nějakou záruku, že Wilhelmovy peníze dostane Daisy. Nezřeknu se dědictví proto, abyste dostal lví podíl

vy.”

Vzal ji jednou rukou za bradu a přitáhl si ji k sobě. „Vaše nestoudnost mě nepřestává udivovat, slečno Murphyová,” řekl nabroušeně. „Ovšem, přece nemůžeme dopustit, aby něco dostal

také Vanadderův syn. Ten ať si pěkně vydělává na své živobytí sám a dá svoje špinavé pracky od dědictví po otci pryč.” Zhluboka se nadechl, jako by tím chtěl zmírnit hněv, který ho naplňoval. „Nepotřebuji Vanadderovo jmění a ani ho nechci. Dělám to pro Daisy. Přesvědčíte se o tom sama, až dojde k přepracování poslední vůle.”

„Dobrá,” řekla tiše a upřeně se na něho dívala, neschopná vymanit obličej z jeho sevření. „Mezitím se musím rozhodnout o odměně za svou spolupráci. Tohle je možná má poslední příležitost zajistit se do budoucna. Chci si to důkladně promyslet.”

„Nezapomeňte při svých úvahách na to,” ušklíbl se, „že pokud se dnes v noci nedohodneme, hned ráno zařídím, aby moji právníci zpochybnili závěť. A jakmile dám celou tu věc do pohybu, Hraběnko, nebudu se už na vaše vyděračské plány ani trochu ohlížet.”

„A co když tady nebudu? Třeba se i s celou svou rodinou uprostřed noci sbalím a jednoduše zmizím. Proti komu pak své pochybnosti uplatníte? Když zůstanu a budu s vámi bojovat, možná mě udoláte, ale když odejdu, budete to vy, kdo prohraje, pane StuyvesantFrenchi. Nikdo totiž nenalezne dědičku a soudní proces se odloží na neurčito. Pokud bude třeba, klidně navždy. A Daisy - pokud vám o ni skutečně jde - nedostane nic.”

Konečně ji pustil a opřel se zády o lavičku. V jeho pohledu se skrývalo opovržení, ale zároveň i špetka uznání, což si ovšem připouštěl jen velmi neochotně. „Vy jste tedy nezahálela. Přemýšlela jste o každé skulince, nemám pravdu?”

„Musím se postarat sama o sebe a obstarat si živobytí. Když se mám vzdát toho, co jsem si vydobyla, chci za to něco dostat.”

,,Jde přece jen o to, abyste přestala s těmi seancemi, slečno Murphyová. Zbylou část vaší živnosti si klidně ponechte.”

Měla chuť udeřit ho do obličeje, ale když přestála jeho dřívější urážky, tentokrát ji už neťal tolik do živého. „Nevydělávám si tak, jak naznačujete, a ani nehodlám začít jen proto, že jste se rozhodl zničit mi pověst spiritistky.”

„Proč si to takhle ztěžujete? Proč se mnou chcete soupeřit o závěť, když si můžete v klidu založit rodinu s některým z těch pánů, kteří se k vám do salonu chodí pobavit?”

„Protože nepatřím k těm, o kterých mluvíte.”

„Nebuďte absurdní.”

Jeho přesvědčení ji deptalo. Kdyby tak byl jedním z pošetilých stárnoucích boháčů, kteří žebroní o seanci, tolik by se jí to nedotýkalo. StuyvesantFrench však nebyl pomatený stařík. Navíc ji políbil a ona polibek opětovala, byť ji vzpomínka na to sebevíc děsila.

StuyvesantFrench po ní nechce nic jiného než drahocennou pravdu, ta však má pro ni větší hodnotu, než si může dovolit obětovat. Jeho slova ji skutečně zasáhla. Uvědomila si, že ji ten chlap - ten zlatokop pravdy - dokáže očerňovat tak přesvědčivě, že se sama musí přemáhat, aby těm pomluvám neuvěřila.

„Chci mít zajištěnou budoucnost,” trvala na svém tiše. „Bez toho dobrovolně od závěti neodstoupím.”

,,Jaké zajištění očekáváte, slečno Murphyová?” ušklíbl se. „Připadáte mi skoro jako panna, která touží po nabídce k sňatku.”

„I tak to můžete chápat. Manžel přece znamená jistou budoucnost. Správný muž je lepší než zajištěné živobytí.”

„Já vám manžela opatřit nemůžu, Hraběnko. Tyhle pletichy jsou výhradně ženskou záležitostí a patří do salonu - ve vašem případě spíš do ložnice.”

Narůstal v ní hněv. „Klidně si mě zesměšňujte, ale vezmete-li mi způsob mé obživy, nezůstane mi nic a vám také ne.”

Pozorně se na ni zadíval. ,,Jakou částku navrhujete?”

„Peníze se utratí. Vy mi navíc hodláte zničit způsob, jak si opatřit nové. Potřebuji něco víc než jen peníze.”

„Co tedy vlastně chcete, slečno Murphyová?” zeptal se a jeho výraz byl stále hrozivější.

„Ráda bych… ráda bych si zajistila jiný život, když mi chcete vzít tenhle. Jestliže už Hazel nebude Carevnou a já Hraběnkou, potřebujeme být někým jiným.”

„A jak to mám zařídit? Myslíte si, že jsem kouzelník, nebo co?” odsekl posměšně.

Lavinie se na něho zadívala. V hlavě se jí zrodila myšlenka, která se rychle začala rozvíjet. „O tom musím popřemítat.” Zahleděla se do hloubi parku, jako by odpovědi na vyřčené otázky chtěla nalézt v noční tmě. „Ráda bych odjela z New Yorku. Když nás chcete připravit o naši pověst, nemůžeme už tady dál žít. Musíme jít někam jinam. Snad někam do zahraničí.”

„S penězi se dostanete, kam budete chtít,” vyhrkl s očividnou nespokojeností.

,,Jak by to vypadalo, kdyby dvě mladé neprovdané ženy cestovaly jen tak samy do zahraničí? Potřebujeme někým být. Někým novým, někým jiným, lepším, než jsme dosud byly.”

„To tedy máte pravdu.”

Přešla jeho sarkastickou poznámku. „Naskytne-li se mně nebo Hazel vhodná příležitost, abychom se pozvedly o něco výš na společenském žebříčku, hodlám ji chytit za pačesy, pane StuyvesantFrenchi. Bez ohledu na váš posměch. Potřebuji však čas, abych si promyslela, jak na to.”

Zavrtěl hlavou. „Žádný čas vám nedám. Rozmyslete si to teď hned. Co chcete?” Když neodpovídala, zeptal se znovu, tentokrát důrazněji. „Řekněte mi to jasně a stručně, drahá dámo, nebo tahle schůzka skončí a už se nebude opakovat.”

„Chci manžela.” Zdálo se, že slova, která jí vyletěla z úst, začala růst a bobtnat jako nějaké strašidlo, které dosedlo mezi ně na lavičku a uvelebilo se tam. Chtěla své doznání zrušit, utéct a někde se schovat, ale už se nedalo nic dělat. Jakmile to strašidlo vypustila na svět, musí se smířit s tím, že se tu teď olizuje a vysmívá se jí.

„Kdo by si vás vzal, slečno Murphyová?”

Ta slova očekávala. Rychle se vzpamatovala a odvedla řeč jinam. „Když ne pro mne, tak pro Hazel. Nejsme samy, jak víte. Kdyby se Hazel šťastně a dobře provdala, všechny by nás jednou provždy zaopatřila. Pak bych byla volná a mohla si najít jiné zaměstnání.”

„Nerad vám to říkám, slečno Murphyová, ale vás a vaši sestru i ten pověstný salon s rohovou pohovkou nazývají ve vybranějších kruzích jako.neblaze proslulé’. Žádný vážený muž si k oltáři nepovede dobrodružku. ani kdyby šlo o vaši drahou sestřičku.”

„Proto potřebujeme odjet do zahraničí. Abychom za sebou zametly stopy, zbavily se své minulosti a staly se někým novým. Někým, koho si lidé váží. Potřebujeme cestovat pod záštitou úcty, jakou lidé chovají ke jménu, které není pošpiněné.” Pohledem sklouzla dolů. Odmlčela se a pak na něho váhavě pohlédla. „Stuyvesant je velmi vážené jméno.”

Pozvolna jí pohlédl do očí, pak zaklonil hlavu a rozesmál se.

Jen se smějte, když jinak nedáte. Ale kdybyste nám poskytl svou ochrannou ruku vy, mohly bychom s Hazel cestovat docela bezpečně.”

„Dám vám nějaké peníze a pak vás donutím ustoupit mi z cesty. Více se na vašem osudu nehodlám podílet. Jeďte si do ciziny na vlastní pěst, jestli chcete. Zdržovat vás nemůžu.”

„Chci se zajistit, nejde mi jen o peníze. Pokud nám vezmete živobytí a nedáte nám žádnou náhradu, co nám pak zůstane?”

Znovu se zasmál. „Přece peníze, má milá. Nehrajte si na hloupou. Poslyšte, dám vám určitý obnos a hned zítra to můžeme celé uzavřít. Když budete s penězi zacházet rozumně, můžete z nich žít ještě ve stáří.”

„Manžel by byl lepší zárukou. Pokud nemůžete najít manžela mně, musím někoho sehnat pro Hazel. Prostě musím.”

Poposedl si na lavičce dopředu, až měl obličej těsně u ní. „Jestli si myslíte, že vás vybavím falešným jménem a postavením, abyste mohly lovit muže, jste ještě naivnější, než jsem si myslel. Ani jedna z vás není právě ideální partie. S vaší pověstí se můžete stejně dobře uchýlit do konkubinátu anebo se oddat roztomilému přátelskému poměru s vaším bankéřem. Toho se velice rád zúčastním, až podepíšeme všechny potřebné listiny.”

„Kdybychom odjely, řekněme do Londýna, a vy byste se nechal slyšet, že jsme slavné dědičky, mohly bychom začít znovu a minulost nechat za sebou. Uvedl byste nás do společnosti, kde by nás s Hazel brali jako rovnocenné partnerky. Tak bychom si mohly zajistit budoucnost samy.”

„To bych klamal ostatní.”

„Nezbývá mi než trvat na zajištění do budoucna.”

„To neudělám. Bankovní šek vám musí stačit.”

„I ten potřebuji. Nechci, aby mě někdo představil jako slavnou dědičku, aniž by to byla alespoň částečně pravda.”

Zavrtěl hlavou, jako kdyby měl halucinace. „Opět zhatím vaše plány, slečno Murphyová. Musím vám sdělit, že v Londýně nemám naprosto žádné společenské kontakty.”

Jste přece Stuyvesant.”

Jsem také nemanželské dítě.” V koutcích úst mu zacukalo. „Dejte mi peníze a svou ochrannou ruku. Ostatní zařídím sama. V Londýně je váš původ zajímat nebude. Budou se starat

jen o vaše miliony a nás přijmou mezi sebe. Četl jste v poslední době noviny? Před dvěma týdny j sem se dozvěděla, že si Lillian Augustova bude brát vévodu z Vinchfeldu. Všichni tady za velkou louží víme, že je to obyčejné trdlo z Denveru. Jen si vzpomeňte: jejího otce odložili v přístavu někde tady v Castle Garden. Nikdy nepoznal své rodiče, nemluvě o tom, že se ani nedozvěděl, ze které země pochází. Lilian také nemá žádný původ, jen schopného otce, který získal peníze. Jeho jediné dítě teď z toho těží.”

Zavrtěl hlavou. „To neudělám. Neutáhla jste mě na spiritistické seance, zcela určitě mě tedy neumluvíte k obchodování s manžely. Ale řeknu vám, slečno Murphyová, příroda vás zatraceně dobře obdarovala fantazií. Jsem ohromen.”

Je to jednoduché. Dáte nám peníze a uvedete nás do londýnské společnosti. Jakmile bude mít Hazel manžela, podepíšu vám ty papíry.”

„To neudělám. Vezmete si peníze, které vám dám, a pak: šťastnou plavbu!”

Postavila se a pohlédla na něj. Ještě nikdy ho neviděla tak zuřivého, jako právě teď. V koutku úst jí zahrál nepatrný úsměv. Natáhla ruku a poplácala ho po napjaté a vzteklé tváři. „Chtěl jste snad říct šťastnou svatbu. Uvidíme se zítra při čaji. Tam probereme zbylé podrobnosti.”

„Ihned zahájím kroky ke zpochybnění závěti.”

„Pak přijdete na čaj do prázdného domu. V tu dobu už budeme na cestě do ciziny a tam začneme nanovo se seancemi.”

„Nebudu přece dělat dohazovače dvěma courám.”

„Dvěma dědičkám, Edwarde. Dědičkám.” Šlehla po něm pohledem, který vzápětí opětoval.

Než se zmohl na odpověď, odešla. Uháněla po pěšině svižným tempem, celá nedočkavá, až tu dobrou novinu oznámí Hazel.

10. kapitola

„Je to osoba obdařená geniálními schopnostmi, ” sdělil mi Henley, „ taková osoba přece nemůže zahálet. ” Takové vysvětlení jsem nemohl přijmout…

- příspěvek W. B. Yeatse k diskusi o pochybeních madam Blavatské

Hazel sledovala Lavinii, která už potřetí vstala, aby přerovnala občerstvení k čaji přichystané na tácu. Byly čtyři hodiny. Jamie měl na sobě svůj nejlepší oblek a neposlušně se vrtěl v křesle, zatímco prsty dával notně zabrat škrobenému límečku. Eva s Fanny obsadily každá jeden konec pohovky. i ony měly na sobě sváteční taftové šaty. S mašlemi ve vlasech vypadaly jako dvě porcelánové panenky.

„Prosím tě, Jamie, nech ten límeček na pokoji.” Lavinie došla až k němu a sundala mu ruce dolů. Bezmyšlenkovitě si na ně sedl a po chvíli začal pro změnu pohupovat nohou.

„To je bláznovství, Lavinie. Vsadím se, že nepřijde.” Hazel pohlédla na svou sestru, jako by se dívala na někoho náměsíčného.

„Přijde. Vím to.” Lavinie urovnala jeden šálek, přešla k oknu a vyhlížela drožku. Ulice byla plná drožek, ale ta černá, kterou dobře znala, tam nebyla.

„Co když nepřijde?” zeptala se Hazel a vstala. Dvě malé dívenky na ni tak upřeně zíraly, že se jí chtělo někam schovat a nevystrčit nos. „Raději bychom si měly promyslet, co pak. Dokud je ještě čas.”

„Přijde. Počkáme ještě hodinu.”

„Možná, že už obíhá úřady.” Hazel slyšela, že se jí v hlase ozývá strach. Zašeptala, „Vinie, musíme dát hlavy dohromady.”

„To je správná řeč,” odpověděla jí Lavinie, rovněž šeptem. „Tohle je šance, jak zajistit pro tebe a Evu skutečný domov. A třeba si tvůj manžel oblíbí i Jamieho a Fanny. Kdoví?”

„Držíme spolu. Pamatuješ?” Hazel se ohlédla dozadu na děti. Jamie dělal grimasy na děvčata a Fanny mu je k Evině nemalé radosti vracela. „Ty víš, že chci pro Evu to nejlepší, ale nechci domov bez tebe. Takže to, prosím tě, vymyslíme ještě jinak.”

Lavinie se zamračila. Upřeně hleděla z okna, jako by pouhým pohledem mohla přivolat to, co si přála. „Ten chlap ti ublížil, Hazel. Vzal si to, co má žena muži dát jen sama. Teď si zasloužíš někoho jiného. Jen toho nejlepšího. A takhle.”

„A takhle co? Bohatí muži ženám neubližují? Ty víš, že ano.”

„Najdu ti takového, který takový nebude.”

„Nepotřebuji manžela. Dosud jsem se bez něj obešla. Dokázala jsem nést tu potupu. A ponesu ji tak dlouho, jak bude nutné.”

Lavinie se k ní konečně otočila. Vzala ji za ruce a s naléhavostí v hlase zašeptala, „Odpusť mi to, Hazel. Vím, že mívám bláznivé plány, vždycky jsem takové měla, ale nesmím propásnout tuhle šanci. Kvůli tobě. Dosud nikdy sis nemohla vynahradit, co se ti přihodilo. Však víš, že než jsme získaly peníze a dostatek prostředků, Hinchley sirotčinec dávno prodal a odešel z města. Každý den mě to zlobí. Pokaždé, když se podívám na naši milovanou Evu, pocítím v srdci vztek. Chtěla jsem, aby zaplatil za to, jak s tebou naložil. i teď bych si to přála, ale prozatím se zkusíme řídit pořekadlem, že nejlépe se svému nepříteli pomstíš, když uvidí, že se máš dobře. Takže se musíme mít dobře a teď máme šanci, jak toho dosáhnout.”

Hazel sledovala svou sestru. Lavinie odjakživa spřádala plány a v minulosti jim vždy prospěly. Přejela pohledem na Evu s blonďatými lokýnkami převázanými hedvábnými chrpově modrými mašlemi a zjihla jako vždy. Jak se vůbec může opovážit cokoliv odepřít tomuhle božskému stvoření? Eva přišla na svět za těch nejhorších okolností, ale Hazel věděla od prvního okamžiku, kdy pohlédla do toho droboučkého červeného obličejíku, že navzdory krutému osudu ji Bůh obdaroval tím nejcennějším darem. „Ach, Lavinie, ty víš, že ti neumím odporovat,” řekla a zmohla se na nesmělý úsměv. „Doufám, že se ukáže. Znáš mě a

víš, že bych dala svůj život, jen aby měla Eva opravdový domov a opravdového otce.”

,,Já ti ho najdu.” Lavinie se zakabonila a znovu se zahleděla do ulice. „Přísahám, že ti obstarám pořádného manžela.”

Bylo pět hodin, když před hotelem na Páté ulici zastavila drožka. Drožkař nejprve vysunul kolečkové křeslo a teprve pak s citem vytáhl ven i svou paní a usadil ji zpět do křesla. „Nezdržím se, Herringtone.”

„V pořádku, slečno,” řekl drožkař a zavezl ji do haly. „Je pan StuyvesantFrench u sebe?” zeptala se Daisy na recepci.

Úhledně oblečený zaměstnanec hotelu přikývl. „Ano, slečno Vanadderová. Poslíček se mu právě chystal do apartmá odnést vzkaz.”

„Svezu se s vámi, budete-li tak laskav.” Daisy se pousmála. „Přiznám se, že oceňuji zdejší výtah.”

Zaměstnanec hotelu se také usmál. Podal jí vzkaz od poslíčka a převzal od drožkaře kolečkové křeslo. „Jak si přejete, slečno Vanadderová. Bude mi potěšením.”

Ve čtvrtém patře Daisy zaklepala na dveře hotelového pokoje a málem povyskočila, když se na přivítanou ozvalo nevlídné zahřímání.

„Kdo je tam?” zaduněl hlas z pokoje.

„Tady velký a zlý vlk,” odpověděla Daisy vesele.

Zaslechla kroky a dveře se otevřely.

„Nebesa, ty ale vypadáš, Edwarde. Neměla jsem tušení, že se necítíš dobře.”

„Cítím se výborně, Daze. Jen jsem nečekal společnost,” odpověděl Edward a odstoupil, aby recepční mohl Daisy zavézt do pokoje.

Daisy si malinko, ale docela nadneseně vzdychla. Zdvihla a významně podržela prázdnou sklenku, která zůstala stát vedle robustního koženého křesla. „Ty jsi pil. A takhle brzy?”

Edward dal recepčnímu dolar. Muž spěšně odešel, protože znal hostovu povahu a neblaze proslulé nálady.

„Ta ti skutečně leží v žaludku, nemám pravdu?” Daisy k němu popojela. „Odhalil jsi, že podvádí? Cornelius říkal, že ses na to chystal.”

„Každý takový šarlatán a komediant je podvodník. Nehledě na to, jestli ho odhalím nebo ne.”

„Ach,” povzdechla si Daisy a položila si ruku na čelo, „dneska z tebe jde hrůza, Edwarde.”

Něco zamručel.

„Podívej se na sebe. Co s tebou je? Zasáhla tě morová rána? Neoholil ses, nemáš ani vázanku ani límeček.”

„Vždyť jsem ti to povídal, Daze, nečekal jsem společnost. Musel jsem o něčem popřemýšlet.”

„O čem?”

„O tobě, o otci i o tom, co podniknu s Vanadderovou poslední

vůlí.”

„Myslela jsem, že to už je rozhodnuté. Pokud si vzpomínám, ty ses rozhodl, že si budeš hrát na machiavellistu, a já jsem se rozhodla, že si tě nebudu všímat a udělám si vše po svém.” Usmála se.

Kysele se ušklíbl. „Dobrá práce,” zamumlal.

Daisy ho láskyplně zatahala za rukáv. „Objednáš mi trochu čaje, prosím? A přišel ti nějaký vzkaz. Přinesla jsem ti ho zezdola,” řekla a podala mu obálku.

Otevřel ji, přelétl obsah a pak ji odložil.

„No tak, Edwarde, od koho je?”

„Zazvoním, aby ti přinesli čaj.” Přešel k provazu mohutně zdobenému střapci a zatahal za něj.

„Vyhýbáš se mým otázkám a podle mě ti to moc nejde.” Popojela ke stolu, kam odložil obálku. ,,Je to od ní, že?” zeptala se šeptem, když si přečetla vzkaz. „Cože? Ty jsi ale darebák! Pozvala tě a tys ji nechal čekat? To je neslýchané.” Daisy vzhlédla nahoru k bratrovi.

„Není hodna toho, abys na ni brala ohledy. Zapomeň na ni.”

„Mně se líbila. Je úplně jiná než ženy, se kterými jsem se až doposud setkala. Zdá se tak pohotová a praktická. Moje křeslo ji ani v nejmenším nepřivádělo do rozpaků.”

„Už se nebudete mít příležitost vidět, takže na ni nemysli.”

Ozvalo se zaklepání. Byl slyšet rozruch; několik hlasů se dohadovalo jeden přes druhý. Edward otevřel dveře a za nimi stál recepční, hotelový poslíček, komorník a také Lavinie Murphyová, která na něho zůstala zírat, jako by před ní stál samotný luciper.

„Říkal jsem té paní, že k vám nemůže, když s vámi nemá domluvenou schůzku,” vybafl recepční. „Přistihl jsem ji, jak přemlouvá poslíčka, aby ji zkusil ohlásit.”

Poslíček neříkal nic, jen sledoval příval slov, které směřovaly na StuyvesantFrenche.

„Zvonil jste na mne, pane?” vložil se do toho komorník, netečný k napětí, které panovalo.

Edward si podrážděně prohrábl rukou vlasy. „Pošlete mi trochu čaje. A vy, pane Johne, můžete tu dámu vyprovodit zpět na ulici, kam ostatně patří.”

„Edwarde!” ozvala se Daisy, která předjela dopředu. „Jak vůbec můžeš být tak hrubý! Pojďte dál, slečno Murphyová. Zrovna jsme si chtěli dát trochu čaje.”

Edward si založil ruce na prsou a vypadal nasupeně. Poslíček, recepční i komorník se všichni nakláněli do dveří a celí dychtiví sledovali počátky slibného skandálu.

„Přišla jsem si s vámi promluvit, pane StuyvesantFrenchi.” Lavinie se ani nehnula z prahu. Byla alabastrově bledá. Vedle tmavěmodrých šatů s vysokým límečkem vypadal její obličej křehce, jako z porcelánu. „Potřebuji jen vědět, zda jsme se na něčem dohodli či nikoliv. Pokud ne, půjdu svou cestou a už mě nikdy nespatříte.”

„Vypadáte rozčileně, slečno Murphyová. Pojďte, prosím, dál. A dejte si trochu čaje.” Daisy se odmlčela a všimla si návalu u dveří. „Prosila bych trochu čaje.” Najednou se všichni tři muži vzpamatovali. Jeden přes druhého se snažili opustit práh a zavřít za sebou dveře.

„Nemáš tady žádné soukromí, Edwarde. Je tady větší nával než na Vanderbiltově vlakovém nádraží.” Daisy se přesunula k pohovce. Lavinie se prkenně posadila, ale přitom celou dobu nespouštěla oči z Edwarda.

Také Daisy se otočila na Edwarda. Obě se na něj dívaly, až jim připadalo, že by je nejraději uškrtil.

„Nemám s vámi nic společného, slečno Murphyová. Nemáte naprosto žádné právo za mnou chodit,” vyštěkl.

„Stačí, když mi řeknete, jaké máte záměry, abych se podle toho mohla zařídit. Proto jsem vás ostatně pozvala na čaj. Potřebuji znát odpověď, stůj co stůj.”

„Jaké máš záměry, Edwarde?” zeptala se Daisy s široce rozevřenýma očima.

Zdálo se, že ji má sto chutí umlčet navždy. ,,Jedná se o záležitost mezi mnou a slečnou Murphyovou. Tebe se to netýká, Daisy.”

„Není doufám těhotná?”

„NE!” vykřikli Edward a Lavinie současně. Oba měli obličej zkamenělý úděsem.

Daisy si položila ruku na prsa. „Ach, promiňte mi tu netaktní otázku. Nevím, co mě to popadlo.”

„To bych taky rád věděl,” zabručel Edward.

,,Je to jen všechno tak zvláštní, Edwarde. Prominete mi, slečno Murphyová?” zeptala se Daisy a otočila se k Lavinii. „Prostě mi není jasné, proč se vám můj bratr tak vyhýbá.”

Lavinie přikývla a stiskla kabelku. Neměla rukavice a Daisy si všimla, že jí na prstu chybí prsten se safíry. Ráda by věděla, proč si ho nevzala, ale po své minulé otázce se jí už neodvážila zeptat.

,,Jen mi odpovězte, pane StuyvesantFrenchi, a nechám vás na pokoji.” Dívala se na něho, ale stála naprosto strnule a z tváře jí čišela neskrývaná úzkost.

„Tak odpovíš jí, Edwarde?”

StuyvesantFrench pohlédl na svou sestru. ,,Ještě jsem se úplně nerozhodl.”

„Nerozhodl ses, jestli odpovíš, nebo jak odpovíš? To je totiž rozdíl, jak jistě chápeš.”

„Ty mi dneska nedáš pokoj, co?”

Daisy se zasmála.

Lavinie byla zticha. Jen se na ně dívala.

„Na vaše podmínky nepřistoupím, slečno Murphyová. Můžete klidně odejít.” Nato jí Edward pohlédl do očí.

Lavinie vstala. Daisy ještě nikdy neviděla, aby z tak hezké tváře vyzařovalo tak nevýslovné zoufalství. „Asi s tím nic neudělám. Dobrá. Půjdu a už mě víckrát neuvidíte.”

„Počkejte!” Daisy najela s křeslem mezi ně. „O čem to tady mluvíte? Mám pocit, že se to týká závěti, a pokud ano, tak se to týká i mě, a proto žádám odpověď. Slečno Murphyová, co můj bratr odmítá?”

„Chce mi zničit živnost, aby prokázal, že váš otec nebyl duševně zdráv. Já jsem mu nabídla, že se práv na peníze vašeho otce dobrovolně vzdám, když mě a mou sestru uvede v zahraničí do společnosti. On však mou nabídku odmítá, takže odcházím.”

„Počkejte! Je to pravda, Edwarde?” Daisy vykulila oči, že se zdály velké jako podšálky.

„Pravda pravdoucí. Tady slečna Murphyová je jen obyčejná vyděračka a komediantka. Uděláme nejlépe, když od ní dáme ruce pryč.”

„Vždyť to je báječné! Proč jsi mi to neřekl, Edwarde?”

StuyvesantFrench i Lavinie se podívali na Daisy, která se zasmála. „Cožpak to nechápeš? Edwarde, vždyť jsi mi říkal, že mám cestovat a poznávat nové lidi. Kdybych jela se sestrami Murphyovými do Evropy, měla bych s sebou hned dvoučlenný doprovod!”

Místností se rozlehlo ohlušující ticho.

Edward promluvil hrozivým hlasem. „Jestli si myslíš, Daisy, že tě nechám cestovat se dvěma tak bezpáteřními individui, jako je tady slečna Murphyová a její sestra, zřejmě ses dočista pomátla.”

„Jak můžeme vědět, jaké jsou, Edwarde? Vždyť je vůbec neznáme. Pojďme je poznat.”

„S touhle povedenou dvojicí se prostě stýkat nebudeš, Daisy. Zakazuji to.”

„Ale no tak.” Daisy se otočila na Lavinii. „Nechtěly byste mě se sestrou zítra navštívit?”

Lavinie pohlédla na Edwarda a pak zpět na jeho sestru. „Prominete-li mi mou troufalost, slečno Vanadderová, uvítala bych, kdybyste raději využila naší pohostinnosti, kterou váš bratr tak rázně odmítl. Mohu vám věnovat svou navštívenku a očekávat vás ,zítra ve čtyři?”

Daisyin obličej se rozzářil úsměvem. „To by bylo báječné, slečno Murphyová. Musím říct, že od té doby, co jsem o vás slyšela poprvé, umírám touhou spatřit váš slavný salon.”

„Tohle děláš, jen abys mě rozčílila, že ano?” Z Edwardova pohledu přímo sršely blesky.

,,Jen částečně, Edwarde,” odpověděla Daisy a obrátila se k Lavinii, „ale přiznávám, že jinak mě vede čirá zvědavost. Mám radost, že jsem získala nové přítelkyně a spoustu věcí na přemýšlení. Cesta do zahraničí se dvěma spiritistkami je přesně to, co mi schází.”

Najednou se i Lavinie zasmála a čelo se jí rozjasnilo. Z pohledu se jí vytratily obavy. Vytušila, že jí momentální situace nahrála, potřásla Daisy rukou a obrátila se na jejího bratra. „Moje pozvání platí pro oba. Doufám, že se zítra uvidíme.”

„Má sestra nepřijde a já taky ne,” opáčil Edward a předstíral, že nevidí, jak se Daisy ušklíbla.

„Tedy zítra ve čtyři,” uzavřela rozhovor Lavinie a usmála se na Daisy. Odešla dříve, než přinesli čaj.

Vypadalo to jako nějaká scénka, kterou měli secvičenou, aby ji v případě potřeby sehráli. Ve čtyři hodiny byl Jamie opět ve svém obleku a jako posledně prsty popotahoval límeček. Eva a Fanny měly na sobě taftové šaty a pokukovaly po Jamiem z protilehlých konců pohovky. Podnos s čajem byl pečlivě nachystaný, a přesto se Lavinie neustále ujišťovala, že je každičký šálek, každičká kostka cukru i plátek citronu na svém místě, všechno jak má být.

„Ach, můj bože, oni snad nepřijdou, Lavinie,” vyhrkla Hazel.

Vtom dole zazvonil zvonek.

Hazel se rozšířily oči. „Propána, už jsou tady.”

Lavinie na sebe naposledy mrkla do zrcadla. Pak se podívala zase zpátky na děti. Sledovaly ji zkroušenými pohledy, jako když vězni sledují svého hlídače. „Usmívat se, děti, usmívat se! Musíme udělat dobrý dojem! Jamie, naposledy tě prosím, nech ten límeček na pokoji!”

Jamie si dal ruce pod sebe. Na řadu přišlo komíhání nohou.

Lavinie zaujala místo před příborníkem. Hazel se napřímila na židli. Rawl ohlásil hosty.

„Slečna Vanadderová a pan StuyvesantFrench.”

Lavinii se rozbušilo srdce. Nebylo jí jasné, proč je tak nervózní. Daisy Vanadderová si ji oblíbila. To ví. Za všechno

může ten chlap. Nenávidí ji. Bylo to na něm vidět hned, když vkročil do salonu. Tvářil se velice nelibě.

„Slečno Vanadderová, dovolte mi, abych vám představila svou sestru, Hazel Murphyovou,” řekla Lavinie, když přivedla Hazel ke dveřím. Daisy jí podala ruku a přejela doprostřed pokoje.

„Kdo jsou tihle drahouškové?” zeptala se Daisy a obrátila se na Lavinii.

„Tohle je Eva a tady Fanny,” řekla Hazel a vykročila k dívenkám. Eva sklouzla z okraje pohovky rovnou do máminy náruče. Fanny, o něco starší, zůstala sedět a zírala na tu ženu na kolečkovém křesle.

„A tohle je Jamie,” dodala Lavinie a pohlédla na chlapce.

Daisy působila naprosto okouzleným dojmem. Podívala se na Jamieho a pak dozadu na svého bratra. „Na mou duši, Edwarde, tenhle chlapec mi připomíná tebe v tomhle věku. Podívej se na ten potutelný výraz.”

,,Je to zábava na tom jezdit?” zeptal se Jamie uprostřed smíchu.

Daisy se usmála. „Myslíš na mém křesle? Určitě to tak vypadá. Asi ti připadá zvláštní, že se někdo vozí všude na kolečkách, místo aby chodil po svých.”

„Vy nemůžete chodit?” zeptal se chlapec.

,,Jamie!” vykřikla Hazel v rozpacích.

Daisy vzala Jamieho za ruku a podívala se na obě ženy. „Nechte ho, to je v pořádku. Je zvědavý a tak to má být. Oproti historkám, které bych vám mohla povídat o Edwardovi, když byl ještě malý, nestojí fauxpas našeho malého přítele ani za řeč.”

„Opravdu?” Lavinie pozvedla obočí a podívala se na zlostného muže u dveří.

„Namouduši,” řekla Daisy. „Edwarde, nepovíš jim, jak jsi hodil ten kámen do…”

„Nemyslím, že to je nutné, Daisy,” přerušil ji Edward.

Lavinie se usmála. Působilo jí potěšení, když viděla, jak je celý nesvůj. „Mám já to ale způsoby! Posaďte se, prosím, pane StuyvesantFrenchi. Udělali jsme vám místo přímo tady na pohovce,” řekla a ukázala na místo mezi Fanny a Evou.

Na okamžik zaváhal a pak zprudka vyrazil, jako někdo, kdo chce popřít, že vůbec otálel.

Dívenky sledovaly, jak si sedá a nechává svou mohutnou postavu spočinout mezi nimi. Nedůvěřivě je pozoroval, bez sebemenšího náznaku úsměvu.

To je tedy pohled, pomyslela si Lavinie, když se dívala na zakaboněného, rozlíceného muže před sebou, obklopeného dvěma pusinkami k nakousnutí, které na něj zpod taftových mašlí upíraly oči jako talíře. Komičtěji snad už ani vypadat nemohl. Lavinie si ten pohled vychutnávala jako kočka misku smetany.

„Mám nalít?” obrátila se Hazel na Lavinii.

„To bys byla moc hodná,” odpověděla jí Lavinie a neznatelně se na StuyvesantFrenche ušklíbla.

Zamračil se. Byla by se i zasmála, ale jeho oči slibovaly odvetu.

Navzdory tomu, jak se bavila, ji při pohledu na jeho tvář varovně zamrazilo v zádech.

„A děti pojedou s námi?” zeptala se Daisy, když jí Hazel podala šálek s čajem.

Lavinie otevřela ústa, ale nevěděla, co má odpovědět. ,Já… tedy. patrně bychom je tady nemohly nechat samotné.”

„Jsme teď všichni jako jedna rodina, víte,” dodala Hazel nervózně. „Byli to sirotci. Nemají nikoho jiného než nás s Lavinií.”

„Bereme Jamieho, Evu a Fanny jako své sourozence. Nemohly bychom se od nich se sestrou odloučit. Změnily jsme jim dokonce jméno, takže jsou teď Murphyovi.” Lavinie se podívala na Edwarda a měla sto chutí vymazat mu ten samolibý úsměv z tváře. Věděla, co si myslí. Myslelo si to ostatně mnoho lidí, ale kromě toho, co se přihodilo Hazel, to nebyla pravda. Fanny a Jamie byli skutečně sirotci a vyrůstali v útulku. Ale na Murphyovy se všichni nechali přejmenovat především z praktických důvodů.

„To bylo od vás úžasné, že jste si je se sestrou vzaly k sobě,” prohlásila Daisy. „Není mnoho mladých svobodných žen, které jsou ochotny smířit se s pomluvami a starat se o malé děti.”

„Většinu toho zlého už máme za sebou,” řekla Lavinie a podívala se na Edwarda. Ještě stále se samolibě usmíval. Věděla, že se mu honí hlavou jen to nejhorší. K čertu s ním.

„Slečno Murphyová, za jak dlouho se podle vás můžete se sestrou a dětmi připravit k odjezdu? Já nemám žádné závazky.

Mohu vyrazit kdykoliv. Čím dříve, tím lépe.” Daisy položila šálek na stůl a půvabně si složila ruce do klína.

Představa, že by všichni opravdu odcestovali a doopravdy získali výhody, o které žádala StuyvesantFrenche, Lavinii úplně vyvedla z rovnováhy. V duchu si říkala, že bude lepší, když se té myšlenky vzdá, obzvláště potom, co StuyvesantFrench včera nepřišel na čaj. Teď se všechno vyvíjelo tak neskutečným směrem, že tomu nemohla uvěřit. Když se pak podívala do Edwardových uhrančivých zelených očí, věděla, že je to jen taková pohádka. Jistě to všechno zničí, zatím jen nebylo jasné, jak.

„Soudím, že můžeme odjet kdykoliv,” řekla opatrně, „ale co se závětí?” Podívala se na Stuyvesanta a jejich pohledy se střetly. ,,Ještě jsme neprobrali podmínky naší dohody. Měli bychom vyřídit všechny náležitosti k všestranné spokojenosti.”

„Samozřejmě,” řekla Daisy a otočila se na bratra. „Hned zítra zamluvím plavbu, Edwarde. Ty bys dnes mohl se slečnou Murphyovou povečeřet a uzavřít tu dohodu, co říkáš? U lahve dobrého vína jistě proberete všechny podrobnosti.”

„To by tak ksakru.” začal, dokud si nevšiml pohledu malé Evy, který ho okamžitě zastavil. Dívenka na něho zírala naprosto ustrašeně, jako by mu právě vyrostly na hlavě rohy.

„No tak, no tak, Edwarde. Před dětmi se takhle nemluví.” Daisy se na Evu usmála. Dívenka její pohled plaše opětovala.

Lavinie si přikryla dlaní ústa. StuyvesantFrench vypadal tak nesvůj, když hleděl na Evinu dětskou bezelstnou tvářičku orámovanou mašlemi. Přemýšlela nad tím, jestli ho už někdo vyvedl takhle z míry, jako se to právě jediným nevinným pohledem podařilo Evě.

„Ráda bych tady zůstala o něco déle, abych se lépe seznámila s dětmi,” oznámila Daisy a pokynula svému bratrovi a Lavinii. „Vy dva jeďte klidně povečeřet. Až tady začnu překážet, Herrington mě odveze.”

„Rozhodně nebudete překážet,” ujistila ji Hazel, pak se však podívala ustaraně na Lavinii. ,,Jen si nejsem jistá, Lavinie, jestli je dobré, abys chodila.”

„S Edwardem?” Daisy popojela k Hazel. „Vždyť je to miláček, má drahá. Vaše sestra bude v dobrých rukou.”

Pokud mě těma rukama nechytí pod krkem, pomyslela si Lavinie při pohledu na StuyvesantFrenche. Bylo až obdivuhodné, jak se držel, aby se mu u úst nezačala tvořit pěna. I teď mu z očí šlehala taková zlost, že mu svítily jako zelené drahokamy.

„Můžeme tedy vyrazit, Hraběnko? ” zeptal se a pozvedl obočí.

„Bude mi potěšením. Jen si dojdu pro šál.” Ruka jí však přece jen zabloudila k hrdlu, jako by ji dusil pouhým pohledem.

„Půjdeme pěšky,” řekl French úsečně svému kočímu, který čekal před vilou. Vzal Lavinii za předloktí a vedl ji po chodníku směrem ke Čtrnácté ulici.

„Kam jdeme? K Delmonicovi? Nebo k Everardovi?” zeptala se udýchaně. Jeho hněv a rychlá chůze ji nenechaly ani pořádně nadechnout.

„Půjdeme ke mně do hotelu. Jedině tam můžeme celou záležitost v klidu probrat.”

Zůstala stát. Pokusil se ji chytit za paži, ale ona se odtáhla. „Tam s vámi nepůjdu. To se nehodí.”

„Včera vám to nevadilo, když jste ke mně vtrhla bez ohlášení,” odsekl.

„To bylo něco jiného. Přišla jsem si jen pro vaši stručnou odpověď. Byla jsem připravená okamžitě odejít. Kromě toho si vaše sestra a Hazel myslí, že jdeme do nějaké restaurace. Tohle opravdu není vhodné.” Zajímalo ji, jestli rozpoznal v jejím hlase úzkost, která ji náhle zachvátila.

Zatímco stáli v cestě, začali je okukovat chodci. Slunce již zapadlo za mraky a za nekonečnou řadu manhattanských domů. Venku se setmělo. Všimla si před nimi dále na Páté ulici muže, který ze žebříku rozsvěcoval lampy.

„Chcete, abych přizval právníky a aby o naší dohodě věděl celý New York? Dobrá, proč ne. Jdeme tedy k Delmonicovi. Alespoň uvidíme, jestli se o vás bude mluvit až v Londýně.” Pohlédl na Lavinii. Prošlo kolem nich několik lidí, zcela zjevně zvědavých, jaká scéna se na chodníku odehrává. Pískali na ně a pokřikovali, ale ona je skoro nevnímala. Měla před očima jen StuyvesantFrenche a jeho zlost. Obojí nabývalo neskutečných rozměrů. Ani nepotřebovala, aby svítily lampy.

„Nechci, aby u toho byli právníci. Nerozumím jim. Chci, abychom se spolu dohodli sami.” Stiskla kabelku. Připadala si zranitelná a hloupá, když před ním vzdorovala na chodníku a kolem se vraceli lidé z práce. Byla jen jednou z mnoha bezvýznamných žen, ale aby získala to, co má, musela tvrdě bojovat. Bude-li potřeba, bude bojovat dál.

„Pojďte.” Uchopil ji za paži. Jemně ji vedl po chodníku dál severním směrem, tedy k hotelu.

Nevěděla jistě, zda souhlasil s tím, co řekla, dokud nedorazili do jeho apartmá.

11. kapitola

Hotel na Páté ulici Lavinii vždycky naháněl hrůzu. Byla to honosná budova, kde se scházela mužská elita, aby holdovala dobrému pití a milostným hrám. Přepokládala, že v prostorách hotelu nejednou proprali i její jméno. Mezi jejími zákazníky bylo mnoho zámožných mužů a mezi nimi i pár takových, kteří se nijak netajili, že k ní cítí jistou náklonnost. Sama se však nikdy pro žádného z nich nenadchla. Zůstávala stát na svém piedestalu a všechny je odmítala. Žádný z nich jí navíc nikdy neučinil žádnou opravdu vážnou nabídku. Kdyby znali její nejtajnější přání, možná by už dávno zvažovala něčí nabídku k sňatku, ale k tomu zatím ani jednou nedošlo. Částečně proto, že muži, které znala, byli většinou ženatí, a také proto, že nepatřila k typu žen, kterým muži obvykle nabízejí sňatek.

Teď se tedy konečně ocitla ve vyhlášeném hotelu, s cizím mužem a za těch nejprapodivnějších okolností, jaké si kdy dokázala představit.

„Večeře tady bude co nevidět.” Edward se na ni díval z protějšího rohu vybraně zařízeného salonu svého apartmá. Odložil si klobouk a dokonce se chystal, že si sundá sako. Vtom však zachytil Laviniin vyděšený výraz. Aby prokázal, že má v sobě alespoň špetku galantnosti, nechal si sako raději na sobě.

„Opravdu není nutné, abychom večeřeli,” řekla Lavinie a nervózně se usadila jen na krajíček koženého křesla. „Stačí, když doladíme detaily nebo podepíšeme nějakou listinu, které budeme oba rozumět.”

„Snažím se jen vyjít vstříc své sestře Daisy. To přece chápete, Lavinie? Mohu vám tak říkat? Teď nemá smysl dodržovat společenské formality, co říkáte?” Pohodlně se usadil v koženém čalouněném křesle a prohlížel si ji. „Má sestra bývá někdy vzpurná. Líbí se jí hra, kterou teď se mnou hraje. Vanaddera

nesnášela, víte? A věřte tomu nebo ne, nechce ani jeho peníze. Podle mne však neví, co je pro ni dobré. Peníze mohou znamenat vše. Obzvláště, když žádné nemáte.” Hlas měl tvrdý jako ze železa a mnohem drsnější, než by byla očekávala u muže s jeho postavením.

,,Já potřebuji jen nějakou závaznou dohodu,” vysvětlovala Lavinie a předklonila se, jako by přicházela s úpěnlivou prosbou. ,,Jistě to chápete. Žádám jen o pravidelnou rentu a uvedení do společnosti v zahraničí. Zbytek už zvládnu sama.”

„Řekl bych, že s tučným kontem v bance a zajištěným společenským postavením toho můžete zvládnout mnoho.” Škodolibě se ušklíbl a sklouzl pohledem na její postavu. Oči se mu proměnily ve zkoumavé tmavé štěrbiny, které ji vyváděly z rovnováhy. Vůbec se jí nelíbilo, když si ji takhle prohlížel.

,,Jste krásná žena, Lavinie Murphyová. Jistě to z úst mužů slýcháte často.”

Odvrátila se. Přála si, aby už byli s tou záležitostí hotovi a ona mohla odejít. Měla plné zuby toho, jak si s ní zahrával.

„Slyšel jsem, co o vás muži říkají,” pokračoval zvolna. „Nevěřil jsem jim, dokud jsem se s vámi nesetkal. Opravdu v sobě máte zvláštní moc, ale podle mého nemá s probouzením mrtvých nic společného - pokud jste ovšem neobjevila svůj vlastní originální způsob, jak léčit impotenci.”

„Jste opravdu nesnesitelný, pane StuyvesantFrenchi,” vybuchla Lavinie, aniž se na něj podívala. „Mohli bychom teď pokračovat v rozhovoru o našem problému?”

„To právě dělám.” Postavil se a opřel se vzadu lokty o příborník. „Nehodlám se nechat zatáhnout do vašeho vykutáleného plánu, abych vás a vaši sestru vydával za vzory ctnosti, jen proto, abych potěšil svou sestru. Chci, abyste stanovila svou cenu a pak abyste nám, sakra, ustoupila z cesty.”

„Vaše sestra je osamělá. Co je na tom špatného, když ji doprovodíme na cestách? A když díky její společnosti získáme s Hazel v očích veřejnosti vážnost a úctu, co se tím pro vás změní?”

„Špiníte mou nevlastní sestru už jen tím, že vyslovujete její jméno.” Nenávist v jeho hlase ji ťala do živého. „Nedovolím jí, aby se stýkala s párkem poběhlic a houfem nemanželských spratků.”

Zlost jí svírala hrdlo. Jako by vždycky nějakým záhadným způsobem přesně vystihl její Achillovu patu. Ovládal osobitý způsob, jak všechno kolem sebe ničit, a právě proto bylo nejlepší ukončit tohle sezení, jak nejdříve to půjde.

„Řekněte, jaká je vaše cena, Lavinie. Ještě dnes večer ode mne dostanete šek, když podepíšete potřebné papíry. Mám je tamhle ve stole.” Pokývl hlavou směrem za ni. „Pak se spolu můžeme rozloučit a tuhle noční můru budeme mít za sebou.”

Dlouze se na něho zadívala. V duchu cítila, jak její bojovnost začíná ochabovat a zmírat. To celé byl skutečně absurdní nápad. Naděje na to, že se s Hazel dobře provdají a získají společenské postavení, nebyla o nic větší, než že sestra tohohle muže ještě někdy bude chodit. Najednou si uvědomila, že ji příšerně bolí hlava. Za celý den téměř nic nejedla a ruce se jí třásly. Už bylo po všem. S konečnou platností. Zkrátka nemohla proti němu vyhrát. Přijmout tuto skutečnost znamenalo nečekanou úlevu. Myslela si, že za ni bude vděčná, ale necítila žádnou radost. Byla jen unavená a poražená.

„Vezmu si peníze a podepíšu vaše papíry, pane StuyvesantFrenchi,” vypravila ze sebe a promnula si spánky. „Na oplátku mi ale musíte slíbit, že mě i mou rodinu necháte na pokoji.”

„Bude mi potěšením.” Usmál se. Měl bílé, jakoby vlčí zuby. Byl také až nekřesťansky hezký, když se usmál, a Lavinie si dokázala představit, že je zvyklý si při jednání se ženami prosadit svou. „Rozumná holčička,” zamumlal. „A říkejte mi Edwarde. Teď se z nás stali přátelé, nemám pravdu, Lavinie?”

„Podejte mi ty papíry.” Mrknutím zatlačila horké slzy. Byla sice poražená, ale zapřísáhla se, že nedopustí, aby se před ním ještě navíc potupně rozbrečela.

„Dobrá.” Vstal a probíral se listinami, které vytáhl ze stolu.

Otřela si tváře a nepozorovaně zahladila zrádné stopy po utajovaném pláči.

„Tady jsou. Uvidíte, že vše bude v nejlepším pořádku. Veškeré jmění připadne Daisy, jak jsem slíbil.” Na stolek položil hromádku papírů a podal jí inkoustové plnicí pero. Dala se do podepisování dokumentů na označeném místě. Zdálo se jí, že své

jméno napsala snad tisíckrát. Když skončila, skoro ani neviděla na oči.

„Tumáte. Myslím, že když uvážíme všechny nepříjemné okolnosti, uznáte, že jsem byl značně velkorysý,” řekl a podal jí šek.

Přelétla ho pohledem, aniž by zaznamenala částku. Všimla si jen, že je krytý jeho osobním účtem u Newyorkské banky.

Vlastně to bylo jedno. Jestli bude zítra bohatá nebo chudá, nic se v jejím životě příliš nezmění. Řádný život se jí bude zdát i nadále nepolapitelný, stejně jako duchové, se kterými tak často vedla předstírané rozhovory. Hraběnka s Carevnou budou pokračovat ve své živnosti bez naděje, že by si jich někdo mohl opravdu vážit.

„Kam jdete?” chtěl vědět StuyvesantFrench, když se zvedla a vykročila ke dveřím.

„Už jsme se přece dohodli,” odpověděla a dala ruku na kliku. V mžiku byl u ní a stáhl jí ruku. „Slíbil jsem vám večeři.” „Ani nemám hlad.”

„Musíte mi dovolit, abych vám vynahradil všechny neurvalé řeči, které jsem vedl. Chápejte, musel jsem chránit svou sestru.”

„Ano,” šeptla, neschopná se na něho podívat. Bylo nad její síly, aby ho nechala pohlédnout do svých očí.

„No tak, povečeřte se mnou. Dáme si spolu to slibované víno a možná zjistíme, že můžeme být přáteli.”

Měla chuť se rozesmát. Jeho slova byla absurdní.

„Prosím,” řekl tiše.

Podívala se na něj. V koutku úst mu pohrával úsměv a v očích měl teplo. Bylo těžké odmítnout, když o něco požádal. Najednou si ho dokázala představit jako malého chlapce. Určitě byl moc milý, stejně jako Jamie. Nemohla pochopit, jak se mohl Wilhelm od svého syna odvrátit, ledaže by spatřil jeho chladnokrevnou duši, kterou sama tak dobře poznala.

,,Jen jednu sklenku vína. Abychom zpečetili náš obchod.” Vzal ji za ruku.

Ozvalo se zaklepání. Večeře byla připravená. Vešel vrchní hotelový číšník se dvěma pomocníky a několika vozíčky. Začali u okna servírovat jídlo.

Řekla si, že zůstane, ale jen proto, že měla hlad. Ne kvůli Edwardově společnosti. Pokaždé, když se na StuyvesantFrenche podívala, srdce se jí rozbušilo. Choval se k ní jako k nějaké neživé a naprosto nepotřebné věci, která nic necítí a kterou může odkopnout, kdykoliv se mu zamane. Peníze, které jí zaplatil, byly ve srovnání se jměním, jež jí odkázal Wilhelm, zcela zanedbatelné. Nedlužila mu nic, dokonce ani tu slušnost, aby přijala pozvání na večeři.

Vrchní číšník ji uvedl ke stolu a Lavinie si sedla. Čekala je královská tabule. Kachna na citronech, ryba s kapary, čtyři druhy zmrzliny a plný stůl nejrůznějších salátů. S Hazel a dětmi někdy zašli dolů do bufetu k Albritovi a dali si něco u pultu, ale v hotelu ještě nikdy nejedla. Ženy bez doprovodu tam nesměly a ji dosud žádný gentleman nepozval.

Edward stranou zaplatil několika bankovkami, číšníci posbírali podnosy a poklopy a odešli. Usadil se, zatímco si ho podezíravě prohlížela.

„Nemám rád, když kolem mě u jídla někdo poskakuje,” zahlaholil vesele.

„Proto jste je poslal pryč?” zeptala se a vrátila se pohledem k plnému talíři před sebou. „Možná jste se unáhlil. Ani v nejmenším si nechci hrát na servírku.”

„Chcete říct, že existuje role, kterou nezahrajete? “ušklíbl se.

Celá nasupená se zakousla do kachny a zapřísáhla se, že po zbytek večeře nepromluví. Pak si však všimla, že nalévá víno.

„Ne, děkuji,” promluvila a odsunula skleničku.

„Je velice dobré. Cháteau Margaux. Třeba už nikdy nebudete mít příležitost ho ochutnat,” poznamenal a přisunul jí téměř přetékající sklenku.

Prozatím se vína ani nedotkla. „Zdá se mi podivné, že si vaše sestra přeje, abychom si spolu promluvili u večeře. Docela dokážu pochopit, že si přeje společnice na cestu, ale připadá mi zvláštní, že nás dva posílá, abychom poseděli u lahve vína.”

„Ona se tím baví. Někde hluboko v ní dřímá zlomyslnost.”

„Co tou zlomyslností podle vás sleduje?”

„Daisy ví, že se mi líbíte.” Pomalu žvýkal sousto za soustem a přitom si ji prohlížel.

Lavinie přestala jíst. Zachvátily ji rozpaky a pozvolna jí začínaly hořet tváře.

„Není třeba ztrácet hlavu, Lavinie. Je všeobecně známo, že mám velkou slabost pro krásné ženy. Rád za poskytnutou přízeň také zaplatím, jde-li o rychlou a bezproblémovou službu. Však to dobře znáte.”

,,Jak to se mnou mluvíte?” vydechla a z očí jí sršely výčitky.

Odložil vidličku. „Vidíte? To jste celá vy, ztělesněné pohoršení a ženství. Sedíte si tady, mlčíte, s tím svým bohorovným výrazem a typickým postojem, a zatracujete mě za mou hrubost. Bože, může se snad někdo divit muži, že ho přitahuje taková herečka?”

,,Jedním dechem mě zahrnujete zároveň lichotkami i urážkami,” ohradila se. „Nevím, o co vám vlastně jde.”

„O co mi jde, to už jsem dostal. Osvobodil jsem od vás Daisy. I sebe jsem od vás osvobodil.” Do očí mu padl stín. „A teď mám šanci urovnat vztah mezi námi.”

„Myslím, že to snad ani nejde, pane StuyvesantFrenchi,” prohlásila a znovu vstala ze svého místa.

Stáhl ji zpátky. „Říkejte mi Edwarde. Na tom trvám.”

„Nechte mě odejít, Edwarde. “

„Kvůli mně už si nemusíte na nic hrát. Přece jsem vás přistihl, nevzpomínáte si? Viděl jsem, jak jste nalíčená. Dotýkal jsem se toho nadpozemského hábitu, který jste měla na sobě, cítil jsem pod rukama váš korzetem nespoutaný pas. Nemůžete předstírat nevinnost. Znám vás až příliš dobře. Vaším povoláním se stalo klamání mužů, Lavinie. Najdou u vás buď klam, anebo rozkoš. Já bych si teď od vás přál to druhé.”

„Oklamaly vás vaše vlastní myšlenky, tak je to.”

Zasmál se. „Opravdu? To si nemyslím. Živočišný magnetismus, jehož síly využíváte ve spiritismu, se přece odnepaměti spojuje se sexuální přitažlivostí. Vy už tedy musíte být v tomto směru učiněná přebornice.”

Lavinii vyschlo v ústech. Žaludek jí sevřel zvláštní pocit, který klesal stále níž. Byl to strach umocněný vzrušením. Cítila, že se jí večer začíná vymykat z ruky, a to se ještě ani nedotkla nalitého vína. „Už se vážně musím vrátit, prosím. Hazel bude…”

„Hazel baví má sestra. Připouštím, že umí být docela vtipná. To ostatně dokazuje i tahle večeře.” Pokývl na sklenku s vínem. „Vypijte to. Máme ho ještě dost.”

„Skutečně se ve mně mýlíte,” řekla s pohledem upřeným do země.

„Ano? A kdo byl ten muž, se kterým jste se setkala na ulici té noci, co jsme spolu měli schůzku v parku na náměstí? Viděl jsem vaše stíny, jak jste s ním zaníceně hovořila. A pak ten další chlápek… Co to bylo zač, drožkař? Ať to byl, kdo chtěl, přistihl jsem vás v jeho náručí, když jsem přišel bez ohlášení k vám do salonu. Chcete mi snad namluvit, že šlo jen o nevinné flirtování?”

„Nejsem děvka, pane StuyvesantFrenchi. Děvka bez citů a lidské duše. Jsem žena, která se musela velmi snažit.”

„A co duch? Co médium? Těmi taky nejste? A odbornice na zákoutí lidské duše? Jsem z toho všeho zmatený.” Předklonil se a přejel jí prsty po tváři. Měl tak teplou ruku, že od ní ze samého překvapení málem ucukla. „Logická úvaha mi napovídá, že v sobě máte ještě jednu roli navíc.”

,,Jste schopen milovat ženu a navléknout jí na ruku prsten, pane StuyvesantFrenchi? Váš otec toho schopen nebyl. Mám za to, že ani vy takový nejste, a tak se od vás musím držet dál.”

Na líci mu naběhly svaly. „Takhle vy na mě. Právě jste se dopustila vrcholného hříchu, když jste mě přirovnala k Vanadderovi.”

„To on mi řekl, že se v mnohém podobáte svému otci.”

Věděla, že se svou poslední větou zabrousila na nebezpečně tenký led, ale nemohla si pomoci. Chtěla se ochránit a podle všeho ji nedokázalo dostatečně ochránit nic, co by zároveň nezavánělo útokem.

„Kdo vám to řekl?” Připadalo jí, že se do ní každým svým slovem zakusuje, jako když se vlčí zuby vrhají na maso právě dohnané kořisti.

„Muž, se kterým jsem stála v parku tu noc, kdy jsem se měla setkat i s vámi. Ten, s nímž jste mne viděl.” Pak přešla v šepot. „Muž, který miloval Alici.”

Spatřila, jak v něm vzplál vztek jako pochodeň. V hlubině jeho očí zasvítily zelené jiskřičky. Ústa mu ztvrdla. „I s ním jste si zahrávala?” zeptal se hlasem skoro tak tichým jako ona.

„Nezahrávám si se žádným mužem.”

„Tak jinak. Ptám se vás, zda jste mu také lhala a napovídala všelijaké okultní nesmysly.”

„Chtěl, abych mu poskytla útěchu.”

„Když jsem o to žádal já, odmítla jste bez nejmenších potíží.”

,,Jeho potřeby byly duchovní, ne tělesné.”

Jednou rukou si ji stáhl do klína. Nemohla se ani pohnout; připadala si jako v okovech. Snažila se mu vykroutit, ale bezvýsledně. Držel ji pevně. Jeho dech cítila vzadu na šíji jako horké pohlazení. „A jaké duchovní potřeby jste mu dokázala uspokojit, aniž byste si vymýšlela? Prozraďte mi to.”

„Přísahám, že jsem mu nelhala.” Snažila se rukama odtlačit od jeho hrudníku, ale on využil jejího pohybu jen k tomu, aby ji sevřel ještě silněji kolem pasu. Nemohla ani dýchat.

„Cornelius Cook je slušný muž. Nešťastný člověk. Nemáte nejmenší právo těžit z jeho zranitelnosti.”

„To jsem ani neudělala. Chtěla jsem mu pomoct,” vydechla a při každém slovu se zalykala slzami a strachem.

Přejel Lavinii rukama po obličeji a pozvedl jí hlavu. Dlouze si ji prohlížel a snažil se najít v její tváři lhářku. Podvodnici. Nic takového tam však nebylo. Nenašel nic. Mluvila pravdu.

„Dobrý bože. Vaše přetvářka je dokonalá. Máte tak sladký obličej. Tak krásný, že bych vám i věřil.” Jeho hlas už ani vzdáleně nepřipomínal ten hřmot, co předtím.

„Musíte mi věřit.”

„To, co děláte, je špatné.”

Téměř jí drtil paží hrudní koš. Byl tak zuřivý, že jí blesklo hlavou, zda by jí skutečně byl schopen ublížit.

„Prosím,” zasípěla. Měli obličeje tak bllízko sebe, že by se ho klidně mohla dotknout jazykem. „Neřekla jsem vašemu příteli nic, co by kněz neřekl truchlícímu. K ničemu jsem ho nenaváděla.”

„Co jste mu řekla?” Celé tělo měl napjaté jako strunu, která hrozila, že každým okamžikem praskne.

„Poradila j sem mu, aby věřil tomu, čemu sama tak nekonečně věřím.”

„Co je to?”

Pohlédla mu do očí. Vlastní zranitelnost ji trýznila. Doznání k vlastním pocitům jí nahánělo strach. „Řekla jsem mu, aby věřil na lásku za hrob.”

Paže ovinutá kolem Laviniina pasu pomalu uvolňovala svůj stisk, kousek po kousku, téměř neznatelně. Měl ústa tak blízko, že se v duchu ptala sama sebe, jestli ji nezkusí políbit a proč se od něj okamžitě neodtáhla.

Pamalu si jí položil hlavu na rameno. Dýchal zhluboka a dlouze, jako by se snažil vychutnat vůni jejích vlasů.

„Edwarde,” zašeptala. To jméno jí zůstalo ležet na jazyku; mělo povědomou, a přesto cizí příchuť.

„Vím, jaká jste.” Nahmatal rukama její pas a přitáhl si ji k sobě, s hlavou stále na jejím rameni, jako kdyby se vzdával. „Znám dobře vaši povahu, ale když jsem vám nablízku, toužebně si přeji, abyste byla jiná.”

Srdce se jí pod korzetem rozbušilo. V jeden bláznivý okamžik ji napadlo prohrábnout rukou ty tmavé, nakrátko zastřižené vlasy. Bylo by tak snadné se ho dotknout, pohladit ho. Hořela touhou udělat to. Dokázala si však až příliš živě představit, jak by to dopadlo.

„Třeba se ve svém úsudku mýlíte,” špitla bezmocně.

„Život mě naučil, abych se neřídil srdcem.”

Z jakéhosi zvláštního důvodu jí do očí vstoupily slzy. „Možná že ani nemáte srdce.”

Jako by se mu napjal každičký sval v těle. „Já nejsem jako můj otec.”

„Dokažte to.”

Nemohla uvěřit tomu, co řekla. To byla jasná výzva. Je blázen, když si s ním takhle zahrává. Ví přece až moc dobře, jak daleko dokáže ve své krutosti zajít. Věděla však také, jak silně ji přitahuje. S každou další společně strávenou minutou v ní narůstala náklonnost a sžírala ji příslibem, že překročí hranice všední reality a zakotví kdesi, kam se zatím dostala jen ve svých představách.

Zvedl hlavu. Jeho pohled nebyl přívětivý, zračila se v něm směsice touhy a hněvu. Zdálo se, že svádí boj sám se sebou. Jazykem si olízl zuby, jako by ji chtěl políbit.

Zavřela oči. V hloubi duše věděla, že ho chce. Poprvé v životě se neřídila rozumem. Přitom všechno vypadalo jako předurčené k tomu, aby se mu vzepřela. V této chvíli však měla jediné přání: podlehnout hlasu svého srdce. Myslela jen na to, jak chutnaly jeho rty, když ji políbil na seanci.

Chtěla ten dotyk prožít znovu. A přála si ho prožít s ním. Pokud to nebude Edward StuyvesantFrench, nebude už žádný muž.

Pak se znenadání, bez nejmenšího varování, ocitla na nohou a cítila, že ji vleče ke dveřím. Brutalita toho zjištění na ni zapůsobila jako ledová voda na spálenou kůži.

„Jděte pryč. A už se nevracejte, jinak do vás zaryju drápy a roztrhám vás na kusy. Pak už ode mne nečekejte slitování.” Dýchal ztěžka, jako by přemáhal nával živočišného pudu. Vtlačil jí do rukou kabelku a postrkoval ji ke dveřím.

„Prosím?” vypravila ze sebe neobratně. Nedostávalo se jí slov. Zažila takový šok, že ji napadlo, jestli se snad právě neprobudila z nějakého snu.

„Nejsem jako můj otec. Neublížím vám,” prohlásil a přiblížil se k ní, tentokrát však ne proto, aby ji sváděl, ale aby vyslovil svou výhrůžku. „Kliďte se mi z cesty, protože příště už bych možná nechtěl zkoumat, co lidského ve vás přebývá.” Popadl ji za bradu. „Příště už bych se možná jen zadíval na tuhle hezkou tvářičku a klidně si vzal tu děvku, která se za ní skrývá, a čerta starého bych se ohlížel na to, jestli vám tím ublížím.”

Stáhla se. Otevřenými dveřmi zahlédla, že je z chodby sleduje jeden z mladých číšníků. Byl zkoprnělý úžasem, tvář bílou jako křída.

Tělem jí jako čepel dýky projelo ponížení, které tak proradně následuje odvržení. Když se ještě naposledy podívala na Edwarda StuyvesantFrenche, draly se jí nezadržitelně do očí slzy. Všimla si, že se mu do tváře vrátil starý známý odmítavý výraz. Popotáhla a vyběhla z pokoje. Už se neohlédla.

Edward neslyšel, že někdo buší na dveře. V pokoji měl ještě rozsvícené lampy. Zřejmě ho prozradily.

„Frenchi? Jsi tam, Frenchi? Vrátný povídal, že jsi neodešel.”

Edward zvedl hlavu z dlaní a šel ke dveřím. Otevřel a na prahu stál Cornelius.

„Co se to tu dnes večer děje?” zeptal se a obličej mu lemovala ustaraná vráska. „Daisy mi svěřila, že viděla, jak se Lavinie Murphyová vrátila domů. Byla prý bledá a šla si hned lehnout.”

„Ona a já jsme jako olej a voda.”

„Stalo se něco?”

„Nic, co by mohlo mít následky, pokud myslíš tohle,” odpověděl Edward. Chytil se za bradu a zůstal s pohledem upřeným do prázdna.

Cookovi se přesto viditelně ulevilo.

Edward konečně ustoupil a pustil svého přítele dovnitř. Hlavou pokývl ke stolu, kterého se téměř nikdo nedotkl. „Posluž si, prosím.”

Cornelius pozvedl láhev vína a prohlédl si plné skleničky. „Nechybí ani kapka. To jste se stačili pohádat tak brzy?”

„Neměla ti tu noc na náměstí nic říkat.”

Nálada jeho staršího společníka najednou povadla. „Tak tys věděl, že jsem to já? Doufal jsem, že nás neuvidíš.”

„Nepoznal jsem tě. To ona mi dnes večer řekla, žes to byl ty.” Edward se na Cooka nepodíval. „Pověděla mi, na co ses jí ptal.”

Cornelius se sesunul do křesla. V okamžiku jako by velmi zestárl. „Byl bych rád, kdybys na to zapomněl, Edwarde.”

„Už je to zapomenuto.” Pohled Stuyvesanta-Frenche teď prozrazoval touhu po pomstě. „ Ona je zapomenutá.”

„Snad je to tak nejlepší.”

Edward se zhluboka nadechl. „Všechny potřebné papíry mám v ruce. Daisy Vanadderová se nakonec přece jen stala jednou z nejbohatších žen ve městě,” pronesl a podíval se na přítele.

„Má z toho strach. Ty to přece víš, Frenchi, nebo ne? Bojí se hyen, které přijdou, až ucítí pach peněz.”

„Jednou si ji najde ten pravý.”

„Daisy je tak hrozně osamělá. Nemá žádné přítelkyně, které by jí pomohly vyznat se v lidech. Je zranitelná. Velmi zranitelná a dobře to ví.”

„Má mě. A já stojím při ní.”

„Ty jsi její nevlastní bratr, Edwarde. Jsi muž. Všechno nemůže probírat s tebou. Potřebuje přítelkyně.”

StuyvesantFrench v sobě zadržel vztek. „S Murphyovými do zahraničí nepojede. To zakazuji.” „Ona si je ale tolik oblíbila.”

„Nic takového se nestane. Nehodlám se o tom bavit,” prohlásil Edward a upřel na Cooka zlostný pohled.

Cornelius ho také pozoroval. Neřekl jediného slova. Přesto se neudržel a povzdechl si.

12. kapitola

To ve snách se veškeré lidské vědění počíná; to ve snách se nad nezměrným prostorem vznáší první, sotva patrný most, co duši s duší - a tím i tento svět a světy za ním - spojuje…

- Edward Bulwer Lytton (1803-1873)

Lavinie se převalila na druhou stranu a zírala na světlounce modré stěny ložnice. očima sledovala zlatý řecký meandrový vzor pod garnýží. Pravoúhlé linie ubíhaly směrem do nekonečna a všechny končily tam, kde začaly. Vždy končily tam, kde začaly. Toho se nejvíce obávala.

„Jsi vzhůru?” ozvala se Hazel šeptem z rohu.

Lavinie se otočila.

Hazel se na půvabném čele usadila vráska. „Už je ráno?” zeptala se Lavinie.

„Spala jsi jako zabitá. Je poledne.” Hazel vstala ze židle a posadila se na okraj postele. „Není ti dobře? Bylo to. Jak probíhal rozhovor se StuyvesantFrenchem?”

Lavinie zabořila hlavu do polštáře. Vlasy pod sebou měla za-šmodrchané do jednoho velkého chumáče. Včera večer se neobtěžovala s jejich zaplétáním a už teď toho litovala.

„Jestli o tom nechceš mluvit, rozumím ti,” zašeptala Hazel vlídně.

„Měla jsem dnes v noci takový sen,” odpověděla Lavinie, v očích zlověstný a nepřítomný výraz. „Pamatuješ, jak se mi zdálo, že se nám ztratila Fanny?”

Hazel se zarazila. „Vzbudila ses a křičela jsi, že je uvězněná v dřevěné truhle.”

„Ano, ten.” Lavinie se objala rukama, jako by ji roztřásla zima. „A vzpomínáš, co se stalo toho léta o něco později? Byli jsme v parku a Fanny se nám nějak zatoulala.”

„Všichni jsme ji hledali. Měla jsem strach. Rawl a Jamie se ji snažili najít.” Hazel se ještě více zamračila. „Tehdy se vrátila domů a rozhodla se schovat v truhle. Podařilo se jí za sebou víko zavřít, ale když ho pak chtěla zvednout, aby se dostala ven, bylo pro ni příliš těžké. Kdybychom ji nenašli včas, horkem by se tam udusila.”

„Tolik jsem se bála,” šeptla Lavinie.

„Bylas to ale ty, kdo se běžel domů podívat do truhly. To tys ji zachránila, Vinie. Ty a tvůj sen.” Hazel vstala a začala chodit po pokoji. „Také se ti přece zdálo, že budu mít holčičku. A já jsem ji měla. A jakou! Porodní bábě jsi řekla, aby přestřihla šňůru, i když šla ven zadečkem napřed, protože jsi měla sen, že má miminko šňůru omotanou okolo krku. I to se vyplnilo.”

„Sen, který jsem měla tuto noc, nebyl o tobě ani o dětech.”

Hazel opět zaujala své místo na okraji matrace. „Proč tedy vypadáš tak žalostně?”

Lavinie promluvila posmutněle zastřeným hlasem. „Pamatuji si jen útržky. Bylo horko. Všude kolem skučel vítr. Byl se mnou StuyvesantFrench. Vlasy měl zmáčené deštěm.” Stočila se do klubíčka a přitiskla si k sobě polštář. „Bylo to zvláštní místo a byla tam houpací síť. Houpací síť. A pak…” Zabořila obličej do pokrývek. Jak já ho nenávidím. Každičkým kouskem své bytosti ho nenávidím. Jsem ráda, že se s ním už nikdy v životě nesetkám.”

„Ach, Vinie,” vydechla Hazel. Je-li to tvé přání, už se s ním nikdy nebudeš muset setkat. Je mi jedno, co nám slibuje jeho sestra, klidně se bez toho obejdeme. Nechci, aby se ti stalo to samé, co mně.”

Lavinie zvedla hlavu z polštáře. „Co nám Daisy slíbila? O čem to mluvíš?”

„Tohle poslala dnes ráno Daisy Vanadderová.” Hazel vytáhla z kapsy županu mohutnou pergamenovou vizitku. Lavinie četla:

Slečna Daisy Vanadderová Vás žádá o milou společnost při večeři, která se koná tento čtvrtek v sedm hodin večer.

Nahoře bylo přes celou pozvánku napsáno rukou: Edwardova přítomnost na večeři se neočekává.

„Daisy Vanadderová je skvělá žena,” řekla Lavinie a její tvář se rozjasnila. „To pozvání nemůžeme odmítnout. Tak zoufale touží po tom, aby získala nějaké přátele.”

„To ano, ale její bratr by se mohl objevit navzdory tomu, co napsala.” Hazel se kousla do rtu.

„Jistě půjde o poklidnou večeři. Vždyť sotva začala držet smutek za otce. Myslím, že tam Edward nepřijde.”

„Žádný smutek by ani držet nemusela, když uvážíme, jak s ní zacházel.”

Lavinie přikývla. „Choval se opravdu hrozně, co? K oběma svým dětem.”

„Překvapuje mě, že jsi schopna vůbec nějakého soucitu se StuyvesantFrenchem,” řekla Hazel a pozorovala ji.

„Nejsem.” Lavinie se otočila. „Ten bídák si zřejmě za wilhelma nenavleče ani smuteční pásku.”

„Rád lidi provokuje, co?”

„To se vsaď. Ale jsem si jistá, že Daisy zachová dekorum. Obzvláště teď. Zdědí úplně všechno, Hazel. Včera večer jsem veškeré jmění přepsala na ni. Už jsem s ním nemohla dále bojovat.”

„Ach,” řekla Hazel s ustaraným výrazem v obličeji.

„Dal nám šek. Mám ho v kabelce. Bezpochyby je to jen almužna, ale i tak jsem ho přijala. ,,Je to náhrada za všechny ty starosti.”

Hazel vzala ze sekretáře kabelku. „Až půjdu odpoledne do města, vezmu ho do banky. Na jakou částku je vystavený?” Vylovila z kabelky kousek papíru. Z pootevřených rtů jí vyklouzl vzdech.

„Co se děje?” zeptala se Lavinie a posadila se na posteli.

„Vinie, podívala ses na něj vůbec?” zeptala se Hazel zvýšeným tónem.

„Co nám provedl tentokrát?” zaúpěla Lavinie.

„Zařídil, že jsme bohaté. To nám provedl. Jen se podívej sama. Podívej se na to!”

, Hazel se hrnula k posteli. Lavinie si od ní vzala šek. Když četla známý rukopis, oči se jí rozšířily.

„Máme hromadu peněz, Lavinie,” řekla Hazel, zatímco počítala nuly. „Vůbec nechápu, co ho k tomu vedlo, ale jsme skutečně bohaté!”

Lavinie se zamračila. Prohlédla si šek ještě jednou, aby se ujistila, že ji neklame zrak. Byla to však pravda.

„Teď můžeme jet klidně s Daisy do Evropy a platit si všechno z vlastní kapsy!” zvolala Hazel.

„Ne, Hazel, má dohoda se StuyvesantFrenchem zní, že necháme jeho sestru na pokoji.”

Hazel se zasmála. „Víš, včera večer jsme si s Daisy Vanadderovou dost dlouho povídaly a mohu tě ujistit, že ona nenechá na pokoji nás. Moc si přeje, abychom ji doprovázely na cestách do Evropy. A my s ní pojedeme. Bez ní by nás nikdo do žádné společnosti neuvedl.”

„Pokud přijmeme ten šek, musíme ctít veškeré Frenchovy podmínky. Řekl nám, abychom se držely zpátky. Musíme se tím tedy řídit.”

Hazel rozhodila rukama. Dělala to vždy, když jí na srdci leželo něco naléhavého. „Ale já ji mám ráda, Vinie, a dobře vím, že ty taky. Máme se jí stranit a zraňovat její city jen kvůli nesmyslné podmínce, kterou stanovil její bratr?”

Teď se zase Lavinie kousla do rtu. „Nevím, co si počít.”

„Příšerně ji to raní, když se k ní otočíme zády. A to jen kvůli šeku jejího bratra? Myslím, že to nemůžeme udělat, Vinie.”

„To je tedy pořádně zamotaná situace. Ten chlap je mi opravdu z duše protivný”

„Malé posezení u večeře ale přece nic neznamená. Edward StuyvesantFrench tam ani nebude. Navíc nesmíš zapomenout, že Daisy drží smutek. Půjde o poklidný večer.”

Lavinie si povzdechla. „Tak dobře. Půjdeme k ní na večeři. Vím, že tohle není správné rozhodnutí, ale ani já jí nedokážu ublížit.” Vrhla na svou sestru ustaraný pohled. „Pamatuj si, že jsem tě varovala. Řekl nám jasně, že se od jeho milované sestry máme držet na hony daleko. Jestli zjistí, že porušujeme naši společnou úmluvu, zatraceně draze za to zaplatíme.”

„Ta večeře mi nedělá zdaleka tak velké starosti jako tvůj sen.” Hazel se odmlčela. „Kdyby se dalo s tvými sny obchodovat, Vinie,

byly by asi jediným kvalitním zbožím, jaké jsme kdy lidem nabízely.”

„Sny se, bohužel, prodávat nedají,” odpověděla Lavinie a zavřela oči. „Kdybych si snad někdy chtěla pořídit houpací síť, jednoduše mě zab, ano?”

Hazel se roztržitě zasmála. „Nedovolím, aby sis ji koupila. To ti slibuji.”

Daisy sledovala, jak chodbou do západního křídla domu proudí v obou směrech zástup služebnictva s náručemi plnými plachet. Ukázala na osm pokojů pro hosty a řekla: „Zakryjte všechno, nehodlám se vrátit dříve než za sto let.”

„Co to má všechno znamenat?” přerušil ji Edward, který spěchal nahoru a bral to po dvou schodech.

„Co asi? Zavírám dům. To se přece dělá, když se člověk chystá odjet, ne?”

„To ano, ale my jsme se přece ještě úplně nedohodli.” Najednou zmlkl a podíval se na svou sestru. Zkoumavým pohledem zhodnotil její sukni a živůtek z matně černého krepu. Jedinou ozdobou Daisyina smutečního oblečení byly miniaturní jantarové korálky na límečku a kolem knoflíkových dírek. „Myslím, že si to nezasloužil, Daisy,” řekl poněkud ostrým tónem.

Daisy přelétla pohledem své šaty. „Otec? Ne. Myslím, že si to opravdu nezasloužil. Ale New York ode mne očekává, že budu truchlit. Tedy truchlím.”

„To se budeš takhle oblékat šest měsíců? Kvůli němu?” Nijak se nesnažil zakrýt svůj údiv.

„Zdědila jsem celé otcovo jmění, Edwarde. Díky tobě a tvým machinacím. Jakpak by to vypadalo, kdybych se jako jeho jediná dědička ani nepokusila dodržet smutek, jak si to vyžaduje společenská etiketa?”

Jeho pohled potemněl. „Nedělal jsem to proto, abych se na tebe díval, jak chodíš v nevzhledných smutečních šatech a zavíráš tohle sídlo. Copak tě ještě neopustil ten bláznivý nápad koupit si chalupu někde v horách?”

„Ach, Edwarde, někdy se chováš dost povýšeně. Nevšiml sis

toho?”

Zdálo se, že chce odseknout, ale ovládl se. „Nechci tě poučovat. Jenom nechápu, co máš v úmyslu.”

„Hodlám dělat jen to, co se mi chce. To mám v úmyslu.” Daisy se usmála. „Zavírám tenhle dům, protože chci být příští měsíc v tomto čase už v Londýně. A pokud jde o tyhle nevzhledné smuteční šaty, počítám, že v New Yorku si je sice veřejnost vyžaduje, ale na moři se asi z toho nikdo nezblázní, když tak důsledně truchlit nebudu. Co ty na to? Až přijedu do Evropy, můžu tu příšernou róbu úplně odložit. Jak se na to díváš ty, Edwarde?”

Věnoval jí úsměv. ,Mea culpa! Kdy že to vlastně do té Evropy odjíždíme?”

„Nejpozději o víkendu bych se ráda nalodila na zaoceánský parník Jejího Veličenstva Maritimus. V pondělí vyplouvá do Londýna.”

,,Jestli chceš, zamluvím potřebné kajuty ještě dnes.”

Daisy se zdála nesvá, jako by něco tajila. „No, já už jsem vše potřebné objednala. Dokonce jsem zajistila i jednu kabinu pro

Cornelia. Myslíš, že bude tak laskavý a pojede s námi? Mám ho moc ráda.”

Edward ji pohladil. ,,Jsem si jist, že stejně jako já bude i on považovat za čest, že tě může doprovázet na cestách po Evropě.”

Přitiskla si jeho ruku k obličeji a vzdychla. „Jsi na mě tak hodný. Jak to přijde, že se v takhle nechováš k nikomu jinému?”

„U nikoho jiného k tomu nemám důvod,” řekl se zvláštní hořkostí v hlase.

Daisy nechala jeho poznámku bez odpovědi.

„Ten dort je vynikající. Neuvěřitelně dobrý. Nejraději bych ho snědla celý!” zvolala Hazel.

Lavinie dojedla svůj zákusek a pohlédla přes stůl na gentlemana sedícího naproti ní. Byl to Cornelius Cook. Konečně je tedy oficiálně představili. Daisy ho pozvala jako čtvrtého hosta.

„Chutná opravdu báječně, Daisy. Tvůj vrchní kuchař Pierre musí být nešťastný, že to tu zavíráš,” prohlásil Cook a rukou jemně spočinul na sklence portského.

„Beru Pierra s sebou - a ještě pár dalších, které bych tady nedokázala nechat,” oznámila Daisy a zamrkala. ,,Je to vážně vzrušující, co říkáte? Taková cesta do ciziny.”

Lavinie se usmála. Večer byl příjemný a skutečně na úrovni, nicméně stále dost dobře nechápala, proč je Daisy Vanadderová pozvala. Měla přece plné ruce práce s přípravami na odjezd do Evropy. Člověk by řekl, že v době, kdy se snaží držet smutek za otce a zároveň spřádá plány na cestu, nemůže potřebovat ještě starosti spojené s přípravou večírku, byť takhle malého. Nedávalo to smysl.

„Teď musím odkrýt své překvapení,” řekla Daisy a usrkla si čaje. Rozhlédla se kolem sebe po všech třech společnících u jídelního stolu. Jednu kajutu jsem na Maritimu zamluvila pro tebe, Cornelie, a kromě ní mám ještě dalších pět. Po jedné pro vás, Hazel a Lavinie, a po jedné pro vašeho milého majordoma, pro děti a jejich vychovatelku.”

Hazel otevřela pusu. Cornelius Cook zůstal zírat na Lavinii.

Lavinie v sobě potlačila chuť odběhnout samým zděšením od stolu. Namísto toho ze sebe zvolna vypravila: „Vy víte, že bychom s vámi cestovaly nevýslovně rády, Daisy, ale váš bratr výslovně.”

„Ale no tak. Edwarda se to přece vůbec netýká,” opáčila Daisy.

„Cožpak teď nejsem dědička nezměrného bohatství? Absolutně nezávislá? Byla bych štěstím bez sebe, kdybyste mě doprovázely. Nemám přece žádnou rodinu, to víte. Žádné opravdové přátele. Bude pro mne mnohem příjemnější, když pojedu s vámi a dětmi, než abych cestovala docela sama.”

„Chápu, ale my s vámi jet nesmíme. Nechceme, abyste se kvůli nám vzdávala poručnictví svého bratra. Kromě toho.” Lavinie polkla. Nervy měla napjaté jako struny, „.kromě toho si pan StuyvesantFrench v rámci naší dohody v souvislosti s poslední vůlí vymínil, že na cestu s vámi nesmíme ani pomyslet a vůbec vás nemáme nijak neobtěžovat.”

„Edward v tom tedy skutečně umí chodit, co?”

Lavinii se ulevilo, když viděla, že Daisy nevypadá ani trochu ublíženě. Že se naopak směje.

„A vy jste mu to slíbila?” pokračovala. „V pořádku. Pak tedy dohlédnu, abyste svůj slib dodržela. To přece ale neznamená, že bych vás nemohla s sebou na cesty pozvat já, nezávisle na tom, co si přeje můj bratr. Rozhodně nemusíte moje pozvání odmítnout, protože v době, kdy jste spolu dohodu uzavírali, jste o žádné cestě ještě vůbec nevěděla. Nic z toho přece nebylo součástí vaší úmluvy, nebo ano?”

„To ne,” řekla Lavinie váhavě.

„Úmluva s mým bratrem přece nezahrnuje tu možnost, že by vaše rodina náhodou cestovala na stejné lodi jako já a Cornelius, že ne?”

„Ne,” odpověděla Lavinie a sepjala ruce, jako by Daisy zapřísahala, „ale až váš bratr zjistí, že jsme na stejné lodi, hodí nás přes palubu.”

„Tak to si nenechám ujít,” zavýskl Cornelius.

Daisy mu věnovala zpytavý pohled. „Pro pět ran do čepice, proč se všichni Edwarda tak bojí? A co se má vůbec o tohle co starat? Není na tom přece nic špatného, když se Murphyovi rozhodnou využít své nově nabyté bohatství tak, že vyrazí na cestu do Anglie.”

„To je pravda,” řekla Hazel, která zničehonic ožila. „Není to tak, Lavinie? Chci říct: máme přece právo cestovat, nebo ne? A o co snazší bude cestovat s někým, kdo nás může uvést do společnosti! Víš, že bychom si samy neporadily.”

„To je všechno moc hezké,” promluvila Lavinie podrážděně, „jen si nedokážu představit, jak bychom to všichni provedli.”

„Není to náhodou spíš tak, že se mnou nechcete jet?”

U večeře, kde ještě před chvílí vládla povznesená nálada, se rozhostilo pochmurné ticho. Daisy před očima Lavinie uvadala jako květina. Měla tak poraženecký výraz, že Lavinie pocítila, jak se jí svírá hrdlo a do očí derou slzy.

„Dokážu to pochopit, jestli nemáte chuť se mnou cestovat,” pokračovala Daisy. ,,Je mi jasné, že jsem přítěží…”

„Nesmysl!” to slovo vyletělo Lavinu z úst tak nahlas, až se lekla. Otřásla se. Polkla knedlík, co měla v krku, a už o něco vyrovnaněji řekla: „Opravdu to není tím, Daisy. Věřte mi, důvodem našeho zdráhání nejste vy ani vaše křeslo. Ani nic podobného. Netušíte, jak rády bychom s vámi s Hazel cestovaly.

Nikdy jsme ještě nebyly v Evropě. Nikoho neznáme. A i když vím, že vaše možnosti byly a jsou omezené, váš otec byl natolik známá osoba, že se vám budou pozvánky do různých společností jistě jen hrnout, když.”

„. když jsem tak bohatá.”

„Když jste tak bohatá a taky.” Lavinie se opět odmlčela. Všechno se to nějak zašmodrchalo a nevěděla, jak z toho ven.

Daisy se nakonec usmála. „Nedělejte si s tím starosti, Lavinie. Já tohle dobře znám. Když strávíte život na kolečkovém křesle, nemůžete se příliš přetvařovat.”

„My ale nechceme být vašimi přítelkyněmi kvůli tomu, že máte peníze.”

,,Já vím,” odpověděla Daisy tiše. „Právě proto si přeji, abyste se mnou jely. A pokud půjde využít mé postavení dědičky po Vanadderovi k tomu, abyste si polepšily, proč ne? Já to bohatství ani nechci, to jen Edward na mě naléhá, abych ho přijala. Proč bych tedy nemohla pomoct pěti sirotkům, aby si našli svá místa na tomhle světě?”

„Vy to o nás víte?” vydechla Hazel.

Daisy přikývla. „Cornelius se o tom sirotčinci dozvěděl od Edwarda. Musím říct, že jste se zachovaly velice prozíravě, když jste se staly spiritistkami. Jaký důmyslný způsob obživy! Skoro vám to závidím. Musí to být tak zábavné.”

Lavinie jí vpadla do řeči. „Ale ty ostatní věci, které o nás říkal Edward, pravdivé nejsou. V tom městě jsme neprovozovaly pouliční prostituci.”

Daisy zvedla ruku. „Už nic neříkejte. Já tomu nevěřím a ani mě to nezajímá. Jediné, co mě zajímá, je naše společná cesta do Londýna na lodi jménem Maritimus. Prosím, řekněte, že pojedete.”

Lavinie si povzdechla. „Ach, vy nevíte, jak bude StuyvesantFrench zuřit. Přesně tohle nám zakázal. “

„Ať zuří,” řekla Daisy uličnicky. „Zaslouží si to. Bude to pro něho lekce. Alespoň uvidí, že nemůže všem okolo sebe poroučet.”

„Nestráví to. Nechá nás z lodi vykázat.”

„Nenechá, pokud na vás nepřijde, ještě než vyplujeme,” namítla Daisy.

„Uvidíte, že už si najde nějaký způsob, jak se nás zbavit.” Lavinie se otřásla.

Cornelius se nahlas zasmál.

Všechny tři ženy se na něho podívaly.

„Promiňte mi,” vyrazil ze sebe, zatímco se snažil uklidnit.

„Co je na tom tak směšného?” zeptala se Daisy.

„Dokážete si představit, jak se asi bude Edward tvářit, až uprostřed oceánu vrazí na lodi tady do Hraběnky?” neubránil se pobavenému uchichtnutí. „Počítám, že půjde o srážku srovnatelnou s těmi nejvážnějšími námořními haváriemi tohoto století.” Znovu ho přemáhal smích, ale ovládl se.

,,Jak zní vaše odpověď, Lavinie? Budete mi s rodinou přece jen dělat společnost na Maritimu? Všichni si užijeme daleko víc zábavy, když pocestujeme společně,” žadonila Daisy a upřela na Lavinii prosebný pohled. Cornelius a Hazel ji rovněž sledovali. Lavinie už to déle nedokázala vydržet.

„Přijímáme tedy těch pět kajut, ale někdo z vás pak pro mě skočte, až poletím přes palubu. Voda v Atlantickém oceánu je prý ledová.”

Daisy se ušklíbla. Vypadala úplně jako malá školačka, která osnuje nějakou špatnost. „Nebojte se, Lavinie. Maritimus jede jižní stranou směrem na Bermudy. Moře je tam velmi teplé, pokud vím.”

Hazel zadržela pousmání. Lavinie po ní šlehla mentorským pohledem. Pak přišel majordomus, aby je uvedl do obývacího pokoje. Lavinii zbyla jediná útěcha: Daisy vypadala, jako by to byl nejšťastnější okamžik jejího života.

13. kapitola

Přemýšleljsem o tom všem klepání, levitacích stolů a dalších podobných jevech. Kdyžje mohou provozovat v Americe, proč bychom je nemohli mít i my tady? A skutečně, v Anglii se stoly kymácely úplně stejně vydatně, jako kdekolivjinde na světě.

- z časopisu Spiritista, 1860

Edward se zadíval přes newyorkský přístav směrem k Wall Street. Ještě dokázal rozeznat věž kostela svaté Trojice, ale už ji začínaly zastiňovat vyšší stavby. Časy, kdy finanční srdce Ameriky ještě patřilo vlastencům a farmářům, už byly dávno tytam. Od dob občanské války patřilo město především mužům, kteří vládli světu financí, jako třeba J. Pierpont Morgan, R. T. Wilson či Wilhelm Vanadder - a teď k nim patřil i on, Edward StuyvesantFrench.

Přitom, jaké jmění vlastnil, rozhodně nebyl mezi investory a privilegovanými obchodníky na burze neznámou tváří. Vydělávání peněz však představovalo tu snazší část jeho existence. To ostatní mu nějak unikalo mezi prsty. Někdy míval pocit, že to, co mu schází, v něm zanechává prázdno, velké a studené jako severní Anglie, kde si vydělal svůj první milion.

„Manhattan. Není odsud nádherný? Takové krásné město. Vždyť mně už se teď stýská,” řekla Daisy. Seděla u zábradlí v kolečkovém křesle a větřík si pohrával s péry na jejím klobouku. „Řekni mi, Edwarde, je Londýn také tak působivý?”

„Ještě víc.” Usmál se. „Uvidíme místa, o kterých se ti zatím mohlo jen zdát. Po Londýnu a Paříži se poplavíme po Nilu. Navštívíme spolu Údolí králů a pak zamíříme do Indie a Hong Kongu. Ještě nikdy jsi nic podobného neviděla, Daze. Svět čeká jen na tebe. Budeš-li si to přát, rád ti ho složím k nohám.”

Až ji z toho zamrazilo. Oči jí zářily. „Ach, nemůžu se dočkat. Jednoduše to nevydržím.”

Zvážněl a zahleděl se do mořské úžiny, zatímco Manhattan se jim vzdaloval s každým záběrem parního motoru.

Daisy také ztichla a sledovala jemné rysy profilu svého nevlastního bratra. „Proč ses tak náhle zasmušil?”

Sklopil oči a pohlédl na mosazné zábradlí. Stiskl ho, až mu zbělaly klouby. Váhavě ze sebe dostal: „Když vidím tvé nadšení, napadá mě, že jsem se měl vrátit do New Yorku dříve. Mohli jsme tuhle cestu podniknout už před mnoha lety. Místo toho jsem tě nechával s ním.”

„Měl jsi svou práci, Edwarde. A vlastní život.”

„Ano, svůj vlastní život,” zopakoval Edward s hořkostí v hlase.

„Nikdy jsem to nebrala tak, žes mě opustil. Nikdy.”

„Měl jsem tě vzít s sebou. Nějak jsem to prostě měl udělat.”

„Jen by se z tebe vyklubal despota. Řídil bys můj život podobně, jako mi ho řídil Wilhelm. Neměla bych nad svým životem vůbec žádnou moc.” Soudě podle výrazu ve tváři se Daisy ponořila do sebe, jako by něco skrývala. „Víš co, Edwarde? Uvědomila jsem si, že tohle bohatství mi opravdu přineslo něco dobrého. Třeba nepoznám velkou lásku ani požehnaný sňatek, ale díky penězům mám možnost ovládat svůj osud, což jsem dříve neměla. Pro ženu v tak nešťastné situaci, jako jsem já, je to přepych, když si může dělat přesně to, co chce. Teď už mi nikdo nezabrání v tom, abych žila, Edwarde. Ani ty ne.” Zářivě se na ni usmál. „Chceš říct, že dokonce ani já, tvůj strašlivý bratr Edward StuyvesantFrench, ti nemůžu zasahovat do života?”

Daisy mu úsměv oplatila, ale přes tvář jí přeletěl stín provinění, když pohlédla směrem ke kajutám umístěným hned vedle těch, ve kterých bydleli oni s Edwardem. Vycházelo se z nich na horní palubu. „Ach, můj milý, kdybys jen věděl. Kdybys věděl.”

„Vím, že se až do smrti budu ve své mysli vracet zpět k tomuhle výletu a vybavovat si, jak se dalo zabránit katastrofě, jen kdybych některé věci udělala správně. Vůbec to nejhorší, čeho jsem se dopustila, bylo, že jsem zaplatila Montymu tu kajutu v levné

třídě.” Lavinie přecházela po vínovém koberci ve svém pokoji, zatímco Hazel zasmušile sledovala vzorek zlatých arabesek, jež ho zdobily.

„Musely jsme mu pomoct, Vinie. Jak jsme ho mohly opustit, když byl tak zoufalý? Zachránil nás přece v té situaci s Wilhelmem. Bez něj bychom nikdy nezvládly tu příšernou noc a dny, které následovaly. Dlužily jsme mu to.”

Lavinii bylo do pláče. „Vím, že jsme mu byly zavázané, ale on utíkal před zákonem.”

„Utíkal před sázkařem, ne před policií.” Hazel se rozzářila.

„Vlastně je to všechno komické, Vinie. Osud si s námi zase jednou pěkně zahrál, nemyslíš?”

„Mám Montyho moc ráda. Ty to víš. Jde na mě jen divný pocit z toho, že ho vydáváme za svého sluhu. Není přece náš sluha. Za tohle nás čeká zkáza a zatracení, uvidíš.”

„Vždyť by ho ten chlap snad zabil! Slyšelas přece včera večer Montyho. Nemohl ten dluh vyrovnat. Byl to jeho konec. Musely jsme ho zachránit.”

„Měly jsme mu prostě jen dát ty peníze, aby se vyplatil.”

„A nechat ho, aby se vrátil ke svému starému způsobu života? To bychom přece nemohly udělat! Mimoto, vidělas, jak se tvářil, když jsme mu řekly, kam jedeme? Dal by cokoliv, jen aby mohl vystupovat na jevišti v Londýně.”

„To je pravda. Skutečně patří na jeviště, a ne někam do mezipalubí jako náš sluha.”

Hazel věnovala Lavinii pohled plný rozčilení. „Nemohly jsme ho přece představit jako svého přítele, aniž by tím utrpěla naše pověst! Byly bychom vyřízené.”

Lavinie klesla na židli a vzdychla. „Vím.”

Hazel ji objala. „Patrně máš utkvělou představu, že se už nějakou dobu každým svým krokem řítíme do záhuby, ale když tak přemýšlím o tom, co se nám přihodilo, mám jiný dojem. Třeba nás to všechno dovede k něčemu dobrému. K něčemu, co je správné.” Zvážněla a upřela pohled kamsi do dálky. „Už jsi někdy cítila, Lavinie, že ti je v životě něco předurčeno? Já ano. Cítím to právě teď.” Postavila se a vyhlédla světlíkem ven, kde se ztrácel na obzoru Manhattan v podvečerním zamlženém soumraku. „Myslím, Vinie, že tam někde je můj budoucí muž. Můj osud. Je

sám jako já a čeká na mě. Stačí jen překonat oceán. Musím ho najít.” Obrátila se ke své sestře. „Nezbývá nám než tohle zvládnout, Lavinie. Ať už to je dobře nebo špatně, došly jsme na cestě životem až sem a ať se to zdá sebevíc bláznivé, mám pocit, že přesně takhle to pro nás život nachystal.”

Lavinie vstala. Šla do ložnice, aby pomohla pokojské s vybalováním zavazadel. Prohodila jen: „Jednou jsme tady, loď vyplula. Vrátit se nemůžeme, ledaže bychom si chtěly zaplavat. Takže se pojďme obléknout k večeři, Hazel. Daisy zařídila, abychom seděly u kapitánského stolu, jen se modlím, aby Edwarda StuyvesantFrenche přepadl záchvat mořské nemoci a celou plavbu nevylezl ze své kajuty.”

Jídelna v první třídě byla vyzdobená ve stylu Ludvíka XIV. Zlacené dekorace a hnědofialový satén dokonale ladily s jemným květinovým vzorem aksamitového koberce. Místnost byla zařízena pro potěchu oka těch, kdo v ní měli pobývat, tedy významných mužů ve fracích a smokincích a jejich ještě mnohem víc vyšňořenějších manželek se šperky tak drahými, až se tajil dech, a v róbách tak naparáděných, že je téměř nešlo rozeznat od ozdobného čalounění.

Kapitán se posadil k poslednímu stolu, pokrytému bílým damaškovým ubrusem, ke kterému se vešlo jen osm přizvaných osob. Když ho Lavinie uviděla, žaludek jí poskočil. Napůl očekávala, že tam bude i StuyvesantFrench. Představovala si, co udělá, až ji spatří. Postaví se, ukáže na ni prstem a vykáže ji z místnosti k Montymu a jeho spolucestujícím v levné třídě, za všeobecného potlesku ostatních stolovníků.

StuyvesantFrench tam však ještě nebyl, jen Cornelius, který se postavil, když je zahlédl. Kapitán byl zabraný do rozhovoru se stevardem, ale když se Lavinie s Hazel přiblížily, zvedl se i on.

„Vypadáte dnes večer úchvatně.” Cornelius celý zářil. Políbil Lavinii ruku a řekl šeptem: „Pod jakým jménem jste se rozhodly vystupovat na téhle cestě, dámy?”

Lavinie se usmála. Tituly „Hraběnka” a „Carevna” se rozhodly protentokrát vynechat. Ted by se rády představovaly jako poněkud méně známé - dokonce zcela neznámé - sestry Murphyovy. „Na této plavbě patříme k prostému lidu, pane Cooku.”

Cornelius přikývl a pochopil, kam tím míří. Obrátil se na kapitána, postaršího muže s bystrýma očima a úhledně zastřiženými vousy. „Dovolte mi, abych vás navzájem představil. Kapitán Stafford, slečny Lavinie a Hazel Murphyovy.”

Kapitán se poklonil oběma ženám a usadil je. Nalil jim po sklence šampaňského a plnil úlohu bodrého hostitele. „Předpokládám, že je to vaše první cesta do zahraničí, slečno Murphyová,” oslovil Lavinii.

Lavinie se pokusila o nenucený úsměv, ale uvnitř to v ní vřelo. Každou minutou očekávala příchod Daisy a toho strašného tvora, který ji roztrhá na kusy. Jen ji zajímalo, jak trapná celá ta podívaná bude. „Hazel a já máme podobné pocity jako Alenka v říši divů. Je to tak dobrodružné,” řekla a uchopila svou sklenku s vínem, jako by to byl samotný svatý grál.

,,Jste v dobrých rukou,” dodal Cornelius. „Kapitán Stafford proplul Atlantik křížem krážem víckrát než většina velrybářů.

Povídal mi, jak si poradil s tím nejúchvatnějším ledovcem, jaký kdy…”

„Ale no tak, nesmíme dámy strašit takovými řečmi,” přerušil ho kapitán. „Kromě toho, teď máme namířeno na jih. Žádných ledovců se obávat nemusíme. Jedeme na mé oblíbené místo, na Bermudy. Sice to do Londýna potrvá trochu déle, ale nikde na světě není hezčího místa.”

„Slyšela jsem, že je tam zeleň po celý rok,” řekla Hazel, která po doušku šampaňského očividně nabyla kuráže.

„Střídají se tam roční období, ale jinak než v New Yorku nebo Londýně.” Kapitán kývl na číšníka, aby jim doplnil sklenky.

Lavinie byla překvapená, když viděla, že svou již téměř vyprázdnila. Došlo jí, že se první večeře bála asi ještě více než Hazel.

„. žádný sníh, chápete,” pokračoval kapitán ve svém vyprávění, „ale v tuto roční dobu by nám asi stejně nic podobného nehrozilo!” uchechtl se a Lavinie ho vzápětí následovala nervózním smíchem.

„Voda by měla být skvělá a pláže jsou nádherné. Růžové zrovna jako vnitřek lastury. Nikdy jste nic podobného nemohly vidět. Á, tady je máme. Moji další hosté.” Kapitán povstal.

Lavinie nespouštěla pohled ze svého talíře.

„Vaše Milosti, je nám velkou ctí, že jsme s vámi a vaším bratrem na palubě jedné lodi,” zaslechla kapitánova slova.

Lavinie vzhlédla. Muže, kteří si k nim přisedli, neznala. Jednomu táhlo asi na třicet a druhému, kterého kapitán patrně oslovil, mohlo být o něco více.

Muži zaujali nabízená místa po boku Hazel.

„Dovolte mi, abych vám představil Jeho Milost vévodu z Kylemoru a jeho bratra lorda Buchanona.” Kapitán si zamnul ruce a vypadalo to, že snad samou pýchou praskne. Lavinie si pomyslela, že vévoda a jeho bratr musí být značně významné osoby, když se kapitán nechal takhle strhnout.

Hazel pohlédla přes stůl na Lavinii a sotva slyšitelně hlesla: Vévoda! Oči přitom měla navrch hlavy. Za jiných okolností by se možná i Lavinie dokázala těšit z takové společnosti, ale teď čekala na zlého vlka, který si ji jistojistě podá k večeři.

„A tyto dámy,” řekl kapitán, „jsou slečny Murphyovy.”

Vévoda se podíval úkosem na Hazel. Tu jako by ochromil náhlý příval rozpačitosti, takže se na něho ani nepodívala.

„Jste neobyčejně interesantní mladé dámy. Jak je možné, že cestujete samy?” promluvil jako první lord Buchanon.

Lavinie otevřela ústa, ale nebyla si jistá tím, co má odpovědět.

„Necestují samy,” vložil se do toho Cook a vysvobodil ji. „Slečny Murphyovy jsou chráněnkami pana StuyvesantFrenche, který doprovází na cestách svou nevlastní sestru, slečnu Daisy Vanadderovou.”

Vévoda se zasmál. „Jak se má starý dobrý Stuy? Už jsme ho neviděli několik měsíců - myslím, že naposledy jsme spolu byli na Capri, nebo snad ne? Hráli jsme tam v jednom baru s vyhlídkou na moře karty a musím přiznat, ač nerad, že nade mnou vyhrál pěknou sumičku.”

Cornelius se pousmál, jako by si na to také pamatoval. „Edward se vůbec nezměnil, Vaše Milosti. Stále s ním není lehké pořízení, ale teď, když konečně vyřídil záležitosti slečny Vanadderové, se neuvěřitelně těší, až.”

„Až uvidí staré kamarády,” ozval se za Lavinií dunivý hlas.

Naproti přes stůl mohla Lavinie vidět, jak se vévodovi rozzářily oči. Náhle jí došlo, že Edward stojí přímo za ní. Zmírala

obavami, že se nezachová jako dáma, ale neměla dost odvahy, aby se otočila a pohlédla na něj.

Vévoda se postavil a potřásl si s Edwardem rukou. Jeho bratr rovněž vstal. Hazel si díky všemu tomu překřikování a poplácávání po zádech nikdo nevšiml.

„Tohle je má nevlastní sestra, Daisy Vanadderová. Daisy, dovol mi, abych ti představil Buca a jeho zkaženého bratra, vévodu z Kylemoru - nebo též Kylea, jak mu říkáme u nás, v naší staré dobré domovině.”

„Jsem ráda, že vás poznávám, Vaše Milosti,” zaslechla Lavinie nervózní Daisyinu odpověď.

„Edwarde, ty ničemo, čím sis zasloužil, že děláš garde takovým třem krasavicím?” zvolal vévoda.

Lavinie se skrčila. Z výrazu Hazel mohla číst, že StuyvesantFrench se nakonec přece jen porozhlédl po zbývajících stolovnících. Hazel měla oči tak široké a plné strachu, až to vypadalo, že se chce schovat pod ubrus.

Konečně se i Lavinie otočila a usmála se. „Á, pan StuyvesantFrench. Jsme tak rádi, že se k nám můžete připojit.”

Edward neřekl jediného slova. Jen stál a zíral na Lavinii, jako by byl vytesaný z kamene. Zdálo se, že ji považuje za přízrak, který zmizí, až mrkne, ale když se to nestalo, otočil se výhružně k Daisy.

Lavinie by přísahala, že zaslechla úder hromu.

„Daisy… “

Daisy rychle zajela mezi svého bratra a Lavinii. „No tak, Edwarde,” řekla s úsměvem, „nekaž mi mé překvapení. Pomysli, jak je asi náš drahý zesnulý Wilhelm vděčný, když vidí, žes vzal sestřenky Hazel a Lavinii pod svá křídla.”

„,Sestřenky?” ucedil.

„Ach, Wilhelm je jistě vděčností celý bez sebe,” zaslechla Lavinie sama sebe a divila se, kde vzala tu drzost.

„Dámy jsou tedy sestřenky z Vanadderovy strany?” zeptal se vévoda.

Výraz v obličeji StuyvesantFrenche prozrazoval, jak to v něm uvnitř vře.

„Nejsme tak docela sestřenky,” vložila se do rozhovoru Hazel s pohledem upřeným mezi Edwarda a Lavinii.

Vtom vpadl do slovní přestřelky Cornelius. „Jsou opravdu spíše příbuzné z druhého kolena, nemám pravdu, starý brachu?” otočil se na Edwarda.

StuyvesantFrench vypadal, že se chystá praštit Cooka rovnou do nosu.

„Jsou spřízněné vlastně jen s rodinou Vanadderů. S rodem Stuyvesantů nemají tady sestry Murphyovy vůbec nic společného,” dodal Cook spěšně.

Daisy se přesunula k vévodovi, aby celé vysvětlení ještě o něco více dokreslila. „To právě dělá z Edwarda takového andílka. Příbuzné jsou v podstatě se mnou a Edward ve své nekonečné blahosklonnosti svolil, že nás všechny bude doprovázet na cestách po Evropě. Je prostě úžasný,” pronesla a vzhlédla k bratrovi s výrazem neskonalé úcty. StuyvesantFrench vypadal, že ho snad raní mrtvice. Invalidní vozík a Daisyiny smuteční šaty mu však nedovolily, aby na ni začal křičet uprostřed zaplněné jídelny.

Na tváři mu zaškubal lícní sval.

„Usadil bys mě, prosím, Edwarde?” zeptala se Daisy nevinně.

Pomalu uchopil kolečkové křeslo zezadu a zavezl svou sestru na čestné místo po pravici kapitána Stafforda. Pak už mu nezbývalo, než zaujmout poslední volné místo, které zůstalo mezi Daisy a Lavinii.

„Porušila jste naši úmluvu. Vraťte mi šek,” zasyčel skrz zaťaté zuby, když se nikdo nedíval.

„Úmluva zněla, že nepřijmu Daisyinu nabídku, abychom cestovaly s ní. To jsme neudělaly. Jedeme všichni sami za sebe,” odpověděla mu Lavinie, když si vybraně odkašlala do ubrousku.

„Nemáte právo tady být. Měl bych vás hodit přes palubu jako nadbytečnou bagáž, kterou ve skutečnosti jste.”

„Říkala jsem jim, že to budete chtít udělat, ale pokud vím, Amerika je stále ještě svobodná země a já jsem si zakoupila vlastní lodní lístky. Mám pocit, že nás to opravňuje k tomu, abychom klidně cestovaly touhle lodí, aniž byste se do toho musel jakkoli plést.”

„Ty lístky jste koupila za mé peníze.”

„Ne, teď jsou to mé peníze,” odpověděla tlumeným zpěvavým hláskem, takže si všichni mysleli, že si vyměňují poklony, a ne zlověstné výhrůžky.

„Měl bych vás nechat zatknout.”

„A za co, bratránku Edwarde?” opáčila a zaklapala řasami. Znovu mu naběhl lícní sval. „Pokud si Daisy myslí, že na tuhle hru přistoupím, velice se plete. Na Bermudách změníme loď.” „Dělejte, jak myslíte.”

Podíval se na ni. Jejich pohledy se setkaly. Lavinie nevěděla, čeho by byl schopen, kdyby právě nebyli v jídelně zaplněné samými významnými lidmi.

„Za tohle zaplatíte, milá slečno Murphyová. A draze zaplatíte.”

Lavinie se obrátila směrem k ostatním. Sledovala sice konverzaci, ale žaludek měla dál stažený do uzlíku. Přestože StuyvesantFrench seděl hned vedle ní, přísahala by, že ji tím svým pronikavým pohledem pozoroval po celou dobu jídla.

14. kapitola

Titulek pod obrázkem, na kterém se Angličan dvoří americké dědičce: Lord Zadlužený: „Propánakrále! Už do toho musím praštit! Vaše peníze se mi hodí, víte? Nesnáším váš protivný hlasitý projev ani vaše způsoby, ale… ehm, co kdybychom se vzali? ” Slečna Bohatá: „Mám sice ráda jiného, ale když si pomyslím, jakou úroveň bych s vámi získala… tak dobrá, jsem vaše! “

- Charles Dana Gibson

„Počítám, že zdědily pohádkové jmění, co ty na to, Edwarde?” Lord Buchanon se napil brandy a vyfoukl kouř z doutníku, který zastřel výraz jeho očí. Pánové se právě zdržovali v herně, kam neměly ženy přístup. Kapitán pozval dámy po večeři na prohlídku lodi. Daisy se však omluvila, že ji příšerně bolí hlava. Obě sestry Murphyovy Staffordovu nabídku přijaly. A čtyři pánové si teď užívali partičku pokeru a vychutnávali sklenku dobrého pití.

„Jsou to Vanadderovy peníze, takže ani nevím,” prohlásil Edward, aniž by věnoval pozornost vyčítavému pohledu Cornelia.

Buc se podíval na svého bratra, ale vévoda upřeně hleděl do karet a ostatních si nevšímal.

„Ta blondýnka je velmi hezká,” zhodnotil Buc.

Konečně promluvil i vévoda: „Myslíš tu brunetu, že ano?”

„Tu mladší? Ano, ta je taky hezká, ale ta blondýnka.”

„Ta brunetka má, myslím, zelené oči. Je to tak, Edwarde?”

Edward se podíval na Kylea přes okraj své sklenky brandy. „Má oříškově hnědé oči. Mimochodem, jmenuje se Hazel.”

„Hazel,” zopakoval vévoda. „To je docela obyčejné jméno,

že?”

„K ní se hodí,” řekl Edward šeptem.

„Edwarde,” přerušil je Cook, „nemyslíš, že bychom měli změnit téma?” Edward zavrčel. Cornelius se v křesle ošil.

Kylemore se najednou zatvářil přezíravě. „Co je na těch dvou dámách tak zvláštního, že si nepřeješ, abychom se o nich něco dozvěděli?”

Edward otevřel ústa.

Cornelius po něm vrhl pohledem, který ho měl utišit. „Jen se snažíme je chránit, viď, Edwarde? A kromě toho,” dodal kvůli ostatním, „doprovázet tři tak půvabné dědičky není nic jednoduchého. Oba si lámeme hlavu, jestli to vůbec zvládneme.”

„Dovedu si představit, že to je velmi nesnadný úkol,” řekl Buc s úsměvem.

„Nechtěli jsme vás urazit,” vysvětlil Kylemore a upřel pohled na Cooka.

Cornelius přikývl. „O vás starost nemáme, milý Kýle. Četli jsme o vašem zasnoubení v New York Gazette. Zprávy o něm se dostaly přes Atlantik až k nám. Kromě toho jste zdědil rodinné panství, nemáte tedy potřebu usilovat o nic netušící americké děvče, které by doplnilo vaši rodinnou pokladnu. Zato tady Buc… Je druhorozený a notoricky známý svou zálibou rozhazovat peníze. Jistě, tedy chápete, že ty dámy nechceme nechat napospas.”

„Chcete tím říct, že jsem na lovu, Cooku?” Buc, vždy v dobrém rozmaru, se dokonce usmál. Pak pozvedl svou sklenku. „Můžete snad muže vinit z toho, že touží po tom, co jeho bratr už dávno má? Jistěže nemůžete, pánové. Proto mi dovolte připít na americkou dědičku. To je to jediné, co vévodovi z Kylemore schází, zejména najde-li se blondýnka mimořádně obdařená vnadami, které muže přímo svádí, aby je.”

Edward vyskočil z křesla.

Buc zbledl a zmlknul.

Všichni muži v místnosti upřeli zrak k pokerovému stolu. Edward se zdráhavě posadil zpátky.

„Řekl snad Buc něco, co se tě dotklo, Stuyi?” zeptal se vévoda, když se v místnosti vše vrátilo do starých kolejí a ostatní na ně přestali zírat. „Omlouvám se za jeho neomalené chování, ale

člověk nutně musí předpokládat, že cestují-li ty dámy do zahraničí pod tvou ochranou, znamená to, že jsou dosud nezadané.” „To také jsou,” řekl Edward upjatě.

„Slečna Lavinie Murphyová je však patrně o něco méně nezadaná. Trefil jsem se správně?”

Edward si promnul tváře, a jako by se chtěl vyhnout odpovědi, rozhlížel se po stevardovi.

Cook celou situaci zachránil. „Chápejte, pánové. Edward se v této chvíli stará o tři dámy. Musí se přece ujistit, že se nikdo nechová nepřístojným způsobem.”

„Chápeme,” řekl Buc a nenápadně po Edwardovi hodil pohledem. „Zítra večer se koná ples. Bylo by ode mne nepřístojné, kdybych požádal slečnu Lavinii Murphyovou, aby si pro mne rezervovala nějaký tanec, co myslíte?”

„Můžete dělat, co se vám zlíbí, pokud to bude v rámci slušného chování.” Edward složil karty a vstal. „Myslím, že se půjdu projít po palubě. Mořský vzduch je před spaním to nejlepší.”

„Půjdu s tebou, Frenchi,” řekl Cornelius a také složil karty.

Kylemore vstal. „Uvidíme se tedy zítra na plese. Nevíte, jestli se ho budou účastnit všechny dámy?”

Edward přikývl. „Ano, očekávám, že přijde i slečna Hazel Murphyová.”

Kýle se ušklíbl. „Výborně. Tak tedy zítra večer, pánové.”

„Toho chlapa by měl za podobné řeči někdo vyzvat na souboj,” ulevil si StuyvesantFrench Corneliovi, když spolu stáli u zábradlí. Na mořské hladině se pohupovaly odlesky měsíčního světla. Nad nimi se na temně sametové obloze rozprostíraly hvězdy jako koberec posetý střípky diamantů.

„Lavinie Buca prostě přitahuje. Nemůžeš mu to zazlívat. Kdybych byl mladší, asi bych to na ni také zkoušel.” Cornelius odhodil doutník přes palubu. Žhavý popel se rozprskl jako oranžová sprška, která připomínala ohňostroj padající do temné vody.

„Ty by sis zasloužil někoho lepšího, Cornelie.” Cook se zahleděl přes oceán. „To by mělo platit i pro tebe, příteli.”

„Však platí,” odpověděl Edward.

„Tak proč ji nenecháš Bucovi? Mělo by ti být jedno, co dělá.” „Nechci, aby se motal kolem Daisy.”

„Vždyť je to hrabě, proboha, třebaže poněkud zchudlý. Lavinie Murphyová má přece mnohem nižší postavení. Přesto tě uráží.”

„Jen nemám rád, když se o ženách mluví tak, jako se on vyjadřoval o ní.”

Cook se na něj nevěřícně podíval. „Tohle říká člověk, který se kdysi vsadil o barmanku v Dawsonu a rok si užíval její…”

„Žena, o které teď mluvíme, je úplně jiný případ.”

„Chceš tím říct, že Lavinie Murphyová je jiná?”

„Přesně tak.”

Cornelius si StuyvesantFrenche zkoumavě prohlížel. Když už se zdálo, že je spokojen s tím, co mu vidí ve tváři, řekl: „Ano, je jiná.” Pak svůj pohled upřel zpátky do prostoru za zábradlím. Najednou se rozesmál.

„Co je ti tolik k smíchu?” vybafl Edward.

„Copak nechápeš tu ironii, když se Buc dvoří Lavinii? Zamysli se. Buchanon je hrabě. Kdyby se vzali, byla by z Lavinie Murphyové hraběnka. Hraběnka! To by byl pro všechny Newyorčany, kteří jí tak už léta říkají, pořádný šok!”

Edward se uchechtl. A znovu. Brzy se rozesmál na celé kolo.

Cornelius si právě vytahoval kapesník, aby si otřel oči, když se na druhém konci paluby v první třídě objevila něčí postava. „Tamhle je,” šeptl.

StuyvesantFrench otočil hlavu a spatřil u zábradlí na druhém konci paluby ženu zahalenou do plédu. Nedívala se na ně, ale na měsíc.

„To je hodin! Musím už jít do postele, Frenchi. Mé staré kosti si potřebují odpočinout.” Cornelius ho poplácal po zádech a nechal ho u zábradlí samotného. „Dobrou noc.”

Když Edward osaměl, otočil se zpátky k postavě. Zdálo se, že je na pochybách, zda k ní má jít nebo se dát spíš na ústup. Proto zůstal jen tak stát a upřeně se na ni díval, až se konečně otočila a pohlédla na něj.

„Dobrý večer, přízračná dívko.” Slova StuyvesantFrenche zněla sice něžně, ale když Lavinie viděla, jak kráčí směrem k ní, tušila

cosi hrozivého. Dokud Cornelius neodešel, ani si neuvědomila, kdo to u zábradlí vůbec stojí. Touha po pomstě jí zastřela zrak.

„Dobrý večer, bratránku, ” řekla ještě něžnějším hlasem, ale zazníval v něm náznak smíchu. „Myslela jsem, že jste odešel s ostatními pány na partičku karet.”

„Chtěl jsem se jít podívat na Daisy.” Pohlédl na dveře do kabiny, z nichž vyšla. „Vidím, že máte pokoj vedle. Jistě je zařízen přepychově. Škoda, že vás z lodi vysadíme už na Bermudách.”

„Myslela jsem, že jste to byl vy, kdo tam chtěl vystoupit.”

V koutcích úst mu zahrál úsměv. „Rozmyslel jsem si to. Proč bychom s Daisy měli přijít o své pohodlí? Z Hamiltonu možná žádná loď nevypluje i několik dní.”

Otočila se zpátky k měsícem prozářené vodní hladině. Neměla v úmyslu s Edwardem Stuyvesantem-Frenchem ztrácet čas. Chtěla se jen trochu nadýchat slaného mořského vzduchu a projít se po palubě. Přece jen je k něčemu dobré, že se s ním může pobavit venku o samotě. Rozhodně bude lepší, když si spolu promluví teď než uprostřed přeplněné jídelny. „Musím říct, že jste se při večeři držel. Očekávala jsem výbuch vzteku.”

„Ničeho takového se nedočkáte, Lavinie. Vztek je k ničemu, důležitá je pomsta.”

Podívala se na něj. Znervózňoval ji. „Chápu. Když jste mě s Hazel uviděl u stolu, musel to být pro vás šok. Ale my jsme si tuhle cestu neplánovaly. Chtěla jsem splnit svůj slib, že se vám nebudu plést do cesty, ale Daisy nás hrozně chtěla vzít s sebou. Oblíbila si děti, víte? A opravdu to s nimi umí. Myslím, že z ní jednou bude skvělá matka.”

,,Jistě o tom víte víc než ona.”

Lavinie pochopila jeho narážku, ale už neměla energii na to, aby se ho snažila vyvést z omylu. „V tom případě mi nezbývá, než vám popřát dobrou noc, pane StuyvesantFrenchi.” O krok ustoupil, ale chytil ji za paži a zastavil ji.

„Dnes večer jste měla úspěch, Lavinie. Lord Buchanon je vámi naprosto okouzlen. U karetního stolu nemluvil téměř o ničem jiném než o. o vašich půvabech,” odvětil s neskrývanou ironií v hlase.

„Zní to, jako byste nevěřil, že bych nějaký půvab vůbec mohla mít,” odpověděla.

„Ale ano, máte jich mnoho.”

„Přesto nedokážu zařídit, abyste si mě oblíbil, že?”

Odvrátil pohled. „Kdybych to tak byl raději já a ne Daisy. Nepřeji si, abyste s ní s Hazel cestovaly. Nejste jako ona.”

Touto urážkou ji rozlítil. „Možná máte pravdu, ale jednou už jsme na téhle cestě spolu, takže se s tím smiřte. Kromě toho Daisy potřebuje přátele. Podívejte se, jak s ní zacházel její otec. Přímo prahne po společnosti.”

„Především proto jsem ji vzal s sebou. Chtěl bych, aby si našla přátele. A třeba i nápadníka, kdoví. Nepodnikl jsem tuto cestu proto, abych vám dvěma kriminálnicím pomohl zařídit v Londýně podnik.”

Zavrtěla hlavou. Nebylo co dodat. Vždycky si o ní bude myslet jen to nejhorší a ona nikdy nezviklá jeho názor. Přestože ji to nepřestávalo trápit, vzdala se naděje, že ho kdy přesvědčí. „Víte, Edwarde, od té doby, co jsme se seznámili, jsem od vás vyslechla mnoho nejrůznějších nadávek a všechny mne velice urážely. Přiznávám, že nejsem svatá. Svou živnost jsem snad vedla na hranici zákona, ale jen proto, že jsem musela. Nejsem prostitutka ani kriminálnice. Nejsem dokonce ani žádné monstrum. Vaší nevlastní sestře nemám v úmyslu ublížit. Netrvala jsem na Vanadderově závěti. Dala jsem jí peníze, na které měla právo.”

„Proč potom nevystoupíte z lodi v Hamiltonu a nenecháte ji na pokoji? Nepotřebuje, aby se kolem ní motala žena jako vy.”

Vzteky zrudla. „Žena jako já, pane StuyvesantFrenchi, dělala vždy jen to nejlepší, co mohla. Moje profese možná není kdovíjak důstojná, ale byla jsem osamělá a neměla jsem právě snadný život. Nebylo lehké uživit další čtyři krky, když mi bylo pouhých šestnáct. Abychom přežili, musela jsem nějak vydělat peníze, a to se mi povedlo. Když už nic jiného, ráda bych, abyste ocenil alespoň tento úspěch.”

„Proč jste utekla z toho sirotčince? Měla jste tam opravdu horší život, než vás čekal pak?” zeptal se a probodával ji pohledem.

Kdyby nebyla tak rozzlobená, mohla se odpovědi vyhnout, ale slova se z ní valila jako vodopád. „ Jako dítě jsem si myslela, že jednou vyrostu, zesílím a dokážu se vzepřít zlým démonům, kteří mě každý den týrali. Pak mi však najednou bylo šestnáct a zjistila jsem, že se nemůžu postavit muži, který mě mohl rozšlápnout jako švába, potupit a pošlapat. Tehdy jsem si uvědomila, že bude lepší utéct.” Obličej se jí zasmušil. Na ten den si pamatovala naprosto přesně. Jméno Burton Karpp se jí navždy vrylo do paměti. Vedl sirotčinec po celou dobu, pokud si Lavinie vzpomínala. Ten člověk jí učinil z dětství hotové peklo. Když jednou rozlila špinavou vodu v hale, zbil ji. Přestože měla ve tváři podlitiny, povídal jí, že roste do krásy, a barvitě jí vylíčil, jak by mu mohla posloužit, aby si pobyt v sirotčinci usnadnila.

Hazel už předtím zneužil jiný muž, Burtonův synovec, který pohlížel na sirotčinec podobně jako jeho strýc. Oba hleděli uspokojit jen své vlastní potřeby a nic jiného je nezajímalo. To, že se Hazel nechala svést, jí však život nezlepšilo. Naopak, téměř ji to zničilo. Proto tedy vzaly Evu, přibraly i Fanny a Jamieho, které prohlásili za své sourozence, a všechnu prožitou hrůzu nechaly jednou provždy za sebou.

Lavinie odvrátila obličej, aby v jejích očích nezahlédl, jak byla v tu chvíli zranitelná. Tiše řekla: „Od této chvíle už nikdy nebudu muset před žádným mužem utíkat, pane StuyvesantFrenchi, ani před vámi. A za to vám děkuji.”

Mlčky stál a jen se na ni díval. Uvažovala, jestli ho její příběh dojal nebo zda ho jen uvedla do rozpaků. Neměla ve zvyku naříkat na svou minulost, ale jeho slovních výpadů už měla opravdu dost. Nezasloužila si jeho opovržení, alespoň ne v té podobě, v jaké jí ho předkládal.

„Asi bych vám měla popřát dobrou noc,” řekla.

„Počkejte.” Podíval se na ni s napůl zachmuřenou tváří. V očích měl přísný a zadumaný pohled. „Chci, abyste věděla, že jsem to udělal pro Daisy.”

„Vím, že svou sestru máte rád. To už jste dokázal.”

„Přeji si, aby se seznámila s novými lidmi. Možná, že jsem se unáhlil, když jsem se tak odmítavě stavěl k tomu, že jí se sestrou chcete pomoct. Budu-li souhlasit s tím, že vás uvedu do společnosti, uděláte na oplátku všechno, co se dá, aby Daisy o nic

nepřišla? Víte, když je člověk na invalidním vozíku, dokážu si představit, že se s ním ve společnosti příliš nepočítá.”

Lavinie se na něj mile usmála. „Navrhujete příměří?”

„Slovo příměří’ nemám rád, co kdybychom použili termín obchodní ujednání?”

„Vaše obchodní ujednání přijímám, pane… Edwarde, ” řekla nuceně. „Máme stejné cíle. Já chci, aby si Hazel našla někoho, kdo si ji zaslouží, a vy si přejete totéž pro Daisy.”

„A co vy? Vy si nechcete v Londýně najít výhodnou partii?”

Pokrčila rameny. „Až bude postaráno o Hazel a o děti, jistě bych nabídku k sňatku neodmítla. Máte snad někoho konkrétního na mysli, Edwarde?”

Zatrpkle se ušklíbl. „Žádáte mě, abych dělal dohazovače i vám, Lavinie?”

„Bohatý muž s titulem by se hodil.”

„Buc má titul.”

„Ano, ale je to prvorozený syn a je na něm příliš zřejmé, že ho zajímají jen mé peníze.”

„Věřte mi, Lavinie, že peníze nejsou to jediné, co ho zajímá.” Začínal se chovat podrážděně. „Udělám, co bude v mé moci. Vy se na oplátku postaráte o to, aby se Daisy účastnila všech vašich společenských setkání?”

„S radostí. Vím, že tomu nevěříte, ale Daisy se k nám velmi dobře hodí. Jsme osamělé a ona také. Dobře víme, co to znamená držet pohromadě.”

„Ona není tak docela sama. Má mě. Nemyslete si, že ji neochráním.”

Zachytila jeho pohled a usmála se. „Já vím, že ano, Edwarde. Možná na to máte jiný názor, ale v některých směrech má Daisy veliké štěstí.”

Pohled v jeho očích se změnil. Skoro se zdálo, že je naměkko. „Kdybyste někdy potřebovala někoho, na koho se můžete spolehnout.”

Zasmála se. „Chcete říct, že v sobě máte i duši rytíře? Ne, ne, Edwarde, o mě se, prosím, nestarejte. Stačí, když mi najdete nějakého dobře situovaného a zámožného muže s titulem. A když z toho nic nebude, taky dobře. Určitě už jste zjistil, že se o sebe umím postarat.”

„Myslím, že pro Hazel už někoho mám.” „Toho vévodu?” zvedla obočí. „Během večeře z ní ani na okamžik nespustil oči.”

„Kylemore je zasnouben.”

Napadlo ji, jestli si v té tmě všiml, jak jí poklesla ramena. „Ale jeho snoubenku nemůže nikdo ani vystát,” pokračoval. „Nemyslím, že někdo bude truchlit, když ji opustí kvůli vaší sestře.”

„Zasnoubený muž není moc nadějná perspektiva. Jaká je ta jeho snoubenka?”

„Má duši jako led, ale je krásná.”

„Tedy je v tom především fyzická přitažlivost.”

Podíval se na ni přísně. „Takové věci nepodceňujte. Spousty mužů kvůli ženské kráse ztrácejí rozum.”

„Ano. Zapomínáte, že o tom vím své,” řekla téměř šeptem.

„Myslím, že vy v tomhle ohledu můžete zcela bezpečně počítat se zájmem Buca. Zdá se, že jste přesně jeho typ.”

„Vždyť mě vůbec neznáte. Jak to můžete říct?”

Její upřímnost ho vyvedla z míry. Neodpověděl, jen se na ni ve tmě zadíval, až se při jeho pohledu zachvěla. Přitáhla si plášť.

„Nabízí se otázka: co já? Jsem váš typ, Lavinie? Může vůbec získat vaši pozornost muž, kterého nedokážete obelstít?” prohodil.

Hlavou jí běžely útržky jejího nezapomenutelného snu: houpací síť, horko, vítr. Zavřela oči.

„Víte, jaký mám z vás dojem, pane StuyvesantFrenchi? Že čekáte ukrytý ve stínu, abyste mi ve vhodnou chvíli podrazil nohy,” odpověděla nezávazně.

Chytil ji za ramena a přiměl ji, aby se na něj podívala. „Ptám se vás znovu, co si o mně opravdu myslíte?”

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. „Nemohu říct, že jste zrovna můj typ. Jste příliš vysoký, stále zachmuřený a postrádáte smysl pro humor.” Zvedla ruku a ukázala na jeho obličej. „Navíc nemáte vlídnou tvář. Například oči. Vaše oči se nedívají ani v nejmenším vlídně. A váš nos? Je příliš vyzývavý, nadřazený.” Pak zamířila prstem k Edwardovým rtům. „Linie vašich úst prozrazuje, že se za nimi skrývá duše člověka zavilého a. a.”

Musel to být omyl. Určitě se dotkla jeho rtů jen náhodou.

Byla by však přísahala, že ji políbil.

Pořád si namlouvala, že se nic neděje. To přece není pravda, že jí svými pevnými rty přejíždí po prstech, kloubech i celé dlani. Nemůže to být skutečnost, protože by to znamenalo, že ruku neodtáhla a nechala se svádět. Neudělala dokonce vůbec nic, aby tomu zabránila. Montymu podobné důvěrnosti dokázala odmítnout snad tisíckrát. Musí je přece odmítnout i Edwardovi.

„Copak nemáte slitování…?” šeptla právě v okamžiku, když se jejich rty setkaly v hlubokém a roztouženém polibku.

Přitiskl se k ní, až se zády opřela o zábradlí. Foukal ostrý mořský vítr, ale sotva si chladu povšimla. Ani nemohla, když ji tak vroucně líbal. Jeho rty rozžehly žár v celém jejím těle. Vášnivě si jazykem prorážel cestu dál, až se mu nakonec naprosto instinktivně otevřela, aby si dosyta vychutnala tu báječnou chuť polibku.

Srdce jí v hrudi tlouklo jako na poplach. Vždyť se ho ani nelekla, ani ho alespoň ze slušnosti neodstrčila. Ani když jí Edward zajel rukama pod kabát a objal ji kolem pasu. Šlo o čirý projev jeho majetnické povahy, ale i tak v ní rozžehl vášeň a mocnou touhu.

Náruživě se dotýkal jejího těla, rty a jazykem ji jemně ochutnával všude, kde se dalo. Poddala se tomu pocitu a tiskla se k němu stále víc, přitom však cítila, že jí to vše jen nemilosrdně potvrzuje, jak je osamělá.

Toužila po jeho polibcích. Byla jimi jako omámená a chtěla stále víc. Dychtila po něm vší svou živočišnou touhou, jaké je žena schopna a jaké je schopné srdce, které po dlouhém a nekonečně pustém životě tolik prahlo po opětovaném citu.

„Není to pro vás snad jen hra?” vydechla konečně s obavami v hlase. Drobné ruce měla sevřené v pěsti a tiskla je proti němu. „Tolik vás prosím, povězte, že není. Řekněte, že chcete to, co já. Řekněte, že máte srdce jako já, Edwarde.”

„Vy snad nějaké máte?” obořil se na ni skřípavým hlasem a přestal ji líbat. „Někdy mám pocit, že jste zlá a potměšilá čarodějka a ovládáte tajemné síly, když si se mnou takhle zahráváte.”

„Jsem jen žena. Žena, která může podlehnout hříchu, ale odolává, protože se mu bojí podlehnout.”

Otřel si hřbetem dlaně ústa. Napadlo ji, jestli ho také tak vzrušuje, jako on ji. Závan parfému ze západoindické myrty, mořské soli a mužství na ní tak nesmazatelně ulpěl, až měla dojem, že kdyby si jazykem přejela po rtech, slízne jeho chuť. Ještě stále nemohla popadnout dech a všimla si, že i on odfukuje hlasitěji než jindy.

„Co to s námi je? Co to znamená?” zeptala se tiše a s nevinným výrazem čekala na odpověď.

„Říká se tomu neodolatelná fyzická přitažlivost,” řekl se zavřenýma očima, jako by mu to pomáhalo popadnout dech. „Co jiného by to mohlo být?”

Jeho slova ji zdrtila. V hloubi duše věděla, že v ní přebývá ženské srdce, které touží po lásce a něze - a budoucnosti. Především po té. Od něj se nedočká ani jednoho. Považuje ji patrně pouze za lacinou couru, s níž by si rád ukrátil čas. Kdyby měl v sobě kousek cti, oddal by se ženě svého srdce, té jediné, po které touží. Nevybral by si ji. Nechtělo se jí věřit, že se sblížili, jelikož se cítil v hloubi duše stejně osamělý jako ona, a rovněž se jí zdálo nepravděpodobné, že ten polibek měl jen zmírnit jejich samotu, byť na pár krátkých okamžiků.

Do očí jí vstoupily slzy. Byla vděčná za to, že je tma. „Lord Buchanon přece jen asi není tak mizerná perspektiva. Třeba pod dojmem mého bankovního účtu bude alespoň trochu brát ohled i na mé city.”

„Zase se tváříte tak povzneseně? Zase přeháníte? Kde se to ve vás bere, Lavinie? Jsem z toho zmatený. A nejen z toho. Udivuje mě spousta dalších věcí, které děláte.”

„Klidně buďte dál zmatený, Edwarde. Naše obchodní ujednání považujte za nenarušené. Postarám se o Daisyin společenský život a vy zařídíte vše potřebné s Hazel. Od tohoto okamžiku se však s vámi nehodlám vůbec stýkat. Nepřeji si ani, abyste se mnou mluvil, pokud u toho nebudou i ostatní.” Zpražila ho dlouhým pohledem, pak si přitáhla pléd k tělu a odešla.

Koutkem oka si všimla, že se jí uklonil.

„Jak si přejete, Hraběnko, “poznamenal kysele.

Něco zabručela a umínila si, že tohle bylo naposledy, co se šla nadýchat mořského vzduchu.

15. kapitola

„,…a tak Popelka našla svého prince a od té doby žili šťastně až do smrti.’” Daisy zavřela knihu. Pohlédla na dvě dívenky, které spaly na pohovce. Guvernantka se je právě chystala uložit do postele, když Daisy zaťukala na dveře. Poprosila, zda by jim směla přečíst pohádku, a Abigail svolila. Políbila je na dobrou noc a odebrala se do sousedního pokoje.

Daisy se něžně dotkla lokýnek na Evině čele. Eva i Fanny byly k nevydržení rozkošné. Na žíněném čalounění vypadala obě děvčátka v hAibokém spánku jako padlí andělíčci.

Přemítala, odkud asi pocházejí a jaké asi měly rodiče. Edward jí sice tvrdil, že je měla Lavinie s bůhvíkým, ale ani jedna z nich na ni v nejmenším nebyla podobná, vyjma snad toho, že Eva byla blonďatá; světlé vlásky však mívá spousta malých dětí.

Nadzvedla prošívanou deku a přikryla Fanny, která se choulila ke krajkovému polštáři. V bílé flanelové noční košilce s růžovými saténovými mašličkami ztělesňovala symbol nevinnosti. Daisy zjihlo srdce. Najednou nechtěla vědět, odkud tyhle děti pocházejí. Jejich příběhy nejspíš nebyly šťastné, nýbrž naplněné pláčem a ubližováním. Znala je jen pár dní a už začínala mít pocit, že je musí chránit. Říkala si, že kdyby opravdu věděla, jak smutný měly předtím život a jak málo lásky poznaly, asi by jí žalem puklo srdce.

Zaslechla, jak někdo otevřel dveře. Vzhlédla a na prahu spatřila pohledného muže, který na ni udiveně zíral.

„Vy nejste guvernantka,” prohlásil a hezky se na ni usmál.

Daisy samým překvapením nevěděla, co říct. Civěl na ni značně spatra, i když si nemohla upamatovat, že by se s ním už setkala nebo o něm slyšela.

„Kdo jste?” zeptala se bez ohledu na pravidla představování.

„Montagu Baillie - pro přátele Monty - a kdo jste vy? Najali si snad další vychovatelku? Já se svého pokoje v mezipalubí nevzdám ani náhodou. A abych spal na jedné pryčně s topiči, to pěkně děkuju!” Vešel do místnosti a odložil si buřinku na křeslo, jako by tam bydlel.

„Promiňte, pane Baillie, ale jste v kajutě dětí Murphyových. Myslím, že jste si spletl.”

„Nespletl.” Zamrkal a vytáhl z vesty malý sáček z voskového papíru. „Vidíte? Přinesl jsem lékořici, abych jim všem strčil kousek pod polštář. Doma to tak často děláváme. Víte, jsou to prakticky moje děti.”

„Prakticky?” zeptala se Daisy se zvednutým obočím. Jedna věc byla jistá: ani jedno z dětí se arogantnímu Irovi nepodobalo.

Zasmál se. „Ne, moje nejsou. To klidně odpřísáhnu. I když bych je klidně přijal za vlastní, jen kdyby mi Lavinie konečně řekla ano.”

„Ona vás nechce?”

„Žádal jsem ji o ruku už pětkrát.” Pokrčil rameny. „Ale dřív zamrzne peklo, než ona roztaje. Myslím, že snad ani nedovede projevit muži něhu.” Vsunul si kousek lékořice do úst a změřil si Daisy pohledem. Pečlivě zkoumal každičký rys její tváře, pak sjel níž a nestoudně okukoval horní polovinu jejího těla, kterou nezakrývalo kanape. „A co vy? Jste velmi půvabná. Čeká na vás v zákulisí žárlivý manžel nebo mám šťastný den a jste na palubě sama?”

Daisy zrudla. Nebyla zvyklá, aby jí muži hodnotili postavu, natožpak na osobní otázky. „Nejsem vdaná,” řekla tiše. „Jak se jmenujete?”

„Jsem - ehm.” Najednou zjistila, že nemá chuť mu to říct. Flirtování s mužem bylo pro ni zcela novou zkušeností. Trochu se jí bála, ale zároveň jí působila nevšední radost. Dovedla si představit tu chvíli, až mu prozradí, že je dědička Daisy Vanadderová - nenucený rozhovor bude rázem pryč.

„Tak kdo jste? Najaly si vás jako panskou služebnou nebo něco podobného?”

Smutně a zatrpkle se pousmála. Hra skončila. Nemohla předstírat, že je někým jiným, když byla upoutána na invalidní vozík. „Obávám se, že by ze mě byla špatná služebná.”

Objela kanape, takže ji mohl vidět celou. Z výrazu jeho tváře poznala, že je v šoku. Znovu zrudla.

„Vy jste Daisy Vanadderová, viďte?” zeptal se a probodával ji pohledem.

„Ano,” odpověděla.

Tentokrát se začervenal on. Rozhlédl se po kajutě, ale zdálo se, že neví, co říct.

„Měla jsem vám to sdělit hned,” nabídla, protože chtěla, aby zůstali přáteli.

„Ty moje poznámky. Neměl jsem vtipkovat.”

„Ne, neomlouvejte se,” vyhrkla. Připadala si poněkud hloupě, že takového hejska nabádá, aby se neomlouval za své chování. Jeho pozornost jí však natolik polichotila, že ho za to prostě nemohla kárat. „Nevěděl jste, kdo jsem. Měla jsem vám to prozradit hned. Víte. No, mám pocit, že jsem se chovala trochu škodolibě. Můžete mi to prominout?”

Díval se na ni a nespouštěl z očí invalidní vozík. „Mám pověst sukničkáře. To já bych se měl omluvit. Choval jsem se nevhodně.”

„Ne, ne.” Daisy se na něj podívala. Z nějakého důvodu se jí stáhlo hrdlo. Připadalo jí zoufalé, že se chtěl omlouvat za to, že mu připadala atraktivní. Že cítil potřebu žádat o odpuštění za to, že s ní jednal jako s každou jinou mladou ženou. Věděla však, že teď, když se rozhodla vyrazit do světa, si na podobné reakce musí zvykat. Přesto ji to bolelo. Měla romantickou duši a mladík ji přitahoval. Díky jeho omluvě teď své invalidní křeslo i samu sebe nenáviděla ještě víc.

Konečně v ni převládl rozum. Ano, líbil se jí. Navíc teď, když už věděl, že je dědičkou pohádkového bohatství, nebylo pochyb, že bude navždy jejím otrokem. Nikdy se jí však už nepodívá do tváře tak jako před chvílí. Teď už mu nebude připadat jen hezká; odteďka bude mít před očima hlavně dolary. Nastal čas, aby ho vypudila z mysli.

Zběžně pohlédla na obě spící holčičky. V koutku úst se jí objevil zadumaný úsměv. „Měla bych už vážně odejít, ale nemůžu je nechat tady na pohovce. Někdo je musí uložit do postele.”

„Já to udělám.” Znovu se pokradmu podíval na invalidní vozík. Zdálo se, že je z toho celý nesvůj, takže ji napadlo, jestli mu teď nepřipadá až ošklivá. To pomyšlení bylo nesnesitelné.

„Pokud vás to příliš neobtěžuje,” řekla zvesela, ale oči měla sklopené, aby v nich nepostřehl skrývaný smutek.

Odešel k pohovce a chytil Evu do náruče. Holčička se na chvíli probudila, soustředěně se na něj podívala a vykouzlila zářivý úsměv.

„Monty, kde mám dárek?” šeptla ospale.

„Najdeš ho ráno pod polštářem jako vždycky, ty jedna nenasyto.” Políbil ji na čelo a odnesl do ložnice. Totéž provedl s Fanny. Když byl hotov, vstoupil váhavě do předpokoje.

„To bychom měli, pane Baillie. Teď už mi zbývá jen poděkovat.” Doufala, že zářivým úsměvem zakryje bolest, kterou v sobě cítila. Podala mu ruku a řekla: „Doufám, že se ještě setkáme.”

Pohlédl na její ruku. Následovala dlouhá odmlka a pak se zeptal: „Vy nemůžete vůbec chodit?” Jako by ho ta otázka tolik pálila v mysli, že zapomněl na všechno ostatní.

Zaraženě si položila ruku zpátky do klína. „Dovedu vstát.”

„A chodit ne? Ani trochu?”

Snad ji pobídla k odpovědi jeho upřímnost. Trpce se usmála a řekla: „Když se chytím okraje stolu, dokážu se trochu pohybovat. Lékaři tvrdí, že mi jen schází silná vůle - alespoň tak jim to namluvil můj otec. Někdy si říkám, že možná mají pravdu. Třeba jsem doopravdy jen slabá, a kdybych skutečně chtěla, mohla bych chodit.” Na čele se jí vyrýsovala vráska. Najednou rozpačitě odvrátila pohled.

„Myslím, že nejste slabá.”

Podívala se na něj a pak znovu uhnula pohledem. Byl to vskutku přitažlivý muž. Napadlo ji, že tohle je pravý „uhrančivý Ir”, jak se někdy říká. Měl tmavé vlasy, pronikavě modré oči a zářivý, pohotový úsměv. Byl moc hezký a očividně to se ženami uměl. Byla si vědoma toho, že při své nezkušenosti a zranitelnosti udělá nejlépe, když se od něj bude držet co nejdál, ale cosi jí

napovídalo pravý opak. Jeho zájem působil jako lahodný nápoj pro její žíznící duši.

„Měl bych vás nechat odjet do kajuty. Jestli mě tady s vámi chytí váš bratr nebo Vinie, stáhnou ze mě kůži,” zazubil se rošťácky.

„Co pro sestry Murphyovy děláte? Pracujete pro ně odjakživa?”

„V době, kdy se rozhodly odcestovat do zahraničí, jsem pracoval jako drožkař. Zřejmé s sebou chtěly mít někoho, kdo by je ohlídal, a tak jsem tady.”

„To slyším poprvé. Jste tedy něco jako jejich služebná v mužském provedení. Měla jsem za to, že garde jim na cestě do Evropy dělá Edward.”

„To tedy ano, jen co je pravda. Klasický případ, kdy udělali kozla zahradníkem.”

„Tak vy si to také myslíte?” Svraštila obočí. „Hodně jsem o tom přemýšlela, jestli Lavinie mého nevlastního bratra přitahuje. Opravdu mám dojem, že na tom něco bude. Když se na ni dívá.”

Uculil se. ,,Jo, takové pohledy znám. Pokud se někam dostane, klobouk dolů. Já jsem to vzdal.”

Najednou si vzpomněla, jak se před chvílí přiznal k tomu, že Lavinii žádal o ruku. Opět zrozpačitěla. ,,Jsem si jistá, že byste byl dobrý manžel.” Pohlédla směrem k ložnici dětí. „A vím jistě, že byste jim byl dobrým otcem.”

Upřel na ni pobavený pohled. „Svěřím vám jedno tajemství, chcete?” zasmál se. „Nemám ve zvyku na sebe něco takového prozrazovat, ale byl bych příšerný manžel a Lavinie to ví. Šlo mi jen o její peníze. Takovým, jako jsem já, nikdy o nic jiného nejde. Pamatujte na to, až vyrazíte do světa. Jsem si jist, že díky Vanadderovu jmění vás budou podobní vypočítavci a lovci věna pronásledovat až na konec světa.”

„Však já vím,” špitla. „Přesto však nemáte ve věci Laviniina odmítání tak docela pravdu. Určitě vás musí mít jistým způsobem ráda, jinak by vás nevzala s sebou na loď.”

Znovu se zasmál. „Řekněme, že mi dlužila službičku - do podrobností nechci zabíhat - a tímhle jsme se spolu vyrovnali.”

„Určitě vás má ráda. Nedovedu si představit, že by si vás někdo neoblíbil.”

Nebylo pochyb o tom, že ho svou upřímností a snad i naivitou, která se jí zračila ve tváři, dojala. Sklonil se a zahleděl se jí do očí. „Vinie mě sice má ráda, ale zároveň taky dobře ví, s kým má tu čest. Brzy vás přede mnou bude varovat.” Přejel prstem po železném rámu jednoho kola vozíku. „Mířím na jeviště, víte? Myslím, že se mi v Londýně naskytne příležitost.”

„Vy jste herec? To je ale vzrušující!”

Zasmál se. „Myslíte? Většina lidí na mě pohlíží spatra, včetně těch dvou Murphyovic čarodějek.”

„Herectví je jako žít život někoho jiného. Řekněte, kdo by to nechtěl?”

Podíval se na invalidní vozík a pak znovu do jejích očí. Smutně se dotkl dlaní její tváře. „Připadá mi, že bych vás snadno začal mít rád, Daisy Vanadderová. A možná právě proto vám raději prokážu službu a nechám vás na pokoji.” Nastala dlouhá odmlka. Napřímil se a do tváře se mu opět vloudil chlad. „Mohu vás doprovodit do kajuty?”

„Bydlím hned vedle. Nemusíte se obtěžovat. Zvládnu to sama.” Podívala se na něj. Pokaždé, když se jejich pohledy střetly, rozbušilo se jí srdce. Napadlo ji, zda tenhle pocit není známkou zamilovanosti. V románech, které četla, to rozhodně nějak podobně popisovali.

„Vůbec mě to neobtěžuje,” odpověděl a uchopil zezadu kolečkové křeslo. Přede dveřmi do její kajuty poznamenal: „Možná bude dobré, abyste se o našem setkání nikomu nezmiňovala. Nerad bych, aby se Lavinie rozčílila. Vím, co si o tom bude myslet, a bude mít pravdu.”

„A co si bude myslet?” zeptala se Daisy s náhlým pocitem nejistoty, zda neprovedla něco nevhodného. Dosud nikdy nebyla s mužem o samotě, neměla s tím žádnou zkušenost. Obávala se, že jí uklouzlo něco nevhodného.

„Bude si myslet, že si na vás brousím zuby kvůli vašemu bankovnímu kontu, a já jí to nemám jak vyvrátit.”

„Jiná možnost neexistuje?’ zeptala se hořce, ačkoliv nechtěla, aby to tak vyznělo. Dokázala však v té chvíli myslet jen na svou matku. Na její zoufalství, jaké prožívá každý, koho zavřou do tmavé místnosti bez východu. Peníze byly jejím prokletím. Věděla, že matce odehnaly veškerou čistou lásku a odsoudily ji k

osamění. Táž klatba teď postihla i Daisy. Neměla úniku. Nemohla od života nic čekat. „Někdy si přeji, abych žádné peníze neměla.” Pak pohlédla na vozík a ztěžka polkla. „Předpokládám však, že má-li být člověk jednou mrzákem, je lepší být bohatý než chudý.”

Neřekl nic. Zaklepal na dveře jejího pokoje a čekal, až přijde služebná. Podle Evalinina výrazu usoudil, že ji šokovalo už to, že svou paní vidí ve společnosti muže.

„Dobrou noc, pane Ballie,” otočila se k němu Daisy. Rozechvěle se usmála a řekla: „Opravdu doufám, že vás ještě někdy uvidím. Když nikde jinde, tak alespoň na londýnském jevišti.”

„Bude-li to jediné místo, kde se setkáme, můžete mluvit o štěstí.” Vysekl jí poklonu a odešel chodbou první třídy. Neohlédl se.

Daisy ho sklíčeně pozorovala, dokud ji Evaline neodvezla do pokoje a nezavřela za nimi dveře.

16. kapitola

Modrošedý Atlantik se rozprostíral okolo lodi do všech stran jako nekonečná vodní poušť s dunami přelévajících se vln. Edward stál na chodbě první třídy u oken s tabulkami zalitými do olova a pozoroval to množství vody. Myšlenky se mu ubíraly daleko, až za horizont. I rackové už přestali létat kolem lodi. Maritimus v té chvíli nedělilo od Bermudských ostrovů nic kromě zdánlivě nekonečné plochy vzdouvající se slané mořské vody.

„Frenchi, nepůjdeš si se mnou dát skleničku?” Zezadu k němu přicházel vévoda. Edward se překvapeně obrátil.

„Zadumal ses, co?” poznamenal Kylemore.

Edward se na něj zatrpkle ušklíbl.

„Teta Celene je na palubě, řekl jsem ti to? Včera večer byla příliš unavená, aby se k nám připojila na večeři, ale dnes ráno už všechny komandovala.” Kylemore pokynul číšníkovi. „Na svých sedmdesát je stále plná energie. Nestačíme s ní držet krok.”

„Neříkej mi, že se s tebou a Bucem vydala na Západ,” zachechtal se Edward.

„Děláš si legraci? Celene a na Západ? V Coloradu je pro ni příliš velká nuda. Zůstala v New Yorku a za naší nepřítomnosti řídila celé město. Nevím, co si teď bez ní starosta počne.” Kýle objednal brandy a obrátil se na Edwarda.

„Kávu,” řekl StuyvesantFrench číšníkovi a pak se podíval na Kylea. „Na ostré pití je ještě trochu brzy, ne?”

„Asi ano, ale nezapomínej, že se díváš na člověka odsouzeného do záhuby, Stuyi.” Kýle se pohodlně rozvalil na čalouněné lavičce s damaškovým potahem. „Až se vrátím do Anglie, čeká mě svatba. Nezbývá mi moc času.”

„Jaká vůbec je ta tvá Delie?”

„Krásná jako vždycky. Dokonalá ozdoba muže. Nevím, proč mi pomyšlení na manželství připadá tak bezútěšné.”

„Obzvlášť, když vy, Britové, si prý i po svatbě dopřejete každou, kterou si zamanete. Vlastně jsem slyšel - a mám za to, žes to byl ty, od koho jsem se to dozvěděl - že v Londýně je vrcholem neomalenosti, když se muž náhodou zmíní o jakékoliv podobnosti dvou…”

„Dost! Trefils to přesně, ty jeden zatracený…” Kyleova slova spláchla sklenka brandy, kterou mu právě přinesli.

Edward se zazubil. „Takové utrpení to přece jen nebude. Delie Carmichaelová přece nelahodí jen oku.”

„Především nelahodí duši, příteli. Duši rozhodně ne.”

„Proč se trápit nějakou duší?” podotkl StuyvesantFrench s ústy pokřivenými úšklebkem. „Ty a Delie koneckonců spojíte jméno Kylemoreů s ocelí Carmichaelových. Nenapadá mě žádná mocnější kombinace. Bohatství a titul, o to přece jde!”

„Přiznávám, že potřebuji peníze. Hrabství je v žalostném stavu. Půdu parcelují. Proměním-li veškerou ocel Carmichaelů ve zlato, mohlo by to znamenat spásu pro celý kraj, přesto však.” Podíval se Edwardovi do očí. „Když potkám hezké a cudné děvče jako včera, nemůžu si pomoct a začnu přemýšlet o tom, že život je příliš dlouhý na to, abych ho zatratil kvůli špatnému rozhodnutí.”

Edward se škodolibě zasmál. „Cudné děvče, povídáš? Myslíš Hazel Murphyovou? Cha, kdybys jí dal na hlavu turban a do ruky křišťálovou kouli, viděl bys její upejpavost hned v jiném světle.”

„O čem to mluvíš?”

StuyvesantFrench obrátil oči v sloup. „Toho si nevšímej. Jestli se ti Hazel Murphyová líbí, klidně se jí dvoř. Máš mé svolení. Vlastně bys pro ni znamenal výhru. Nastoupila na loď právě proto, aby ulovila hezkého a vlivného vévodu. Nestojí za ní sice Carmichaelová ocel, ale má dost, aby to stačilo na vyštafírování starého rodinného pozemku. Vím, o čem mluvím.”

„Ty jsi mi pěkný ochránce mladých dam, Edwarde, to ti povím. Vždyť mi to děvče prakticky dohazuješ a přitom víš o mém zasnoubení.”

„Říkám jen, že to není žádná křehotinka. Prostě ji neznáš tak jako já. Ale to nic, nedělej si starosti.”

Vévoda se opřel o opěradlo a zkoumal ho pohledem. „Ano, neznám ji tak dobře jako ty.”

„Mezi mnou a Hazel Murphyovou k ničemu nedošlo, pokud myslíš na tohle. Na mou čest.”

„Chápu. Proč bys ztrácel čas se sestrou, když máš oči jen pro Lavinii?”

Edward potlačil vztek, který v něm narůstal. „Nic o tom přece nevíš.”

„Ne? Včera v noci jsem na palubě viděl dost.”

Edward vstal, ale nebyl si jistý, zda má prchnout, nebo raději toho ničemu vyzvat na souboj.

Kylemore mávl, aby si Edward zase sedl.

Napětí pomalu povolilo, proto znovu klesl do křesla. „Není to tak, jak se zdá. To jediné k tomu můžu říct,” řekl a upíral na Kylemora vražedný pohled.

Kylemore si povzdechl. „Mně je to opravdu jedno. Chci jen zjistit něco víc o slečně Hazel Murphyové.”

Edward se opět uvelebil do koženého křesla. „Co bys o ní rád

věděl?”

Vévoda pokrčil rameny. „Ani nevím. Skoro ji neznám, ale připadá mi poněkud smutná. Snad i trochu bezradná. Možná ze mě mluví duše gentlemana, nevím. Něco mě k ní přitahuje.”

„Myslím, že měla těžké začátky.” Edward stále nespouštěl z vévody zrak. „Hazel i její sestra začínaly v sirotčinci v Missouri. Murphyová je běžné jméno, jmenovala se tak dobrá tisícovka irských přistěhovalců. To je vše, co můžu o Hazel říct.”

„Odkud tedy plynou ty peníze?” Kylemore seděl na okraji pohovky a vypadal fascinovaně.

Edward byl najednou nesvůj. „Řekněme, že je nedávno zdědila od dobrodince, který si přeje zůstat v anonymitě. Daisy pak trvala na tom, aby ji doprovodily na cestě do Evropy, a tak jsou tady.”

„Aha,” řekl Kýle a zase si udělal pohodlí. Díval se na Edwarda, jako by docela nevěřil, že mu říká celou pravdu.

„Máš ještě další otázky?” zeptal se Edward a doufal, že jejich posezení skončilo.

Vévoda se zazubil. „Samozřejmě. Tisíce. Jsou však věci, které

o té mladé dámě musím zjistit sám, jestli dovolíš.”

StuyvesantFrench se ošil v křesle. „To se mi nelíbí.”

„Tak děláš jim garde nebo ne?”

„O tom nepochybuj,” řekl a upřeně se na vévodu zahleděl. „A co tě na Hazel vůbec tolik okouzlilo? Je dost tichá. Vůbec se nepodobá své sestře.”

„To ano, ale všiml sis, že mají stejné oči?”

„To sotva,” ušklíbl se Edward.

„Samozřejmě, že ne úplně. Netvrdím, že mají stejnou barvu, ale mají stejný výraz. Oběma se v nich zračí táž magičnost a týž smutek.”

„To se mi vůbec nezdá,” řekl Edward, aniž se namáhal skrýt svou nelibost. Pak se zeptal: „O čem přemýšlíš, Kýle?”

„Uvažuju o tom, že vyrůstat v sirotčinci je zatracená bída. Muselo to být příšerné. Jistě to na ní zanechalo jizvy. Nejsou sice patrné na první pohled, ale mají je mají obě, vidím jim to na očích. Obzvlášť Hazel je nedokáže skrýt, když se na mě zadívá přes

stůl.”

Edward se zahleděl do svého šálku kávy. Byl porcelánový a kolem okraje měl zlatým písmem vyvedený nápis: Maritimus. Rozhovor se začal ubírat směrem, který se mu rozhodně nehodil. Nechtěl s nimi soucítit. Sám měl těžký život a nechtěl před Lavinií Murphyovou padat na kolena jen proto, že také neměla na růžích ustláno. Vyhrabal se z bídy a nechtěl nic víc, než na tuhle etapu zapomenout. Ohromně si zakládal na tom, že se ke svému postavení vypracoval sám. Nyní toužil po ženě, která by mu dodala jemnost a eleganci. Kupříkladu ctěná Delie Carmichaelová odpovídala jeho vkusu spíš než neurozená a nevázaná Lavinie Murphyová. „Řekl bych, že moc přemýšlíš, Kýle,” poznamenal nevrle. „Vidíš ve věcech víc, než v nich ve skutečnosti je.”

„Chceš vědět, co slečna Hazel Murphyová má a milá Delie Carmichaelová naopak postrádá?” Kýle si tiše, ale bojovně lokl brandy. Edward se při pohledu na něj rozhodl, že si také objedná. „To, co na ní vidím, starý brachu, je především krása, něžnost a opuštěnost. Je v ní však i cosi záhadného. Zřejmě i proto mě tak přitahuje.”

Edward měl chuť vzít malovaný šálek s kávou a mrštit jím o zeď. Znepokojovalo ho pomyšlení, že si Kylemore všiml na Hazel týchž vlastností, díky kterým ho přiváděla k šílenství Lavinie. Měl pocit, že mu před očima žije jeho život někdo jiný. Přemítal, zda jsou všichni muži odsouzení k tomu, aby je sestry Murphyovy

pobláznily. „Dovol mi, abych ti dal radu,” zavrčel na Kylemora. „Nikdy jí nebudeš rozumět. Proto raději odejdi, dokud máš šanci vyměnit ji za Carmichaelovu ocel. Věř mi, to je lepší obchod.”

Vévoda si ho prohlížel zpoza skleničky brandy. Neříkal nic. Konečně si i Edward objednal a oba tam seděli vedle sebe dlouho a mlčky.

„Zvonil někdo?” zvolala Hazel, ale když se pokusila zvednout ruku, málem vzala s sebou i Lavinii.

„Au!” vykřikla Lavinie. Mrkla na Hazel zpoza záplavy vlasů, ze kterých jí trčelo spousta papírků, které jí tam sestra namotala. Lavinie si právě umyla vlasy a poprosila Hazel, aby jí je natočila. Do kajuty s ní proklouzly z chodby i Eva a Fanny. Jamie už tam byl, ležel na břiše a četl si krvák, který nejspíš získal v lodní knihovně.

„Promiň,” konejšila ji Hazel a vytáhla prsty z Laviiných vlasů. ,,Jen bych odpřísáhla, že jsem u dveří zaslechla zvonek.”

„A máte pravdu, slečno,” oznámila jí Abigail, když se svými velkorysými rozměry vplula do dveří v černé uniformě.

Lavinie se zahalila do županu a odešla do ložnice. Hazel, již oblečená stála vedle pohovky a dívala se ke dveřím. Děti ničeho nedbaly a Jamie začal nahlas číst:

„… a pak surový divoch Dotkni-se-oblohy vytáhl tomahavk, aby skalpovalbílého osadníka… “

„Ano?” rozezvučel se Abigailin hlas v otevřených dveřích a bylo slyšet, jak se stevardem jedná velitelským způsobem.

„…ječel a pustou prérií se ozývala jen bezmocná slova: ,Ne! Ne! Ne!…1 “

„Děkuji pěkně,” oznámila služebná, než zavřela dveře. V rukou držela velikou bílou a lesklou krabici převázanou třpytivou, fialovou hedvábnou stužkou.

„Co je to?” šeptla Hazel, když se Lavinie vyplížila z ložnice.

„To je pro vás, slečno. Nemám ponětí, co v tom je.” Abigail jí podala krabici a šla si po svém. Guvernantka uměla v takových situacích chodit: sice odešla, ale školený zrak nepřestávala upírat na Hazel.

„Vypadá tp jako krabice na květiny, nemyslíš?” řekla Lavinie a dotkla se stužky. „Od koho je?”

„Zřejmě bude uvnitř lísteček.” Hazel se při otevírání krabice chvěly ruce.

„…a rudoch jemným pohybem lva, vrhajícího se na svou kořist, skalpovalsvou oběť… “

Hazel otevřela víko. Na lesklé látce ležely dva tucty růží. „Podívej,” šeptla a vzala kytici do náruče.

„Jsou nádherné,” zajíkla se Lavinie, když hladila pevná poupata. „Kdo ti je asi poslal? Vždyť tady není žádný lísteček, nikde žádné jméno. Jsou tak rudé, mají barvu přesně jako.”

„… krev! Prérie zrudla, když Dotkni-se-oblohy vzal svou trofej a vítězně ji pozvedl k obloze. Věděl, že se dnes konečně stal mužem.”

„Ticho už,” zavřískla Lavinie a vrhla se na Jamieho. Popadla knihu a ukázala na Evu a Fanny. „Co jim to čteš? Vždyť je z toho budou strašit zlé sny! To tě nenapadlo?”

„Tu knihu mi dal pan StuyvesantFrench. Povídal, že pan Juddediáš Coltrain je jeho oblíbený autor.” Jamie sklopil oči a začal před Laviiným odsuzujícím pohledem nervózně přešlapovat nohama.

„Říkáš, že ti ji dal pan StuyvesantFrench? A kde jsi se s ním

potkal?”

„Viděli jsme se po slavnostním obědě, když odcházel ze společenské místnosti. Táhla z něj kořalka, ale choval se přátelsky, přátelštěji než kdy předtím. Šel se mnou do knihovny a tuhle knihu mi vybral.”

Lavinie se podívala na útlou knihu, kterou držela v ruce. Byla svázaná do laciných papírových desek a nesla název Synové divočiny. Obrátila oči v sloup. „Tu knihu vrátíš zpátky - nebo ne, odnesu ji do knihovny sama. Už nikdy dobrodružné příběhy pana Coltraina nečti, rozumíš? Nedovolím, aby sis zatěžoval hlavu takovými krváky.”

„Ale pan StuyvesantFrench je čte.”

„O to větší důvod, abych ti je zakázala. Slib mi, že tyhle příšerné kovbojky už nebudeš číst. Jsem si jistá, že v knihovně je spousta knih, které na tebe budou mít blahodárný vliv. Tyhle nesmysly tě leda stáhnou do bahna.”

Jamie dvakrát kopl do koberce a pak si pobouřeně sedl na pohovku. Fanny a Eva je pozorovaly s vykulenýma očima.

„Je to jen chlapec, Vinie. Bude mít o takové knihy zájem,” poznamenala smířlivě Hazel.

„Tohle ne. Od toho člověka ne,” odsekla jí Lavinie a zůstala na sestru a Jamieho zírat. „Cože? Vy se oba stavíte proti mně?”

„Samozřejmě, že ne.” Hazel si ji změřila zvědavým pohledem, pak sehnala Fanny a Evu dohromady a řekla: „Pojďte, děvčata. Podíváme se, jestli nemá Abigail na tyhle krásné květiny vázu.” Otočila se k Lavinii s náručí plnou rudých růží. „Půjčila jsem si od Daisy trochu toaletní vody. Je támhle u křesla. Budeš tak hodná a zajdeš ji vrátit? Jestli budu ukládat děti, možná přijdu na večeři o trochu později.”

Lavinie přikývla a sledovala, jak Hazel s děvčaty mizí v ložnici. Jamie zůstal o samotě s Lavinii.

„To není fér!” zabručel a zamračil se, jak to okoukal od Stuyvesanta-Frenche. „Když se knížka nelíbí tobě, ještě to neznamená, že se nemůže líbit mně.”

„Dal ti tu knihu jen proto, že není pro tebe vhodná. Věděl, jak mě tím rozzlobí,” vysvětlovala chlapci Lavinie s autoritativně zvednutou bradou. Taková vzdorovitost se Jamiemu vůbec nepodobala. Nevěděla si rady, jak ho má uklidnit.

,,Jak to můžeš vědět? Jak to můžeš vědět?”

Nato se zamračila také Lavinie. „Co to do tebe vjelo? Seženu ti jinou knihu, ale tuhle číst nebudeš.”

,,Já jinou nechci. Pan StuyvesantFrench mi řekl, že se mi ten příběh bude líbit. A mně se líbil. Chci si ho přečíst.”.Založil si ruce na prsou. „Jsi jen vzteklá, že se ke mně choval hezky a na tebe nikdy milý není.”

Prudce se nadechla. Se zlostným pohledem řekla: „Nechová se hezky k nikomu kromě Daisy. Věř mi. Tu knihu ti dal jen proto, aby mě rozzuřil.”

„Nedal.”

„Dal.”

„Nedal! V knihovně mi o ní všechno řekl. Kdyby si ji sám nepřečetl, tak by přece nevěděl, o čem je.”

Otevřela ústa; tenhle logický argument mohla těžko popřít. „Dobře. Připouštím, že se mu snad díla tohoto autora líbí, ale ty musíš uznat přinejmenším to, že nebylo vhodné, abys knihu předčítal nahlas Evě a Fanny.”

„Vrať mi ji zpátky a já si ji budu číst jen pro sebe, slibuju.”

„Ne.” Přitiskla si román k hrudi. „Půjdu se do své kajuty převléknout a ještě před večeří ji vrátím do knihovny s upozorněním, že jsi na takové surovosti příliš malý.”

„Jak myslíš.” Jamie na ni vrhl poslední zlostný pohled a pak rázně odkráčel do své kajuty.

„Co má tohle znamenat?” zeptala se Lavinie nahlas sama sebe. Podívala se na křiklavý přebal knihy a v mysli se jí honily ty nejstrašnější věci, které měla chuť provést Stuyvesant-Frenchovi. Věděla jistě, že jí to udělal schválně, a proto si usmyslela, že si to s ním vyřídí hned, až ho večer potká.

Zhluboka se nadechla. Odešla ke stolu a zvedla lahvičku fialové barvy. Na zlatém štítku stálo:

Violkové tonikum a krášlící prostředek paní Wirthové -léčí koliku, dysfunkci ledvin a onemocnění jater, dodává nezdravě vyhlížející pletí lesk

Nadzdvihla voskový uzávěr a málem omdlela. Tonikum paní Wirthové nebylo nic jiného než drcené květy violek naložené v ginu. Měla by Daisy upozornit, aby se vodičkou raději voněla jen za ušima, ale neužívala ji jako lék, protože by z ní brzy mohl být ukázkový opilec.

Chtěla tonikum zavřít, ale vosková zátka se jí rozdrolila v ruce. Zaklela, odhodila nepoužitelný uzávěr a vzpomněla si, že má korkové špunty ve svém toaletním stolku. Nějaký tam najde. Na své předsevzetí však zapomněla, sotva s románem a toaletní vodou v ruce otevřela dveře a vykoukla ven.

Chodba byla prázdná.

Stačilo jen zabočit za roh a ujít pár metrů do své kajuty. Kdyby ji však někdo zahlédl jen v županu a s natáčkami na hlavě, propadla by se studem.

Podlaha na chodbě byla neobyčejně hladká; pantoflíčky po ní klouzaly jako po másle. Lavinie přemítala nad tím, jak posádka dokázala udržet podlahu neustále jako zrcadlo, když si ještě ani jednou nevšimla, že by ji někdo drhnul. Zavřela za sebou dveře a znovu se rozhlédla po chodbě. Všude byl klid. Stačilo si pospíšit

za roh, zkontrolovat druhou stranu a pak rychle zamířit do kajuty, než ji někdo uvidí.

Doklouzala po podlaze až k rohu a podívala se na druhý konec chodby. Nikdo tam nebyl. S úlevou si přitiskla knihu i violkovou toaletní vodu k hrudi.

Když se však rozhlédla ještě jednou, byl tam. Na konci chodby se objevil StuyvesantFrench, jako by ho přivolal sám ďábel.

Zarazila se. Musela vyřešit dilema, zda běžet do své kajuty a znemožnit se před StuyvesantFrenchem nebo couvnout a odcupitat do Hazeliny kajuty a případně narazit na nějakého jiného nezdvořáka za rohem.

Ztuhla a nehýbala se ani jedním směrem. Na konci chodby se StuyvesantFrench zastavil a pak zamžoural, jako by nevěřil svým očím.

„Lavinie?”

„Jako obvykle jste si to načasoval úplně skvěle.” Vzteky to v ní jen vřelo. Chtělo se jí křičet.

Popošel o několik kroků kupředu a pak se zastavil. Tentokrát si všimla, jak se mu při pohledu na ni svraštilo čelo. ,,Jste to opravdu vy, Lavinie? Co to, proboha, máte na hlavě?”

„Nevšímejte si toho. Vraťte se tam, odkud jste přišel. Ráda bych se uchýlila do soukromí své kajuty.”

„Co to zase chystáte? Dokud do toho mám co mluvit, žádné předpovídání budoucnosti na téhle cestě nestrpím!” V hlase se mu ozývalo vrcholné podezření. „Neříkejte mi, že se vracíte ke svým intrikám? Na co si to tady hrajete? Předvádíte snad někomu ducha ordinérní matrony?”

Kousla se do spodního rtu, bezpochyby až do krve. Jako by nestačilo, že ji vidí jen v županu, ještě ke všemu měla všude ve vlasech zamotané papírové natáčky. Cítila takové ponížení, až jí začalo škubat v žaludku. „Běžte pryč, Edwarde. Snažila jsem se nepozorovaně dostat do svého pokoje, aniž bych se zostudila, takže mi, prosím, ustupte a nechte mě projít…” Podívala se dolů a málem vyjekla, když si uvědomila, že drží za zády Jamieho knihu a krášlící tonikum. Jestli si toho všimne, bude s ní konec. Na místě se propadne hanbou.

„Co to schováváte za zády? Co to máte v ruce? Už zase balamutíte lidi, co?”

Bleskurychle přistoupil až k ní. Lavinie hbitě couvla -pantofle jí po naleštěné dřevěné palubě klouzaly jako po ledě. „Běžte pryč, Edwarde. Přivádíte mě do rozpaků. Někdo by sem mohl přijít. Nechte mě odejít.”

„Nepustím vás, dokud mi neukážete, co to skrýváte za zády.” Zastavil se před ní. Najednou zaklonil hlavu a rozesmál se. „Lavinie, vy se červenáte!”

„Ach, jak vás nenávidím! Uhnete mi z cesty nebo ne?” zamračila se, ale příliš ho tím nezahnala. Líce jí doslova hořely.

„Jen mi ukažte, co tam máte.”

„Ne.” Snažila se zůstat klidná, přestože věděla, že má tváře červené jako zralé třešně.

„Jestli mi to neukážete dobrovolně, tak…” Chytil ji za rameno a sáhl jí za záda. Vyškubla se mu, ale najednou ucítila kolem sebe vůni džinu a fialek. Lahvička bez uzávěru jí při zápasu vyšplíchla na záda. Kluzká podlaha teď byla navíc potřísněná krášlícím tonikem paní Wirthové.

„Nechte mě na pokoji, vy paviáne!” vykřikla. Vymanila se mu, ale podklouzla jí noha. Ve snaze udržet rovnováhu se ho vší silou chytila za vestu a on uklouzl také. Oba přistáli na podlaze. Lavinie spadla na něj a tiskla se mu ňadry k hrudníku.

„Jen se podívejte, co jste způsobil! Doufám, že jste si zlomil ruku, vy zloduchu!” Opřela se mu pěstmi o hrudník a pokusila se vstát.

Sevřel ji však kolem pasu a držel ji v poloze, ve které se dámy obvykle nerady ukazují. Oči mu šelmovsky svítily. Očividně se skvěle bavil. „Co to máte na hlavě, Lavinie? Co to je? Natáčky?”

„Ano,” zasyčela a vší silou se snažila vstát. Bylo to marné, držel ji jako v kleštích.

Smál se a volnou rukou ukázal prstem na kroužek vlasů natočený na papírku. „Teď opravdu vypadáte skoro jako siroteček.”

„Pusťte mě,” zaječela. Hlas měla ostrý jako břitva.

Sjel pohledem níž. Hedvábný župánek se jí rozevřel, takže se mu naskytl bohatý výhled na korzet a dva obnažené kypré kopečky, které z něj kypěly. Jeho pobavený úšklebek se rázem změnil v naprosto odlišný výraz. Prsty jí přejel po krku a níž,

dráždivě blízko k místu, kde se vzdouvalo její poprsí. „Z tohoto pohledu už mi vůbec nepřipadáte jako ztracený siroteček.”

Zavřela oči a zaúpěla. Muži jsou horší než zvířata. Obzvlášť tenhle. „Pusťte mě, než někdo vejde na chodbu a uvidí nás.” Snažila se odkulit, ale Edwardova ruka se ani nepohnula.

„Co je to za vůni?” Tentokrát se zamračil on. „Připadám si, jako by mě přepadl plný povoz kurtizán.” Vytáhl jí lahvičku z ruky. Když četl nápis na lahvičce, pohyboval přitom rty. Pak ohrnul nos a zvedl obočí. „Dobrý bože, doufám, že si nepěstujete návyk!”

Zakabonila se. „Není žádným tajemstvím, že i dámy z nejlepší společnosti používají k projasnění pleti tonikum paní Wirthové.”

„Já sice nevím nic o ženské pleti, ale jistě vám z toho zčervená nos, pokud toho vypijete příliš.” Přimhouřil oči. „Jaká další ostudná tajemství přede mnou skrýváte?”

„Jestli mě okamžitě nepustíte, budu křičet. Přivolám stevarda a prohlásím, že jste mě vytáhl z mého pokoje a dovoloval si na mě.” Neměla daleko k hysterii.

„Juddediáš Coltrain? Cože? Vy jste tu knihu tajně vzala Jamiemu, abyste si ji mohla přečíst jako první?”

Měla pocit, že se jí rozskočí hlava z nezměrného úsilí, aby udržela svůj vztek na uzdě. Nestoudnost toho chlapa neznala mezí. „Já jsem mu nic potají nevzala. Výslovně jsem mu zakázala číst tak prachmizernou literaturu. Ostatně, jak se vůbec opovažujete vybírat mu takové knihy bez mého svolení?”

„Není tak špatná. Kdybych byl chlapec, líbila by se mi.”

„Ráda vám ji vrátím zpět.” Uhodila ho knihou do hrudníku.

Zachytil ji a s úsměvem uvolnil stisk kolem jejího pasu.

Po čtyřech se od něj škrábala, jak nejrychleji dovedla. Župan jí celý nasákl tonikem paní Wirthové, které se předtím rozlilo na podlahu. Popuzeně vykřikla: „Podívejte se na mě! Proč jste se tady musel objevit právě vy?” Byla příliš rozčilená, než aby se dokázala postavit na nohy.

Podepřel se lokty a vstal. Změřil si ji pohledem. Určitě mu to připadalo zábavné, protože se stále chechtal. „Odpustíte-li mi malou kosmetickou radu, Lavinie - vše totiž nasvědčuje tomu, že ji nutně potřebujete - navrhuji, abyste příště k projasnění obličeje použila raději kolínskou.”

Oči jí samou zuřivostí zasvítily. „Vy sám také nevoníte kdovíjak úchvatně, pane StuyvesantFrenchi, ale třeba vám křivdím. Existuje přece jistý druh mužů, kteří podobné vonívají -pokud chápete, co mám na mysli.”

Posadil se a pokaždé, když zavětřil vůni svého obleku zmáčeného tonikem paní Wirthové, nevesele se ušklíbl. „Velmi vtipné, Lavinie, ale mám-li vás uvést v Evropě, pokuste se alespoň skrýt svou zálibu v laciných parfémech a brakové literatuře.”

Kypěla vzteky. „Šlo o vaši brakovou literaturu a to laciné tonikum patří vaší sestře. Adresujte tedy své urážky laskavě jí.”

„Díkybohu, že jste ho upustila. Musím vzít Daisy do pařížských parfumerií dřív, než si její nos na tak podřadné zboží zvykne.”

Zadívala se na něho. Rozvaloval se na podlaze a opíral se zády o stěnu chodby. Sama seděla přesně naproti němu. Vypadali směšně, jako by si to právě rozdali v boxerském ringu. Kolem nich to nesnesitelně páchlo.

Zčistajasna se začala smát. Zpočátku se mračil, jako by nevěděl, co na něho zase chystá, ale pak se i jemu z hrdla vydral smích, který postupně sílil a sílil, až se chechtal k popukání.

„Vypadáte nemožně!” vybafla mezi salvami smíchu.

„Ale ne tak hrozně jako vy s těmi papírky v hlavě, má milá!” Mírně se svezl po zdi níž a držel se za břicho, jako by ho od smíchu bolelo.

Smála se tak divoce, že málem zapomněla, kde se nachází. Teprve když se před nimi vynořil nějaký muž, uvědomila si, že jsou stále na chodbě.

„Promiňte, ale jsem tady v první třídě nebo na džinovém dýchánku v podpalubí?” Cornelius Cook se na ně podíval a pak si vybraným gestem zacpal nos. „Tohle se nedá vydržet. Řekněte mi někdo, cítím tu likér nebo fialky?”

Lavinie se rozechvěle postavila. Smích ji rychle přešel; teď se cítila spíš zahanbeně. „Ach Bože, nedívejte se na mě.”

Cook, jako vždy džentlmen, se otočil, aby si mohla upravit župan zmáčený tonikem paní Wirthové.

„Co se tady děje, Frenchi?” zeptal se, když Lavinie zmizela na chodbě.

„Ani se neptej,” odvětil French a obrátil oči v sloup. Naposled se za Lavinií podíval a pak vstal.

Lavinie rychle utekla do své kajuty. I poté, co za sebou zavřela dveře, stále slyšela, jak si oba muži povídají a smějí se. Děkovala v duchu za to, že je v té trapné situaci přistihl jen Cook. Instinktivně vycítila, že se může spolehnout na jeho diskrétnost.

Kéž by byl tak důvěryhodný i StuyvesantFrench.

17. kapitola

Kdybyste věděli, jak se lvi a orli ze všech koutů světa na můj hvizd v pokorné oslíky proměnili, a když přišel ten pravý čas, poslušně mi svýma velkýma ušima zatleskali.

- H. P. B. (Helena Petrovna Blavatská)

„Stevarde, dali bychom si ještě trochu vína… Ale co to tu tak páchne? Vždyť to jsou fialky - všude samé fialky.” Vévoda si zacpal nos a pokynul stevardovi, aby všem u kapitánského stolu dolil víno. Nato se Kýle otočil k hostům a s úšklebkem poznamenal: „Skoro mám dojem, že ten zápach vychází od našeho přítele Edwarda.”

StuyvesantFrench se zamračil.

„Třeba je to nejnovější trend z Paříže,” poznamenala Lavinie zlomyslně.

„Cože? Že by západoindickou myrtu nahradily fialky? To je mi novinka,” podivil se Buc, očividně pobouřený Laviniinou myšlenkou.

„Pokud tomu tak je a pan StuyvesantFrench jde s módou, nezbývá mi nic jiného než se v přítomnosti takového elegána cítit navýsost staromódní!” Lavinie si přihnula červeného vína ze sklenky a skrz sklo pokukovala po Edwardovi. Ten ji probodával pohledem. Nic jiného si ostatně ani nezasloužila. Sama se toho sytého pachu nedokázala zbavit ani koupelí, musel se tedy cítit dvojnásob poníženě, ale připadalo jí ohromně zábavné pozorovat jeho promyšlené pokusy stočit rozhovor jinam, kdykoliv přišla řeč na lacinou fialkovou vůni.

U stolu se shromáždili všichni kapitánovi hosté z předešlého večera: Daisy, Buc, jeho bratr vévoda a Cornelius, který se podle Laviniina očekávání nikomu o eskapádě na chodbě lodi ani

slůvkem nezmínil. Lavinie si všimla, že u stolu zbývá jedno volné místo a vzpomněla si, že se k nim má dnes večer připojit vévodova tetička. Byla na ni zvědavá, protože Daisy tvrdila, že je známá svou výstředností.

„Na palubě lodi se nám vyskytla další záhada,” oznámila najednou Daisy s nadšením, jako když školačka vyzrazuje kamarádkám nějaké tajemství. „Slečna Hazel Murphyová má záhadného ctitele. Dnes odpoledne jí poslal růže a nepřiložil k nim vůbec žádnou kartičku! K nevíře, viďte?” zahihňala se Daisy. V rudé sametové róbě jí to ohromně slušelo a měla tak zdravou barvu, že Lavinie nechápala, proč vůbec používá nějaké přihlouplé tonikum paní Wirthové. „Milosti,” dodala Daisy, „jaký je váš názor na něco takového? Podle mne je to pozoruhodné, nemám pravdu? Nanejvýš pozoruhodné.”

„Ano,” řekl Kylemore a nespouštěl Hazel z očí.

Hazel mu pohled opětovala. Ačkoliv je od sebe dělil stůl, zarděla se. Ruměnec, který se jí vlil do tváří, ještě zdůraznily taftové večerní šaty smaragdové barvy.

„Růže, fialky. Pane na nebi, nějak se nám tady roztrhl pytel s květinami. Nemohli bychom s tím už přestat?” pronesl Buc a zamrkal na Lavinii.

Usmála se a hned nato se pohledem střetla s Edwardem.

Nejspíš by ji nejraději zavraždil. Najednou se ani nepokoušel skrývat svou bojechtivost. „Tyhle povídačky o utajovaném dvoření jsou dobré leda pro blázny. Jaký pořádný muž by dámě poslal růže, aniž by se k tomu přihlásil?” zahřímal a všechny u stolu přejel očima s výrazem naprostého opovržení.

„Dáváte nám skutečně jasně najevo, co si o nás myslíte, pane StuyvesantFrenchi,” řekla Lavinie upjatým a nesmiřitelným tónem. „Děkuji vám za důkaz vaší povýšenosti nad tím, že se zaobíráme tak povrchními.”

„Moji drahouškové! Moje zlatíčka! Chlapci, to vám tedy neodpustím, že si necháváte tyhle rozkošné slečinky jen pro sebe a večeříte beze mne!” V čele stolu se jako větrná smršť objevila asi sedmdesátiletá žena. Měla třpytivě stříbrné vlasy a poněkud dobrodružný účes. K Laviniině úžasu byla oblečená do nemožných šatů, které vyšly před dvaceti lety z módy. Měla na sobě bombarďáky z měňavého fialkovozeleného hedvábí a

nevkusnou halenu z tmavě kaštanového damašku. Navzdory prvotřídnímu materiálu šlo o naprosto bizarní oděv, jehož nejlepší součástí byl zelený saténový turban s rubínem o velikosti kloubu na prostředníčku.

„Přivítáte už konečně svou starou, nemohoucí tetičku?” zeptala se ta žena Kylemorea, který poslušně vstal a letmo ji políbil na tvář.

Buc také vstal a oznámil: „Představuji vám vdovu po vévodovi z Kylemore.”

Žena odstoupila kousek od stolu a zčistajasna užasla. Podívala se na Lavinii a Hazel, pak ještě jednou, až konečně vybuchla: „Hraběnko! Carevno! Vás dvě bych poznala kdekoliv! Vaše portréty v táboře ve Woodvine opatrují jako talismany! Jaké štěstí, že jsem na stejné lodi s nejskvělejšími médii z celého New Yorku!”

Edward se málem zalkl. Daisy se zazubila jako dítě, které si právě rozmazalo čokoládovou polevu po vlasech. Kapitán na vévodkyni zíral, jako by ještě stále nepochopil, co to má na sobě, a Cook vypadal, že si říká o kýlu, jak se úporně snažil, aby se nerozchechtal.

„O čem to mluvíš, teto Celene?” spustil Kýle a tvářil se téměř stejně zmateně jako Buc.

„O spiritistickém spolku ve Woodvine, hlupáčku! Byla jsem tam nesčetněkrát a pokud jde o schopnost navázat spojení s duchy, jsou tyto dvě dámy slavnější než sestry Foxovy!”

Pokynula Kylemoreovi, aby jí odsunul židli. Jakmile se usadila, naklonila se k Lavinii a ukázala na svůj rubín. „Strávila jsem rok v Himalájí. V jednom odlehlém tibetském údolí. Tohle jsem získala po ukončení vzdělání u mistra Koot Hoomiho. Neodvážila bych se tvrdit, že jsem stejně dobrá jako vy, ale než přirazíme do přístavu, velmi bych ocenila, kdybychom společně uspořádaly seanci.”

Lavinie otevřela ústa, ale nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo. Tentokrát se zarděla sama. Hosté téměř od všech stolů hleděli na tu podivnou starší ženu, která se přiřítila ke kapitánskému stolu. Navíc všichni upírali zrak na vévodu a jeho bratra, kteří zjevně nevěděli, co si s šokující novinkou počít.

„Snad jste si slečny Murphyovy s někým spletla, vévodkyně,” vpadl do hovoru Edward a civěl na Lavinii, které se kolem krku stahovala pomyslná oprátka.

Lavinie mlčela. Tušila, že tahle žena má skvělou paměť. „Nesmysl! Poznám přeci Hraběnku Lavinii. Je mi velkou ctí, že vás vidím, má milá.” Natáhla se přes stůl a pohladila ji po hřbetu ruky. Hazel neříkala nic. Jen seděla na opačném konci stolu a zkoprněle zírala na Lavinii.

„Ano, Vaše Milosti,” vložil se Edward znovu do hovoru, „ale pokud vám mohu osvěžit paměť, myslím, že slečna Murphyová není žádné médium, spíše jen obyčejná.”

Celene se od Edwarda odtáhla, jako by jí činilo potíže se na něj dívat zblízka.

StuyvesantFrenche vyvedla reakce vévodkyně z míry a najednou jako by zapomněl, co chtěl říct. „Děje se něco, Vaše

Milosti?”

„Co se to z vás line za vůni, milý Edwarde?”

Ústa se mu stáhla do úšklebku. „Jde o zápach věčného zatracení, ale toho si nevšímejte. Říkal jsem.”

„Říkal jste, že si myslíte, že jsem stará ženská, které vynechává paměť - ale vy víte, že mám pravdu, viďte, milý hochu? Jsou to ty dámy, za které je pokládám, že ano?”

Lavinia zavřela oči. Nemělo smysl zapírat. Vdova po vévodovi si mohla opatřit řadu svědků, kteří by je poznali. Edward už je nemohl nijak zachránit.

„Opravdu se tím živíte?” vpadl jí do řeči vévoda. Podíval se přímo na Hazel.

Hazel se najednou nedokázala ovládnout a rozplakala se. Rozhlédla se okolo stolu, podívala se na Cooka, kapitána Stafforda a konečně i na vévodu. Než ji Lavinie stačila zastavit,

Hazel vyskočila od stolu, vyběhla z jídelny a nechala za sebou vyjevené hosty od okolních stolů.

„Zůstaňte všichni tady,” nařídil Kylemore a zamračeně si změřil pohledem svou tetu. „S tebou si chci promluvit, než půjdeš spát.” Pak mrštil ubrouskem o stůl a vyběhl za Hazel.

„Měla bych za ní jít spíš já,” špitla Lavinie a vstala.

„Už je stejně pryč. Jen Kylea nechte, ať si s ní promluví. Možná ji přesvědčí, aby se vrátila,” domlouval Lavinii Buc a přidržel jí židli, aby se mohla opět usadit.

„Ano, posaďte se, Hraběnko, ” procedil Edward skrz zuby. Daisy se podívala na bratra jako na blázna, ale Edward její káravý pohled odbyl pokrčením ramen a upřel zrak opět na Lavinii.

„Jen se posaďte. Nikdy jste přece neodmítla vnímavé publikum. Přece ho nezklamete právě teď.”

Lavinie se s pláčem na krajíčku také posadila. Cítila na sobě pohledy všech přítomných v místnosti, ale nejhorší byly zelené oči, které ji pozorovaly z protější strany stolu. „Pane StuyvesantFrenchi, začíná mne bolet hlava.” Aby své tvrzení podpořila, začala si třít spánky a mrkala na Daisy ve snaze najít pomocnou ruku.

Daisy však oněměla; jako by ji tolik fascinoval běh událostí kolem ní. Vévodkyni však slova nedošla.

„Stevarde, přineste nám láhev Dom Perignonu. Než se vrátí vévoda a slečna Murphyová, dáme si kapku šampaňského. To by vám mělo pomoct, Hraběnko. Mně to alespoň na migrénu vždycky zabere.” Zasmála se a Lavinii napadlo, že si ta stará dáma vůbec neuvědomuje, kolik potíží způsobila.

„Ano, to Hraběnce určitě pomůže,” zabručel Edward a hodil po Lavinii další nelítostný pohled.

„Nejlépe do hrobu, že?” zašeptala si pro sebe.

Přesto však nabízenou sklenici šampaňského přijala.

„Co to má všechno znamenat?”

Když Hazel zaslechla vévodův hlas, zvedla hlavu a ledabyle pozorovala tmavý oceán. Slyšela, že za ní jde. Nemohla se mu podívat do tváře, a proto si jen diskrétně otřela tvář a svírala ozdobné mosazné zábradlí na horní palubě.

„Nic. Vůbec nic,” odpověděla. „To, co prozradila vaše teta, je pravda. Moje sestra a já jsme spiritistky - tedy alespoň jsme byly, než jsme se rozhodly odjet do zahraničí, kde jsme si chtěly vydobýt jistou vážnost. Teď už je všechno pryč, ale kupodivu se mi ulevilo.” Svraštila čelo a v očích měla vzdálený výraz. „Některé triky jsou zřejmě těžší než ty ostatní.”

„Co je to ,spolek ve Woodvine’?”

„Místo ve státě New York. Jde o skupinu spiritistů, se kterou jsme se sestrou nějaký čas pobývaly. Vyučily jsme se tam své živnosti.”

Když Hazel domluvila, vévoda tak ztichl, že jí to nedalo a otočila se k němu.

„Takže je to pravda?” zeptal se tiše.

„Ano,” šeptla a zoufale toužila po tom, aby mu mohla odpovědět jinak.

Znovu zmlkl a jen se na ni díval.

Ostrý večerní vánek jí uvolnil několik pramínků vlasů, které jí padaly do uslzených očí. „Copak vy k tomu necítíte odpor? Nevysmějete se mi? Nezačnete mě urážet? Ani mě nepožádáte, abych vám za peníze splnila přání?”

„Co přesně mi můžete nabídnout?”

Z jeho tónu nedokázala poznat, zda je podrážděný nebo vyděšený. Potlačila vzlyk a vyhrkla: „Nic zvláštního. Stejně jsem nikdy nebyla dobrá věštkyně. Podívejte, dnes jsem dostala růže od tajného obdivovatele. Není to hloupé? Stojím tady a stále mě nenapadá.”

Její slova umlčel polibek. Zamířil k jejím rtům, jako by ho k nim navedl samotný Bůh a osud. Byl to letmý a něžný polibek, přesto však hlubší, než o jakém se Hazel kdy snilo. Když skončil, Hazel si přiložila ruku k ústům, jako by si tam chtěla podržet jeho

chuť.

„Jsem zasnoubený,” řekl stroze. „Já vím.”

„Se ženou, která se ke mně dokonale hodí.”

Hazel začal po tváři stékat proud slz. „Zajisté.”

„Tak proč při pohledu do vašich očí cítím, jako bych byl omámený?” šeptl a upíral na ni pohled.

„Možná jsem vás uhranula. Možná se tyhle věci opravdu stávají,” vypravila ze sebe.

„Dokážete skutečně promlouvat s mrtvými?”

Nepřikývla ani nezavrtěla hlavou, spíše na něj jen tak civěla a pak pronesla: „Má sestra a já jsme v tom, co děláme, velmi dobré. Musíme z něčeho žít. Kdysi jsme byly tak beznadějně chudé. A tak zoufalé.” Znovu se otočila a zaujala strnulý, neústupný postoj.

Aniž by jí viděl do tváře, zabreptal: „Podívejte, nevím, jak tohle skončí, ale.”

„Stačí, že to vím já,” skočila mu do řeči. „Neskončí to šťastně - alespoň pro mě - takže pokud proti tomu nic nemáte, držte se ode mne raději dál. Doufám, že v Londýně se naše cesty už nikdy nezkříží.”

Tvářil se zasmušile a ublíženě. S pohledem upřeným na hladinu uvažoval nahlas: „Naprosto skvěle se ke mně hodí. Jsme až moc dokonalý pár. Chápete, co tím myslím?”

„Jestli se k vám hodí nebo ne, to se mnou nemá co dělat.” Tiše pak dodala: „Vím jen, že o mně se to říct nedá. Takže mě omluvte, půjdu raději do své kajuty. Padla na mě najednou únava.”

„Nevyhýbejte se mi. Do Londýna je to ještě daleko a máme před sebou několik dní na Bermudách. Zachoval jsem se nevhodně, když jsem vás políbil. Už to neudělám. Nebudu vyhledávat vaši společnost, když budete sama, jen se mi nevyhýbejte. Slibujete?”

Podívala se na něj a musela zadržet další příval slz, který se jí dral do očí. „Copak mohu? Copak na to mám dost síly?”

„Nebudu toho zneužívat.”

„To tedy nebudete,” šeptla záhadně. „Pro jedenkrát to stačilo. Víckrát to už nepřipustím. Dobrou noc, Milosti.” S těmito slovy utekla do své kajuty, vrhla se na postel a rozeštkala se.

Vévoda se vrátil do jídelny se zachmuřeným obličejem a celý zoufalý. O tom, že jde sám, se nikdo ani slůvkem nezmínil. Lavinie instinktivně vycítila, že Hazel chtěla pravděpodobně zůstat o samotě. Kromě toho vypila na prázdný žaludek tolik šampaňského, že měla obavy, aby se neznemožnila, až vstane.

Energická vévodkyně je mezitím okouzlovala historkami ze svých cest. Byla snad všude. Manžel a děti už jí nebyli přítěží, a proto se celý její život skládal z nekonečné řady exotických dobrodružství. Lavinie v bezmocném úžasu sledovala, jak jí stevard znovu doplnil skleničku, zatímco Celene pokračovala ve svém vyprávění.

………a z vděčnosti mi Mahátma daroval ani ne šestiměsíční

mládě bílého tygra, které mi ihned rozžvýkalo na cucky všechno, co jsem měla u sebe. Musela jsem ho vrátit zpátky do

Indie s nejhlubší lítostí, že se o toho drahouška nemohu patřičným způsobem postarat. Pandžáb, jak jsem ho nazvala, nyní žije v jednom letním sídle na pobřeží.” „Pozoruhodné,” prohlásil Cook.

„Vzrušující,” prohodila nadšeně Daisy a v očích jí jiskřila posvátná úcta.

Lavinie se podívala přes stůl na Edwarda. Zdálo se, že ho historka moc nepobavila, ale byl příliš zabrán do vysílání hněvivých pohledů, než aby to dal patřičně najevo.

„Mám říct kuchaři, aby ještě posečkal s večeří?” Kapitán Stafford se nervózně zatahal za vousy a podíval se na vévodu.

Kýle zavrtěl hlavou. „Ne. Začněte, prosím, servírovat.”

Kapitán kývl na obsluhu, která doposud nečinně obcházela kolem stolu. Teď se pustila hbitě do práce a začala podávat první chod.

„Kdy uspořádáme naši seanci, Hraběnko?” zeptala se stará dáma mezi sousty paštiky z husích jater.

Lavinie pohlédla na Edwarda a pokrčila rameny, jako by chtěla říct: Když už je to venku, co jiného mohu dělat? „Kdykoliv, Vaše Milosti, ale s kým mám podle vás navázat spojení?”

„Skutečně tyhle věci provozujete? Jste slavná?” zeptal se Buc a v jeho tváři se zračil údiv. „Pokládal jsem vás za dědičku po záhadném dobrodinci.”

„Třeba platí obojí, můj milý,” odpověděla za ni Celene. ,,Její bankovní účet nemá nic společného s tím, jakou mocí byla obdařena coby spiritistka.”

Vévodova teta ji neobyčejně překvapila, když na ni spiklenecky zamrkala.

„Musím se přiznat, že jsem kdysi opravdu pořádala seance, ale teď chci za tím vším učinit tlustou čáru, protože si přeji, aby se má sestra provdala a abychom spolu zajistily celou rodinu.” Lavinie jen stěží hledala správné vysvětlení. Stále jí žádné nepřicházelo na

jazyk.

Konečně se do hovoru vložil Edward. „Slečna Murphyová se snaží říct, že se v New Yorku skutečně podílela na podobných aktivitách, ale v současné době se považuje spíš za spiritistku na odpočinku. Už se tím nechce dál zabývat.”

„Ale to přece nejde!” vykřikla Celene. „Jestli máte s dámami namířeno do Londýna, Edwarde, pomyslete, jak by se tam mohly proslavit, kdyby ve své spiritistické kariéře pokračovaly! Aristokracie si je zamiluje!”

„Ano, Edwarde, myslím, že vévodkyně má pravdu,” řekla

Daisy. „Živnost Hazel a Lavinie je fascinující. V Americe využívá spiritismu společenská smetánka - proč by tomu tak nebylo i v Anglii? V Londýně je budou zbožňovat.”

„Daisy,” řekl téměř neslyšným hlasem. ,,Já tady rozhodně nemíním provozovat nějaký mizerný kabaret. A už vůbec nechci, aby tě s něčím takovým spojovali ve vybrané společnosti, do které tě hodlám uvést.”

„Jenže já jsem nejela do ciziny jen proto, abych chodila z jednoho salonu do druhého a donekonečna popíjela čaj. ,,Jestli si to představuješ takhle, měla jsem si raději opatřit venkovské sídlo a zůstat ve Státech.”

Edward popuzeně zaskřípal zuby. „Ne, Daisy, to jsem neměl na mysli. Nechci, aby ses nudila; také však nechci, aby tvá velkolepá cesta skončila tím, že se budeš potulovat ve společnosti hordy cikánek, co se jen předvádějí…”

„Tak cikánek! Myslíte si o nás, že jsme cikánky?” vybuchla Lavinie. Sebrala odvahu jen díky šampaňskému, které vypila, ale nepřestávala se tvářit rozhořčeně.

Celene se k ní připojila. „Edwarde, dámy vskutku nejsou žádné cikánky. Co to do vás vjelo?”

„Nezáleží mi na tom, jak samy sebe nazývají,” rozhorlil se, „ale rozhodně necestuji do Evropy proto, abych tam organizoval seance pro příslušníky aristokracie!”

„Jistěže ne, vy jeden zbrkloune,” zavrkala vdova trpělivým hlasem, jako by právě hovořila ke vzpurnému batoleti. „Vy stejně ani žádné seance pořádat nemůžete. Je přece všeobecně známo, že nejlepšími médii bývají ženy, nemám pravdu, drahá Hraběnko?”

Lavinie měla sto chutí se rozesmát, ale prozíravost ji nabádala, aby smích potlačila. „Víte, doslechla jsem se, že mladé ženy jsou v navazování spojení s oním světem vůbec nejúspěšnější. Snad mají tento dar právě proto, že samy dokáží vdechnout život jiné bytosti, kdoví. Nevím to jistě.”

„No, počkejte,” vložil se do rozhovoru Buc. „Ted si vzpomínám, že jsem jednou četl o médiu z oblasti Shropshire. V London Herald tehdy o tom mladém děvčeti psali, že ovládalo schopnost navázat styk s duchy právě proto, že mělo duši zcela nevinnou a nevzdělanou - na rozdíl od mužů, kteří se v této oblasti snažili prosadit. Mysl té dívky popisovali jako prázdnou tabulku, na niž duchové směle zaznamenávali své zprávy. Nedostatek intelektu tak vlastně poskytl možnost zcela bezproblémového spojení se světem zemřelých. Na seance té mladé dívky stáli lidé fronty přes celé město!”

„Vskutku pozoruhodný příběh, Bucu! Jak pohotově sis na ten článek vzpomněl! Teorie pomyslné prázdné tabulky mě opravdu fascinuje.” Celene se zazubila. Rubín v jejím turbanu zaplál. „Nejlepšími médii jsou doopravdy mladá a nezkušená děvčata. Těm prý duchové adresují svá smělá sdělení nejraději. Jaký na to máte názor vy, Hraběnko, když vás příroda v tomto směru obdařila tak netušenými schopnostmi?”

Lavinie se zhluboka nadechla. Nemohla si pomoct, musela se zahihňat.

„Tohle se tedy vážně nedá poslouchat,” zavrčel Edward. „Hraběnka je přibližně stejně nevinná a bezduchá jako panter na lovu. Buc by byl mnohem lepším médiem.”

„Bod pro vás, Edwarde!” zasmála se vdova.

Buc se zamračil. „Copak to opravdu nechápeš, Edwarde? Právě nedostatek duševních schopností žen vytváří vhodné podmínky pro zprostředkování spojení se světem duchů. Mně to tedy dává smysl,” dodal a věnoval Lavinii blahosklonný pohled.

„Pokud je to tak, Bucu,” řekl Edward, „pak neváhej a požádej duchy, aby svými vzkazy popsali od hlavy až k patě naši Hraběnku. Až s tebou bude hotova a ještě ti pár halířů zbude, rád ti dám další tip v Londýně.”

„Vy ale máte vyřídilku, Edwarde! Kdybych byla o padesát let mladší…” Celene se zvedla ze židle a upřímně ho políbila na tvář. Hosté kolem nich si začali pošuškávat a zírali na ni, ale vévodkyně byla zřejmě na pozornost zvyklá. V jistém směru si Lavinie začínala myslet, že si ji zaslouží. Byla úžasná. Lidé měli nač zírat. Takovou ženu jako Celene už patrně nikdy nepotká.

„Nevím, který z přítomných pánů má pravdu, ale přinášejí večeři a podle mého právě včas, co říkáte?” Kapitán Stafford si promnul ruce a usmál se na hosty. Po celou dobu večeře konverzace živě pokračovala, dokud se společnost nerozešla.

Ženy se odebraly do dámského salonku, do místnosti nalevo od jídelny první třídy, která byla zařízená ve všudypřítomném stylu Ludvíka XIV Při popíjení sladkého likéru se Lavinie stala terčem přívalu vévodkyniných slov.

„Nemůžu uvěřit, jak ohromné mám štěstí, že jsem vás potkala, Hraběnko. Vždyť jsem byla ve Woodvine i v New Yorku tolikrát, že si všechny cesty ani nepamatuji. Všichni, kteří se ve spiritistickém hnutí považují alespoň za amatéry, o tom místě alespoň slyšeli.”

„Už je to dlouho, co jsme se s Hazel naposledy vydaly do Woodvine. Jsem si téměř jistá, že všichni věrní už na nás dávno zapomněli.”

„Nesmysl! Jste pro ně jako bohyně. Bezvýhradné bohyně. Musíte mi prozradit vaše tajemství.” Celene si vzala sklenku ostružinového likéru a natáhla si nohy na pohovku.

V tu chvíli Lavinie vévodkyni ten nemožný oděv skoro záviděla. Sama si ve svých šatech s bohatě nabranou sukní a těsně obepnutými boky mohla dovolit pouze vzpřímeně sednout na samý kraj židle potažené hladkým saténem. „Lichotíte mi, ale obávám se, že nemám takové schopnosti, jaké mi připisujete.”

„Ale máte. Tolik vás obdivuji.”

Daisy se mezi nimi chovala zdrženlivě, raději popíjela sherry a do hovoru nezasahovala. Nyní však vyhrkla: „Musím přiznat, Lavinie - ostatně nejsem sama - že mi připadá báječné, když člověk dokáže promlouvat s mrtvými. Vím, že je to jen fantazie, ale já tomu chci věřit. Bylo by skvělé, kdybychom to opravdu dovedli - pokud duše mrtvých skutečně žijí dál. Ale jak na to? Vůbec nic mě nenapadá. Jsem z toho zmatená.”

„Opravdu to nedokážu vysvětlit,” šeptla Lavinie. Nebyla schopná se podívat Daisy do očí. Obloudit řadu mužů s nabitými peněženkami byla jedna věc, klamat přátele však obnášelo něco docela odlišného. A Daisy Vanadderovou považovala za svou skutečnou přítelkyni.

„Už jsem slyšela mnoho teorií. Vysvětlují tyto jevy jako důkazy živočišného magnetismu, mesmerismu, hypnotismu či elektrobiologie… Sestry Foxovy měly svá zaklínadla, v domě Daniela Dunglase docházelo k levitacím… Ale ať už jde o seance, nejrůznější vidění či zprávy předávané duchy - všechny podoby nahlédnutí do onoho světa se jistě zakládají na společném, reálném fenoménu. Stále přemýšlím a nemohu přijít na to, co to

je.”

„Povím vám, má milá, co to je,” poznamenala potutelně vévodkyně. „Všechno je to ,holý výmysl’.”

„Cože?” zalapaly po dechu Lavinie i Daisy zároveň.

„Nebo to snad není jen podvod a klam, co? Chci říct, že přece nejste žádná Hraběnka, že ne, Lavinie?” zeptala se Celene docela nevinně.

„Ale já. já vám asi nerozumím. Myslela jsem, že jste byla ve Woodvine, že patříte mezi mé obdivovatele.” Lavinie byla úplně vedle. Uvažovala, zda se ve vévodkyni spletla, nebo se jí povídání o vyvolávání duchů a nepopsané mysli mladých dívek vymklo z rukou, protože si sama ten večer nerozumně zatemnila mysl nadměrným popíjením. Rychle odložila sklenku s likérem.

„Ale já jsem vaše obdivovatelka, drahé dítě,” usmála se Celene. „Kdyby ženy neměly na své straně okultní schopnosti, muži by je považovali za dobré leda k tomu, aby jim praly prádlo a rodily děti. My ale dokážeme mnohem víc, nemyslíte?”

Daisy vypadala stejně zmateně jako Lavinie. „Existuje nějaký společný reálný fenomén nebo ne?” zeptala se.

„Samozřejmě, že existuje!” zamračila se Celene a střetla se pohledem s Lavinií. „Co jiného než fenomén je žena, která dokáže kolem sebe shromáždit plnou místnost svých přívrženců? Víte, za mého mládí bylo naprosto neslýchané, aby se lidé scházeli jen proto, aby naslouchali ženě. Nyní se to děje naprosto běžně téměř v každém městě tohoto státu. Konečně jsme našly svou moc, která patří jen nám, chápete? Našly jsme způsob, jak prostřednictvím své domnělé schopnosti promlouvat s oním světem můžeme ovládat muže.”

„Chcete tím naznačit, že nic z toho doopravdy neexistuje?” vybafla Daisy.

„Snažím se tím jen říct: záleží na tom vůbec?” Celene se na Daisy něžně usmála, až jí z hezké tváře zmizely všechny vrásky. „Podle mě nic takového ve skutečnosti neexistuje. Myslíte si snad něco jiného? Je to příliš neuvěřitelné a nelogické. Pokud se však najdou muži, kteří tomu věří, obklopme se stádem oddaných přívrženců a třímejme v rukou klíč k pomyslnému království moci.”

„Myslím, že máme před sebou emancipovanou ženu, Lavinie,” vydechla konečně Daisy s úsměvem, který jí v mžiku rozjasnil tvář.

„To tedy ano,” odvětila Lavinie, napůl se smíchem, napůl zamračeně. „Takže vy vůbec nevěříte na spojení s duchy?”

„Kvalita duchaření závisí na hereckém umění toho, kdo je předstírá.” Celene na ni šelmovsky mrkla jako prve u večeře. „Ale ta opojná moc! Jen tak dál! Stoprocentně vás podporuji!” Pak pozvedla číši. „Připíjím na spiritistky, mé milé dámy!”

Lavinie pomalu zdvihla skleničku. Zpočátku nejisté a váhavě, ale pak i ona s úsměvem pronesla: „Na spiritistky!”

18. kapitola

Přišlo to na ně jako neštovice - celá zem byla poseta médii dříve, než ti rozumní a uvážliví stačili zavřít první půltucet do blázince.

- Augustus de Morgan, 1863

Edward dorazil ke dveřím dámského salonku a našel tam Daisy, Celene a Lavinii v jednom chumlu jako čarodějky nad kotlem. Nic na téhle plavbě nešlo podle jeho představ. To, že se tu objevila Celene, byla poslední kapka. Zámožná vdova po vévodovi z Kylemoreu byla v Evropě známější než Byron, Shelly i Keats dohromady. Nedokázal ji zastavit jakýkoliv projev nesouhlasu. Už za svého života si vybudovala status živoucí legendy a slavné osobnosti, což se docela hodilo, pokud šlo o uvedení Daisy do nejrůznějších společenských kruhů, avšak mělo to háček: Celene byla nenapravitelná. Nicméně při pohledu na Daisyin unesený výraz, zatímco Celene vyprávěla další pikantní historku z mládí, se Edward zmohl jen na tichý nesouhlas.

„Už se stará dáma rozloučila?” zeptal se Buc, když dorazil ke dveřím.

Edward se ušklíbl. „Celene káže svému sboru věrných. Jen se na ty tři podívej. Pěkná třešinka na dortu, tahle všetečná vdova; jako by celý tenhle výlet nebyl už sám o sobě dost náročný.”

„Celene se už nezmění. Však ty to víš.” Buc kývnul na stevarda, aby ho ohlásil.

Když stevard oba pány uvedl, ženy vzhlédly. Daisy se rozjela ke dveřím a Lavinie pokynula stevardovi rukou, aby poodstoupil. Sama pak pomohla staré dámě na nohy.

„Starala jste se o ni dobře?” zeptal se Buc, když mu Lavinie přivedla tetičku.

„No, vlastně spíš pečovala o mě,” řekla Lavinie s půvabným úsměvem.

Buc nabídl své tetě rámě. Poněkud ztlumil hlas a zeptal se Lavinie: „Počkáte tu na mě, abych vás mohl doprovodit do kajuty?”

Pokud v tom Lavinie postřehla něco víc, ani nemrkla a nedala to na sobě znát. „Mám kabinu hned vedle slečny Vanadderové. Nemusíte se, prosím, obtěžovat.”

„Vůbec mě to neobtěžuje. Hned jsem zpátky.”

„Bydlí skutečně hned vedle,” přerušil jejich rozhovor znenadání podrážděný Edward. Měl toho všiváka vždycky rád, ale teď, zničehonic, mu ty jeho žvásty pořádně lezly na nervy. Vypadalo to, že se Buc chystá pronést něco, za co by si nejspíš vykoledoval ránu pěstí do nosu, a tak jako vznešený šlechtic raději pouze pokynul dámám a odešel s tetou.

„Měla jste ho nechat, aby vás doprovodil, Lavinie,” plísnila Lavinii Daisy, když se Edward chopil jejího křesla.

„Možná jsem opravdu měla.” Lavinie se potají podívala na Edwarda. „Je pohledný, to se musí nechat. S ním bych na tom nebyla právě nejhůř.”

Edward tlačil před sebou svou sestru, ale po straně pokukoval po Lavinii. Vzpomněl si na muže, se kterým ji zahlédl v objetí tu noc, kdy u Murphyových vešel neohlášený do salonu. Nikdy nezapomene na jeho tvář ani na hadry, které měl na sobě. Vypadal jako zametač ulic. Dokonce i teď ho dokázalo rozladit, že se Lavinie Murphyová tak snadno zapletla s takovým budižkničemu a přitom zůstávala klidná a bezcitná ve všem, co se týkalo něj. Aniž by chtěl dát najevo své náhlé podráždění, podotkl: „Už jste na tom přece byla mnohem hůř, Lavinie. Pamatuji si, jak jsem vás jednou večer přistihl s takovým všivým mizerou. Copak je s ním teď? Nebyla by to parádní partie pro dosud neprovdanou dívku jako vy?”

„Vy jste ale jízlivý,” odpověděla Lavinie uvolněně a nepřestávala se klouzat po lesklé týkové podlaze na chodbě. „Monty není žádný mizera. Je moc milý. Opravdu. Toho jsem si měla vzít. Možná to jednou udělám, až se Hazel usadí.”

Edwarda znovu bodla stará nevraživost. Daisy nic neříkala. Hleděla před sebe a bez očividného důvodu jí došla řeč.

„Podívejte se na tu podlahu. Je až nebezpečně lesklá. Dalo by se na ní bruslit,” obrátila Lavinie list hovoru a klouzavým pohybem minula Daisyinu kolečkovou židli. „No uznejte, takhle to vypadá, když se něčemu věnuje příliš mnoho péče.”

„Připomíná mi to mramorové podlahy v otcově domě.” Daisy vzhlédla. S úsměvem dodala: „Víte, tu halu jsem nenáviděla. Připomínala mi kamennou jeskyni. Jediné, co jsem na ní oceňovala, byla ta velká hladká podlaha. Představovala jsem si, jak na ní pořádám závody. Možná bych si ten sen i splnila, kdybych našla někoho, kdo by za mnou běhal.”

Lavinie se najednou zastavila. „Tak zkusíme, jak rychle dokážete jet tady.”

„Cože?” vyhrkla DaiSy.

Edward obrátil oči v sloup. „Mám dojem, že slečna Murphyová to dnes večer poněkud přehnala s pitím.”

„To tedy ne,” řekla Lavinie se smíchem. ,,Je to sice nápad hodný spíš Jamieho, to uznávám, ale bude to zábava.” Přebrala od Edwarda kolečkové křeslo a naklonila se Daisy přes rameno. Jste připravená?”

Daisy přikývla.

Vtom se do toho vložil Edward. „Tak to ne, okamžitě toho nechte. Zakazuji vám to.”

„On to zakazuje,” pošeptala Lavinie Daisy. Obě ženy se otočily a mrkly na něho. Pak vyrazily.

Udělal krok dopředu, aby je zastavil, ale jestli si chtěl alespoň trochu zachovat dekorum, musel ustoupit. Téměř se mu dělalo špatně, když sledoval, jak se ty dvě řítí dlouhou chodbou v oddělení první třídy, podél týkových vyřezávaných dveří s mosazným kováním a kolem všech výstavních kajut, ve kterých přebývali nejváženější cestující. Daisy výskala radostí a Lavinie se celá rozesmátá snažila zastavit ten rozjetý vlak, protože se blížily k rohu. Nedalo se čekat, že by si Laviniiny střevíce s kluzkou koženou podrážkou dokázaly poradit s naleštěnou podlahou. Nemohla se vytvořit žádná třecí plocha, která by je s Daisy

zastavila. Lavinie si v zoufalé snaze zabránit katastrofě nakonec sedla na zem, aniž by přitom pustila z rukou vozík. Ten v okamžiku nabral přijatelnou rychlost, takže když dorazily do rohu, jen se lehounce otřel o protilehlou stěnu.

„Ještě jednou! Ještě jednou!” nadšeně volala Daisy a oči jí slzely smíchem.

Edward popošel blíž k té podívané. Upjatě podal Lavinii ruku a pomohl jí na nohy. Vypadala příšerně: spodničku měla roztrženou, vlasy pocuchané a na pravé tváři měla šmouhu od kolomazi. Oči jí však svítily jako dítěti.

Pak se podíval na Daisy. Ještě nikdy svou sestru neviděl se takhle nahlas smát. Lapala po dechu a vyhrkla: „Zkusíme to ještě jednou?”

„Myslím, že to pro dnešní večer už stačilo,” poznamenal Edward. „Probudíte ostatní cestující.”

Lavinie se zdržela dalšího hihňání a pokusila se upravit do přijatelného stavu. Náhle si všimla rozpárané spodničky a znovu ji přepadl záchvat smíchu.

„Ale no tak, Edwarde, nebuď dnes večer takový morous. Bývaly doby, kdy jsi uháněl s tímhle křeslem ty” uchechtla se pobaveně Daisy.

„Nemluv nesmysly,” odsekl strojeně.

Daisy se obrátila na Lavinii. „Měla jste ho vidět. Edward byl pěkný uličník a darebák - od nikoho vám nehrozilo větší nebezpečí než od něho.”

„Vymýšlíš si, Daisy.” Edward byl celý rozlícený.

Daisy bezmyšlenkovitě pokračovala. „Teď je z něho beznadějný konzervativec a zpátečník. Třeba tím chce vynahradit své neblahé začátky.”

Lavinie se na Edwarda podívala.

Vyhnul se jejímu pohledu. Měl pocit, jako by měl střeva smotaná do jednoho pevně utaženého uzlu. Uchopil invalidní vozík a odvezl sestru ke dveřím. Předal ji služebné Evaline, sotva jim otevřela.

„Dobrou noc, Lavinie. Dobrou noc, Edwarde. Výborně jsem se bavila - a už se nemůžu dočkat té seance!” Daisy jim mávala a posílala polibky, dokud Evaline nezavřela dveře.

Edward se otočil. Lavinie se na něj ještě pořád dívala. Stála v rohu chodby. Její pohled kromě veselí prozrazoval také úplně nový cit, cosi jako vcítění, a to ho rozčilovalo. Nechtěl si připustit žádnou podobnost mezi ní a sebou samým; chtěl vidět jen to, co je rozdělovalo. Rovněž si přál, aby se od něj držela dál. Jednoho dne najde ženu svých snů. Hodnou a šlechetnou. Na její povaze nebude jediná chybička; bude úplně jiná než tahle čarodějka, která dokáže chlapa svádět až za hrob, jen aby se dostala k jeho peněžence.

Sklouzl očima dolů a všiml si, že Lavinie drží v ruce kus utržené spodničky z fialového damašku. Na hlaďoučké tváři měla stále ještě šmouhu.

Sáhl pro kapesník a podal jí ho.

„Proč mi ho dáváte?” zeptala se ostražitě.

Popošel tři kroky a přetřel jí bílým plátnem tvář.

Lavinie se podívala, jakou stopu na něm zanechala. Znovu se začala pochechtávat.

„Chováte se nehorázně,” poznamenal.

Rozesmála se ještě hlasitěji. „To je pravda, ale Daisy se v životě líp nepobavila.” Prošla kolem něj a zamířila ke své kajutě na konci chodby. Šel za ní, aniž by vlastně chtěl.

„Opravdu nepotřebuji doprovod. Už jsem to dala najevo i svému dobrému lordu Buchanonovi,” upomenula ho.

Když došli ke dveřím, chytil Lavinii za ruku a zastavil ji. Díval se na ni a doslova ho pálil jazyk, jak jí chtěl něco říct; vzápětí nato ho však ta myšlenka opustila. Civěl na Lavinii a představoval si, co by se asi stalo, kdyby ji objal kolem útlého pasu a prudce ji k sobě přitiskl.

„Ach, Edwarde,” vzdychla s patosem, „vy ale skutečně voníte po fialkách.”

Z hrudníku se mu nečekaně vydral smích. Jakmile se mu podvolil, jako by tím odstranil veškeré zábrany. Lavinie se k němu přidala a rozesmála se také, až Edward nedokázal odolávat svému nutkání, sklonil se a políbil ji.

„Ne,” zasténala a snažila se mu vykroutit.

Smích ho přešel. Vrátil se mu starý pocit zloby a zklamání. „Nepřeji si, abyste pořádala tu seanci,” vybuchl. „Je mi jedno, že

to po vás chce Celene. Vy, já i Daisy budeme k smíchu. Zkrátka si nepřeji, abyste ji pořádala.”

Podívala se na něj. Z jejích nádherných očí vymizel všechen lesk. „Vím přesně, co si přejete a co ne. Nebuďte bláhový.”

„Tak se chovejte slušně.”

Na rtech se jí na okamžik usadil tajnůstkářský úsměv, který ho úplně vyváděl z míry. „.Chovejte se slušně’,” opakovala po něm. „Vy přece ale vůbec nechcete, abych se chovala slušně. Vlastně si přejete přesný opak, jako například, abych otevřela tyhle dveře a pustila vás k sobě do kajuty.”

„Chci, abyste se chovala slušně na veřejnosti. V soukromí si dělejte, co chcete.”

„Řekněte, že chcete, abych otevřela dveře a pozvala vás dovnitř, Edwarde?”

Věděl, že moc pila. Ať se na to díval odkudkoli, bylo by od něho neodpustitelné, kdyby ji teď využil, ale něco ho na ní vzrušovalo. Snad to byla její vůně, pudr či jemná ženskost, jež ho tak omamovaly. Občas se podivoval nad tím, zda někdy vůbec přijde na to, proč je tak zvláštní, proč právě ona dokáže rozjitřit jeho city. Také ho zajímalo, zda někdy přijde na to, jak tyto emoce ovládnout.

Naklonila svůj krásný obličej až k němu a sladce se zeptala, „Chcete jít se mnou do mé kajuty, Edwarde?”

Ovládl své nutkání a nepolíbil ji. „Ano…,” zašeptal sotva slyšitelně. Jejich pohledy se setkaly.

Lavinie zaváhala. Na čele se jí objevila malinká vráska. Měl sto chutí natáhnout dlaň a pohladit ji. Přál si, aby se smála jako předtím, a toužil ji políbit a zapůsobit na ni tak, aby přiznala, že raději umře, než se vzdá doteků jeho rtů.

„Co byste si o mně pomyslel, kdybych vás skutečně pustila dovnitř?” Její hlas se ztišil. Pohled jí jako mrak zastřel neblahý pocit.

„Byl bych vděčný za pocit uspokojení a rozkoše - jako vždy, když jsem se ženou.”

„Chcete tím říct, když jste se ženou, jako jsem já?” zeptala se téměř šeptem.

Nemusel se na ni ani podívat a věděl, že se jí v očích objevil známý zraněný výraz. A že měla nádherné oči! Měly stejnou

barvu jako temně modré stíny v záhybech jejích nafialovělých večerních šatů, navíc však byly plné citu a tepla. Uhnul pohledem a ptal se sám sebe, proč se cítí provinile.

„Zdálo se mi o vás, můj milý a stále tak přísný Edwarde. Ještě v New Yorku, než jsme vypluli.”

Na růžových rtech jí pohrával úsměv. Toužil po těch rtech tak silně, že ho to až bolelo.

„Byl to velmi živý sen. Stále si pamatuji každý detail.” Natáhla paži a hřbetem ruky se dotkla jeho tváře.

Zavřel oči a oddal se jejímu pohlazení. Bylo jako samet.

„Sny se však nesplní, že ne?” zašeptala. „Byl až příliš zvláštní, příliš neskutečný. V tom svém snu jsem vám ale ukázala, jaká vlastně jsem. Přesvědčila jsem vás, že nejsem jedna z těch zpustlých holek, kterých jste měl v minulosti stovky.”

,,Jsou chvíle, kdy mají i takové ženy svou cenu.” Otočil hlavu a políbil ji do dlaně. Byla hebká a horká. Voněla jako ona. „Proč dnes večer nezahnat všechny ty démony? Možná, že až si dopřejeme to, po čem toužíme, dokážeme se k sobě chovat přirozeněji. Ksakru, možná si vás dokonce oblíbím, Lavinie.”

„Alespoň k něčemu bych vám byla dobrá, co?”

To odmítnutí bylo jako rána do obličeje. „Neodvracejte se.,” zašeptal.

Pohlédla mu do očí. Pomalu pozvedla i druhou ruku, chytila mu hlavu do dlaní a přitáhla si ji k sobě. K jeho nesmírnému údivu ho políbila přímo na ústa, až cítil její zlehka pootevřené rty a vlhký, váhavý a tolik smyslný jazyk.

„Ještě,” zaprosil ochraptěle, ale ona se odtáhla.

„Vy si myslíte, že takhle líbám kdekoho, ale tak to není. Schovávám si to pro vás, Edwarde, jen pro vás.”

Odmítal slyšet bolest, která se jí ozývala v hlase. Nechtěl, aby se projevovala jako lidská bytost. Tak rád by přitiskl svá ústa na její víčka a přejel jazykem přes její porcelánově růžovou tvářičku. Pak by jí zabořil hlavu pod bradu, až by se nakonec posunul níž a zmocnil by se těch bujných ňader plných ženství, která nemohla snad žádného zdravého muže nechat klidným. Chtěl si ji vzít, mít ji celou pro sebe, oddat se jí, ale bez jakýchkoliv následných závazků. Když se muž zaplete se ženou jako ona, nepatří k tomu výčitky a zraněné city. Možná však právě proto je tak jiná. A dost

možná, že právě proto ho odmítla a odtáhla se - ostatně, odmítá ho stále.

„Proč to všechno tak komplikujete? Kdejakému pobudovi z ulice vyhovíte - viděl jsem to přece na vlastní oči u vás v salonu, jak jste se nechala objímat tím chlapem, co se nejméně týden nemyl - a když jde o mě, zdráháte se.” Stále obtížněji se mu dařilo ovládat svou zlost. Přiváděla ho k šílenství.

„Třeba se snažím být zajímavá,” namítla a hořce se usmála. „Ale to byste mi nespolkl, že? Pro vás jsem jen další obyčejná ženská do větru, jako každá druhá, kterou jste měl.” Pak se k němu přiblížila a pokračovala téměř hrdelním hlasem. „Podle mě jste však z těch ostatních neměl takový strach.”

Snažil se, aby jeho oči nic neprozradily, ale měla pravdu. Bál se jí. Měla v sobě něco, díky čemu se mu dostávala pod kůži jako žádná jiná - skoro byl nucen připustit, že snad něco bude i na celé té její maškarádě s nadpřirozenem. Přemýšlel, jestli nemá obavu z toho, že by se třeba - jakmile se jednou zaplete - už od ní nemusel nikdy odpoutat. Pak by zůstal napořád jen její.

„Až se Hazel usadí, poohlédnu se také po manželovi. Co byste mi jako nápadník nabídl vy, Edwarde?”

„Nebuďte absurdní.”

„Buc má titul.”

„Já mám víc peněz.”

„Anglická šlechta je známá tím, že dokáže odpouštět prohřešky z minulosti. Dost možná, že by mu mé seance vůbec nevadily.”

„Byla byste pro něj jen příjemné zpestření.” „A pro vás?”

Zarazil se. Pak odpověděl: „Mě byste jistě ničím nepřekvapila.”

„Ne?”

„Rozumím vám až příliš dobře, Lavinie. Celý svůj život jsem měl ženy, jako jste vy. Malé prohnané zlodějky, které jsou ochotné prodat, co mají, aby si splnily přání z předchozího večera. Dlouho jsem žil jako zchudlý bastard a jiné ženy jsem si ani dovolit nemohl. Teď jsem ale získal postavení a myslím, že si zasloužím něco lepšího.”

„To jsem já.” Podívala se na něho. Její slova byla tak upřímná, tak křehká, že ho někde uvnitř zabolela.

„Vy a já,” řekl vlídně, „jsme si podobnější, než jsem ochoten připustit.” Objal Lavinii kolem útlého pasu á přivinul si ji k sobě. ,,Jsme jako dva magnety - jen nevím, zda se přitahujeme, nebo odpuzujeme.”

Vzhlédla k němu. Když na své pevné hrudi ucítil ladné křivky jejího těla, bál se, že mu unikne mezi prsty. „Myslím, že obojí. Proto jsou city, které k vám chovám, tak hluboké. A proto mě také tolik zraňují.”

Pohlédl na ni a z tváře mu vymizela veškerá neupřímnost. Tlumeným hlasem přiznal: „Někdy pozdě v noci si představuji, že jste u mě. Jste nahá a ležíte pode mnou.” Pozvedl ruku. „V prstech držím vaše stočené vlasy.” Zavřel oči. „Představuji si každičké místo na vašem těle, jak vám na kůži ulpívá těžká vůně milování, jak cítím v dlaních váhu vašich ňader. Dokážu si vás představit úplně celou, kromě výrazu vaší tváře. Nikdy si nedokážu vybavit vaše přijetí a radost, které takové sblížení obvykle doprovází.

Nikdy.”

„V mém snu to bylo, Edwarde.”

Zahleděl se jí do očí. „A kdy ten sen naplníme? Dnes večer?”

Odtáhla se. Pocítil náhlý závan chladivé prázdnoty v náručí. Bylo to k nevydržení.

„Je na vás, abyste ten sen naplnil, Edwarde. Je na vás, abyste spatřil mou duši. mé já, které se ve mně skrývá, a vše se stane skutečností.”

Přísahal by, že ještě než se otočila, aby otevřela dveře do kajuty a zanechala ho samotného na chodbě, měla v očích slzy. Přemýšlel, zda sklíčenost, jež se jí v tu chvíli zračila ve tváři, nebyla odrazem jeho vlastní úzkosti, kterou choval v srdci.

19. kapitola

„I kdyby byla třeba desetinásobná čarodějnice, stačilo by ti, kdyby byla alespoň kouskem duše křesťanka a hned bys…” Cornelius se zarazil a pohlédl na Edwarda. ,,Je to tak nějak, nebo se mýlím?”

Edward se opřel o zábradlí. Blížili se k Bermudám a počasí bylo stále teplejší. StuyvesantFrench vyměnil šedivé vlněné sako za plátěné jako mnozí další muži na palubě. Natočil tvář ke slunci a unaveně zavřel oči. „Nechci o tom mluvit. Nechci mluvit o ní. Setkání se sestrami Murphyovými bylo mým životním prokletím.”

„Buc se mě ptal, jak moc si Lavinie ceníš.”

Edward vytřeštil oči. Svaly na tvářích mu naběhly. „Neřekl jsi mu nic, že ne?”

„Samozřejmě, že jsem mu odpověděl - alespoň to málo, co vím,” pokýval hlavou Cornelius. „Připomíná mi psa na vodítku, který doráží na kočku. Nemůže se dočkat, až po ní chňapne. Pcha! Jen si představ, jaké úžasné seance by mohla Lavinie pořádat v salonu jeho zgruntu opraveného irského sídla.”

Edward nic neříkal.

Cornelius se otočil k zábradlí a díval se na moře. Ani se neobtěžoval zakrýt svůj úšklebek.

Daisy se natáhla a chytila se hrany komody. Evaline byla ve vedlejší místnosti a udílela rady pokojským, jak si přeje mít vyžehlené povlečení. Její poručnický hlas přehlušil vrzání kolečkového křesla, které tak bylo na chvíli zapomenuto.

Daisy zasténala námahou. Zvedla se do vzpřímené pozice a pohlédla na sebe do zrcadla nad komodou. Její obličej působil díky tmavému rámu vlasů, do kterého byl zasazen, poněkud bledě a napjatě, ale takhle vestoje ji klidně kdekdo mohl pokládat za zdravou mladou ženu. Vypadala jako ostatní. Kdyby se ovládla a přestala se šklebit, nikdo by neřekl, jakou jí vlastní nohy působí bolest a jak jsou slabé a nespolehlivé.

Zhroutila se zpět do křesla. Byla tak udýchaná, že jen stěží dokázala odjet od sekretáře.

„To jste byla vy, slečno?” zeptala se Evaline, která nakoukla do ložnice. „Zdálo se mi, že něco slyším. Bála jsem se, jestli jste neupadla.”

„Ne, jsem v pořádku,” odpověděla Daisy a pokradmu na ni mrkla. Nechtěla, aby její služebná věděla, že cvičí. Bylo to součástí hry, kterou hrála sama se sebou. Slíbila si, že se bude snažit stavět na nohy každý den, dokud to nezvládne bez sebemenší námahy. Pak třeba zkusí udělat i jeden, dva kroky. A jednoho dne se jí snad splní sen: uvidí Montagu Baillieho na jevišti a zatleská mu vestoje spolu s obecenstvem. Však dobře ví, jak po tom touží.

„Musím teď zajít do podpalubí a vyříkat si něco s pradlenou. Mohu vás tady nechat samotnou? Slibuji, že jsem hned zpátky.” Evaline jí věnovala nanejvýš ustaraný pohled, který už Daisy pomalu, ale jistě, začínal jít na nervy. Takhle ženy obvykle sledují křehký porcelánový šálek, který stojí až u samého okraje poličky a vypadá, že brzy spadne.

„Jen jděte a zařiďte si, co potřebujete. To víte, že to tady zvládnu.” Daisy vmžiku odjela k polici s knihami a vytáhla tlustou knihu od Sira Waltra Scotta. Nesnášela, když ji někdo takhle obskakoval, a Evaline to dobře věděla.

„Hned jsem zpátky,” dodala služebná a zvědavě se na Daisy zadívala. „Určitě se dnes cítíte dobře, slečno? Zdáte se mi pohublejší než obvykle a také nějak udýchaná.”

„Jsem v pořádku,” ujistila ji Daisy a chvatně listovala v knize.

Evaline si ji ještě jednou prohlédla a pak s pokojskými v zádech opustila kajutu.

Daisy vzdychla a vrátila knihu na polici. Neměla chuť na čtení, když měla plnou hlavu předsevzetí, že bude trénovat chůzi.

Rozjela se ke dveřím. Třeba jí pomůže čerstvý vzduch. Možná ji vzpruží a dodá jí energii, kterou potřebuje, aby mohla cvičit. Kromě toho ji svěží vánek možná zbaví pocitu nespokojenosti, který na ni právě dolehl.

Monty ji zahlédl dříve než ona jeho. Pobíhal po palubě první třídy a roztahoval týková křesílka, ve kterých sedávaly sestry Murphyovy. Počasí bylo příjemné. O takových dnech to člověka láká ležet na slunci a číst si. Potulovalo se tu i služebnictvo z

ostatních kajut. Pokládali na lehátka kostkované plédy a připravovali občerstvení. Montymu nevadilo, že si hraje na stevarda. Byl vzorný herec. Rád vzal jakoukoliv roli, jen když nemusel hrát sám sebe.

Daisy Vanadderová byla sama. Jak už to u lidí z vyšších společenských vrstev chodí, ani si ho nevšimla. Na palubě první třídy byl pro ni pouhým tělem v pohybu v uniformě pro služebnictvo. Jedním z mravenců v obřím mraveništi. Přesvědčená, že ji také nikdo nesleduje, pozdravila několik cestujících, kteří se venku vyhřívali na slunci, a pak přejela po palubě na příď, kde už ji nebylo z oddělení první třídy vidět.

Monty ji tajně sledoval až na konec lodi, kde takřka bez ustání foukal vítr. Pozoroval ji, zaujatý jejím odhodláním a zjevným záměrem. Něco se dělo. Ve tváři se jí zračila naděje, která mu připadala neodolatelná. Bylo nad slunce jasné, že se k něčemu chystá, ale netroufal si hádat k čemu.

Dva péřové polštářky, které právě držel, položil na jedno z lehátek a vydal se směrem k ní. Vlastně ji špehoval, ale bylo mu to jedno. Tahle bohatá dívka upoutaná na invalidní vozík ho nesmírně zajímala. Spatřoval v ní kus sama sebe. On v životě trpěl kvůli svému neblahému původu, ona zase kvůli slabým nohám.

Sledoval, jak se váhavě chytá mosazného zábradlí. Pak ho zase pustila, jako by se bála, nebo si přinejmenším nebyla jistá. Natáhla ruce znovu k zábradlí a uchopila ho tentokrát silněji, potom ještě silněji, až se na vozíku nadzvedla o pár centimetrů.

Vyčerpáním klesla zpátky a na okamžik svěsila hlavu. Poté znovu zvedla ruce a přitahovala se a přitahovala, dokud ji znovu neopustily síly.

Následoval třetí pokus, který se jí podařil. Nejen, že se postavila na nohy, ale zatímco se snažila přitáhnout, přiblížil se k ní Monty.

„Cvičíte?” zeptal se svým obvyklým, rošťáckým způsobem. Celá udivená se pustila zábradlí.

Chytil ji za zápěstí. Okamžitě jí vrátil ruce na zábradlí a dodal: „Kdo ví, třeba vás už brzy budu učit tančit.” Vzal ji kolem pasu a vytáhl do vzpřímené pozice.

Jasně rudá tvář jí náhle smrtelně zbledla. Svírala zábradlí, jako by na něm závisel celý její život.

,,Je to hodně namáhavé?” zeptal se. „Bolí vás to?” Beze slova zavrtěla hlavou.

Paží si ji přidržoval u sebe. Neodolal pokušení a podíval se na ni. Ani drdol ve stylu starých panen nedokázal zakrýt, že měla lesklé a neuvěřitelně husté černé vlasy. Oči jí zeleně zářily jako moře kolem lodě a plné rty, které patrně dosud nepoznaly, co je polibek, měla krásně vykrojené.

,,Jste skutečně půvabná, víte to? Jste nejhezčí dívka na téhle lodi a před takovými divochy, jako jsem já, byste se měla mít na pozoru. Tohle je přesně jedna ze situací, jakým byste se měla vyhýbat.” Sevřel ji ještě silněji, důvěrněji. Pohlédl dolů na svou paži v ošumělém saku, kterou ji objímal. Byl by se vsadil, že má tak štíhlý pas, že ho dokáže oběma rukama obejmout.

„Ano, cvičila jsem. Vy mi snad čtete myšlenky,” vydechla.

„Neumím číst lidem myšlenky. Jen jsem pozoroval hezkou dívku, která se objevila na palubě.” Usmál se.

„Rozhodla jsem se, že nechci zůstat pozadu, až budou ostatní diváci v hledišti Královského divadla vstávat a nadšeně tleskat velkému herci Montagu Bailliemu.” Na okamžik se jí na rtech usadil neznatelný úsměv. „Musíte si o mě myslet, že jsem blázen.”

„To jste tak oddaná divačka?”

„Potřebuji mít důvod, proč cvičit. To víte, že bych vám raději vestoje zatleskala v divadle, ale už jsem se smířila s tím, že to spíš dopadne tak, že budu stát v průvodu hostů na vaší svatbě s Lavinií.” Vzhlédla k němu s výrazem tak upřímným a přece žádostivým, že mu to drásalo srdce. „Mluvila o tom, že ještě jednou zváží vaši nabídku. Zrovna včera večer se o vás zmínila. Asi netuší, že se známe.”

„Nikdy si mě nevezme. Znám ji dobře, abych to mohl tvrdit.”

„To nemůžete vědět. Mluví o vás s takovým nadšením.”

„A vy? Jak o mně mluvíte vy?” zeptal se a pozvedl obočí.

Daisy byla tiše jako pěna. ,,Já o vás nemluvím. Nemám dost odvahy.” Uhnula pohledem. „Ale kdybych se přece jen odhodlala, popsala bych vás jako poněkud zbrklého. ale okouzlujícího. K zbláznění okouzlujícího,” dodala a pohlédla na něho.

Dotkl se pramínku jejích vlasů. „Tak okouzlujícího, říkáte? Co však na tom záleží, ceny na burze kvůli tomu určitě nepoklesnou.”

„To jistě ne, ale mladé nezadané ženě s nejistou budoucností na tom hodně záleží.”

Monty se na ni dlouze zahleděl. „Hele, už jsem vám řekl, že jste moc krásná. A navíc jste bohatá. Musíte se dát trochu dohromady a více si začít vážit sama sebe. Až vás bratr uvede v Londýně do společnosti, nebudete mít o nápadníky nouzi.

Přestaňte se podceňovat. I to je potřeba cvičit - jako vstávání z křesla.”

„Vy to cvičíte?”

Ušklíbl se. „V celém New Yorku se nenajde nadutější herec než ten, který tu stojí před vámi a je vám tak bezmezné oddaný.”

Zasmála se. Zaznělo to jako cinknutí křišťálové sklenky. Věděl, že by si ho přál slyšet znovu a znovu.

„Nechtěla byste, abych vám s tím cvičením pomáhal?” Podíval se na její postavu. Opírala se o něj sice naprosto nepatřičným způsobem, ale bylo mu to neobyčejně příjemné. „Není asi právě nejvhodnější, abychom tady takhle stáli a abyste byla v mém náručí jen tak, bezdůvodně. Co vy na to?”

„Líbí se mi, jak mě držíte.” Podívala se mu zpříma do očí. Znejistilo ho to. Jako náruživý herec a podvodník v jedné osobě si takový upřímný pohled rozhodně nezasloužil.

„Opravdu vás nemůžu takhle objímat. Není vhodné, aby se muž takhle choval k mladé dámě bez doprovodu.”

„Dosud nikdy jsem se ale necítila tak sebejistá. Možná proto jsem se nenaučila vstát - neměla jsem nikoho, kdo by mě takhle

držel.”

Pozoroval ji. Prudké ranní slunce ženám zrovna moc na kráse nepřidá, ale u ní tomu bylo naopak. Působila téměř nehmotně. Její jemný profil byl zároveň něžný a nehybný jako z mramoru. Ten zvláštní výraz ve tváři jí vytesala neodbytná samota. Uvědomil si, že ho tak pohlcuje, že se od ní nedokáže odtrhnout.

„Na co se díváte?” zeptala se něžným hlasem a tváře jí hořely rozpaky. „Takhle si mě ještě žádný muž neprohlížel.”

Zprvu se jen otřásl a zapřemýšlel, co ho to popadlo, pak se však na ni podíval ještě jednou a bylo mu to jasné. „Nechtěla byste sem chodit cvičit každé ráno?” zeptal se téměř šeptem. Byl to hlas, jakým muži obvykle mluví na milostných schůzkách. Uvědomoval

si až moc dobře, co se mu honí hlavou. Ba co hůř, věděl také, co si přeje, i to, jak podlé by od něj bylo, kdyby si to vzal.

„Ráda bych,” vypravila ze sebe váhavě Daisy a rozhlédla se kolem po prázdné přídi. „Nikdo mě tady nevidí. Vy v tuhle dobu býváte na palubě?”

„Ano,” odpověděl. Když jí pomáhal zpět do kolečkového křesla a zase nahoru do svého náručí, někde uvnitř se v něm ozval pocit provinění.

„Zase další květiny. Další růže. Vždyť to tady vypadá jako na hřbitově!” Lavinie naskládala podlouhlé, svítivě bílé krabice Abigail do náručí.

Hazel se bezradně rozhlédla po salonu. Všude stály vázy se spoustou pestrobarevných květin snad všech druhů, které měli k dostání v moderním květinářství dole v podpalubí.

„A bez jediné vizitky!” zvolala Lavinie.

Hazel se na její narážku dala nejprve do smíchu a pak se stejně znenadání rozplakala. Utekla z pokoje, zatímco Lavinie, Daisy a Celene ji od stolku s odpoledním čajem sledovaly udivenými pohledy.

„Co to mělo znamenat?” šeptla Daisy.

„Ach, za to může ten bídák. Mám sto chutí dát mu pěkně za vyučenou.” Celene odložila šálek.

Lavinie ji pozorovala. „Myslíte vévodu?”

„Samozřejmě! To Kýle je za tím! Kdo jiný by to byl?” vztekala se Celene.

„Copak si s ní jen tak hraje? Hazel přece ví, že je zasnoubený.” Lavinie se posadila na opěrku Celenina křesla.

„Je jako všichni muži. Chce dostat svou hračku a pokud možno hned teď. Carmichael Steelová je partie, jaká se neodmítá, nicméně i když ho teď zaujala Hazel, měl by se zachovat tak, jak se na zadaného muže patří. Očividně to však nezvládl. Mizera jeden.” Celene zavřela oči a vypadala značně rozladěně.

„Co s tím ale budeme dělat?” zeptala se Daisy. I ona vypadala dotčeně.

„Zabalíme všechny ty zatracené květiny a pošleme mu je zpátky. To uděláme.” Lavinie vstala a začala zuřivě vytahovat kytice z váz.

„Sláva! To je nápad, Lavinie! Nakonec ještě přijdete na chuť mým šatům!” zavýskla Celene a začala jí pomáhat.

Lavinie zavrtěla hlavou. ,,Jsem ochotná povznést se nad většinu ženských vymožeností, ale abych se vzdala módy, to po mně nechtějte!”

Naskládaly krabice před dveře a zazvonily na stevarda. Ten, celý zmatený, musel zavolat ještě další dva, aby mu pomohli doručit celý náklad vévodovi.

Když byly květiny pryč, Celene zavřela dveře. Pak se pohledy všech obrátily k ložnici. Vyšla z ní Hazel s očima červenýma a zahanbenýma.

„Promiňte mi to,” vzlykla a osušila si nos kapesníkem. „Nevím, co mě to popadlo. Jsem příšerně hloupá.”

„O čem to mluvíte, drahoušku?” zeptala se Celene a vzala ji za ruku. „Teď se s námi posaďte a já vám naliju šálek silného čaje. Mně to vždycky vyléčí každý problém.”

Hazel si najednou všimla proměny v místnosti. „A. a ty květiny?”

Daisy, Lavinie a Celene se jedním hlasem zeptaly: „Jaké květiny?”

Zničehonic všechny propukly v smích. Dokonce i Hazel.

„To máte tak,” spustila Celene, „jak já to vidím, na téhle lodi běhá snad každý muž za nějakou ženou, ale vyznání lásky si schovává pro jinou. Pche, vezměte si třeba starého dobrého Cornelia! Přátelíme se už celou věčnost, ale nikdy jsem na něho neměla takový vliv, aby přestal myslet na Edwardovu matku.”

Daisy na ni pohlédla. „Pokud se nepletu, jste o deset let starší než Cornelius, Celene.”

„A jak to s tím souvisí? Srdce mi ještě bít nepřestalo, nebo snad ano?”

Všechny mladé dámy zavrtěly hlavou.

„Takže není důvod, proč by se nemohlo zamilovat, ne?” Celene si usrkla čaje a důkladně si je změřila.

„Pokud ani Cornelius není vstřícný,” namítla Hazel, „jsme ztracené. Všechny. Jediná z nás, která ze sebe ještě neudělala blázna, je Daisy.”

Daisy nic neodpověděla. Jen si roztřesenou rukou podala šálek s čajem a pomalu z něho upíjela.

Lavinie však řekla: „A co já? Ani já nemám pocit, že bych ze sebe udělala blázna. O mně přece nemůžeš říct, že běhám za nějakým chlapem.”

„Chcete nám namluvit, že byste odmítla, kdyby se můj nejmilejší Edward rozhodl, že do toho praští a vyzná vám lásku?” Celeniny oči zářily jako smaragd, který jí ráno zdobil turban.

„Musel by udělat víc než mi jen vyznat lásku,” odpověděla Lavinie a vystrčila prsteníček.

„Obchodnice každým coulem, co, má milá?” zasmála se vesele Celene.

„Ne,” ohradila se Lavinie po pravdě. ,,Jen jsem se naučila porozumět svému nepříteli. U Edwarda StuyvesantFrenche člověk musí počítat s tím, že má co do činění s šelmou v lidském přestrojení. Je okouzlující a chytrý a dokáže vás úplně odzbrojit. Má však ještě spoustu dalších vlastností a ty mě naučily, že je lepší mít všechno černé na bílém.”

Nastalo dlouhé ticho. Pak Celene vykřikla: „Lavinie! Kdybych nebyla tak stará, že bych vám mohla být babičkou, byla byste mým životním vzorem. Bůh ochraňuj královnu a vás!”

Všechny čtyři dámy se najednou rozesmály a pozvedly své šálky. Připíjely si a připíjely, až byla konvice prázdná.

20. kapitola

Maritimus dorazil na Bermudy před koncem týdne. Lavinie se procházela po přístavu a vychutnávala pocit pevné země pod nohama. Shora ji spalovalo tropické slunce žárem, který jí pronikal přes tenké, hedvábné vycházkové šaty až na kůži. Vánek se proháněl porostem trpasličích palem vysazených podél přístavu a popoháněl ranní oblohou hravé, rozevláté obláčky. Cestující měli dva drahocenné dny volna v Hamiltonu, pak loď pokračovala do Penzance.

„Je tady krásně,” prohlásila Hazel, když se podívala přes ulici na domy omítnuté v pastelových barvách. Připomínaly přehoz sešívaný z malých pestrých kousků látky. Uličky lemovaly hájky banánovníků a ženy se zelenočervenými turbany na hlavě tu prodávaly ve stáncích ananasy.

„Co kdybychom daly dětem něco k obědu a pak všichni společně vyrazili na výzvědy?” navrhla Lavinie Hazel a vzala Evu s Fanny za ruce. Jamie se táhl za nimi, zaujatý dvěma chlapci, kteří se projížděli městem na mezkovi.

„Prý jsou tady pláže růžové jako perly,” ozvala se Daisy, sotva ji Evaline svezla dolů z rampy k sestrám Murphyovým.

„Už to mám! Uděláme si piknik!” vykřikla Hazel.

Eva i Fanny začaly poskakovat nadšením. Zdálo se, že i Jamiemu se ten nápad líbí, což Lavinii moc potěšilo. Od té doby, co mu vzala tu nemožnou Coltrainovu knihu, byl na ni Jamie stále nabručený.

Lavinie poslala Abigail pro oběd. V místní stáji si půjčili poníka a drožku. Daisy vysadili k otěžím. Když se Abby vrátila s jídlem, vydala se celá skupinka na nejbližší pláž.

„Schází mi Celene,” svěřila se Lavinie Daisy po cestě. „Bez ní nejsme žádní čtyři mušketýři. Koho by napadlo, že má Kylemore na Bermudách příbuzenstvo.”

„Kylemoreovo vévodství vlastní podle všeho většinu ostrova, ale vsadím se, že by si Celene užila víc legrace s námi na projížďce drožkou než na nějakém naškrobeném obědě v sídle některého svého bohatého příbuzného.” Daisy zatahala za otěže. „I Edwardovi patří, že nejel se mnou. Už hezkých pár dní se chová jako zapšklý morous. Nedokázala jsem ho donutit, aby se hnul ze své kajuty,” postěžovala si Daisy a popohnala koníka do klusu. Zahnuli na dlouhou, škeblemi dlážděnou cestu, která je zavedla na osamělý pás mořské pláže.

Odpoledne bylo nádherné. Fanny s Evou si hrály bosé v příboji a z mokrého písku stavěly pohádkové hrady s věžičkami. Daisy jen tak odpočívala na dece, pozorovala holčičky a když bylo třeba, udílela jim cenné stavitelské rady. Na přímém slunci se začala i do její bledé pleti vlévat barva.

Zadumaná Hazel se vydala na dlouhou procházku po pláži až do míst, kde ji nemohli zahlédnout. Jamie si našel úkryt ve skalách za nimi a něco si tam četl.

Lavinie v klidu vychutnávala ten pocit, že může na všechno dohlížet. Pomohla Abigail nachystat oběd, dívenkám vyhrabala k hradům vodní příkopy a úzkostlivě se bránila myšlenkám na StuyvesantFrenche. Od posledního rozhovoru u dveří své kajuty ho neviděla, skoro jako by se jí vyhýbal - anebo ona jemu. Na tom nakonec nesešlo, byla ráda, že ho má z krku. Zbytečně by se trápila. Tak si to alespoň namlouvala, když sledovala, jak se bouře nad oceánem přesouvá stále blíž a blíž k pobřeží.

„Nemyslíte, že by měl někdo dojít pro Hazel?” zavolala Daisy. Jen stěží ji bylo přes hukot větru slyšet. Slunce se ztratilo a mraky se valily na pobřeží v hrozivých černobílých pruzích.

„Ano, asi bychom se měli raději sbalit,” řekla Lavinie a začala shánět Evu a Fanny. Abigail okamžitě přispěchala se všemi punčochami a střevíci. Lavinie spatřila v dálce na pláži Hazel. „Odjíždíme,” zakřičela na ni a divoce zamávala rukama. Zdálo se, že Hazel pochopila naléhavost volání, protože přidala do kroku.

„Ach, Lavinie, našla jsem nejkouzelnější místo na světě,” sdělovala udýchaně, když k nim doběhla. „Na konci pláže stojí starý dům. Vypadá opuštěně, ale u bočního vchodu jsem zahlédla naskládané dříví. Je tam naprosto úchvatná veranda - přesně jako mají domy v Cape May - s velkou starou houpací sítí v rohu.”

„S houpací sítí, povídáš?” To Lavinii nedalo pokoj. Vybavily se jí útržky snu o Edwardovi, ale při tom všem, co bylo právě potřeba udělat, neměla čas se jimi zaobírat. „Pomohla bys, prosím tě, všem nasednout do drožky? Já musím najít Jamieho. Ještě se nevrátil.”

Hazel okamžitě odešla pomoct Abigail a Lavinie se vydala do skal, kde naposledy zahlédla Jamieho.

Chlapec nevěnoval změně počasí pražádnou pozornost. Našla ho mezi dvěma balvany s nosem zabořeným v knížce.

„Odjíždíme, Jamie. Pojď mi pomoct s děvčaty a s Daisy…” Lavinie se zachmuřila. Popošla ještě o krok blíž. Provinilý výraz v Jamieho obličeji jí vše prozradil.

„Víš, cos mi slíbil,” vyhrkla.

Jamie sklapl knihu, kterou četl. Vzdorovitě řekl: „Pan StuyvesantFrench mi řekl, že tuhle si můžu přečíst. Ty tomu nerozumíš. Holky takové věci nechápou!”

Lavinie popadla knihu. Podívala se na obálku. Ozdobným písmem na ní stálo jméno Juddediáše Coltraina a název jeho posledního titulu, Děťátka boží barvy mědi.

,,Jak ses mohl opovážit! Víš, jaký mám na to názor! Tyhle knihy jsou samá krev a násilí!” Vítr ji zuřivě bičoval do tváří.

,,Jak to můžeš vědět? Nikdy jsi je nečetla. A kromě toho, nemáš mi co poroučet!” Jamieho tmavé oči, které vypovídaly o jeho irském původu, zaplály hněvem. Vytrhl jí knihu z ruky a běžel směrem k dlážděné cestě, po které přijeli.

Zoufalá se vrátila na pláž, aby pomohla naložit drožku. Daisy už seděla uvnitř i s Fanny a Evou. Hazel už byla také zpátky, takže hned, jakmile Abigail zabalila pozůstatky pikniku, Lavinie vyvedla poníka zpět na dlážděný chodník.

Nad hlavou jim šlehl blesk. Poník začal trochu jankovat a do písku začaly padat první kapky.

,,Jamie!” zavolala Lavinie, když se dostali na cestu. Počítala s tím, že když je tak nazlobený, počká na ně raději až na cestě, ale nikde ho neviděli.

„Co když je ještě pořád ve skalách a čte si?” zakřičela Hazel, která usazovala holčičky na svá místa.

„To ne. Našla jsem ho. Trochu jsme se pohádali, a tak jsem si myslela, že na nás počká tady.” Lavinie se rozhlížela na všechny

strany, ale nikde nikdo. Viděla jen skály, pláž a pět nervózních tváří, které ji pozorovaly z drožky.

,,Jamie! Jamie!” volala Hazel. Brzy se k ní přidala i Daisy.

,,Jamie!” křičela Lavinie. Déšť zesílil a valil se na zem z černé oblohy jako učiněná smršť.

„Kde by mohl být?” zeptala se Daisy. Přitom tiskla k sobě Evu s Fanny.

Poník se postavil na zadní a Abigail chňapla po košíku, aby nevypadl z drožky. „Co kdybych se po něm podívala, slečno, a vy byste se mezitím s holčičkami vrátily na loď?” nabídla se Abby.

Lavinie si utřela deštěm zmáčený obličej. Plátěné šaty měla úplně promočené. Podle toho, jak se Daisy s Evou a Fanny k sobě tulily, koukalo z toho pěkné nachlazení. „Ne, bude lepší, když všechny odvezte a já ho najdu a přijdu za vámi.”

„Pomůžu ti,” nabídla se Hazel.

„Ne, pomoz raději Abby. Musí tady někde být. Jen se na mě zlobí. Určitě se objeví, když se spustila bouřka.” Lavinie se rozhlížela po pláži. „Musí se přece objevit,” dodala. Pak podala otěže Hazel a dívala se za nimi, jak mizí v dešti.

Když zmáčená drožka zastavila u Maritimu, měli už v přístavu připravenou pátrací skupinu. Edward chytil Daisy do náručí a opatrně ji posadil na kolečkové křeslo. Evaline čekala s přikrývkami a ohřívací lahví.

„Musím počkat na Lavinii,” křičela Daisy na bratra, když ji služebná tlačila nahoru po rampě.

Edward si setřel z obličeje déšť a pohlédl na Hazel a dvě malé holčičky. Vypadaly jako tři třesoucí se koťátka. Abigail, také promočená na kůži, předávala poníka stevardovi, aby ho odvedl zpět do stáje.

„Kde je?” zeptal se Edward stroze.

Hazel předala holčičky Abigail, která je ihned odvedla k rampě. „Zůstala tam. Nechali jsme ji na pláži, protože se nám ztratil Jamie.”

„Proboha, vždyť ten se vrátil už před hodinou. Čte si v hale pěkně v suchu.” Edward zavrtěl hlavou. „Půjdu pro ni.”

„Třeba se vrátí sama. Počkám tady na ni.” Hazel zírala na Edwarda skrze provazy deště, které se valily z oblohy. Neudělala jediný krok směrem k lodi.

„Nehloupněte. Může to trvat celou věčnost, než to vzdá a vrátí se do města,” vybafl na ni. „Vezmu si koně a do hodiny jsem zpátky.”

Hazel ho popadla za ruku. Ve tváři se jí zračilo neblahé tušení. „Ne, počkejte. Mohl by pro ni zajet třeba Kylemore. Nebo Buc. Už se vrátili?”

„Ne, ještě ne. Proč by vážili cestu zpátky na loď v tomhle počasí?” Pro završení celé situace právě v tom okamžiku osvítila oblohu nad nimi jemná pavučina blesku a hned poté se ozvala ohlušující rána. Podíval se na ni, jako by se pomátla. „Raději mě nezdržujte, ať můžu vyrazit. Zbytečně tu maříme čas.”

„Ne, to nesmíte!” V Hazelině tváři se zračila hrůza a úpěnlivá prosba. „Vždyť ona se určitě vrátí. Bude v pořádku, já to vím.”

„O co vám jde? Proč mi bráníte, abych pro ni zajel?” Lehce s ní zatřásl a pak jí sundal ruce ze své paže.

„Nemůžete tam jet,” vzlykla a utřela si déšť z očí. Pak, jako by ho chtěla odradit od jeho úmyslu, pokračovala: „To všechno ta houpací síť. Já jsem ji viděla! Vím, že to zní hloupě, ale ten sen, co se zdál Lavinii…” Zarazila se. Dívala se na něj, jako by pochybovala o tom, že má sílu bojovat s bouřkou a osudem. Někde poblíž vyrval vítr z pantů okenici. Dopadla na dláždění a břinkla.

„Tak dost. Rád bych pro ni zajel dříve, než přijde příliv a najdeme ji ráno utopenou.” Ukázal Hazel směrem k rampě. „Ten příběh mi dovyprávíte, až se vrátím.”

Poraženě se vydala směrem k lodi. Edward se rozběhl přístavem ke stáji, kde si předtím půjčili poníka a drožku. Otočila se a v přívalu deště ho sledovala. Nikdo ji neslyšel, když si celá sklíčená sama pro sebe tiše posteskla: „Až se vrátíte, bude už pozdě.”

21. kapitola

Podle mého se celá záležitost zúžila na následující problém: důkaz musí být nezvratitelný; nedá se vycházet ze smyšlených úvah a pouhých doměnek, či považovat za samozřejmé, že to, co se ušije, drží pohromadě jen díky pevně utaženým švům

a uzlíkům. Mám totiž důvod se domnívat, že síly, které se uplatňují v těchto jevech, včetně lásky, se obvykle nedají jen tak snadno spoutat.

- úryvek z dopisu WlLLIAMA crookese do Časopisu

spiritista

„Jamie!” volala Lavině. Kolem ní skučel vítr a příboj ji bičoval do holých kotníků. Boty a punčochy nechala ležet na pláži v místech, kde předtím zasedli k pikniku, asi o míli zpátky. Zatímco však běhala křížem krážem po pláži a snažila se najít Jamieho, docela na ně zapomněla.

Vlastní představivost ji popoháněla vpřed. Hlavou se jí honily příšerné myšlenky; jen ji utvrzovaly v tom, že se Jamiemu přihodila nějaká nehoda. Určitě spadl ze skály a rozbil si hlavu. Třeba teď někde leží s hlavou v kaluži vody a vydává svůj poslední vzdech.

Přemohla nával hysterie a vydala se dál, k šedivé siluetě domu, kterou rozeznávala na konci pláže. Třeba je tam. Možná že když bouřka zesílila, schoval se na kryté verandě, o které mluvila Hazel. Když dorazila na místo, byla si jistá, že ho tam najde skrčeného v rohu, jak z něho crčí pramínky vody.

,,Jamie! jamie!” zavolala, když doběhla ke schodům na verandu. Mořské vlny už olizovaly první z nich. Za ní na pobřeží běsnila bouře. Po obloze se valily mohutné kupy černých mraků, vítr burácel a oblohu křižoval jeden blesk za druhým. Volala chlapcovo jméno do tmy nahoře. ,,Jamie! Jamie!” vyděšeně křičela a brala schody po dvou.

Nikdo jí však neodpovídal.

Vyčerpaná klesla na podlahu a opřela se o prkennou stěnu. Veranda byla tmavá a prostorná. Před bouřkou byla chráněná

okenicemi z tlustých latí. Lepší místo pro svůj úkryt by si nemohl žádný chlapec přát. Přemýšlela, kde by tak mohl být, a měla stále větší strach.

Juddediáš Coltrain ji teď vůbec nezajímal. Ať si Jamie přečte klidně všechny jeho knihy, jestli je dokáže strávit, jen když se objeví. Lavinie se rozhlédla po tmavé verandě. Její oči si pomalu začínaly zvykat na šero. Nikdo tu nebyl. V rohu se nekrčil žádný malý ustrašený chlapec, jak si Jamieho pamatovala z dob, kdy žili v sirotčinci, kde se Burton Karpp často rozzuřil a šel na děti s bičem. Jamie byl v té době skutečný mistr ve schovávání, protože v útulku bylo nesmírně důležité umět se skrýt. Teď tomu však bylo jinak. Teď bylo potřeba, aby ho našla. Proto přece s Hazel vzaly ze sirotčince i všechny tři děti - aby měly někoho, kdo se o ně postará. Aby nemusely trpět tak, jak v útulku trpěli pětiletí chlapci, když se krčili v rohu, polomrtví hrůzou z biče despotického tyrana.

Do očí se jí hrnuly slzy zoufalství. Nohy jí krvácely, jak si je při hledání Jamieho pořezala o skály. Plátěné šaty měla dočista roztrhané a vlasy jí spočívaly na zádech v jedné velké a zmáčené kadeři. Na ničem z toho jí však nezáleželo. Chtěla jen najít Jamieho. Tohle místo přece vůbec nezná a je úplně sám. Co když zabloudil? Co když se mu něco stalo? Vítr s nepříjemným skučením narážel do boční zdi prázdného domu a vlny se rozbíjely o pobřeží jen pár desítek centimetrů od nízkých cihlových sloupů, na kterých dům stál. Hrůza poslední myšlenky ji přiváděla k šílenství. Jamie neumí plavat.

Najednou se posadila vzpříma. Mohl to být i vítr, ale přísahala by, že zaslechla, jak ji někdo volá. Navzdory rozrušení uslyšela znovu své jméno. A ještě jednou. S námahou se postavila na nohy a vrhla se dolů ze schodů, zpátky do té bouře.

,,Jamie! Jamie! Jsi to ty?” volala s pláčem do tmy kolem sebe.

Přes přívaly deště zahlédla dole na pláži něčí postavu.

„Jamie…” Chlapcovo jméno jí zaniklo na rtech. Vtom osvítil oblohu blesk a ona si mohla postavu prohlédnout. Byl to muž na koni. Zvíře se bouřky očividně bálo, protože se při každém zadunění hromu začalo stavět na zadní a hrabalo ve vzduchu kopyty.

,,Jamie,” zašeptala celá zničená. Muž na koni se blížil. Při dalším záblesku uviděla, že cválá přímo k ní. Kůň měl strachem rozšířené oči a u huby pěnu.

„Lavinie!” křikl muž, když seskočil na zem.

„Edwarde! Ach, můj Bože, Edwarde!” Vyrážela jeho jméno v návalech pláče. „Nemůžu najít Jamieho! Nikde ho nemůžu najít! Určitě se utopil. Prosím, pomozte mi ho najít. Prosím vás o to! Prosím vás!” Chytila ho za sako a začala s ním cloumat, jako by si ho chtěla v té tmě přitáhnout k sobě. Studený déšť jí bičoval kůži, cítila to bodání ledových jehliček, ale teď, když našla posilu, byla odhodlaná vzdorovat bouřce i čemukoliv jinému, jen aby našla Jamieho.

Najednou si uvědomila, že ji objímá. Příboj, který jim zuřil u nohou, byl vysoký a silný. Dosud potlačovala strach, ale teď už se neudržela a divoce se roztřásla. „Panebože, Edwarde, musíme ho najít!” Propukla v pláč. Rukou ji chytil kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Opřela se mu hlavou o hrudník.

,,Jamie je v pořádku,” uklidňoval ji navzdory burácení větru. „Předběhl vás a byl na lodi dříve než ostatní. Když jsem odcházel, byl v teple a v suchu, četl si a o nic jiného se nestaral.” Edward se podíval Lavinii do očí a pohled mu zjihnul. „Kdyby vás ale viděl v tomhle stavu, jistě by se rázem cítil o moc hůř.”

Na chvíli zapochybovala, zda se dokáže udržet na nohou. Jamie je v pořádku. Nemohla tomu uvěřit. To všechno bylo tím, že byla tak sama a kolem zuřila bouřka; proto jí představivost pracovala naplno. Viděla ho v nejrůznějších příšerných situacích a hledala ho jako smyslu zbavená, aby ho našla ještě včas. Přitom se ten malý uličník v návalu vzteku sebral a rozhodl se vrátit na loď na vlastní pěst.

„Díkybohu, díkybohu,” šeptala zesláble, s náhlým pocitem vyčerpání a chladu.

„Kapitán říkal, že to bude zlá bouřka,” prohodil Edward a škubnul opratěmi, aby zklidnil polekaného koně. „Pojďte,” řekl a vzal Lavinii za ruku.

Šla za ním.

Uvázal koně k silnému sloupku u zábradlí, které vedlo podél schodů opuštěného domu, a spěchal s Lavinii na verandu.

Vítr sice lomcoval okenicemi, ale náhle si uvědomila, jaké ticho je uvnitř ve srovnání s pláží, kde bouřka zuřila naplno. Teď, když věděla, že je Jamie v bezpečí, velice se jí ulevilo. Zdálo se jí, jako by měla ruce i nohy z olova. Po celou dobu, kdy Edward prohledával verandu a našel olejovou lampu, kterou zapálil, Lavinie se ani nepohnula od zábradlí.

Když se rozhlédla kolem sebe, všimla si, že je podlaha verandy čerstvě nabílená a okenice mají lahvově zelenou barvu. Lišty okenic pod náporem větru drnčely a rachotily. Bylo zřejmé, že bouře hned tak neustane.

V mihotavém světle olejové lucerny pohlédla na Edwarda. Také on ji pozoroval. Zdálo se, že v duchu probírá každý detail jejího vzhledu zvlášť, od pláčem zarudlých očí až po skrz naskrz promáčené šaty a holé nohy. Když ho přistihla, jak na ni zírá, uhnul pohledem. Na tváři mu naběhl sval, který značil, že se usilovně snaží hrát roli muže s dobrým vychováním, i když se mu do toho očividně vůbec nechtělo.

Položil lucernu na vratký stůl vedle houpací sítě, která se kývala v náporech větru, jimž dům vzdoroval. Byl stejně mokrý jako ona. Z uhlově černých vlasů mu odkapávala voda a jeho plátěné oblečení potřebovalo vyždímat, nejlépe zkušenou pradlenou. Stáhl ze sebe zničené sako a přehodil ho přes dvě židle z ohýbaného dřeva, které stály u dveří. Pod mokrou batistovou košilí se mu rýsoval každičký sval. Teď zase odvrátila zrak ona.

„Děkuji vám,” řekla mírně.

Neodpověděl. Zjevně se snažil zůstat nad věcí, avšak při pouhém pomyšlení na běsnící bouři venku a na to, jak neskutečně sami se ocitli v úkrytu před hrozbou noci, to bylo zcela nemožné.

„Myslela jsem, že tady snad přijdu o rozum,” dodala. „Nemohla jsem ho nikde najít. Vůbec nikde nebyl. Nikde.” Najednou se jí po tváři začaly řinout slzy úlevy, které nešlo zastavit. Přemohl ji nevyslovitelný pocit vděčnosti, ale všechno, na co se zmohla, byly navzdory zdravému rozumu jen další slzy, které ještě zhoršovaly její už beztak politováníhodný vzhled.

„Už jsem vám přece řekl, že je v pořádku,” promluvil Edward, aniž by o ni zavadil pohledem.

„Já vím. Jen jsem si na pár okamžiků myslela, že se mu stalo něco strašného. V téhle bouřce. přišla tak znenadání a s takovou

silou.” Snažila se uklidnit, ale bezvýsledně. Slzy jí tekly dál bez ohledu na to, co dělala nebo říkala. Po hrůze, kterou prožila, to byl očistný pláč.

„To bude dobré,” uklidňoval ji Edward a nespouštěl z ní oči.

„Už je to pryč.”

Byla by se ráda vzchopila, ale nešlo jí to. City z ní tryskaly, aniž je byla schopna ovládnout. „Děti a Hazel jsou všechno, co mám, víte. Kdybych ztratila Jamieho, nepřežila bych to. Jamieho nikdy. V domově stál vždycky při mně. Jen si to představte. Mně bylo šestnáct, jemu teprve pět a v srdci měl tolik rytířství, že by zaplnilo oceán.” Hlas se jí zlomil a roztřásla se. Objala se, ale nepomohlo to. Zuby jí začaly drkotat.

Přitáhl si ji k sobě. Ochotně se podvolila. Jeho blízkost ji vždycky tak děsila, a přitom teď měla pocit, že dotyk jeho teplé a pevné hrudi je jediný lék na zápal plic, který jí bezesporu hrozil.

„Tohle s vámi dokáže udělat jeden ztracený chlapec?” zeptal se a přejel jí palcem po vlhké tváři. „Nikdy by mě nenapadlo, že se Hraběnka Lavinie dá tak snadno zlomit.”

Ještě v jeho objetí si uvědomila, že je jí najednou zase teplo. Pocítila i klid, do kterého se ještě před chvílí tak marně nutila. „Nemohla bych ztratit nikoho z nich. Jsou všechno, co mám,” šeptla.

„Všechny je máte v bezpečí na Maritimu. Jelikož jste se nevrátila na loď, pravděpodobně se teď oni obávají víc o vás.”

„Nebudou mít strach,” prohlásila tajemným tónem a pohled upřela přes verandu. Za Edwardem se jako přichystaná pohřební hranice rýsovala houpací síť s bohatým řasením. Nikdy nebyla na Bermudách, natož v tomto domě, a přesto jí všechno bylo tak povědomé: skučení větru, třesoucí se stěny i ta povlávající prázdná houpací síť. Ano, zatím byla prázdná.

Do střechy se divoce opřel vítr. Objal ji ještě o něco pevněji. „Mají všechny důvody k tomu, aby měli strach. Tohle je ošklivá bouřka.”

„Nebudou se bát. Vědí přece, že jsem s vámi.” Dívala se na něj. I přes jeho pronikavý pohled se přestala třást. Pochopil, co tím myslela; přečetl si to v její tváři.

V koutku úst se mu objevil potutelný úsměv. „Ale měli by mít strach. Na rozdíl od Jamieho, ve mně není rytířství, ani co by se za nehet vešlo.”

Usmála se. „Přišel jste sem přece především proto, abyste mi pomohl, Edwarde. Cokoliv dalšího se přihodí, bude už jen osud a shoda okolností.”

„Osud i okolnosti jsou tedy teď na mé straně.”

„Vždycky byly.”

Natáhla ruku a instinktivně se dotkla jeho tváře. Na její pohlazení odpověděl ucuknutím, ona však přesto nestáhla ruku zpátky. Ještě nikdy ho neviděla jinak než přepečlivě upraveného. Jeho zarostlá tvář bez obvyklé dokonalosti byla pro ni něčím naprosto novým. Uvědomila si, že ji neuvěřitelně přitahuje, víc než kdykoliv předtím. Mokrý a celý rozcuchaný jí připadal daleko přístupnější než ten chladný, uhlazený muž, kterého tak dobře znala. Ptala se sama sebe, zda právě tohle není pravý Edward StuyvesantFrench, který se pod slupkou nepřístupnosti celou dobu skrývá. ,,Jsem moc ráda, že jste pro mě přišel. Přesně takhle bych si to přála.”

Podíval se na ni, jako by si nebyl jistý tím, co vyslovila. „Přišel jsem, protože jsem věděl, že budete mít o Jamieho strach. Nechtěl jsem, abyste si dělala starosti.”

„. protože, dá-li se to tak říct, ke mně chováte jisté city.” Na čele se jí objevila vráska. Po Jamiem pátrala bezvýsledně, místo toho na pláži našla svůj osud; zatím si však ještě nebyla příliš jistá, zda ho chce naplnit. Znovu pohlédla na houpací síť. V tu chvíli se Lavinii opět velmi živě vybavily detaily snu a zaplavily ji úzkostí.

Zaklonila hlavu. Pohlédla mu do očí. Osudový okamžik byl tady. Teď nastal čas, kdy svému osudu musí buď otevřít náruč, anebo od něj utéct jak nejrychleji umí. Sebrala všechnu odvahu, která jí ještě zbyla.

„Pokud to teď přiznáte, Edwarde, nikdo se to nedozví,” přemlouvala ho šeptem. „Zítra bude všechno zase jako dřív. Já budu dál tou ženou, kterou tak opovrhujete, a vy budete dál tou ledovou horou, která na sebe bere masku gentlemana. Ale řekněte mi teď a tady - čistě jen pro můj klid - jaké city ke mně chováte?”

Do očí jí vstoupily nežádoucí slzy. Její city byly jako otevřená rána. Ještě před chvílí umírala hrůzou o Jamieho osud a teď tu

stojí s Edwardem, oba se třesou zimou a venku řádí průtrž mračen. Je tady s ním, vydaná na milost i nemilost. Právě však nastal čas rozhodnutí a všechno má v rukou on, ne ona.

Otřela si oči. Vzchopila se a znovu promluvila. „Pokaždé, když se mnou mluvíte, urážíte mne i svádíte zároveň. Mám právo vědět, proč si se mnou tak hrajete. Jsem snad pro vás jen dalším územím, které chcete dobýt? Podle mne je v tom něco víc. Když se na vás někdy dívám, Edwarde, mám pocit, že se naše duše znají už nejméně tisíc let. Ale možná je to jen tím, že jsem žena. Ženy takové věci cítí.” Její hlas téměř nebylo slyšet. „Moc dobře si uvědomuji, že většině mužů takové věci nic neříkají.”

Neodpověděl. Díval se na ni, oči zahalené stínem, obličej nehybný a bez jakéhokoliv výrazu.

Zoufalství ji přepadlo se stejnou silou, s jakou vítr dorážel na dům. Monty ji přece před láskou varoval, prý člověka jen oslabí a obere ho o veškerou hrdost a naději. Neřekl jí ovšem, jak silná bude její touha po naplnění té lásky ani jak plíživě se jí vkrade do srdce. Nezmínil se, že ji bude strašit jako zlý sen. nebo jako houpací síť kývající se v potemnělém rohu.

„Nemusíte mít obavy, Edwarde. Klidně mi to řekněte,” špitla nakonec. Hrdlo měla sevřené pláčem. „Nejsem mladá dívka, které se musí lhát a slibovat. Jsem zralá žena a ani mě nenapadne nutit vás k tomu, abyste dostál vyznání, které jste učinil, když jsme spolu byli sami, obklopeni tmou a v úkrytu před vichřicí a lijákem. Nikdy se nebudete muset stydět za to, že jste vyznal své city někomu takovému, jako jsem já. Stejně by mi nikdo nevěřil, rozumíte? Tak mi to prozraďte. Povězte mi, proč jste sem pro mě přišel.”

Zavřel oči. Zdálo se, že prožívá učiněná muka. Nakonec to nevydržel a promluvil. ,,Jste žena, která se svou pouhou existencí vysmívá všemu pravdivému. Převlékáte se za přízrak a hrajete si na mrtvou. Důvěřivé muže obíráte o peníze. A nejhorší na tom všem je, že se mi líbíte. Tak zatraceně se mi líbíte.”

Jeho ruce spočinuly Lavinii na krku. Upíral tam i svůj pohled. Hypnotizoval perlové knoflíčky, které jí začínaly pod bradou a vedly až k pasu.

Sklopila zrak a tváře jí hořely. Měla se stydět, ale necítila naprosto žádné rozpaky. Její mokrá plátěná letní blůzka krémové

barvy byla průsvitná. Pod tenkou, přilnavou látkou jí do nejmenšího detailu prosvítal korzet. Byly vidět dokonce i drobounké saténové mašličky, které jí zdobily živůtek.

Opřela se o něj. Pocit odevzdání se jí vléval až do morku kostí. Jak se vítr opíral do stěn, ocelové háky houpací sítě skřípaly. Jako by byl každičký detail celého scénáře předem naplánovaný. Nebylo úniku.

„Tvrdíte, že jsem úplně stejná jako všechny ty obyčejné ženy, se kterými jste byl, Edwarde. Třeba máte pravdu,” připustila. „Třeba konečně pochopím, že je to tak, a smířím se s tím.”

„Ale vy nejste jako ony. Všechny ostatní jsem nechal daleko za sebou. Kdežto vy, Lavinie… vy… jste jako popínavá rostlina, která se pne po cihlové zdi tak dlouho, až ji nakonec povalí. S vámi se mi nedaří najít způsob, jak ovládnout své city.”

„Vy přece zvládnete všechno, Edwarde.”

Zdálo se, že na chvíli zadržel dech. „Ano, obvykle umím poroučet svým citům. Obvykle neporoučejí ony mně…” Dlouze a útrpně se na Lavinii zadíval. „Tentokrát je to ale zatraceně těžké. Zatraceně těžké.”

Cosi, co snad ani nevycházelo z ní, ji pohánělo, aby zaklonila hlavu a nabídla mu svá ústa. Sevřel ji kolem pasu ještě pevněji. Zvolna si ji přitiskl na sebe, sklonil hlavu a nechal splynout jejich rty.

Jeho polibek byl jako omamný nápoj, který se jí pomalu rozléval do žil. Přestala vnímat neúnavné burácení větru, nedbala na zlověstné blikání lampy, která ji varovala před příchodem nebezpečných událostí. Vše, po čem toužila, byl on. Jak si svými ústy nemilosrdně přivlastňoval její a ruku posouval výš a výš, až uchopil do dlaně její prs, toužila po něm stále víc.

S hlavou položenou na jejích prsou jí zuby přejížděl po uchu a jazykem laskal místa na krku, ve kterých byl cítit tep krve. Lavinie se opět roztřásla, tentokrát však vzrušením, nikoliv chladem. Mít ho pro sebe jí působilo neobyčejnou slast. Neměla s milováním žádné zkušenosti a bylo jí jasné, že to vyjde najevo, ale věděla o tom dost, aby zvládla to základní. To, co mělo následovat, jí možná mělo nahánět hrůzu, ale s ním necítila strach. Jeho polibky, doteky a objímání pro ni znamenaly až příliš, než aby podlehla obavám.

„Ty rozepni mě,” řekl s hlavou ještě stále zabořenou na její hrudi, když jí začal odepínat perlové knoflíčky na blůzce.

Váhavě mu položila ruce na prsa. Neobratně se potýkala s knoflíky jeho košile, takže když byl hotový s její blůzkou, sama byla teprve v půlce.

Přidržel jí ruce na své svalnaté hrudi. Zpočátku se zdráhala roztáhnout prsty, ale brzy ji přepadla nenasytnost. Nahmatala ho pod vlhkou plátěnou košilí a vychutnávala ten pocit. Tělo měl lesklé od potu a pevné. Neskutečně pevné. Ztělesňovalo nezdolnou mužskou sílu.

Jejich rozdílnost Lavinii neodpuzovala, jak by se dalo očekávat, ale naopak ji přitahovala jako magnet. Jeho hruď byla přesným opakem její. Tam, kde on měl pevné svaly, sama oplývala měkkostí. Hladká kůže, která jí právě doslova překypovala z vlhkého a poněkud sraženého korzetu, nápadně kontrastovala s jeho zarostlou hrudí. Navzájem se skvěle doplňovali. On a ona. Edward a Lavinie. Když se k ní přitiskl a zatlačil na hráz, kterou mezi nimi tvořil její korzet, z celého srdce si přála, aby pokračoval.

,,Jak to máte ráda, Hraběnko?” zeptal se s ústy na jejím krku a přitom jí posunul ruku do svých kalhot.

Prsty přejela přes vyboulené místečko. Zděšeně ucukla, jako by dostala žihadlo. Došlo jí, že překročili pomyslnou hranici, zpoza které není návratu. Na cestu zpátky se už nedalo ani pomyslet.

„Jak to máš ráda?” zeptal se znovu, když konečně nahmátl háčky na jejím korzetu.

„Já… já nevím,” zašeptala. Dýchala rychle a povrchně. Chtěla to, chtěla jeho, ale připadala si, jako když padá z útesu a nemůže se vyškrábat zpátky, ani vyčkávat. „Musím ti říct. chci, abys pochopil, že.”

,,Jen mi to řekni. Všechno. Nejprve ti to udělám tak, jak to máš ráda. Já si všechno vynahradím až potom.” Upřeně na ni hleděl. Oči měl přesně takové, jaké si je pamatovala. Nemilosrdně zelené. I v tlumeném světle lucerny jí připadaly úchvatné, a když se na ni ještě takhle podíval a zajiskřila mezi nimi touha, věděla, že ho nemůže zklamat. Chtěl ji. A ona se mu oddá beze zbytku.

Olízl jí jazykem ústa. S mučivou pomalostí jí rozevíral korzet. Její nahá ňadra vyklouzla ze zajetí vlhké plátěné klece. Hned je vzal do svých dlaní, které čekaly jen na ně. Vzdychla. Umlčel ji dalším dobyvačným a vroucím polibkem.

Zaplavila ji mohutná vlna vzrušení, topila se v něm, až nebyla schopná myslet ani dýchat. Odepnul jí sukni a rukama si razil cestu přes všechny vrstvy spodniček a prádla, dokud neuchopil její nahý zadeček, naprosto stejně smyslně jako předtím ňadra.

„Sundej si to,” nařídil jí zprudka a stahoval jí sukni i spodní kalhotky, které se jí zachytily na bocích. Pak úplně ztratil trpělivost a v podřepu jí strhl všechno oblečení k zemi. Teď tu nad ním stála nahá jako Venuše miloská.

Políbil ji do rozkroku. Jen krátce se jí dotkl rty, ale Lavinii se zdálo, jako by ji tím polibkem celou pohltil. Na okamžik si nebyla jistá, jestli se dokáže udržet na nohou. Stačil k tomu jediný vlhký dotyk jeho jazyka.

,,Ještě?” dráždil ji dál.

Sklopila zrak a podívala se na něj. Nedokázala ze sebe vypravit jediné slovo, ani vymazat z paměti ten obraz, jak se jeho tmavovlasá hlava přibližuje ke zlatavé vyvýšenině jejího ženství.

„Jestli už jsi připravená, běž do sítě,” řekl a postavil se.

Udělala tedy krok vzad a málem upadla přes své poházené roztrhané šaty. Přepadl ji náhlý pocit studu. Stále si musela zakrývat prsa pažemi.

Chvíli si ji prohlížel a pak se pousmál. „Tak se mi to líbí. Ať v tom je náznak panenství. Jsi opravdu skvělá. neuvěřitelně skvělá.” Stáhl jí ruce k bokům a odhodil dozadu mokré pramínky světlých vlasů, které jí spočívaly na ňadrech. Rozkošnicky zasténal a náruživě ji políbil. Pak spočinul hlavou na její hrudi a ústy polaskal obě bradavky.

„Prosím…” To slovo vyšlo až z nejživočišnějších hlubin jejího těla. Chtěla, aby přestal, ale zároveň tak zoufale toužila po tom, aby pokračoval. Nakonec zprudka zaklonila hlavu a docela se mu oddala. Nebyla schopna jediného slova.

Napřímil se a naváděl ji směrem dozadu, dokud se nohama nedotkla těžkých bavlněných lan houpací sítě. Třel se celým tělem o její boky a Lavinii nezbylo nic jiného, než vrátit ruce znovu na jeho hruď. Téměř se na něj nedívala. V obličeji se mu zračila

náruživost, jakou tam dosud nespatřila. Pohled měl zastřený, a přesto mu z očí sálal chtíč. Zachvátila ji vlna neurčitého strachu. Ještě byl stále oblečený. Ona, nahá a zranitelná, se teď pro něho stala pouhou hračkou, se kterou si může dělat, co chce. Toho se děsila nejvíce: ztráty sebekontroly a rovnocenného postavení. Jemu kalhoty dosud stále poskytovaly obranný štít, a proto byl tím, kdo vládne, kdežto ona už neznamenala nic. Byla jen další z řady jeho poddaných, vydaná zcela napospas smyslnému chtíči.

„Posloužíš mi vkleče nebo mě chceš raději cítit v sobě?” šeptal jí s ústy na prsu, zatímco si jazykem pohrával s její bradavkou.

Neodpověděla. Rty měla nateklé od jeho žádostivých polibků a v hlavě jí vířil zmatek z jeho otázek. Myslela si, že se docela vyzná v tom, co se obvykle odehrává v ložnici, ale teď poznala, že věděla pouze to, jak se tomu všemu vyhnout.

„Tak dobře. Rozhodnu to já,” odpověděl sám sobě. Líbal ji a u toho si rozepínal kalhoty, opět s nesmírnou ladností. Shodil ze sebe košili a položil jí ruce na ramena, aby ji přiměl pokleknout na zem.

Stála bez pohnutí a nebyla schopná mu vyhovět. Někde hluboko v mysli tušila, co po ní chce, ale nedokázala to. Takhle ne. Poprvé to přece nemůže udělat jako laciná děvka v zapadlé uličce. Pozorovala ho jako náměsíčná. Znovu ji políbil na ústa, jako by ji tím chtěl přesvědčit. Podíval se na ni a v očích mu zasvítil zvláštní lesk.

„Snil jsem o tobě, Lavinie,” zašeptal ochraptěle. „Představoval jsem si, jak se mi ta malá hubatá holka, co tak ráda vodí muže za nos, oddá a poslouží mi, zatímco já budu stát nad ní a pohrávat si s pramínky jejích překrásných vlasů.”

„To n-ne.,” vykoktala, když se jí podařilo sebrat poslední zbytek zdravého rozumu.

„Ale ano,” trval na svém a znovu políbil její poddajná ústa. „Jednou určitě ano,” prohlásil přesvědčeně, když ji položil dozadu do houpací sítě a přikryl ji svým tělem.

Jejich rty splynuly, až měla ústa vlhká od polibků stejně jako klín. Pohyby jeho těla spolu s tím, jak odrážel kývající se síť, vytvářely monotónní erotický rytmus, ve kterém se mu znovu a znovu přibližovala a zase vzdalovala a s každým nárazem toužila víc po naplnění.

Přejela mu rukou po zádech. Byla hladká a široká, samý sval. Připadal jí dvakrát větší než ona. Zdálo se, že ji rozmáčkne, jestli si na ni lehne, ale ona přesto toužila jen po tom, aby byl ještě blíž, pořád blíž.

Uchopila ho za zadek, za ten pevný a zaoblený kus svalu. Zahlédla jeho kalhoty; ležely na podlaze v úhledné hromádce. Nakonec tedy přece jen bude její a ona jeho.

„Moje sladká spiritistko, slib mi, že spolu takhle budeme ve spojení i na onom světě?” zaprosil, zatímco jí svými zuby přejížděl zboku po měkoučkém prsu. „Musíš mi to slíbit, Lavinie. Takovéhle chutné masíčko si přece nemůžu nechat ujít ani po smrti.”

Nespouštěla z něho oči. Nad verandou se zablesklo a náhlé světlo ji oslepilo. Viděla jen jeho. Jeho obraz jí zůstal před očima jako vyrytý do medailonu. Šeptal jí cosi vulgárního, čemu ani nerozuměla, ale její tělo si počínalo skvěle. Zahlédla, že jí naběhly bradavky a že se Edward tváří spokojeně, zejména když zabloudil rukou do jejího rozkroku, aby zkontroloval, zda je ten exotický plod, který se chystá utrhnout, již zralý.

„Už?” zeptal se prosebně. V obličeji měl nenasytný výraz, který prozrazoval, že teď nežertuje - a když, tak jen částečně.

„Ano, už,” šeptla a přisála se k jeho rtům. Věděla, že to bude bolet. Věděla to, ale nedbala. Její touha byla daleko silnější než bolest.

Zadržela dech. Zajel do ní a přitom jí rukou pozvedl koleno, aby si usnadnil cestu. To, jak se jí zmocnil, bylo neopakovatelné. Teď už byla celá jeho. Úplně celá. Cítila, že ji v očích pálí slzy.

„Zatraceně. Co to na mě zkoušíš teď?” vyrazil ze sebe tónem, který na ni zapůsobil jako ledová sprcha.

Vytřeštila na něj oči. Nic však neříkala. Nebylo co vysvětlovat. Nic, co se této noci odehrálo, zřejmě nikdy nebude nikomu vysvětlovat.

Vyjeveně jí zíral do tváře. Dlouhou chvíli se ani nepohnul a upíral na ni zprvu nevěřící, pak zvědavý a nakonec vyděšený pohled. Zalétl očima k síti a pak zpět k ní. „Ta síť.,” šeptl a zachmuřil se. „Hazel mi říkala, abych sem nechodil. Mluvila o houpací síti. O téhle houpací síti. Tys to věděla, že ano? Tušila jsi, že se to stane. Celou tu dobu jsi to věděla…”

„Ano,” sípla sotva slyšitelným hlasem.

Podíval se na ni, jako by jeden z nich musel přijít o rozum. „Jak je to možné. řekni, jak?”

„Občas mívám sny. Někdy jsou plné hrůzy. Jindy jsou zase nádherné, jako tenhle.” Po obou stranách tváře jí stékaly slzy. Stále byl ještě v ní, pevný a mocný. Sžírala ji touha po završení. Bylo to k nevydržení.

„Proč to děláš?” zeptal se. Přes burácení větru ho skoro ani nebylo slyšet.

„Protože tě chci. Tolik tě chci…” Políbila ho na ústa. Měl to být žhavý polibek zkušené svůdkyně, ale vyklubal se z něj něžný dotyk, který prozrazoval první lásku a chutnal slaně.

Myslela si, že už se nevrátí. Měla dokonce strach, že od ní odejde a vysměje se jí, jak nemožně se chová. To však neudělal. Její rty na něho patrně zapůsobily, něco se v něm pohnulo. Naklonil se nad ni a vzal do úst její bradavku, tentokrát něžně, jako by si přál dostat ji až tam, kde si sama přála být. Její touha stále narůstala. Apatická vůči času i prostoru, vpletla prsty do jeho nakrátko zastřižených vlasů a plná vděku ho nechala, aby si jí položil hlavu na rameno.

Zpočátku se pohyboval opatrně, jako by si nebyl jistý svými pohyby. S každým jejím povzbudivým zasténáním pomalu přidával na tempu. Způsob, jakým do ní vnikal, jí působil neuvěřitelnou rozkoš, až se dole začala svírat a opanoval ji příslib blížící se slasti.

„Bože, u tebe je ale těsno,” zasténal se zavřenýma očima. Lekla se, že stiskl víčka bolestí.

„Bolí tě to?” zamumlala, neschopná pochopit, jak by mohlo, když se sama v té rozkoši rozpouští jako čokoláda na slunci.

„Prokristapána, ne! Jen už to dál nevydržím. Už to nevydržím!” Otevřel oči a podíval se na ni, na její zcuchané vlasy, na její ňadra, kterými se k němu tiskla, a pak zpět nahoru, na její poddajná a odevzdaná ústa. V tu chvíli měla pocit, že se přestal ovládat docela.

Zaťal zuby a s výrazem bojovníka, který má proti sobě všechny síly světa, pokračoval dál. Při jeho posledním zasténání přestala vnímat svět. Burácení větru, pohupování sítě a jeho pevné, chlupaté tělo, které se do ní dobývalo, to vše vyústilo ve

vytoužený, blažený pocit v klíně. Pocit extáze byl velkolepý. Vlny vyvrcholení v ní pulsovaly tak silně, až měla pocit, že ho její tělo dočista pohltí a nevydá. Když však konečně otevřela oči, byl ještě stále u ní, v zajetí své vlastní tepající slasti. Prožívala takovou rozkoš, že by v té chvíli ochotně zaprodala svou duši ďáblu, jen aby to takhle mohlo zůstat a aby mohla být už napořád jen jeho.

22. kapitola

Spící a úplně nahý v houpací síti vypadal jako obraz od francouzského malíře. Jako portrét od Jacquea-Louise Davida -poněkud dramatický a neoklasicistický ve výrazu, možná se v něm odrážel i náznak předchozího násilí - zkrátka plátno, od kterého se nelze odtrhnout.

Lavinie nemohla snést pomyšlení, že musí odejít. Upírala svůj zrak na Edwarda a sledovala, jak na něho dopadají první slabounké paprsky rozbřesku, které se prodíraly okenicemi. Vlasy měl rozcuchané, dlouhé nohy bezvládně natažené přes provazy. Ted už ho znala do nejmenších podrobností: jak vypadá, když spí a strohé rysy mu povolí, jak mohutná má ramena, když je hladí svýma malýma rukama… Pohledem zabloudila do místa na jeho stehnech, kde mu porost chlupů poněkud řídl, aby o kousek výš znovu vybujel a vytvořil naprosto dokonalý rám jeho mužství, jež by se rozhodně neschovalo za obyčejný fíkový list. Sama měla stehna pořádně rozbolavělá, ale i přesto cítila, jak tam, kde končila, při pouhém pohledu na něho znovu začíná vlhnout. Pokud však má být Edwardovou kořistí, bude směle pokládat jeho tělo za svou. Ano, těch šest stop a tři palce pevného, ocelového svalstva i jeho dominantní osobnost patřily teď jí.

Dopnula si korzet. Byl zázrak, že se ještě udržela na nohou -nebo snad díky tajemství, které znají jen muži. Především však Edward. Vzpomněla si, jak hrozivě na ni působil v té své téměř nadživotní velikosti, a přesto se v těch nejdelikátnějších intimních chvílích dokázal chovat s neobyčejnou jemností. Jeho něha byla dvojnásob překvapivá, protože byl jinak spíš drsný a nesmlouvavý.

Třesoucíma se rukama si oblékla plátěnou blůzu, vyhladila pomačkaná místa dlaněmi a dala se do zapínání. Živůtek byl někde na hromádce s jeho oblečením, ale kdyby ho chtěla hledat, musela

by v místnosti štrachat a možná by ho tím i probudila, což rozhodně nechtěla. Pak by se totiž dostavily rozpaky, vysvětlování, omlouvání. Už se viděla, jak si rukama zakrývá uši. Bylo by to příliš bolestné, raději se tomu chtěla vyhnout. Neočekávala naprosto nic. Věděla, že jí to nedaruje. Chtěla se jen vplížit zpátky na loď před příchodem denního světla a nějak si získat zpět svou důstojnost.

Bude to značně obtížné, obzvláště teď, když se poučila, jak snadno a bez obav mu dovolila, aby ji přpravil o čest. Zrak se jí rozostřil a otřásla se nad svou chlípností. Včera v noci se jí zmocnil ještě dvakrát, a když ráno otevřela oči, věděla, že hned po probuzení po ní jistě sáhne znovu. Bezpochyby by se mu oddala.

Ted však začínal nový den. Na lodi na ni čekal její vlastní život. Musí odejít a vybojovat svou důstojnost zpět. Zoufale si to přála.

Vykoukla ze dveří verandy na pobřeží. Oproti včerejšku byla pláž poloviční. Písečné duny začínaly asi metr pod dlážděnou cestou do Hamiltonu, zbytek spolkl noční rozbouřený příboj. Ale na obzoru vykukovalo slunce a nebe bylo bez jediného mráčku. Lehounký vánek nadnášel racky, kteří už čile poletovali a potápěli se pro svou snídani. Čekal je nádherný den. Pokud je Maritimus v pořádku, vyrazí na cestu do Anglie podle plánu.

Nedokázala se ovládnout a ohlédla se. Ještě pořád spal, zcela netečný ke všem jejím pocitům.

Potichu popošla k síti a ještě naposledy se na něj podívala.

Kdyby ji o to požádal, vzala by si ho. S příslibem tak nádherných nocí by klidně snášela výlevy jeho prudké povahy přes den. Nevadilo jí přece ani skromné prostředí houpací sítě. Zkrátka ho chtěla. Prožitek z noci však její touhu neuspokojil. Naopak, byla teď o to žhavější, jelikož teprve teď věděla, o co přichází.

Kdyby ji požádal, strávila by s ním celý zbytek života. Kdyby ji však požádal. Kdyby. Stále to příšerné „kdyby”.

Sklonila se nad něj, odolala mučivému nutkání ho políbit a zašeptala: „Miluji tě. Možná se to nikdy nedozvíš, ale vždycky budu jen tvá.”

Pak se bosá, v bohatě řasené sukni rozedrané na cáry vyplížila ven. Věděla, že na slzy, které zadržuje, ještě později dojde.

Nabídka k sňatku nepřijde. Možná, že se mu líbí, možná mu s ní včera v noci dokonce bylo příjemně, ale to všechno nestačí. Chtěla, aby ji miloval jako ona jeho, a on ji ani neměl rád. Někde uvnitř jí projela bolest. Pro něj byla jen takové povyražení. Kdekomu za dolar ochotně předpověděla budoucnost, a přesto tu svou nedokázala odhadnout ani za milion.

Před časem ji osočil, že jde bezohledně za svým štěstím. Koluje mnoho historek o lidech, kteří se v minulosti vydali hledat štěstí a vrátili se domů s prázdnýma rukama.

A s prázdným srdcem navrch.

Štěstí je kruté slovo, vážně, napadlo Lavinii, když po špičkách scházela ze schodů a nadzvedávala si opatrně sukni, tvář vlhkou od pláče, který už nedokázala zadržet. Má tolik podob. Třeba zlatý poklad. Nebo šťastný osud.

Její pohled potemněl. Nechtěla to slovo už nikdy slyšet ani vyslovit. Bylo pro ni neúnosně bolestné; skrývalo v sobě příliš mnoho naděje a zmařených snů i hořkých příběhů o osamělých lidech.

Mohla by prochodit svět křížem krážem a nikdy by nenašla větší štěstí, než jaké prožila včera v noci.

Edward zamžoural do zářivých paprsků slunce. Díky instinktu, který si vypěstoval v hornickém táboře, kde byl snad každý kus půdy poznamenaný krveprolitím, se vždy probouzel okamžitě a do naprosté ostražitosti.

Lavinie byla pryč. Věděl to dřív, než po ní natáhl ruku. Posadil se. Z podlahy zmizely její rozházené šaty.

Vstal ze sítě a vyklonil se z verandy. K cestě do Hamiltonu vedly jedny stopy bosých nohou. Utekla.

Opřel se o okenice a zhluboka vydechl. Na jazyku se mu převalovala pachuť provinění. S přáním, aby to byl jen sen, popadl hromádku svých mokrých kalhot a chvatně se chystal k odchodu, jako by tím mohl vymazat všechny události předchozího večera.

Všechno mu však minulou noc připomínalo. Dokonce i jeho vlastní kalhoty. Nepřítomně se do nich navlékl, ale plátno proschlo jen z poloviny a kromě toho bylo celé ztvrdlé od soli. Zašklebil se. Dotyk mokré látky na kůži byl nepříjemný, ale ještě horší bylo, že ho bolely všechny svaly, jako by měl za sebou opileckou bitku v

nejzpustlejším podniku na Mott Street. Byl celý ztuhlý a rozladěný. Věděl, že na bolavé tělo pomůže horká lázeň, ale myšlenky nezazené ani plnou lahví whisky.

Sebral z podlahy košili. Vypadl z ní bavlněný kus látky, lehounký jako pírko. Její živůtek. Nevinné mašličky z růžového saténu kolem výstřihu se mu vysmívaly. Edwarde, ty zloději panenství, říkaly. A tak to také bylo. Pohled mu sklouznul k houpací síti, na které spatřil důkaz svého činu. Na bavlněných lanech se již navždy budou skvít drobné kapičky krve.

Živůtek byl tak jemný, že skrz něj viděl. Byl krásný jako Lavinie včera v noci. Neschopný ovládnout pokušení, přitiskl si ho k obličeji a nasál jeho vůni. Našel ji v ní. Našel ji v té jemné látce, byla cítit sladce, a přece trochu tajemně, jako zahrada za letních nocí.

Zvedl hlavu. Venku, dole na pláži, zaslechl volat skupinku mužů. Asi přišli na popud lidí z lodi, aby je hledali.

Rychle si zapnul košili a živůtek nacpal do kapsy u saka. Vezme si ho s sebou. Chtěl ho mít. Možná, že ho někdy později vrátí. A možná, že si ho nechá a občas se na něj podívá, přičichne si a zavzpomíná. Jistě věděl jen to, že žena, které živůtek patří, v sobě opravdu skrývá víc, než čekal. A i když si to třeba ještě neuvědomuje, musí to z ní dostat, jinak za sebe neručí.

Lavinie potichu otevřela dveře do své kajuty a po špičkách vešla dovnitř. Bydlela na západní straně lodi, bez výhledu na svítání, a tak tu bylo stále ještě šero. S radostí tmu přivítala. Nechtěla se příliš ukazovat na denním světle. Jen taktak se vyhnula stevardovi, který právě odnášel do podpalubí stříbrný podnos.

„Díky bohu! Měli jsme takovou starost,” posadila se Hazel na pohovce. Ještě byla úplně oblečená, jen se zabalila do přikrývky. Přiskočila k Lavinii a objala ji. „Ach, měla jsem takovou hrůzu. Když mi StuyvesantFrench řekl, že už je Jamie na lodi, tolik mě to rozrušilo. Věděla jsem, že jsi tam venku v bouřce a hledáš ho…” Hazel se zlomil hlas. V očích se jí zaleskly slzy. „Co by s námi bez tebe bylo, Vinie?”

„Co by bylo?” usmála se na ni Lavinie unaveně. „I beze mě by sis namluvila nějakého významného muže z bohatého šlechtického

rodu a děti by na mě brzy docela zapomněly, až by chodily za svými drahými poníky do stájí ve vašem sídle. To by bylo.”

„Ach, ty jedna, jak si z takových věcí můžeš dělat legraci, to nechápu.” Hazel se zakabonila. Najednou měla ještě vážnější výraz. „Našel tě StuyvesantFrench?” zeptala se potichu. „Bylo to od něj velmi šlechetné, že pro tebe jel v takové bouřce.”

Lavinie popošla dál do místnosti, takže se k Hazel otočila zády, aby jí neviděla do obličeje. Nejméně ze všeho teď měla chuť bavit se o Edwardovi Stuyvesant-Frenchovi a jeho šlechetnosti. „Našel mě právě včas. Už jsem z toho hledání začínala ztrácet hlavu. Nemohla jsem ho najít. vůbec nikde nebyl.” Sesunula se na sametový taburet. Přepadla ji únava. Chtěla se vykoupat, nasnídat a dopřát si vydatný a dlouhý spánek. A ne se bavit o Edwardovi.

Hazel se na ni dlouze zadívala a její oči prozrazovaly, že vše poznala a zhodnotila během několika vteřin. Celá nesvá najednou začala přecházet po pokoji. Zazvonila na pokojskou a přikrývku přehodila přes Lavinii, která se v mokrém oblečení ještě pořád třásla.

„Ty šaty můžu vyhodit,” zlobila se Lavinie a nadzvedla spodní lem. Bosé nohy měla oteklé a podrápané. Ještě několik dní ji při chůzi budou bolet. „Boty ani punčochy jsem už na pláži nenašla. Asi uplavaly někam do moře.”

„Asi,” zopakovala Hazel bezvýrazným hlasem, pohlédla Lavinii do očí a hned zase odvrátila zrak. Najednou, jako by to v sobě už nemohla déle dusit, vyhrkla: „Ach, Vinie, nic mi do toho není, jen chci vědět, zda jsi v pořádku. Já. já jsem Edwardovi říkala, že se ti zdálo o té síti. Musel si myslet, že jsem se pomátla, ale měla jsem hrozný strach, když jsem si představila, že tam spolu budete v té bouřce.” Zamračila se. „. a pak, věděla jsem, že na té verandě je houpací síť.”

Lavinie si protřela oči. Najednou se cítila jako ochromená. Nemohla se ani hnout. Ano, osud a okolnosti to chtěly, že se s Edwardem ocitla na té verandě, a ačkoliv věděla, že si prožitek z té noci ponese v srdci jako drahocenný poklad celým svým životem, musela se teď postavit čelem všem úskalím, které s sebou nesl. Zaprvé už není panna. Ne že by na tom nějak příliš záleželo. Při živnosti, kterou provozuje, se to ani nepředpokládá,

ale… Překročila jistou hranici a teď už zkrátka nemůže tvrdit, že je nevinná.

Druhým nebezpečím bylo těhotenství. Vzpomněla si, jak jí Edward jednou vyhrožoval strádáním, které prožila jeho matka. Lavinie se netěšila z představy, jak mu oznamuje, že s ním čeká

dítě.

A do třetice všeho nejhoršího. Ke všemu se do něj musela zamilovat. Teď pro Edwarda nebude těžké, aby ji pouhými sliby a něžnůstkami dostal k sobě do postele. Podlehne-li, bude jen otázkou času, kdy otěhotní, a pak mu bude vydána zcela na milost. Může se stát, že ho bude prosit, aby její lásku opětoval, aby měl rád jejich dítě. A co když odmítne? Na světě je přece tolik sirotčinců a v každém z nich je spousta dětí, které se narodily ze zhrzených milostných dobrodružství. Ona by si samozřejmě to své nechala. Milovala by ho a starala by se

něj. Vždycky bude mít dostatek peněz. Ano, dětem se stávají

horší věci.

Ženu však nic horšího, než že ji opustí milenec, potkat nemůže.

Lavinie si dala hlavu do dlaní a polkla ten nával hrůzy, který se jí usadil v krku. Nevěděla, jak se Edward bude chovat po návratu na loď, až věci poplynou zase jako dřív. Věděla jen, že všechno záleží na něm, protože ona je do něj zamilovaná až po uši, takže každý jeho rozmar teď bude mít na její city větší vliv než cokoliv jiného.

„Vinie, můžu ti nějak pomoct? Chceš něco přinést? Vypadáš tak. tak vyčerpaně.”

Lavinie pozvedla hlavu. Upřela znavené oči na sestru. Hazel byla v obličeji bledá a na čele se jí usadila vráska. Lavinie si nemohla pomoct, musela ji uklidnit. „Budu v pořádku. Věř mi. Ty jsi to přece přežila, nemám pravdu, Hazel? Nevidím tedy důvod, proč bych to nepřežila taky.”

Hazel poklekla a objala Lavinii. „Přežila jsem, máš pravdu. Ale jen díky tobě, Vinie. Jen díky tobě.” Začala natahovat. „Teď musíš dovolit ty mně, abych ti pomohla. Teď je řada na mně.”

Lavinie ji sevřela. „Ale to nejde. Nikdo na světě mi nemůže pomoct. Dala jsem mu své srdce, Hazel. A to si nemůžu vzít

zpátky. Už nikdy ho nezískám zpátky,” zhodnotila situaci ponurým tónem.

„Potom ti Edward musí dát své!” vyjekla Hazel.

Lavinie si otřela slzy, které se jí koulely po tvářích. „Obávám se, že je to ještě mnohem horší.”

,,Jak to myslíš?” vyhrkla Hazel a propichovala sestru zvědavým pohledem.

Lavinie jen stěží dokázala promluvit. „Edward StuyvesantFrench možná žádné srdce na rozdávání nemá.”

23. kapitola

Mohlo se také stát, že k celé záležitosti došlo v důsledku výstřelků neuvědomělé mysli paní Piperové, která „používá nadpřirozené síly poznávání a paměti k těm

nejprimitivnějším podvodům, ” což (William) James považoval za docela pravděpodobné, avšak - bylo-li tomu skutečně tak - rovněž za znepokojující.

- Ruth Brandonová

„Prosím, uklidněte mě, že v té bouřce nebyla celou noc! To je prostě příšerná představa!” vrhla se Celene na Daisy, která si právě na palubě první třídy dávala s Corneliem čaj. V přístavu v Hamiltonu bylo rušno, neboť kapitán připravoval loď na časný odjezd. Tu a tam zaslechli v doku pokřikování lodních dělníků, kteří nakládali zásoby.

„Všechno je ještě horší,” odpověděla Daisy a varovně pohlédla na Cornelia. „Edward se vydal do té bouře pro ni. Oba byli celou noc pryč. Lavinie teď o tom nechce vůbec mluvit a Hazel mi sdělila, že si šla lehnout, protože ji rozbolela hlava.”

Obličej Celene se dočista rozjasnil nadšením. „To je namouduši pikantní. Cornelie, můžeš nabít pistoli. Myslím, že tu brzy máme svatbu.”

Daisy si vzdychla. „Ani se zbraní v ruce Edwarda nikdo nedonutí, aby udělal něco, co udělat nechce. Cornelius to ví lépe než já.”

„Edward ji miluje,” pronesla Celene záhadným tónem. Pak pohlédla na Cornelia. „Nemám pravdu?”

Cornelius pokrčil rameny. „Myslím, že ho neuvěřitelně přitahuje. Nepochybně po ní touží, ale mluví o ní hůř než o služce a nenávidí ty její seance. Navíc nesnese byť jen pomyšlení na

možnost, že by se měl zamilovat. Úplně ho to dusí. Pominu-li Daisy, dosud nikdy jsem neviděl, že by přilnul k nějaké ženě. Ty, které se podobají jeho sestře a kterých si váží, staví na jakýsi pomyslný piedestal. Tak je může zdálky obdivovat a udržovat si od nich bezpečný odstup. Myslím, že ženám nevěří. Za vším patrně stojí smrt jeho matky a její naprosté porobení ze strany Wilhelma.”

„Ano, byla to skutečně tragédie. V té době se o tom povídalo dokonce i v Londýně. Nikdo nemohl uvěřit tomu, jak krutě se k ní zachoval.” Celene zaúpěla. „Pak tedy musíme dohlédnout na to, aby Edward nenaplnil odkaz svého otce.”

„Ale jak chcete Edwarda přimět k nějakému činu? Je příliš paličatý. A když ho rozzlobíte, dokáže být zlý jako vzteklý pes. To má po svém otci. Znám to příliš dobře.” Když Daisy domluvila, složila ruce do klína.

,,Je nutné oddělit je od sebe dřív, než se Lavinie dostane do ještě větší ostudy,” prohlásila Celene. Vypadala zamyšleně a poklepávala si na spodní ret stříbrnou lžičkou. „Buc má pro Lavinii slabost. Musíme se je snažit dávat dohromady při každé příležitosti.”

„To nebude snadné,” podotkla Daisy. „Lavinie si přeje, aby se s Hazel vyhýbaly Kylemoreovi a jeho přátelům. Vévoda se očividně o její sestru ucházel, přestože je zasnoubený, což Lavinii značně rozčílilo. Rozhodly se, že nejlepší bude, když si vévody nebudou všímat.”

„Pochybuji, že by si Kylemore vzal svou slečnu Zazobanou, když se teď tolik zakoukal do Hazel. Nikdy jsem ho neviděla tak naměkko. Dejte na mě. Uvidíte, že si Hazel vezme.” Celene se lišácky usmála na Cornelia. „Sázím sto zlatých na to, že se zasnoubí dříve, než přirazíme do přístavu v Londýně. Co ty na to, Corny?”

Cornelius odněkud vyštrachal kus papíru a napsal na něj svou sázku. Velmi uhlazeně ji podal Celene. „A já na to, že mu dá zcela veřejně facku a nikdy s ním už nepromluví.”

Celene mávnutím ruky stvrdila sázku. „Tvůj osud je zpečetěn, „ prohlásila a zastrčila si papír do kapsy u šatů.

„Vám dvěma skutečně není pomoci,” povzdechla si Daisy.

„To máte pravdu, zlatíčko.” Celene poplácala Daisy po ruce. „Z Hazel uděláme vévodkyni a z Lavinie paní Stuyvesant-Frenchovou. Pak už budeme tipovat jen na vás. Nekažte tedy tetičce Celene náladu a zůstaňte prozatím bez manžela. Pro začátek potřebuji vědět, jakého muže hledáte. Ráda vám nějakého dohodím a ještě k tomu si na něj budu moct vsadit.”

„C-cože, já?” Daisy se začervenala a upřela pohled kamsi mezi Celene a Cornelia. ,,Já… já vlastně ani nikoho nechci.” Nad hlavou jim zaznělo jedenáct úderů lodního zvonu. Vtom Daisy poskočila. „To už je tolik hodin? Ach, už musím jít.”

„Kam máte namířeno?” zeptal se Cornelius.

„Kam?” Daisy se rozhlédla kolem sebe jako by hledala vhodnou výmluvu. „No, víte, slíbila jsem Evaline, že jí pomůžu s výběrem svých večerních šatů. A kromě toho. Už opravdu musím jít. Nemůžu ji nechat čekat.”

„Doprovodím vás,” nabídl se Cornelius a vstal.

„Ne, ne, ne. To je dobré. Zvládnu to sama, slibuji. Jen tady pěkně zůstaňte a poseďte s Celene.” Daisy na ně několikrát nervózně pohlédla, pak se rozloučila a odjela po palubě ke dveřím do své kajuty.

Když byla pryč, Celene si usrkla čaje a poznamenala: „Ta holka je ale prachmizerná lhářka. Potřebovala by v tomto směru hodně naučit.”

„Pravda,” souhlasil Cornelius a napjatě sledoval zavřené dveře Daisyiny kajuty. O chvíli později se tvářil ještě udiveněji, když spatřil Evaline, jak s pradlenou míjejí dveře kabiny své paní a zcela očividně nemají ani potuchy o nějaké domluvené schůzce.

„Má rande. Potřebovala se jen dostat z paluby do své kajuty, aby mohla vyklouznout dveřmi na chodbu - a hurá za svým milým.”

Cornelius si palcem promnul kníry. „Mám takový dojem, že Edward o tom nemá ani potuchy.” „Tím lépe.”

Cornelius se na ni podíval a z očí mu vyzařoval neklid. „Dohlíží na ni. Daisy je naivní, však víš. Je bohatá a k tomu invalidní. Dokonalý cíl pro bezohledné prevíty.”

,,Je také velmi krásná, má laskavé srdce a myslí jí to. Toho si snad nikdo všiml?” rozhořčila se Celene a podívala se na Cornelia.

„Daisy potřebuje žít. Chce žít. A to někdy znamená také bolest. Tak ji nechte, ať pozná, co to obnáší. Třeba zrovna najde štěstí, které si zaslouží.”

,,Jak to všechno víš, má milá?”

,,Jsem o dvanáct let starší než ty, Cornelie. Mám za sebou plný, dlouhý a těžký život. Co myslíš, že jsem celou tu dobu dělala? Seděla se zamknutým pásem cudnosti doma, anebo si užívala života?”

Cornelius na ni zůstal hledět. „To znamená, že jsi poznala

bolest.”

„Přesně jako ty, můj milý. Vím všechno o skandálu kolem Vanaddera i o tom záhadném muži, který se objevil u Aliciny smrtelné postele.”

Neříkal nic. V očích měl vzdálený výraz. Pak pomalu pokýval hlavou. „Také mám za sebou docela plný, dlouhý a těžký život, Celene.”

„Pak se k sobě možná dobře hodíme.” Nepozorovaně a obratně vklouzla svou žilnatou rukou do jeho medvědí tlapy a podívala se směrem za Daisy. „Vášeň a bolest přenechme jim. Jsou ještě mladí. Oni to tak chtějí a potřebují. Pokud jde o mě, já se spokojím s přátelstvím, pohodlným křeslem a dobrou lampičkou na čtení. Co ty na to, starouši?”

Cornelius se usmál. Pak mrkl na jejich spojené ruce a znovu se uchechtl.

„Jsme snad tak odpudiví, že se nás dámy straní? Říkám vám, pánové, že jsem si ještě nikdy nepřipadal takhle přehlížený. Jako bych byl vzduch.” Buc se usadil na koženou stoličku v baru. Byly teprve čtyři hodiny odpoledne, ale místnost už byla přeplněná, všude bylo plno kouře a hlasitého, překrývajícího se smíchu.

,,Já alespoň vím, proč se mi Hazel vyhýbá. Ale pokud jde o Lavinii, Bucu, máš před sebou opravdu tvrdý oříšek,” uvažoval nahlas Kylemore nad dosud netknutou sklenkou brandy.

Buc chvíli váhal a nakonec ze sebe vypravil: „Povídá se, že po ní pokukuje Edward - myslíš, že by to mohl být důvod, proč si mě nevšímá?”

Kýle na svého bratra pohlédl. „Znám StuyvesantFrenche už od toho roku, co jsem se vydal na západ a zůstal tam v Dakotě

trčet v hotelu Antelope. Kopali tam tehdy o něco výš na sever s tím bláznem Cookem. Byli tvrdí jako z ocele a špinaví až hrůza. Nikdy jsem neviděl urputnějšího chlapa, než je Edward StuyvesantFrench, a patrně po tom ani netoužím. Zatraceně, už tehdy jsem věděl, že odtamtud neodejde s prázdnou, i kdyby měl to zlato vyždímat ze skály holýma rukama.” Kýle se rozhlédl po místnosti, aby se ujistil, že ho nikdo nemůže slyšet, a pak se naklonil blíž k bratrovi, aby ještě víc zdůraznil obsah svých slov. „Můžu ti říct jen to, že Lavinie Murphyová by musela mít o hodně lepší původ, aby si před ní sedl na zadek. Ten se jen tak snadno nezamiluje jako my ostatní, Bucu. Neuvažuje jako většina lidí.”

„Myslíš, že k němu Lavinie něco cítí?”

Kýle pozvedl obočí. ,,Je to možné. Pak je však o důvod více, aby ses o ni ucházel. Měl bys ji uchránit před zřejmým trápením, můj milý. Posloužíš tím dobré věci.”

Buc přikývl. „Napadlo mě, že bych jí mohl koupit dole v obchodě květiny a poslat jí je. Už jsi tam byl? Mají tam chladicí box plněný čpavkem. Moderní a velmi důmyslná věcička.”

„Ano, už jsem tam byl,” utrousil vévoda suše.

„Co mám vybrat? Růže?”

„Ne, růže tedy rozhodně ne”

To Buca poněkud vyvedlo z míry. Celý zaražený se stáhl. „Myslel jsem si, že právě růžemi bych na ni mohl udělat dojem. Ale měli tam i malé kytičky fialek. Moc se mi líbily, tak trochu mi ji připomínaly.”

„Nezbývá ti nic jiného než to zkusit. Může se to sice obrátit proti tobě jako bumerang, ale za zkoušku nic nedáš.”

Buc se podíval podezřívavě na svého bratra. „Zní to, jako by z tebe mluvila vlastní zkušenost, Kýle.”

Kýle si konečně přiložil brandy k ústům. „Můžeš mi věřit. Kup jí fialky.”

Lavinie se připravovala k odchodu na večeři. Vykoupala se, třikrát po sobě si sepnula jinak vlasy, dvakrát docela změnila účes a stále dokola si zavazovala a zase rozvazovala těžké zlacené šňůry se střapci u županu. Chystala se, že si obleče živůtek, ale pokaždé ji zarazila představa, kterou nedokázala zapudit.

Setkání s Edwardem. Nechtěla ho vidět. Chvílemi si namlouvala, že by pro ni bylo nejlepší, kdyby se nikdy nepotkali, ale pak při pouhém pomyšlení na to klesla na pohovku a do očí se jí draly slzy zoufalství. Ne, musí se s ním ještě vidět. Začínal pro ni být jediným smyslem života.

Duši jí jako kyselina rozleptávaly výčitky. Kéž by Jamie včera neutekl! Kéž by se jí nezdál ten sen! Kéž by se na té verandě nesetkala s Edwardem a nezpečetila tak svůj nevyhnutelný osud. Kéž by dokázala ovládnout své touhy a měla víc zkušeností. Kéž by on nebyl tak hezký, tak dominantní, tak. zkrátka kéž by to nebyl Edward. Ach, samé kéž by, kéž by, kéž by. Křečovitě zavřela oči.

Pak se konečně uklidnila, vstala z pohovky a rozhodla se začít s oblékáním. Ačkoliv by se nejraději ukryla ve své kabině až do konce plavby, věděla, že se dnes večer musí objevit v jídelně. Pomluvili by ji. Nejen Daisy věděla, že byla pryč celou noc, věděl to také kapitán a služebnictvo. Musela se večer ukázat a předstírat, jak nekonečně vděčná je za svou záchranu ze spárů hrozivé bouřky i za to, že je znovu v bezpečné náruči Maritimu. Už kvůli Hazel to musela udělat. Lavinie pořád věřila, že si najde skvělého ženicha a dostane s sebou do lepší společnosti i všechny děti.

Ozvalo se lehounké zaklepání na dveře. Lavinie si myslela, že přišla služebná, a tak zavolala, aby vešla. Nikdo však neodpovídal.

„Ano? Kdo je tam?” zkusila to znovu a přešla ke dveřím.

Stále bylo ticho.

Celá rozechvělá prudce otevřela dveře, nikdo tam však nebyl. Vykoukla ještě víc a rozhlédla se chodbou na obě strany. Všude prázdno. Právě už sama sebe přesvědčila, že se jí to jen zdálo, když v tom uviděla na prahu do kajuty kytičku fialek, převázanou tlustou stuhou ze zeleného hedvábí.

Sklonila se a zvedla ji, srdce naplněné údivem. Když zavírala dveře, pozvedla fialky k nosu a zhluboka se nadechla sladké vůně. Chtělo se jí smát i plakat zároveň, když jí došlo, kdo jí květiny poslal. Byla to jeho odpověď na společný zážitek s fialkovou kolínskou madam Wirthové.

Oči jí zasvítily. Možná všechny starosti a úzkost byly zbytečné. Možná ji má rád. Možná. možná ji bude schopen i milovat.

Zatajila dech. Zdálo se jí neuvěřitelné, jak ji něco takového mohlo vůbec napadnout, ale zoufale si to přála. Tak zoufale, že se jí nedařilo vyhnat tu myšlenku z hlavy. Třeba Edward dokáže opravdu milovat. Třeba není tak studený a lhostejný. Možná mu na ní záleží. Možná.

Najednou měla pocit, jako by se vznášela v oblacích.

Znovu si přivoněla k fialkám a hlasitě se rozesmála. Nejen že je Edward nejbáječnější milenec na světě, ale ještě k tomu má smysl pro humor. Fialky. Jak báječný nápad. Přála si od něho dostávat fialky až do smrti.

Edward vstal a snad už popáté vyhlédl z okénka kajuty. Před hodinou se u něho zastavili Jamie a Cornelius, oba hledali mužskou společnost. Ti dva se dávno raději zabrali do šachové partie, aby se Edwardovi a jeho mizerné náladě vyhnuli, ale ani pak si ho nedokázali vůbec nevšímat. Rozhodně to nebylo možné, když kmital salonem tam a zase zpátky a ustavičně vyhlížel z okna, i když neměl žádný důvod.

Nakonec zoufalý Cornelius vzhlédl od šachového stolku. „Myslím, že by pořádná procházka mohla zmírnit tu mizérii, ve které se plácáš, Frenchi.”

„V ničem se neplácám,” vybuchl Edward.

Teď vzhlédl i Jamie, zvědavý, co mu na to Cornelius odpoví.

„Dobrá, pokud se nechceš jít projít, zajdi za ní a promluvte si. Vyčistíš tím vzduch. Jinak budeš muset nechat stevarda vyměnit koberec, ještě než dorazíme do Londýna.”

Edward vrhnul na Cornelia zlověstný pohled. „Co tě přimělo k myšlence, že je to kvůli ní?”

„Kvůli komu?” vpadl jim do řeči Jamie.

„Kvůli Lavinii přece,” prohodil Cornelius dřív, než ho Edward stačil zarazit.

„A co je s Lavinii?” zeptal se Jamie a provinile se podíval na Edwarda. „Už jsem se jí omluvil. Je mi líto, že jsem ji nechal na pláži. Slíbil jsem, že už nebudu číst žádné další Coltrainovy knihy. Pořád se na mě ještě zlobí?”

Edward si promnul čelist. „Ne, na tebe se nezlobí, Jamie. Myslím, že teď má spadeno na mě.”

„Proč? Mně povídala, že jste na ni byl docela hodný, když jste ji v té bouřce našel.” Jamie těkal pohledem z jednoho muže na druhého.

Cornelius neodolal nutkání zasáhnout. „Je to tak, jak říkáš. Nemohl být na tvou sestru hodnější. Nebo se mýlím, Frenchi?” Edward zamračeně přikývl.

„Co kdybys tedy šel po svých? My tady klidně zůstaneme sami a dohrajeme rozehranou partii.” Cornelius pohlédl ke dveřím.

Edward pohlédl na Jamieho, pak popadl sako a chvatně opustil kajutu.

Lavinie opět zaslechla klepání, tentokrát však znělo spíše jako zabušení - takové by spíš čekala od Edwarda. Stále ještě v županu přispěchala ke dveřím a zprudka je otevřela dokořán. Věděla, že tam bude stát.

Nemýlila se. Stál na chodbě se zaťatými zuby a z očí mu čišela ostražitost.

„Pojď dál,” pozvala ho a srdce jí bušilo jako o závod. Udělala krok zpátky a kytičku fialek držela za zády.

Vešel do pokoje. Ani na okamžik z ní nespouštěl oči.

Zavřela dveře. „Nechceš se posadit?” Popošla k pohovce, stále s fialkami ukrytými v záhybech sametového županu.

Posadil se do křesla, které stálo nejblíž ke dveřím.

Dívala se na něj, najednou celá nesvá a stydlivá.

„Určitě víš, proč jsem přišel. Rád bych si promluvil o naší společné noci.” Zdálo se, že se mu to neříká lehce, ale nespouštěl z ní oči. „Když tak myslím na to, co se mezi námi přihodilo, zdá se mi to chvílemi neskutečné… Ty se mi zdáš neskutečná.”

,,Já jsem skutečná, Edwarde,” špitla. „Snad až příliš. A ty to dobře víš.”

Přes tvář mu přelétl stín provinilosti. „Nikdy mě nenapadlo, že jsi tak. nezkušená. Když vezmu v úvahu tvé záliby, myslím, že bychom mohli přehlédnout jistou hrubost z mé strany.”

„Vůbec jsem na to nepomyslela. Příliš jsem po tobě toužila,” zašeptala.

Konečně z ní spustil zrak. Podle všeho nemohl unést, že by spatřila, co se mu zračí v očích. „Přesto tady sedím a jsem z toho

zmatený, protože nejzvláštnější na celé naší noci bylo, že jsi věděla, co se stane. Věděla jsi o všem, co přijde.”

Klekla si před něj. „Zdálo se mi o tom. Ten sen byl ale rozmazaný, nevěděla jsem úplně všechno.” Pousmála se. „Asi mi nedošlo o moc dříve než tobě, co se z toho vyvine.”

Promnul si spánky. „To ale nedává žádný smysl. Bylas ještě panna a vědělas, o co mi jde - proč jsi mi to neřekla?”

„Co? Že jsem nevinná? A že jsem měla sen, jak se spolu milujeme přesně v takové bouřce, jaká zrovna zuřila, a přesně v takové houpací síti, jakou měli na verandě toho domu? Byl bys mi

věřil?”

Zatvářil se o něco nepřístupněji. „Zřejmě ne.” „Vysmál by ses mi. Tak jako vždy - tvůj výsměch by nebral konce.”

„Dobrá, ale stejně jsi mi měla říct, abych přestal. Poslechl bych tě, bez ohledu na to, co jsem si o tobě myslel. Nejsem násilník. Přestal bych, kdyby sis to přála.”

„Ale v tom to právě vězí, nechápeš?” Lavinie se dotkla Edwardova kolena a vzhlédla k němu.

„V čem?” zeptal se a vzal jí obličej do dlaní.

„No přece v tom,” začala a tajemně se usmála, „že jsem tě chtěla. Chtěla jsem tě za každou cenu.”

Otevřel ústa, jako by měl pocit, že musí něco říct. Potom však v něm promluvilo cosi silnějšího, než jsou slova a myšlenky, sklonil se dolů a políbil ji. Jeho rty byly přesně tak plné žádosti, jako si je pamatovala.

Srdce jí radostí povyskočilo. Záleží mu na ní. Ať jdou všechna kéž by i snad k čertu. Jemu na ní záleží.

Odtrhl od ní svá ústa a čelem se opřel o její. „Ani teď to docela nechápu. Byl jsem přesvědčený, že se budeš zlobit. Někde v koutku duše jsem přesvědčený o tom, že ta noc nám prostě byla souzená, ale měl jsem za to, že je každá žena nad ztrátou nevinnosti rozzlobená. A vidíš, asi jsem se v tobě zase zmýlil. Možná bychom spolu dokázali vyjít. Já bych byl rád. Zvlášť, kdybys to brala takhle rozumně.”

,,Jsi blázen!” Skoro se rozesmála. ,,Já přece vůbec nejsem rozumná! Jen jsi mě dokonale odzbrojil.”

„Odzbrojil?”

„Jak bych se mohla zlobit na muže, který mi poslal tohle?” Ukázala mu kytičku fialek a pohrávala si s ní v rukou. „Když jsem ji našla u dveří, smála jsem se i brečela zároveň. Všechny nepatřičnosti jsou ti už dopředu odpuštěny, Edwarde. Nemůžu mít zlost na někoho, kdo mi dokáže věnovat takovouhle vzácnost. Vždyť je to pokora sama.”

Podíval se na květiny a oči se mu téměř neznatelně rozšířily. „Tohle. tohle ti dokáže udělat takovou radost?”

„Kdybys mi poslal diamanty, hodila bych ti je do tváře, znechucená tvou nadutostí.” Pohlédla láskyplně na fialky. „Kdežto tyhle drobné, nevinné kvítky pro mě představují nekonečnou kajícnost a pozornost, Edwarde. Už tě mám jednou provždy spojeného s fialkami.” Podívala se na něj a v očích se jí zračilo celé srdce.

„Musím si to zapamatovat, abych ti i v budoucnu nosil jen fialky.” Pohlédl na ni jen na kratičký okamžik a pak hned odvrátil zrak, jako by byl nesvůj.

„Působí ti mé vyznání rozpaky? Pokusím se být rozumná, jak si přeješ,” slíbila a dala si kytičku k nosu. „Chci, abychom spolu vycházeli. Teď teprve si uvědomuji,, jak moc jsem si to přála.”

Znovu se na ni podíval, aniž by dokázal - nebo spíše chtěl -svůj pohled zaměřit na květiny. „Taky si to přeju. Včera večer na pláži jsem zjistil, že je daleko lepší, když se shodneme, než když spolu bojujeme.”

„Tak to sis představoval, když jsi říkal, že bychom spolu dokázali vyjít?”

„Cesta zpátky neeexistuje. Panenství ti vrátit nemůžu. Takže bych.” Zaváhal. „No, chtěl jsem říct, proč si neužít více radosti, když už máme bolest za sebou?”

Sklopila hlavu a ruka s květinami jí klesla do klína. Poněkud vyvedená z míry si uvědomila, že uvažovala úplně jinak než on. Měla na mysli vyznání lásky a dost možná - čert ví, kde vzala tu odvahu doufat - i cosi trvalejšího, co končí požehnáním v kostele. Věděla však až příliš dobře, že mezi šlechetnými slovy a cestou k oltáři leží ohromná propast, do které už před ní spadlo mnoho žen, jimž se dostalo příhodného označení: milenky.

„Nikdy jsem o našem vztahu nepřemýšlela jako o otázce nějaké dohody. Předpokládala jsem, že se bude přirozeně vyvíjet -

jako se vyvíjely naše city dosud - ale znám tě až příliš dobře, Edwarde. Máš rád všechno jasné a přehledné.” Podívala se na fialky, které stále držela v ruce. Je to možná naposledy, co nějaké dostala. Cítila rezavý pocit zklamání, ale smysl jeho slov byl jasný. Dala mu svou nevinnost dobrovolně, dokonce i ochotně. Neměl žádnou morální povinnost zavazovat se jí slibem svazku manželského ani se nemusel obávat rozzuřeného otce, který by za takových okolností trval na jejich sňatku. To, že jí navrhl milenecký vztah, bylo jen logické vyústění jejich milostného poměru. A přesto v hloubi duše věděla, že chce víc. Ale člověk zpravidla nedostane vždy to, co chce. Neměla v úmyslu hrát vabank. Milovala ho.

„Budu o tvém návrhu přemýšlet, jestli si to takhle přeješ,” odpověděla tichým hlasem. Dívala se dolů na tu rozkošnou a nevinnou kytičku a srdce jí překypovalo láskou. Přece jen k ní něco cítí. Prokázal pořádnou dávku odvahy, když jí dal ke dveřím fialky. Musel se tak trochu vysmát sám sobě a alespoň po kotníky vstoupit do chladivé řeky zvané pokora. Pokud byl schopen to všechno udělat kvůli ní, časem třeba dokáže i jiné věci. Bylo by od ní bláhové, kdyby ho od sebe odmrštila jen kvůli tomu, že ho nevlastní jako majetek.

Znovu ji políbil, tentokrát o něco vášnivěji. Jazykem si razil cestu stále dál a dál, až zasténala. Když šlo o jeho dotyky, byla bezbranná. Stačil sebemenší podnět a přestávala se ovládat. Ozvala se v ní touha, kterou nedokázala umlčet, což byl pro ni, která byla jinak zvyklá se dokonale kontrolovat, zcela nepoznaný pocit ohrožení. Nic na to však nedbala. Stáhl si ji k sobě na klín a líbal ji dále, až si Lavinie uvědomila, že by dala cokoliv, jen aby to neskončilo.

„Nebudeš toho litovat, Lavinie. Bude se nám to oběma líbit. Slibuji, že budu velmi diskrétní.” Znovu nechal své rty splynout s jejími a pak pomalu rozvázal zlacenou šňůrku se střapci, kterou měla přepásaný župan. Instinkt jí napovídal, aby ho zarazila, ale pak si sama sobě připomněla, že už není panna a že její nevinnost je pryč. Už si ji přece vzal, a tak není důvod, proč by se mu nemohla dát znovu.

Rozevřel jí těžký sametový župan a pohlédl na její ňadra. Přemohla náhlý příval studu i nutkání přitáhnout si obě strany županu zpátky k sobě a vymanit se z jeho klína.

Jediným prudkým pohybem ji odhalil ještě víc a lačně sledoval svůj poklad. Uchopil do dlaně jeden nahý prs a očividně vychutnával ten pocit, jak mu přetékal z dlaně. „Nádhera,” zašeptal jí s ústy přitisknutými na její hrdlo. „Na mou duši, jsi nádherná.”

„Abigail říkala, že mi v šest přijde pomoct s oblékáním. Nejsem si jistá, jestli tady můžeš ještě zůstat.”

Ústy si pohrával s naběhlou bradavkou jejího ňadra. „Nepotřebujeme moc času.”

Po zádech jí přejel mráz. Prudce z ní stáhl župan, až se jí rukávy zachytily o lokty. Pak jednou rukou uchopil její ňadro a druhá mu zůstala uvězněná mezi jejich těly.

„Co když nás přistihnou?” zašeptala. Dýchala přerývaně.

„Tak budeme přistižení,” odpověděl a v očích mu zasvítil majetnický lesk. Rozepnul si kalhoty. Rukou ji objal kolem boků a nadzvedl si ji na sebe.

Dosedla na něho. Překypovala touhou, strachem a přímo živočišným chtíčem. Vnímala jeho boky, které do ní narážely v rytmu připomínajícím kymácení lodě. Měla obavy, že mu nebude stačit, dokud nesklonil hlavu a nevzal do úst její bradavku. Pak začala tát. S každým jeho dalším přiblížením a oddálením očekávala příchod svého naplnění. Brzy sama začala zrychlovat. Celá dychtivá chtěla ještě. Ještě. Ještě…

„Edwarde,” vydechla, zatímco se jejich těla zmítala v prudkých vlnách vzájemně prožívané slasti.

Neodpovídal. Místo toho zavřel oči a zasténal. Cítila, jak jí svým železným stiskem svírá boky. Vnikal do ní s takovou silou, až měla strach, že ho nic nezastaví a projde jejím tělem. Když bylo po všem, svalil se zpět do křesla, těžce oddychoval a zíral před sebe.

„Co jsem říkal?” zeptal se lišácky. „Stačila nám malá chvilka.”

Přitiskla se k němu tváří a vychutnávala ten pocit, že je ještě stále u ní a vyplňuje její samotu. Voda po holení, kterou z něj cítila, se mísila s tajemným závanem mužského vzrušení. Jejich blízkost byla tak důvěrná, že si ani neuvědomila, že má stále

zapnutou košili a tlustý uzel na kravatě dokonale utažený. „Co to jen se mnou provádíš,” zamumlala. Opřela se o něj a na holém těle cítila jemnou vlněnou látku jeho saka.

Pohladil ji po vlasech a po sametovém županu, který měla shrnutý na zádech. „Rád bych ještě pokračoval.”

„Ted?” vydechla a cítila, jak v ní cosi ožilo.

Zasmál se. „No, možná tak za pár minut, kdybychom měli ovšem čas… Říkalas, že k tobě má přijít služebná.”

„Abigail!” vyhrkla a překotně se začala sbírat z jeho klína. Pohledem přitom bedlivě sledovala dveře. „Musíš odejít! Měla by tu být každou chvíli, aby mi pomohla s oblékáním na večeři!”

„Slibuješ mi, že se nějak domluvíme, až dorazíme do Londýna?”

„Ano,” šeptla, zatímco si zavazovala župan.

Vstal a upravil si kalhoty. Pak popošel k ní, vzal ji za bradu a pohlédl jí zpříma do očí. „A věnuješ mi po večeři jeden tanec? Jen a jen pro mě?”

„Ano,” odpověděla, znovu plná něhy.

Políbil ji. Přitiskla si ho k sobě, jako by mu už nikdy nechtěla dovolit odejít. „Miluji tě, Edwarde,” zašeptala, když konečně pozvedl hlavu. Viděla, jak mu na líci naběhl sval. Zdálo se, že chce něco říct, ale místo toho ji ještě jednou políbil, tentokrát divoce, se vší znovu objevenou mladickou vášní.

Dívala se, jak odchází. Slovy jí sice city neopětoval, ale napadlo ji, že v něm přece jen někde jsou. Zejména když znovu vzala do ruky kytičku fialek. Nemusí mluvit, ty drobné kvítky jí řekly vše, stejně jako jejich milování.

Zachytila očima Edwardův pohled na rozloučenou. Zamávala mu nevinnými kvítky, které jí daroval, a vděčně se na něj usmála. Miluje ho a on ji bude časem také milovat. Musí to tak být, protože věděla jistě jen jedno: Edwarda pohled na tu něžnou kytičku dojímal úplně stejně jako ji.

Nebylo pochyb o tom, že se jeho lásky dočká. Chce to jen o trochu víc času.

24. kapitola

Lavinie se podívala do zrcadla. Oblékla si své nejlepší večerní šaty z tmavě zeleného taftu, které propůjčovaly jejím očím téměř fialový odstín. Měly hluboký výstřih a odhalovaly jí ramena. Sukně byla přes boky jaksepatří obepnutá, vepředu splývala jednoduše dolů a vzadu vytvářela malou vlečku, která se při chůzi jemně vlnila.

Lavinie si nervózně zapnula a hned zase odepnula perlový náhrdelník. Toužila vypadat co nejlépe, ale zase to nechtěla přehnat. Hlavou se jí honilo úsloví, že ,jen děvky nosí všechny své šperky najednou, aby zakryly svou nejistotu’. Skutečně, ten náhrdelník už byl příliš. Odložila ho do kožené šperkovnice a nasadila si pouze malé perlové náušnice. Výsledek byl pozoruhodný.

„Vypadáte úžasně,” pošeptala jí zezadu Abigail.

„Opravdu?” Lavinie se na sebe ještě jednou zkoumavě podívala. Chtěla zapůsobit co nejlépe, aby StuyvesantFrench zkameněl úžasem, až ji uvidí, ale nemohla se zbavit pocitu nejistoty. Zdálo se jí, že každý musí hned na první pohled vidět, jak provinile a nervózně se cítí. Dokonce i ten malý červený flíček, který zanechaly Edwardovy rty na jejím pravém prsu, jako by přímo bil do očí. Šaty i korzet ho sice dokonale zakryly, ale ona byla přesvědčená, že si ho každý musí hned všimnout.

„Nezapomeňte si rukavice, slečno.”

Lavinie si od ní vzala černé kožené rukavice a natáhla si je, přičemž svou služebnou nervózně pozorovala. Abigail k ní přišla těsně po Edwardově odchodu. Služčin výraz jen zhoršoval Laviniin neklid. Bylo zřejmé, že Edwarda neviděla, ale Lavinie ze sebe stejně nemohla setřást pocit hanby nad tím, co se během těch pár minut, co byla sama, událo. Zase se zachovala jako courá a i teď dokázala myslet jen na to, kdy se s ním zase uvidí.

„Páni, slečno, vy ale máte dnes večer zdravou barvu. Kdybych vás neznala, řekla bych, že jste zamilovaná,” utrousila Abigail a vesele se na ni usmála.

Lavinie jí úsměv s námahou oplatila. Ano, byla zamilovaná až po uši, ale jestli to byl důvod k radosti, jak si myslela Abigail, to ještě nevěděla.

„Ale, ale, Edward má zpoždění,” poznamenala Celene k Daisy při večeři u kapitánského stolu. „Děje se něco? Ráda bych věděla, proč nám dnes místo něho dělá společnost Cornelius.”

Daisy se zabývala jídlem na svém talíři. „Poslal mi vzkaz s omluvou, že dnes nemůže přijít k večeři úplně načas. Komorník, který mu něco vyřizoval, se opozdil. Jsem si jistá, že se každou chvíli objeví.”

Celene nepozorovaně kývla hlavou přes stůl. „Vidíš, co dnes večer předvádí Buc? Může se před Lavinií přetrhnout - stačilo by jí kývnout prstem a bude jí sloužit jako otrok. Klobouk dolů.”

Daisy pohlédla směrem k Bucovi, který se s očividnou naléhavostí nakláněl k Lavinii, která seděla hned vedle něj. Ta sice zdvořile odpovídala na všechny Bucovy otázky, ale přitom stále sledovala dveře sálu, jako kdyby někoho vyhlížela. „Počítám, že tohle se Edwardovi líbit nebude,” zašeptala Daisy Celene.

„Ale Lavinie v tom Buca ani v nejmenším nepodporuje,” odpověděla Celene.

„Ve skutečnosti by si Edward zasloužil, aby se povinně musel dívat na to, jak ji Buc provádí v kole.”

„Jaký je váš názor? Nehodil by se Buc k Lavinii líp?” přemítala Daisy. „Vím, že mu jde především o to, aby ulovil nevěstu s tučným věnem, ale někdy si myslím, že by pro ni byl opravdu lepší. Edward se nikdy nezmění, nikdy nebude k ženě něžný. Udivuje mě, že taková rozumná žena jako Lavinie se vůbec zapletla s tak prchlivým člověkem, jako je můj bratr.”

„Protiklady se přitahují, má milá, to jste ještě neslyšela?”

Daisy sklopila hlavu k talíři, jako by chtěla zakrýt dojetí ve svých očích. „Ano, znám to přísloví. Říká se, že taková přitažlivost pak bývá neuvěřitelně, až přímo strašlivě silná. Ale nebyla by Lavinie šťastnější s někým, kdo by ji dokázal zahrnout něžnou péčí? Cožpak by raději nechtěla muže, který je ochoten věnovat jí celé své srdce? Co na tom, že by měl své chyby, co na tom, že by nebyl zrovna stoprocentně tím, koho by chtěli vedle ní vidět ostatní?”

„Skoro to vypadá, jako byste mluvila o sobě, drahoušku,” ťala do živého Celene a zatvářila se poněkud zmateně, ale účastně.

Daisy zavrtěla hlavou a narovnala se na židli. „Nesmysl,” odsekla.

„Aha,” odpověděla Celene a nespouštěla oči z Daisyiny znepokojené tváře.

Vyrušil ji až Laviniin hlas, který najednou zazněl místností navzdory hluku, který panoval u zaplněného jídelního stolu.

„Tak to jste byl vy? ” vykřikla udiveně.

„Tak se mi zdá, že se tady něco strhne.” Celene si dala ruku na čelo, jako by chtěla naznačit, že asi omdlí. „Daisy, Corny, vidíte, jak se tváří? Nebesa, slitujte se! Tady se co nevidět strhne bouřka.”

Cornelius a Daisy se zadívali směrem ke vchodu do tanečního sálu. Stál tam Edward a zamračeně sledoval taneční parket, kde Buc vytáčel v kole Lavinii. Lavinie se smála každé Bucově poznámce a Buc vypadal, jako kdyby si ho sama královna vyvolila za manžela.

„Určitě ho vyzve na souboj,” zvolala Celene.

„Ba ne, takhle si vyrovnávala účty naše generace, milá vévodkyně.” Cook pozoroval Edwarda. „Spíše se obávám nenápadného žbluňknutí do oceánu. Počítám, že to bude o půlnoci, aby si muže přes palubu nikdo nevšiml.”

,,Jak Edwarda může vůbec jen napadnout, aby se na Buca zlobil kvůli tomu, že projevuje zájem o Lavinii?” pohoršovala se Daisy. ,,Ještě jsem ho jedinkrát neslyšela, že by o ní řekl něco pěkného. Jestli ji má rád, tak ať to buď dá najevo, nebo ať ji nechá na pokoji.”

„Vy jste dnes večer pěkně nabroušená, Daisy. Odkdy dáváte Edwardovi kázání?” zeptal se Cornelius se znatelným údivem v hlase.

„Od… no, od…” Daisy se zamračila a nápadně připomínala svého bratra. „Od té doby, co jsem si uvědomila, že jen blázen si nechá ujít příležitost, aby prožil svou velkou lásku.”

Celene a Cornelius na ni ohromeně pohlédli.

Nakonec se Cook zvedl. „Edward určitě nemá náladu na to, aby někomu dělal garde, takže se toho ujmu já. Vévoda už s Hazel

tančil čtyřikrát za sebou. Obávám se, že k tomu, abychom je dostali od sebe, bude zapotřebí páčidlo, ale udělám, co bude v mých silách. Omluvte mě, dámy, zkusím vyzvat Hazel k tanci a zachránit jí pověst.”

„Podívejte! Edward jde směrem ke stolu. A hudba přestala hrát. Můj Bože! Zakryjte si uši, drahá! Každou chvíli uslyšíme výbuch.” Celene zatajila dech.

„Vy jste ale skvělý tanečník, Lorde Buchanone. Předpokládám, že to je jedna z věcí, kterou jste se naučil v Etonu?” zeptala se mile Lavinie, když ji Buc usazoval ke stolu.

„Ale kdepak, má drahá. Talent na tanečním parketu může v sobě muž objevit pouze tehdy, má-li dobrou společnici,” vrkal Buc. Z tácu procházejícího číšníka jí podal skleničku šampaňského a posadil se vedle ní. Ani jeden z nich si nevšiml, že StuyvesantFrench se hrne ke stolu jako odpojená parní lokomotiva.

„Lorde Buchanone, jste příliš skromný. Přesně to na mužích obdivuji. A pokud ještě dokáží věnovat dámě skromnou kytičku…” Lavinie se najednou obrátila k Edwardovi. Poté, co uslyšel její poslední větu, zkameněle zůstal stát na místě. „Ale, podívejme, kdo přišel! Pan StuyvesantFrench je tady!” zvolala Lavinie. „Zdálo se mi, že u našeho stolu někdo chybí.” Její úsměv připomínal výraz prskající kočky. „Připojte se k nám, prosím. Ani nevím, jak jsme vás mohli přehlédnout.”

Edward skoro neslyšně poděkoval a posadil se mezi Celene a Daisy, přitom však nespouštěl oči z Lavinie.

Lavinie se hlučně rozesmála. Její smích se zdál pronikavý i Celene, která měla špatný sluch. „Buc mě zrovna baví historkami ze svého mládí. V Etonu se mu dostalo skutečně pozoruhodného vzdělání. Udělalo to na mě veliký dojem.”

„Možná bych měl místo Hazel spíše vysvobodit Edwarda,” pošeptal Cook Celene.

Ta sepnula ruce. „Máš pravdu,” zašeptala. „Ostatně, náš milý vévoda nám nakonec sám vrátil vaši schovanku. Myslím, že ví, kde je hranice. na rozdíl od Edwarda.”

Cook se usmál.

„Eton. Jen si to představte!” prohlásila Lavinie. Jedna z nejvybranějších škol. Stále to nějak nemůžu strávit.”

„Však vy to zvládnete,” téměř zavrčel Edward.

Lavinie se na něj podívala přes stůl s tváří chladnou jako led. „Vy jste, pane StuyvesantFrenchi, z pochopitelných důvodů získal pouze nepatrné formální vzdělání, nemám pravdu? Myslím, že tady pan Cook vyprávěl, jak jste v mládí utekl z domova a vzal tak celou tíhu vzdělání na sebe. Vskutku neobvyklé. Musíte být pyšný na to, jak jste si s tím poradil. Dá se říct, že vzhledem k chybějící formální výuce zvládáte společenský styk z valné většiny docela slušně.”

„Chcete ze mě udělat křupaná, slečno Murphyová?” zeptal se zlověstně Edward.

„Proč bych to dělala? Sám se té role usilovně držíte.”

Edward se právě začal zvedat ze židle, když se u stolu objevil vévoda s Hazel. Kylemore nejprve usadil Hazel a pak zaujal místo po její pravici.

„Noc jako stvořená k tanci, co říkáte?” prohodil vesele Kýle.

Edward jeho poznámku v tichosti přivítal. Lavinie odložila víno a Cook zavrtěl hlavou. „Kýle, uvědomujete si, jak nestoudně okupujete naši svěřenkyni?” zaútočil Cook na vévodu. „Myslím, že byste se měl věnovat také své snoubence. Co vy na to, kamaráde?”

Kylemore se spokojeně usmál a významně pohlédl na Hazel. „Mám v plánu přivlastnit si ještě více času slečny Murphyové. Zjišťuji, že jedna noc na plese po jejím boku je žalostně málo.”

„Udivuješ mě, Kýle. Na zasnoubeného muže to je slovo do pranice,” zapojila se do hovoru i Celene a v očích jí zajiskřilo.

„Potom se za ně klidně budu prát.” Kylemore pozvedl číši k Hazel. „Na další tanec s vámi, drahá.”

Hazel se začervenala.

Lavinie vstala. „Nerada opouštím takovou veselou společnost, ale najednou mě rozbolela hlava.” Otočila se k Bucovi. „Byl byste tak laskav a doprovodil mě do kajuty? Opravdu si potřebuji jít co nejdřív lehnout.”

Edward se znovu začal zvedat. Celenina ruka na jeho paži ho však zastavila.

„To víte, že vás omluvíme, zlatíčko,” prohlásila Celene. „Ale jenom pod jednou podmínkou: když slíbíte, že zítra uspořádáme tu seanci. Už to napětí nevydržím. No tak, nezklamete mě, že ne?”

Lavinie vypadala překvapeně. Podívala se na Hazel, která najednou trochu ztratila barvu. „No, opravdu nevím, jestli se na to cítím.”

„Slečna Murphyová už s těmi fraškami skončila, Celene,” ozval se zlostně Edward.

„Ale no tak, Edwarde. To přece záleží na Lavinii, ne na vás.” Celene se obrátila na Lavinii. „Tak souhlasíte?”

Lavinie si prohlédla tváře u stolu. Zdálo se, že zaváhala, když spatřila Kylemoreovo překvapení. Jako by jí především záleželo na tom, aby ho nerozladila a neohrozila tím Hazelinu budoucnost, ale když spočinula zrakem na Edwardovi a jeho zamračeném obličeji, náhle ožila. „Souhlasím. Sejdeme se zítra v osm v mé kajutě.”

„Připojí se k vám i Carevna?” zeptal se váhavě Kylemore, jako by se mu tahle role Hazel moc nezamlouvala.

„Proč ne, když bude chtít. Nechám ji, ať se rozhodne sama. A teď mě laskavě omluvte.” Zavěsila se do lorda Buchanona a odešla, aniž by Edwardovi věnovala jediný pohled.

„Číšníku, tohle odneste pryč a přineste mi brandy,” objednal si Edward tiše a posunul svou sklenici od vína na kraj stolu.

„Ale, ale, Edwarde, nevěděla jsem, že tak holdujete pití,” neodpustila si Celene. Pak se obrátila na číšníka. „Raději tady nechte celou láhev,” nařídila mu s uličnickým výrazem. Potom Edwardovi mírně pokynula a věnovala mu zářivý úsměv.

Cesta do kajuty chodbou první třídy se Lavinii zdála být delší než pouť napříč Saharou. Ještě nikdy se necítila tak unavená, zoufalá a deprimovaná a ještě nikdy se nemusela tolik přetvařovat, aby své pocity zakryla.

„Dnešní večer byl úžasný. Je mi líto, že končí tak brzy,” přiznal se jí ke svým pocitům Buchanon, když zastavili u dveří. „Nic by mne nepotěšilo více, než kdyby vaše bolest hlavy najednou pominula a vy byste se chtěla projít po palubě.”

Lavinie si protřela spánky. „Přála bych si to, ale patrně budeme muset nechat procházku na jindy.”

„Tedy někdy jindy.” Buchanon se na ni upřeně zadíval.

Byl pěkný. Měl vznešené rysy a azurově modré oči. Byl vysoký, urostlý, poměrně dobře zaopatřený. S titulem. Pane bože, co víc by si žena mohla přát?

Edwarda.

V hlavě jí začalo ještě víc bušit. „Děkuji vám za všechno. Teď už ale opravdu půjdu.”

Uchopil Laviniinu ruku a přiložil si ji ke rtům. ,,Jsem rád, že se vám líbily ty květiny. Ani nevíte, jak moc rád.”

Její zoufalství se prohloubilo. „Bylo od vás velmi milé, že jste na mne myslel.”

„Myslím na vás často.”

„Opravdu?” zeptala se s úzkostí v hlase.

„Rád bych věděl, jestli někdy se sestrou navštívíte po příjezdu do Londýna Kylemoreovo sídlo? Pokud vás bratr dosud nepozval, předběhnu ho. Na jaře je tam nádherně, všude kvete hloh a hyacinty. Slibte mi, že tam s námi se sestrou strávíte některý víkend.”

Podívala se na něho a přemýšlela, zda se dokáže zbavit stínu nespokojenosti, který se jí nade vší pochybnost zračil ve tváři. „Vážím si vaší nabídky, ale nerada bych obtěžovala.”

„Nesmysl. Celene miluje zábavu a společenský život. Každý týden nám vyčítá, že nemáme žádné hosty. Uspořádáme velkou slavnost a pozveme všechny známé. Potkáte spoustu nových lidí. Uvidíte, že se ani nenadějete a budete mít kolem sebe takovou společnost, o jaké se vám ani nezdálo.”

„Jste tak milý, Bucu,” odpověděla.

„Chtěl bych, abyste mě měla ráda.”

„Mám vás ráda,” zašeptala. V tu chvíli měla pocit, že se jí hlava snad rozskočí. „A teď už opravdu musím jít.”

Naposledy jí políbil ruku. Představovala si, že bude příjemné cítit dotek jeho rtů ve své dlani. Nepocítila však nic, co by stálo za povšimnutí. Elektřina, která jí projela celým tělem pokaždé, když ji políbil Edward, se ani zdaleka nedostavila.

„Dobrou noc, Bucu.” Nechala ho stát na chodbě a zavřela dveře. Něco v jejím pokoji bylo jiné. I v přítmí plynové lampy si okamžitě všimla, že se tu něco změnilo. Šla ke zdi a zesílila plamen. Najednou uviděla, co se změnilo. Fialky. Byly všude. Na pohovce, ve vázách, převázané francouzskou stuhou i volně

rozložené na posteli. Musela to zařídit Abigail, poté co ona odešla na večeři. Tak proto přišel Edward pozdě. Tohle byly tedy konečně fialky od něj. Ubíjely ji svou pronikavě nasládlou vůní. I tonikum paní Wirthové jí vonělo lépe než tyhle mizerné květiny proradného StuyvesantFrenche.

V náhlém výbuchu smíchu je začala všechny sbírat. Musel vykoupit všechny fialky z lodního skladu. Byla jich tu celá spousta; byly všude, dokonce i zasunuté do složeného povlečení a schované v zásuvce.

Sesbírala všechny do jedné, až měla náruč plnou tmavých fialových květů. Projel jí zcela neopodstatněný pocit vítězství. Otevřela dveře na palubu a jako kdyby se zbavovala zlého ducha, běžela k zábradlí a hodila všechny fialky přes zábradlí do moře tak daleko, jak to jen šlo. Když se jich zbavila, vzhlédla k jasnému měsíci, který zářil nad oceánem. Zdálo se jí, že se dívá přímo na ni a směje se.

Už nebyla panna. Dvakrát si ji vzal, dvakrát se s ní pomiloval, dvakrát ji oklamal. Ledový štít její hrdosti roztál a teď nemá nic, čím by se před ním chránila. Bude potřeba vybudovat nový, ale tentokrát to bude mnohem těžší. Už nebyla nedotčená a neposkvrněná. Když si uvědomila svou novou slabost, projela jí celým tělem náhlá a prudká bolest. Ano, už nebyla panna.

Lavinie Murphyová ztratila svou nevinnost, v jejím srdci se jí však stále našlo dostatek. To proto se cítila tak mizerně.

„Nenávidím tě, Edwarde StuyvesantFrenchi,” zašeptala a oči se jí zalily slzami. Proklela smějící se měsíc, utekla do kajuty a zabouchla za sebou dveře.

Kterak postupovat při vytváření přízraků: Jemná bílá síťovina, jež vystačí na celý kostým i pro toho největšího ducha, se dá stlačit do prostoru ne většího,

než skýtá obyčejná plechovka od černidla. Je-li potřeba uschovat více síťoviny, poslouží nám dutý podpatek střevíce. Do druhého podpatku lze umístit množství nejrůznějších síťovinových masek, pomocí kterých můžete dle potřeby proměnit svou tvář i několikrát. Do obálek, jež jinak používáte na dopisy, dejte škrabošky vodovými barvami pomalované, aby byli přítomní příbuzní s postavou co nejvíce spokojeni.

- Kterak se zjevuje médium ve spiritismu vydavatelé E. J. Dingwall a Harry Price (1891)

Lavinie celý den přemýšlela, jak si vybuduje svůj ochranný štít, a plánovala seanci. Zavolala si Rawla, Montyho a Hazel. Sešli se u ní v salonu a bylo to jako za starých časů, kdy kuli pikle v útulné rohové pohovce s nebesy. Společně pracovali jako dobře promazaný stroj, každý znal dokonale svou roli. Byla ráda, že to jde tak hladce. Tahle seance mohla být její poslední. Chtěla, aby šlo o velkolepou podívanou.

Je všem jasné, co dnes večer sehrajeme?” zeptala se.

Monty něco zamručel a Hazel přikývla. Rawl se jenom díval.

„Rawle?” strčila do něho loktem. „Děje se něco?”

„Nevím, proč máme hrát právě tohle. Všichni z toho budou jen mrzutí,” vypravil ze sebe.

„Tak?” Lavinie zvedla obočí. „A záleží nám na tom?”

Rawl sklopil oči. „Ne, vypadá to, že ne. Když je to jedno vám, já si s tím hlavu lámat nebudu.”

„V pořádku. Dnešním představením se s našimi společnými seancemi rozloučíme. Pak už se Monty může věnovat jen divadlu a vy, Rawle, vystačíte s rolí majordoma. Nebudeme dnes ani potřebovat děti, takže by to mělo být snadné.”

,,Jamie se bude zlobit, že se toho nemůže účastnit,” poznamenala zamračeně Hazel.

,,Jamie se teď nějak moc kamarádí s panem StuyvesantFrenchem. Myslím, že by nebylo rozumné, abychom ho do příprav seance zapojili.” Lavinie se zadumaně usmála. „Kromě toho je na čase, aby ten chlapec dostal lepší vzdělání, než jaké mu poskytujeme. Je sice pěkné, že ví, jak rozhoupat stůl či přečíst někomu myšlenky, ale má-li jít na podzim studovat do Etonu, měl by se naučit i jiné věci.”

„Do Etonu?” vyjekla Hazel.

„Proč by se tam nemohl dostat?” opáčila Lavinie. „Když tam mohl studovat Buc, proč ne Jamie? Vždyť školu ještě ani neviděl a už se pohybuje ve společenských kruzích kolem lorda Buchanona.”

„Ale kdo se za něj zaručí? Nemáme žádné styky.”

„Budeme je mít,” přerušila ji Lavinie. „Osobně se o to zaručeně postarám.”

„Takže Buc?” zvolala překvapeně Hazel. „Všichni si mysleli, že ty a Edward.”

Monty ji kopl tak silně, až vyskočila.

Lavinie předstírala, že se vůbec nic nestalo. „Rawle, buďte tak hodný a šetřte si hlas. Sejdeme se tady v osm. A ty, Monty, bys mohl v podpalubí najít nějakou příhodnou virguli. Tady máš zbytek drceného fosforu,” řekla a podala mu malou sklenici. „Nezapomeň, gáza se musí sedmkrát namočit. Použij celou sklenici Balmainovy svítící barvy a smíchej ji s lakem a benzínem. Myslím, že když posádku malinko uplatíš, najdeš v podpalubí vše, co potřebuješ.”

Monty přikývl.

„Dobrá. Pokud seženeme tohle, myslím, že jsme hotovi.” Monty a Rawl odešli ke dveřím, Hazel zůstala sedět na pohovce. Lavinie muže vyprovodila a vrátila se do salonu.

„Děje se něco?” zeptala se sestry. „Jestli se toho nechceš účastnit, klidně to zvládnu sama. Nepotřebujeme dvě média. Vlastně mě napadlo, že by si to mohla projednou vyzkoušet Celene. Vždyť se už takovou dobu učí, jak na to.” Lavinie se posadila vedle Hazel.

Hazel se na ni podívala, zkusila se usmát, ale místo toho propukla v pláč.

„Co se děje?” zeptala se Lavinie a sama potlačovala slzy. To poslední, co dnes potřebovala, byl Hazelin smutek. Lavinie měla strach, že se do toho svého ponoří tak hluboko, že už se z něj nikdy nevyškrábe.

„Chce si mě vzít. Včera v noci mě požádal o ruku. Chtěla jsem tě vzbudit, ale už jsi měla zhasnuto. Kromě toho se mi zdálo, že se po té bouřce necítíš dobře, a tak jsem si to rozmyslela.” Hazel se vrhla na polštář na pohovce. „Co mám dělat? Věřit mu a říct ano? Miluji ho, ale co když přijedeme do Londýna a on zjistí, že to nedokáže se svou snoubenkou ukončit?”

Lavinie hladila Hazel po hlavě. Pak rozhodla chladně: „Už se s ním neuvidíš. Jak se vůbec opovažuje požádat tě o ruku, když na něj v Londýně čeká snoubenka?”

„Říkal, že svatbu s ní odvolá.”

„Tohle že říkal? Výborně, potom mu řekni - nebo ne, počkej, řeknu mu to raději sama - že ti bude potěšením přijímat jeho dvoření, ale až nebude zasnoubený.” Lavinie vstala a odešla do ložnice. Toporně se natáhla pro klobouk a nasadila si ho na hlavu. Chystala se jít milému a váženému vévodovi z Kylemore říct jasně a stručně, že sestry Murphyovy nestrpí, aby si s nimi někdo zahrával.

„Ale když ho teď odmítnu, možná už mě znovu neosloví.” „Alespoň by se ukázalo, co je doopravdy zač. Zbabělec.” „Ale potom budu… zase sama.” Hazel hořce plakala s hlavou v dlaních.

„Budeš sice sama, ale bude ti tak lépe,” zašeptala ji Lavinie. ,,Je rozhodně lepší nevzít si nikoho, než se provdat za zbabělce.” „Kylemoreovi ta seance asi není právě po chuti.” „Tak na ni nechoď.” „Proč musí být všechno tak složité?”

Lavinie jí se slzami v očích pošeptala: „Protože jsme dovolily, aby nám do života vstoupili muži.” Náhle se narovnala. „Ted ale opravdu musím připravit scénář pro Rawla a na to potřebuji být alespoň hodinu sama, takže pojď se mnou, doprovodím tě do kajuty k dětem. A vévodu pusť z hlavy. Když se seance nezúčastníš, nemůže tě přece odsuzovat.”

„Lavinie, stálo nám tohle všechno za to? Než Wilhelm umřel, zdálo se, že nám nic neschází. Teď se neustále cítím mizerně. Jestliže takhle vypadá láska, pak o ni nestojím.” Hazel si vytáhla kapesník, který měla schovaný v rukávu, a lehce si osušila oči.

Lavinie na ni pohlédla. V duchu s ní musela souhlasit. Jejich životy plynuly téměř idylicky, než do nich zasáhla Wilhelmova závěť a Edwardova tvrdá palice.

„To bude dobré, Hazel. Pokud vše půjde podle mého plánu, mohla bys být do konce roku vévodkyní.”

„A co ty, Lavinie?” zeptala se Hazel s očima červenýma a zalitýma slzami.

,Já?” zamračila se Lavinie. „Jestli mi všechno vyjde, jak si přeji, zůstanu, jak jsem. Děkuji…” Konec věty nedopověděla.

… postačí mi, když nebudu nosit dítě, které by mi do konce života připomínalo svého otce.

„Ochlazuje se. Myslím, že už se blížíme k Británii,” snažil se zapříst rozhovor Cornelius, když se s Edwardem procházeli po palubě první třídy.

„Neviděl jsi v poslední době Daisy? Dnes ráno jsem ji postrádal.” Edward vypadal rozrušeně, jako kdyby vůbec nemyslel na to, co říká.

„No, vlastně ani ne. Včera ráno jsem ji šel navštívit, ale služka mi řekla, že každý den ve stejnou dobu odchází ze své kabiny a chodí se na palubu nadýchat čerstvého vzduchu.” Cornelius se rozhlédl. „Ale je to divné. Nikde ji tu nevidím. Je to celé nějaké záhadné.”

„Ano, máš pravdu. Nelíbí se mi to,” brblal Edward.

„Ale co by se jí mohlo stát na lodi uprostřed oceánu? Asi je s Jamiem a probírají poslední Coltrainova dobrodružství. Nech ji být, Edwarde. Dovol jí, ať žije svůj vlastní život!”

Edward zamručel. Na líci mu jako obvykle naběhl sval.

„Ve skutečnosti tě žere ta dnešní seance, nemám pravdu? Nebo tě štve Buc se svou náklonností k Lavinii?”

Edward se k němu obrátil. Jestli Lavinie po něm a po jeho příšerných fialkách tolik touží, mně je to jedno. Jen ať si toho zchudlého šlechtice klidně vezme. Vlastně by měla přimět kapitána, aby je oddal už tady na lodi. Alespoň se nebude muset ničím rozptylovat, až po vylodění v londýnském přístavu bude muset nasadit všechen důvtip a vynaložit poslední peníze, aby svého manžela uchránila před vězením pro dlužníky.”

Cookovi se rozechvěly kníry, jako kdyby se snažil zadržet smích. „Ty o Bucovi nemáš moc vysoké mínění, že ne?”

,,Jeho pohnutky jsou příliš průhledné.”

„Lavinie není slepá, třeba je taky vidí.”

Edward pohlédl směrem na rozbouřenou modrozelenou hladinu Severního moře. „Snad.”

,,Je to inteligentní žena. Jinak by nemohla dělat to, co dělá. A rozhodně ne tak skvěle, jako to dělá.”

„inteligentní je, o tom se s tebou nepřu.”

„Ale?” Cook významně nadzvedl jedno obočí a čekal, co bude následovat.

StuyvesantFrench ho nezklamal. „Ale je taky vzteky bez sebe a Buc jí nabízí to, co pro ni má cenu. Mám na mysli titul.”

„Pak na ni musíš nějak zapůsobit. Ať zapomene na svůj hněv. Ať zapomene na Buca.”

Edward uhnul pohledem. Zadíval se přes zábradlí daleko do moře, kde se obzor ztrácel v šedivém oparu. „Ať zapomene na Buca.” Odfrkl. „Celý život jsem tvrdě pracoval, abych měl víc peněz než Vanadder. Teď je mám a vidím, že je to k ničemu. Všechno mé štěstí začíná a končí u pokladníka v bance. Jak můžu na Lavinii zapůsobit, když o to, aby ji muž utápěl v penězích, ani trochu nestojí? Asi už ví, po čem její srdce touží. Možná sní o tom, že bude mít jednou na hrobě opravdu vytesán nápis Hraběnka?”

„To jsou morbidní metafory, ale já asi vím, kam tím míříš, Edwarde.”

„A dál?” Edward se k němu otočil a v očích se mu zračila bolest. „Kde je ta moudrá rada, na kterou jsem se vždycky mohl spolehnout?”

Cook zavrtěl hlavou. „Tohle se týká žen, Edwarde. Víš lépe než kdokoli jiný, že jsem v tomto směru jako rádce k ničemu.”

StuyvesantFrench znovu upřel zrak na studené, zamlžené moře. ,,Já dnes na tu seanci prostě nemůžu jít. Když si ji jen představím, jak tam provádí ty svoje triky, dělá se mi špatně. Ale copak tam můžu nejít? Od té doby, co jsem ji potkal, nejsem schopný se od ní na krok vzdálit.”

„Proč ji tedy nepožádáš o ruku, Edwarde?” navrhl Cook opatrně. „Navlékni jí na ruku prsten a odveď ji ke kapitánovi sám. Řekni jí, že ji miluješ. Třeba je to jednodušší, než si myslíš.”

„Bylo to takhle jednoduché pro tebe?” opáčil Edward. Jeho slova obsahovala v podtextu krutý hrot.

„Ne, nebylo,” odpověděl Cook klidně. „Ale ona milovala jiného. Lavinie Buca nemiluje. Ještě ne.”

Edward si promnul rukou bradu.

,,Jsem přesvědčený o tom, že tě miluje.”

„Co ty můžeš vědět o lásce!” vybafl Edward a hned se zamračil, jako by sám sebe za svá slova káral. „I kdyby… Co na tom záleží? Nechce mě milovat. Nevěří mi. Má pro to důvod.”

„Když se Lavinie zeptáš a ona odmítne, pak už ti opravdu nezbude nic jiného, než jí ustoupit z cesty.” Corneliova slova se změnila v šepot, jako kdyby je ani nemohl vyslovit. „To se stává, kamaráde. I slabší muži než ty zažili takovou bolest a přežili.”

„Už se vidím, jak se pokorně skláním před celým tím spiritistickým humbukem, jen abych si získal studený polibek proradné nymfy.” Edward se zahleděl do dálky. Nakonec zalovil v plášti a vytáhl zlatý medailon omotaný černou sametovou stužkou. „Cornelie, tenhle medailon patřil Alici. Dal jí ho Vanadder. Uvnitř je jeho fotografie.” Hlas StuyvesantFrenche byl zastřený. „Každý den se na něj dívám a není mi jasné, proč ho nechala právě mně. To ona ho navlékla na tu černou stužku. To ona pro Wilhelma truchlila.”

„Možná, že ti ho dala, protože to byla jediná věc, kterou od tvého otce dostala - kromě tebe, samozřejmě.” Corneliův výraz se změnil. „Bylo správné, že jsi ho dostal ty.”

Edward se napřáhl, aby ho hodil do moře.

Cornelius přiskočil a chytil ho za ruku. „Co to děláš?” vyjekl.

„Chci se ho zbavit,” odpověděl Edward. „Tenhle medailon je mi z duše protivný. Je symbolem všech lží a zrad. Kdysi ve mně živil zlost a dodával mi sílu. Teď už k němu cítím jen odpor. Lidé umí být tak nemožní. Tak slabí. Zvedá se mi z toho žaludek. Nechci už ho ani vidět.”

„Tak ho dej mně! Já ho chci.”

Zdálo se, že Corneliovo doznání Edwarda šokovalo. „Ale jak můžeš? Vždyť je od něho. Od něho, ” zadrmolil znechuceně.

„Ne, byl její. Ona ho měla, proto ho chci.”

Edward vložil medailon do Corneliovy natažené dlaně. „Máš pravdu. Přežili slabší muži než já,” zašeptal strnule.

Cornelius mu položil svou pevnou ruku na rameno. „Pojď. Už to pusť z hlavy. Jinak se z toho nedostaneš. No tak, už na to nemysli. Pojďme se raději projít a nadýchat čerstvého vzduchu. Třeba budeme mít štěstí a potkáme Daisy.”

Edward přikývl. Pak spolu odešli směrem na příď.

„Zdá se, že už se nemůžete dočkat. Kdepak je to ustrašené stvoření, které se bálo, že nemá dost síly, aby se postavilo?” Monty se zasmál a přitiskl si Daisy ještě víc k sobě.

Otočila se a pohlédla na něho. Když ji objímal svýma svalnatýma rukama, měla pocit, že ji dokáže ochránit proti celému světu. S Montym se nebála, že upadne. Opírala se mu zády o hrudník a společně se dívali přes příď lodi na hladinu moře. U obzoru plavalo hejno více než padesáti velryb. Jejich ocasy a tryskající gejzíry vody narušovaly jednotvárnost vzdouvající se šedi.

„Přeji si, abychom minuli Londýn a pokračovali v cestě dál, kolem celé zeměkoule, a všechno zůstalo tak, jak je,” promluvila Daisy tiše.

Monty si položil bradu na její hlavu v šátku. „Co kdybychom shodili kapitána Stafforda do moře? Posádka požene loď dál, protože nebude nikdo, kdo by je zastavil.” Daisy se zahihňala. „Nemůžeme přece nechat toho ubohého muže utopit. Kapitán Stafford je slušný člověk. Mohli bychom ho ale zamknout ve vaší kajutě a posádce jen namluvit, že jsme ho v noci hodili přes palubu.”

Monty dělal, že o tom vážně přemýšlí, ale potom zavrtěl hlavou. „To by nešlo.”

„A proč ne?” žertovala Daisy.

„Protože to bych musel přenechat svou kajutu Staffordovi a neměl bych kde spát.”

„Mohl byste bydlet v té jeho.” Její zelené oči ztmavly náhlým přívalem citu. Otočila hlavu a znovu k němu vzhlédla. „Nebo byste mohl zůstat u mne.”

Jejich pohledy se střetly. „Kdyby Edward StuyvesantFrench slyšel, že se mnou takhle mluvíte, oba by si nás pěkně podal.”

„Nechci, aby mi organizoval život. Chci si o všem rozhodovat sama,” řekla vzdorovitě Daisy a zatnula zuby.

„Pak byste měla na sebe dávat pozor, a ne se zahazovat s křupaném, jako jsem já.” Odvrátil zrak a zadíval se na moře.

Zvolna pohlédla dolů na jeho zkřížené paže. Přitom, jak ji objímal kolem hrudníku, spočívaly jeho palce právě tam, kde se jí začínala zvedat ňadra, schovaná v korzetu. Se slzami v očích vzlykla: „Mám pocit, že bez vás bych nemohla žít dál. Kdo by mě takhle držel? S kým bych se smála? Nikoho takového nemám.

Nikoho.”

„Najdete si někoho lepšího než mě. Váš bratr se o to postará. Bude to tak lepší, uvidíte. Potřebujete někoho, kdo se k vám bude víc hodit.”

Položila si mu hlavu na rameno a zaklonila se, aby na něho viděla. „Ale já nikoho jiného než vás nechci a mám strach, že vy o mě nestojíte, protože.”

„Ták to není,” vyhrkl.

„. protože.”

„Řekl jsem, že to tak není.” Podíval se na ni a jeho hezká hubená tvář zvážněla. „Na tom, jestli sedíte v tomhle křesle nebo ne, přece vůbec nezáleží. Stejně je to váš úsměv, po kterém každé ráno vždy znovu zatoužím. Jestli máte nějaké chyby, nevidím je, protože jsem dokonale okouzlen ženou, která mě každý den tady na přídi dokáže rozesmát. Takže cokoliv chcete říct, cokoliv si myslíte. říkám vám, že to není pravda.”

„Monty, nesmíte mě v Londýně opustit. Chci s vámi vidět svět.”

„Svět, který byste se mnou viděla, není pěkný. Je plný levného džinu, tmavých uliček a nízkých tužeb. Chci se ho zbavit tak moc, jak ho vy toužíte poznat.”

„Nevadí mi to. Ráda to vše poznám po vašem boku, jen když mi dovolíte jít životem s vámi.”

„Nemohu vám poskytnout to, na co jste zvyklá. Cožpak to nechápete?” vypravil ze sebe skrz zaťaté zuby.

„Ano, chápu to až moc dobře, ale vy zase nechápete, že mi můžete dát věci, na které zvyklá nejsem a po kterých toužím, jako jsou laskavé ruce, které mě budou držet, společnost v sychravých

podzimních večerech, přátelství. a ještě mnohem víc. Kdybyste jen projevil přání.”

„Zdá se mi to nebo se mi nabízíte? Jste skutečně tak bláhová?” zlobil se a do slov se mu vloudil nepatrný irský přízvuk. Zdálo se, že se přestává hlídat.

,,Jsem snad bláhová?” opakovala a pohladila ho po tváři. Zavřela přitom oči, jako kdyby jí ten dotyk přinášel nepoznanou slast.

„Ne, Daisy, tohle nedělejte,” vzdychl.

„Nechte mě jít s vámi. Potřebuji něco jiného, než si myslíte, něco mnohem prostšího. Vše, po čem toužím, vše, co potřebuji, jste vy,” žadonila dál a opřela se o něho.

Zavrtěl hlavou, jako by nevěděl, zda má poslechnout vnitřní hlas rozumu nebo se zachovat podle toho, co mu káže srdce. Nakonec přece jen uvolnil průchod svým citům. Zatímco jednou rukou přidržoval Daisy, aby nespadla, druhou si jemně přizvedl její obličej k sobě a dlouze ji políbil.

Daisy zavrněla blahem. Ruce na zábradlí se jí začaly třást.

Nedokázal se od ní odtrhnout. Líbal ji ještě vášnivěji a rychle přiměl její opatrná a nezkušená ústa, aby se mu otevřela.

Připomínala mu křehký kvítek, jenž se pomalu rozevírá a vydává svůj nektar, který pil s nenasytností muže zmírajícího žízní. Přesvědčoval sám sebe, aby přestal, aby se ovládl a ušetřil tak nikoliv ji, ale sebe toho odmítnutí, které zákonitě muselo přijít.

Ale nedokázal to. Byla příliš hezká, ústa měla příliš vroucí a sladká a pohyby jejího těla, které se kymácelo spolu s lodí, byly k nevydržení smyslné. A když uchopila Montyho paži, kterou ji svíral, a přitiskla si ji k sobě, aby celou svou bytostí cítila tu blízkost, jež z ní sálala, věděl hned, že to bude jeho srdce, které jednoho dne pukne žalem. Už teď mu pouhá myšlenka na její sňatek s bohatým mužem, kterého jednou zaslouženě získá, působila velkou bolest.

„Teď už se muži za to, že políbí ženu, nezabíjejí, že ne?” vydechl a nervózně se usmál, když konečně sebral sílu, aby se od ní úplně odtrhl.

„Kdybyste musel kvůli tomu polibku zemřít, musela bych přijít na řadu hned po vás - jako trest za to, že jsem vás zklamala.”

Spiklenecky se na něho usmála. „Nejsem zvyklá se líbat. Bojím se, že to neumím právě nejlépe.”

„Musíme to tedy zkusit ještě jednou, co říkáte? Třeba pro ten další bude stát za to umřít,” zašeptal a znovu nechal jejich rty splynout.

,,Ježíšikriste, držte mě. “

Monty vycítil přítomnost toho muže dřív, než ho slyšel promluvit. Daisy v jeho náručí ztuhla. Zvedl hlavu a zjistil, že se dívá do očí Edwardovi Stuyvesant-Frenchovi.

„Daisy?” zařval StuyvesantFrench a ve tváři měl pološílený výraz. Prudce vykročil ode zdi podél řady kabin první třídy směrem k nim, ale starší muž vedle něho se ho pokusil zadržet.

„Do toho se nepleť, Cooku,” usadil ho Edward a pohled upřel zpět na Montyho. „Co to, sakra, děláte s mojí sestrou?”

Daisy klesla Montymu do náruče. Nejdříve si myslel, že omdlela, ale ona se jen snažila udělat krok k bratrovi, aby ho úpěnlivě poprosila o slitování.

„Jen klid, pomalu,” zašeptal Monty. Podívala se na něho uslzenýma očima, ve kterých se jí však zračila i naděje. Milovala ho. V té chvíli si tím byl jistý. Věděl, že pokud jí v tom nezabrání, obětuje se pro něho. Mohl však také udělat první slušnou věc ve svém životě a uchránit ji před tím ponížením.

„Slečna je vaše sestra?” ušklíbl se drze Monty. Pomalu položil Daisy do vozíčku. Odmítl se jí podívat do očí.

„Zatraceně dobře víte, že to je moje sestra,” vyrazil ze sebe vztekle Edward. „Jmenuje se Daisy Vanadderová a nebude se líbat s kdejakým bezcharakterním individuem, které právě vylezlo odněkud ze stoky a hraje si na drožkaře Lavinie Murphyové.”

„Opravdu?” Monty měl sto chutí vyzvat ho na souboj. Nikdy toho chlapa neměl rád. Měl sto chutí ho udeřit. Už proto, jak ještě v New Yorku vyhrožoval Lavinii. Hlodalo v něm i to, že Edwarda Lavinie vzala na vědomí, kdežto náklonnost Montagu Baillieho jí byla celé dlouhé roky proti mysli.

Ale nebyla správná chvíle na vyřizování účtů. Teď musel udělat to, co bylo správné. Edward StuyvesantFrench byl ve výhodě, mohl mu vymlátit duši z těla. Monty si uvědomoval, že to byla jeho sestra, s níž se líbal a na niž bude plný touhy a lítosti myslet, až nebude v noci spát.

„Daisy,” obrátil se Edward na svou sestru, „ty se s tímhle chlapem vídáš? Doslechl jsem se, že každý den mizíš sem na palubu. To kvůli němu? S ním se tady scházíš?”

„Ano,” odpověděla Daisy vzdorovitě.

Cook zalapal po dechu.

„To snad není pravda,” vybuchl Edward.

„Potkali jsme se tady náhodou,” vložil se do toho Monty. „Vaše sestra tady už byla, když jsem se tu objevil. Začali jsme si povídat, jen tak. Svěřila se mi, že má potíže se vstáváním, tak jsem jí pomohl z vozíku. Tak nějak asi došlo k tomu polibku.” Svou roli nezodpovědného pobudy rozehrál vskutku obdivuhodně. „Opravdu si myslíte, že bych riskoval boj s vámi? Velmi rád se za svou chybu omluvím - pokud se ovšem dá nazvat chybou, když muž políbí pěknou dívku.”

Zdálo se, že StuyvesantFrenche Montyho slova úplně odzbrojila. Bez jediného pohnutí tam stál a upřeně se na něho díval, jako kdyby chtěl svým pohledem Montymu do hrudi vypálit černou díru.

„Možná bude nejlepší, když vás odvezu, Daisy.” Cook přistoupil k vozíku a chytil ho. Daisy v něm tiše seděla a ani na okamžik nepřestávala sledovat Montyho. Ten lhostejně pokrčil rameny. Předstírat před Daisy nemravu, kterého se to všechno vlastně ani netýká, byla jedna z nejtěžších rolí, kterou kdy hrál. „Nic se přece nestalo. Není důvod dělat scény. Půjdu si dál svou cestou, zapomeňme na to. Možná byste si měl ale na svou sestru dávat větší pozor, aby se nezapletla s někým podobným, jako jsem

já.”

StuyvesantFrench přikývl. Oči měl v tu chvíli jedovatě zelené. „Už se k ní nikdy nepřibližujte.”

„Já.” Monty spolkl svůj vztek. Znovu se v duchu musel přemlouvat, že jedná správně, ale na Daisy se podívat nemohl. Ani když se chystal k odchodu.

„Ne!” vykřikla Daisy a přitom se s vozíkem vyškubla Cookovi. Vstala a vzala Montyho za ruku. „Neříkejte takové věci. Ani kvůli Edwardovi ne. Odvolejte to!”

„Daisy, nepleť se do toho,” varoval ji Edward.

„Budu se do toho plést,” vzlykala a tiskla Montymu ruku.

„Vidíte, co jste udělal!” Edward Montyho chytil za límec obnošeného vlněného saka a zacloumal s ním. „Nestrpím, abyste si zahrával s city mé sestry.”

Monty ze sebe strhnul Edwardovy ruce a zaklel. StuyvesantFrench mu roztrhl jeho jediné sako. ,,Jestli se do vás pustím, bůh mi pomáhej, protože nezůstanu nikomu nic dlužen.”

„Klid! Klid!” uklidňoval je Cook.

Daisy si přitiskla Montyho ruku k tváři. „Prosím vás, neslibujte, že se už neuvidíme. Říkala jsem vám přece, že si nepřeji, aby mi Edward organizoval život. Nemusíte ho poslouchat.”

„Krucinál, ty mě, Daisy, budeš poslouchat a ráda. Co o takových, jako je on, víš? Myslíš, že budu jen stát a nečinně přihlížet, jak tě tenhle parazit bez halíře připraví o veškerou čest?”

„Přestaň, Edwarde! Přestaň a běž pryč! Já ho miluju!” Daisy svůj výlev přerušila v půlce, jako by svým posledním doznáním šokovala i sebe samotnou.

„Ty ses snad pomátla,” zalapal Edward po dechu a pohledem přejížděl ze své sestry na Montyho.

Nakonec pohledem spočinul na tom, o kterém si už od začátku myslel, že je tím vším vinen. „Co jste s ní udělal?” dožadoval se vysvětlení.

Monty zakroutil hlavou. Už to nemohl déle snášet. Ať ho

Edward StuyvesantFrench klidně vykuchá a rozčtvrtí, ale ta bolest, kterou sám způsoboval Daisy, byla nesnesitelná. „Táhněte k čertu,” bylo jediné, na co se zmohl.

Teď prozměnu zaklel StuyvesantFrench. Přistoupil výhružně k Montymu, ale Daisy rychle pustila Montyho ruku a vjela mezi ně. Ledově chladným hlasem řekla: „Nepleť se do toho, Edwarde. Vrať se do kajuty a nepleť se mi do života. O tom, co bude dál, rozhodneme my dva s Montym, ne ty.”

„Nevíš, co je zač…”

„Ale ano, ano, tisíckrát ano!” vykřikla se slzami v očích. „Vím, že jsem naivní, vím, že jsem nezkušená, ale také vím, kdy jsem zamilovaná. Miluju ho!”

„Stejně si ho nemůžeš vzít, tak proč se tím trápíš?” naléhal.

„A proč bych si ho nemohla vzít?” opáčila Daisy. „Znám jen jeden důvod: ještě mě nepožádal o ruku. Ale až to, Edwarde, udělá, řeknu mu své ano.”

StuyvesantFrench si podrážděně prohrábl vlasy. Cook stál vedle a tvář měl bílou jako stěna.

Monty cítil, že je čas vnést do rozhovoru trochu zdravého rozumu. Otevřel pusu a chystal se něco říct, ale Edward se na něho málem vrhl.

„Neodvažujte se požádat Daisy o ruku!” vychrlil ze sebe. „Povím vám něco, co asi nevíte. Její peníze jsou podle zákona svěřeny mně, já je Daisy spravuji - a jestliže se odváží utéct s vámi, vy mizero, nedostane nic. Nic! Osobně se postarám o to, aby k nim neměla přístup. Nuže - jak přitažlivá je má sestra pro vás teď?” Edwardův výraz byl tvrdý a krutý a Montymu v té chvíli došlo, proč z něho mají všichni takovou hrůzu.

Daisy se rozplakala a zakryla si tvář dlaněmi. Vše podstatné bylo vyřčeno. Monty věděl, že Edward svými slovy Daisy neuvěřitelně ranil, ale přesto se nemohl ubránit myšlence, že je to možná takhle nejlepší. Ted by mohl odejít s nálepkou hulváta, ona by mohla pokračovat ve svém životě pod uvážlivým vedením svého bratra a všechno by bylo jednodušší.

„Co řeknete teď, mizero? Požádáte ji o ruku, nebo ne?” dorážel na Montyho tlumeným hlasem StuyvesantFrench. Připomínal lva, který se snaží potlačit řev.

Monty sklouzl pohledem dolů na Daisy. Nedívala se na něho, takže jí jen částečně viděl do tváře. I tak z ní vyčetl stud a nzměrnou lítost. Srdce mu krvácelo, ale byl bezmocný. Nemohl jí nic nabídnout. Nic.

„No tak, do toho,” řval Edward.

Monty se zhluboka nadechl. Svrběla ho pěst jako nikdy předtím, nejraději by StuyvesantFrenche praštil rovnou do obličeje, ale ovládl se.

„No tak, klid, drahé dítě,” slyšel Cooka, jak šeptem konejší Daisy. Jak rád by šel k ní a sám ji utěšil, ale byl to on, kdo způsobil její utrpení. Neměl nic, co by jí mohl nabídnout. Nejlepší věc, co pro ni mohl udělat, bylo prostě jen zmizet.

Prostě jen zmizet, opakoval si stále dokola, když se otočil a udělal prvních pár kroků, které mu prokazatelně způsobovaly palčivou bolest.

„Cože? Odcházíte? Bez nabídky k sňatku?” vysmíval se mu za zády Edward.

Prostě jen zmizet.

Monty si říkal, co je to za herce, když se nedokáže zbavit výrazu zlosti ve tváři.

Prostě jen zmizet.

Uvědomil si, že je na schodech, které vedou do mezipalubí. Znovu zapochyboval o svém hereckém umění: proč se nedokázal zbavit pocitu, že mu ta bolest roztrhne srdce? Jako herec by se měl umět povznést nad své emoce, zvládnout je a vyrovnat se s nimi. Ale sžíralo ho to dál. Nikdy ho ani nenapadlo, že k nějaké ženě pocítí to, co teď k Daisy - každá její slza mu jako kyselina rozleptávala srdce. Přesto to musel udělat. Daisy musí od života dostat víc. Svou dobrotou si zaslouží rytíře v zářivém brnění, a ne nějakého hejska s příležitostným zaměstnáním, netalentovaného herce, kterého polovinu života držely nad vodou jen peněženky bohatých žen. Musel se přece zachovat správně a nechat ji na pokoji. Musel.

Prostě jen zmizet.

Děsí mě, když tě vidím, jak se vyjímáš mezi tou lůzou. Omíláš tu svou lacinou písničku a na titulku stojí velkým tučným písmem: „Margaretta “… Co to je za život, který vedeš? Stačí, aby kdejaký pomatenec vytáhl peněženku,

a tvůj čas patříjemu… Myslím, že jsem se celou dobu obávaljediného: že ten zatracený podvod jednou někdo odhalí.

- úryvek z milostného dopisu doktora elishi kenta kanea, uznávaného polárníka devatenáctého století, adresovaného margaret foxové

Lavinie se rozhlédla kolem sebe. Pohledem přelétla známé tváře, které se sešly u stolu. Napravo od ní byla Celene, která čekala na začátek seance s velmi zahloubaným výrazem. Vedle ní seděli Buc a Kylemore. Buc vypadal, že vůbec netuší, co se bude dít; snad se dokonce i bál, aby se neprojevil jako zbabělec. Kylemore byl zasmušilý a obezřelý a snažil se, aby si nikdo nevšiml, že se rozhlíží po místnosti. Očividně celý nervózní sledoval, kdy se objeví Hazel.

StuyvesantFrench seděl přímo naproti ní. Byl skoro stejně zasmušilý jako Kylemore. Kdyby nebylo jeho kyselého úšklebku, mohlo se zdát, že to bere vážně.

Daisy seděla vedle něj na svém kolečkovém křesle. Vypadala, jako by se zapomněla smát. Když přišla v doprovodu Cornelia a svého bratra, se všemi se pozdravila jen zběžně, se zcela nevídaným ponurým výrazem. Lavinie ji pozorovala, jak se upřeně dívá na zapálenou svíčku uprostřed stolu, tvář bez jakéhokoliv výrazu, a nemohla uvěřit tomu, jak je podobná svému bratrovi. Jako bratr a sestra bezpochyby sdíleli stinnou stránku

charakteru. Možná, že měli společné i světlé rysy povahy, ale zatímco Daisy nikdy nešetřila úsměvem, Edward s tím svým nakládal s velkorysostí vyhlášeného lakomce. Lavinie však ani jednoho neznala natolik, aby je mohla srovnávat.

,,Jste připravení?” zeptala se skupiny bledých tváří u stolu.

„Můžeme m-mluvit, s kým chceme?” zakoktal Buc.

Lavinie zvolna zavrtěla hlavou. „To nezáleží na mně, ale na duchovi, který se nám ozve.”

U dveří do ložnice se teatrálně objevila Hazel. Vypadala velmi romanticky: rozpustila si vlasy, takže jí spadávaly dolů na záda, a oblékla si jednoduché bílé šaty z jemné síťoviny, které sahaly až po zem. Speciálně prodloužený okraj její róby dobře utajoval zdroj proslulého tajemného klepání, kterým se jako Carevna proslavila. To, že záhadné zvuky ze záhrobí mělo na svědomí zcela přízemní Hazelino lupání kloubů na prstech u nohou, byla jiná věc.

„Nepotřebuje snad Carevna k těm šatům družičku?” poznamenal StuyvesantFrench, když sledoval Hazel, jak jde ke svému místu. Z jeho slov doslova čišelo opovržení.

Lavinie na něho vrhla svůj nejjedovatější pohled. ,,Jestliže jsou mezi námi tací, kteří naší věci nevěří, žádám je, aby tuto místnost opustili. Duchové jen neradi plýtvají energií kvůli tomu, aby se zjevili ve společnosti pochybovačů.”

„Pokud jde o mě, rozhodně plýtvat nebudou,” odvětil Edward kousavě, zatímco Cornelius pomáhal Hazel zaujmout místo.

Lavinie se znovu podívala směrem ke dveřím ložnice. Vešel Monty a přes ruku měl přehozená čtyři dlouhá lana. Bez jediného slova šel ke zdi, na které visely dva páry bronzových lodních lamp, jež osvětlovaly místnost. Všechny je uhasil a zůstal stát na stráži u dveří do kajuty.

Ve světle jediné plápolající svíčky kývla Lavinie na Montyho, aby přišel ke stolu a čekal na další pokyny

„Dámy a pánové,” začala Lavinie a pohledem přejela hosty u stolu, „dnes večer povede seanci Carevna. Pokusí se promluvit s bytostmi z onoho světa, ale aby to dokázala, potřebuje vaši spolupráci. Nemůžeme tedy trpět, aby kdokoliv během seance odcházel nebo jinak vyrušoval. Zdůrazňuji, že má každý poslední příležitost opustit místnost. Žádám - nebo spíš vyzývám - všechny, kteří máte v úmyslu odejít, abyste tak neprodleně učinili.” Znovu

pohledem přelétla všechny tváře u stolu. Nikdo se ani nehnul. Jediný Buc se alespoň podíval ke dveřím.

„Dobrá tedy, začneme.” Lavinie znovu pokynula Montymu.

Přistoupil s prvním lanem a začal přivazovat Cornelia k židli.

„Co to má znamenat?” zalapal po dechu Cook. Podíval se na svou hruď, kde mu Monty právě upevňoval provaz.

„Musím vám připomenout, že nikdo nesmí během seance odejít ani ji jinak přerušovat,” řekla na vysvětlenou Lavinie a kývla směrem ke Kylemoreovi, aby u něj Monty pokračoval v přivazování. „Abychom toho dosáhli, považuji za nutné naše mužské společníky připoutat. Berte to třeba tak, že si chci nerušený průběh seance pojistit.”

„To je absurdní.” Edward se postavil.

Cornelius vše jen udiveně sledoval. Vypadal téměř komicky, jak poulil oči na lano, kterým byl ovázaný kolem hrudi.

„Stále můžete odejít, pane StuyvesantFrenchi,” upozornila Lavinie Edwarda a ukázala ke dveřím.

Váhal.

Zadržela dech. Kdyby odešel, celý smysl seance by byl tentam. Samozřejmě, že se dalo pokračovat i bez něho, ale celé představení by už postrádalo smysl. Naplánovala všechno speciálně pro něho, měla to být velkolepá událost, a přestože riskovala jeho hněv, vidina odplaty byla sladká. Chtěla mu dát lekci o zneuctěných ženách.

„Tak zůstáváte nebo odcházíte, pane StuyvesantFrenchi? Už mi dochází trpělivost.” Jejich pohledy se střetly. Výraz v jeho očích jí bral dech. Kdyby tak pohledy mohly zabíjet, pomyslela si.

Beze slova se posadil, přičemž z ní nespouštěl oči. Monty k němu přistoupil a přiložil mu na hrud třetí lano. Edwardovi se v koutku úst objevil úsměv. Jak samolibě se tváří, pomyslela si Lavinie. Vysmívá se jí.

Celá nervózní se v duchu modlila, aby lano vydrželo.

Poslední na řadě byl Buc. Trošku zabručel, aby alespoň projevil svůj nesouhlas, ale pak také dovolil Montymu, aby ho přivázal.

„Že jsem tak smělý, rád bych se zeptal, proč nejsou takto poníženy také ženy?” zeptal se nenuceným hlasem Cornelius.

Lavinie položila ruce na stůl kolem jediné svíčky, která osvětlovala místnost. „Ze zkušenosti vím, že ženy mají jediný zlozvyk, kterým vyrušují během vyvolávání duchů: sklon k omdlévání. Rozhodně však nemají ve zvyku běhat po pokoji a prohledávat závěsy, jak to dělají mnozí muži.”

„Schováváte tam snad něco, Hraběnko? Nebo vy, Carevno?” promluvil Kylemore. Podíval se na Hazel, ale ta před jeho pohledem záměrně uhnula.

„Můžete být klidný, Milosti, nic takového,” opáčila Lavinie. „A i kdybyste měl možnost prohledat pokoj a podívat se za závěsy, můžete si být jist, že ani já, ani Hazel tu před světem neschováváme žádného snoubence.”

Kylemore se pokusil o úsměv. „Skláním se před vaším důvtipem, Hraběnko.”

Lavinie znovu začala předstírat, že sleduje svíčku. Naproti ní, téměř neznatelně, kývla Hazel hlavou.

„Můžeme začít?” zeptala se Lavinie a změřila si tváře všech okolosedících. Sklonila hlavu a chytila za ruce své dva sousedy.

Pak promluvila Hazel. „Vyzýváme duchy, kteří slyší naše volání. Vyzýváme všechny dobré duchy, kteří nás obklopují. Zapřísaháme vás, bytosti ze světa mrtvých, ozvěte se. Dejte nám o sobě vědět.”

Vtom se ozvalo hlasité zaklepání, které jako by vycházelo přímo ze stolu z růžového dřeva, kolem kterého seděli. Lavinie věděla, že Hazel ťuká prsty na nohu stolu, aby se zdálo, že neznámý zvuk vychází přímo z něho. Nic netušícím účastníkům seance to však dokázalo nahnat pořádnou hrůzu, když se opírali o stůl, který se znenadání sám od sebe rozechvěl.

„Promluv s námi, duchu. Pověz nám, co víš. Řekni, kdo jsi, a poskytni nám útěchu v našem osudu, který nás jednou zavede do tvého temného světa.” Hazel zavřela oči a sklonila hlavu blíže k desce stolu. Otřásla se. „Zapřísaháme tě, duchu. Vyslyš nás a řekni, kdo jsi. Dej nám vědět, jsi-li přítel nebo nepřítel.”

Buc se zachvěl. Lavinie se při pohledu na jeho smrtelně bledou tvář málem rozesmála.

„Ukaž se nám duchu! Potřebujeme, abys řekl, kdo jsi!” Hazel se prudce napřímila a vlasy jí zavlály.

„Voláš mě? Mě, ty opovážlivá děvo?” zahřímal hlas směrem od tmavé ložnice. Lavinie spolkla úšklebek. Pokud šlo o břichomluvectví a napodobování hlasů, byl Rawl nenahraditelný.

Daisy se zhluboka nadechla. Celene jí ještě víc zmáčkla ruku.

Lavinie koutkem oka zpozorovala, jak se Montyho stín přesunuje ke knihovně. Skoro rozeznávala, jak se o ni opírá a šátrá rukou v dutém podpatku. Jestli půjde všechno podle plánu, zjeví se v pravý okamžik zahalený do světélkující látky.

„Kdo jsi, rozzlobený duchu?” naléhala Hazel a očima bloudila po místnosti, jako kdyby nedokázala určit, odkud se hlas ozval.

„Přece dobře víš, kdo jsem!” odpověděl duch směle.

Lavinie byla sama překvapená, jak ta scéna působila věrně. Rawlings se překonával. Dokonale napodoboval hlas dosud neznámého ducha. Uvědomila si, že Rawl ten hlas v minulosti nejednou slyšel; nebylo proto divu, že jej uměl tak skvěle napodobit.

„Lavinie, dobře vím, co zamýšlíte, a musím vám říct, že to není ani trochu vtipné,” varoval ji Edward a trhl sebou, ale provaz ho držel pevně.

„Měl jste příležitost odejít, Edwarde, teď poslouchejte, co nám chce duch sdělit.” Lavinie se podívala na svou sestru.

„Duchu, řekni nám své jméno,” pronesla Hazel do temnoty. „Mé jméno přece znáš!”

Daisy malinko vykřikla. „To je otec. Jeho hlas je nezaměnitelný.” Upřela oči na Lavinii a hned potom na Hazel, jakoby tomu nedokázala uvěřit, ale zároveň nemohla nevěřit.

„Jste Wilhelm?” promluvila konečně i Lavinie.

Duch se zasmál. „Kdo jiný?”

„Proč jste nás vyhledal, Wilhelme?” zeptala se klidně Lavinie. Pozorovala Edwarda. Edward pozoroval ji.

„Potřebuji nabrat sílu.” Zdálo se, že se hlas ozývá ze všech stran.

„Chcete načerpat sílu? Vždyť vy máte síly za deset mužů, Wilhelme. Pokud si vzpomínám, byl jste chlap jako hora.” „Ano, ale má duše velmi strádala. A strádá dosud.” „Kvůli čemu?” zeptala se klidně. Scénář se dobře naučila. „Kvůli mně,” ozval se ženský hlas směrem od knihovny.

V místnosti byla černočerná tma a Lavinie jen stěží rozpoznávala Montyho siluetu. Látku už z dutého podpatku vyndal a držel ji zmuchlanou v ruce. Ale místo, aby se připravil podle plánu a přehodil si síťovinu přes hlavu, vypadal nesoustředěné. Stál nehybně jako sloup a sledoval stíny na stropě.

„Kdo jsi, duchu?” zeptala se rozzlobeně Lavinie. Rawl se nedržel scénáře a ona jim chtěla dát jasně najevo, že je důležité, aby neimprovizovali.

„Jsem ta, která mu přináší sílu. To mě stále hledá a nikdy nenajde,” ozval se ženský hlas z temnoty.

„Dobrý bože,” zasténal Cornelius a celý strnulý úžasem se zadíval ke stropu. „Jsi to opravdu ty?” zeptal se a odpojil ruce z kruhu. Zdálo se, že svou otázku šeptem opakuje stále dokola.

„S kým si přeješ mluvit?” improvizovala Lavinie a nechápala, co tím Rawl sleduje. Celá seance se začala hroutit. Nic nešlo podle plánu.

„Edwarde,” ozval se neznámý ženský hlas naléhavě.

„Kdo jsi?” znovu se dožadovala odpovědi Lavinie a pomyslela si, že Rawl snad dočista přišel o rozum. Chtěla Edwarda tou seancí donutit k zamyšlení, a ne ho dohnat k vraždě. Rawl by měl mít rozum a nedráždit ho s Alicí. Bylo to čiré šílenství.

„Vy zatracená potvoro, okamžitě s tím přestaňte,” zavrčel Edward na Lavinii. Provaz dosud stále držel, ale výraz v jeho tváři působil i v tom šeru děsivě.

„S tebou mluvit nechci, duchu, mě zajímá Wilhelm, ” dožadovala se svého Lavinie. Čekala, že konečně zakročí Rawl. Mezitím nervózně doufala, že se objeví Monty jako duch, ale ten, jak se zdálo, stál strnule vedle knihovny a soustředil se jen na nějakou záhadnou skvrnu na stropě.

„Wilhelme?” ozvala se znovu Lavinie. Ale Wilhelm se k jejímu velkému zklamání a znepokojení nevrátil.

„Mám vzkaz pro Edwarda…”

„My ale chceme mluvit pouze s Wilhelmem,” ochable trvala na svém Lavinie, ale nebyla si jistá, jestli má na místě rozpojit ruce a Uškrtit Rawla, nebo má nechat věcem volný průběh.

„Nikdy jsem tě neopustila, Edwarde,” pokračoval hlas. „Nikdy. Ani když jsi byl dítě, ani teď, když už je z tebe zralý a vlivný muž.”

Edward sklonil hlavu. Lavinie i ze svého místa viděla, jak skřípá zuby. Byl vzteky bez sebe. Rawlova slova na něho působila stejně, jako když se píchne do vosího hnízda.

„Jsem pyšná na to, jaký se z tebe stal muž. Ano, jsem pyšná, ale. je v tobě tolik temného. tolik z něho.”

„Alice! Dovol mi alespoň teď, abych byl s tebou!” vykřikl najednou Cornelius. Snažil se postavit, ale lano ho zadrželo.

Edward vybuchl zlostí. Serval ze sebe lano a vrhl se přes stůl na Lavinii. Hazel zaječela. Monty vyskočil z rohu.

„. nebuď jako on, Edwarde. Jsi můj syn. Můj syn. Vzpomeň si na mě. Vzpomeň si na mě.”

„Vy potvoro! Jak jste se mohla opovážit! Měl bych vás zabít!” Edward znovu vyskočil. Svíčka na stole se převrhla a zhasla.

„To já ne,” zakřičela Lavinie do naprosté tmy. Klopýtavě začala couvat, pryč od něho, a srdce jí přitom krvácelo. „To bych přece neudělala!” popotahovala lítostivě.

Rawl přešel tápavě po místnosti a našel lampy. Rozsvítil je a vrhl tak na všechny kruté světlo.

Cornelius pronikavě vzlykal do dlaní a Celene se ho snažila uklidnit. Buc byl bílý jako stěna. Kylemorovi se nějak podařilo vyvléknout z provazu a tiskl k sobě Hazel, jako by ji chtěl uchránit před StuyvesantFrenchem.

Všichni kromě Cornelia byli potichu.

,,Já jsem to neudělala, Edwarde,” plakala Lavinie. Dýchala rychle a žalostně vzlykala.

„Lhářko,” zamumlal Edward a dival se na ni tak, jako by se mu přímo před očima změnila v nestvůru. „Lhářko, podvodnice, švindlířko… děvko.” Provaz, který do té doby držel v rukou, hodil vztekle na stůl.

„Ne,” zašeptala a neviděla v místnosti nikoho kromě něj. Musí mu přece vysvětlit, že to nebyla ona. Že to celé strašně a nevysvětlitelně zkazil Rawl.

„To byla vaše poslední seance, Hraběnko,” pronesl Edward a pohlédl na Cornelia. Celene zavrtěla hlavou, jako by tím chtěla naznačit: Já už se něho postarám.

Edward se znovu obrátil k Lavinii.

Šla k němu s nataženýma rukama a prosila. ,,Já jsem to neudělala, Edwarde. Takhle bych si s vámi nezahrávala. Jen jsem vám chtěla dát za vyučenou.”

Zarazila ji nenávist, která mu rychlostí vystřelené kulky vyšlehla z očí.

„Kliďte se mi z očí. Ani se ke mně nepřibližujte, potvoro jedna.” Odkopl židli a vykročil ke dveřím. Ozvalo se bouchnutí a byl pryč.

Lavinie se podívala na Rawla. Chtěla se ho zeptat, proč ji takhle zradil. Pak, aniž se jí dostalo jakéhokoliv vysvětlení, odběhla za mohutného vzlykání do své ložnice.

Nemohu zkrátka snést pomyšlení na to, že sedíš někde ve tmě a mačkáš cizím lidem ruce.

- z dopisu Elishi Kenta Kanea Margaret Foxové, 1855

„Jak je mu?” zeptala se Hazel Celene.

„Řekla jsem mu, ať si odpočine. Myslím, že bude v pořádku. Byl to pro něho hrozný šok, když uslyšel její hlas. Tvrdí, že si ho velmi dobře pamatuje.” Celene si vzala čaj, který jí nalila Evaline. Buc a Kylemore přecházeli společně s Montym a Rawlingsem po salonu. Podivné setkání v Daisyině kajutě sice skončilo, ale ani sluhové, ani nikdo jiný se nechystal odejít, dokud se vše nevysvětlí.

„Hazel, byl to všechno podvod, nebo ne?” začala nakonec Celene a šálek se jí třásl v ruce.

„Rawl říká, že za nic nemůže. Naučil se jen Wilhelmův scénář a pokud prý mluvil za Alici, přísahá, že o tom neví a že je nevinný.” Hazel se podívala na Rawla. Vypadalo to, že jejich stařičký majordomus od svého večerního zážitku zestárl o sto let. Aby potvrdil Hazelina slova, prudce přikyvoval.

„A vy jste to nebyl, pane Baillie?” zeptala se Daisy potichu a její pohled padl na Montyho.

Monty zavrtěl hlavou. ,,Já ne. Vůbec jsem neopustil knihovnu. Byl jsem tím hlasem překvapen. Měli jsme hrát Wilhelma, žádnou ženu. Kromě toho jsem měl pocit, jako by se ten hlas ozýval úplně ze všech stran. a zároveň odnikud. Když jsem ho slyšel, byl jsem tak zmatený, že jsem úplně zapomněl svou roli.”

„Zapomínáme na jednu důležitou věc,” zašeptala Celene a dívala se do prázdna. „Ta žena se ani jednou nepředstavila.”

„Edward ji poznal,” namítla Daisy.

„Ale nepoznal. Obvinil Lavinii, že si s ním zahrává, že chce ranit jeho city. Dokážu pochopit, že měl vztek.” Celene se rozhlédla po místnosti, po všech přítomných, kteří ji sledovali. „Kromě toho, i kdyby to byla Alice, jak by to Edward poznal? Umřela, když se narodil.”

„Určitě to byla Alice. Musela to být ona,” zašeptala Daisy.

„Samozřejmě, že to byla Alice,” potvrdila Celene, „jinak je Laviniina seance nejbrilantnější podvod, jaký kdy tento svět spatřil. A víte, jak to já - tedy my všichni - můžeme vědět?” Znovu očima přejela po tvářích přítomných. „Protože jediný, kdo ten hlas poznal - a to okamžitě - byl Cornelius. Cornelius byl také jediný člověk v místnosti, který kdy s Alicí mluvil.”

Hazel zoufale vzdychla. „Ale je potřeba si uvědomit, jak moc ji vždycky miloval. Stále po ní touží. Všechno o ní Lavinii vyprávěl. Jestliže ji tak strašně chce, pak z vlastní zkušenosti vím, že Alici slyší i tam, kde není.”

Jsou samozřejmě i jiná vysvětlení, než navrhuji,” připustila Celene.

„Ale žádné není tak přesvědčivé,” zapojil se Kylemore.

Jediní, kdo znají pravdu, jsou Lavinie a Rawl.” Hazel znovu pohlédla na sluhu.

Rawl rozhodně zavrtěl hlavou. „Znáte mě, slečno. Já přece nikdy neimprovizuji. Ještě nikdy jsem se neodvážil. Dnes večer jsem Alici Stuyvesant-Frenchovou nehrál. To bych přece musel vědět.”

„Tušila jsem, Rawle, že to řeknete,” prohlásila Hazel a zamračila se. „Myslím, že nic jiného jste ani říci nemohl, protože to je - obávám se - pravda.”

Edward si ze sebe strhnul sako a odhodil ho. Z lahve na stole si do sklenky nalil na tři prsty brandy a jediným hltem ji vypil.

Opravdu ho dostala. Možná proto, že k tomu použila jeho matku, ženu, kterou nikdy neviděl a které se nikdy nedotkl, přesto však ženu, která ho stvořila a dala mu podobu.

Nalil si další skleničku, vyprázdnil ji a znovu si nalil.

Ano, Lavinie ho dostala. Celý jí teď patřil. Omotala se mu kolem srdce jako had, vloudila se mu do myšlenek, podkopává

jeho rozhodnutí. Miluje ji, ale ona si to nezaslouží. Nikdo, kdo si takhle krutě zahrál s laskavým Corneliem, si nezaslouží jeho city.

Ruka se mu třásla, když si znovu plnil skleničku. Nemohl ze sebe setřást vztek. Ta okouzlující mladá žena, se kterou se miloval na verandě na Bermudách, byla pryč. Vystřídala ji prodejná osoba se zlým srdcem, která ochotně udělá cokoliv, jen aby se mohla předvést před obecenstvem. Bezesporu však cítil, že ji stejně miluje.

„Potvora jedna,” zašeptal a vší silou zavíral oči, aby její obraz vypudil z paměti. Vypadala tak nevinně, když tvrdila, že nechtěla přivolat Alici. Měla tak upřímný, tak věrohodný, tak opravdový výraz… To se musí nechat. Je opravdu skvělá podvodnice. Nebo snad…

Ne, nesmí dopustit, aby se jeho myšlenky ubíraly touhle cestou. Tak to nemůže být. To přece není pravda. Edward StuyvesantFrench dokázal přežít navzdory svému nepříznivému osudu právě proto, že si v životě zachoval tvrdost a logický úsudek. Ani teď se svého rozumu nesmí vzdát.

Otevřel oči. Možná, že je to takhle lepší. Chtěl přece, aby se stala jeho milenkou. Teď ji může mít kdykoliv a nemusí se cítit provinile. Může s ní jednat jako s hadrovou panenkou, protože stejně jako ona nemá žádnou duši.

Dopil skleničku a chtěl si nalít další, ale zarazil se. Ze saka mu visela dlouhá černá stužka. Sklonil se a dotkl se jí.

Nebylo to možné, ale vypadala úplně jako.

Zatáhl za ni. Z kapsy saka mu vypadl zlatý medailon.

V úžasu ho zvedl. Opravdu to byl medailon jeho matky. Ten, který dal Corneliovi.

Zamračil se. Nepamatoval si, že by mu ho Cornelius sám vrátil, ani že by mu ho nenápadně strčil do kapsy. Ten večer si s Corneliem ani nepodali ruce. Popadl sako do ruky a uvědomil si, že ho ještě za celou plavbu neměl na sobě. Až dnes večer. Jakousi divnou shodou okolností se mu tedy medailon dostal do tohoto saka a on ho dnes večer našel.

Přejel prstem po bohatě zdobeném zlatém medailonu. Připadalo mu nepravděpodobné, že by mu ho Cornelius vrátil. Chtěl ho přece tak nestydatě, že by ho snad o něj dokázal i oloupit, kdyby mu ho odepřel. Otevřel víčko, aby se podíval dovnitř.

Očekával, že uvidí starý portrét Vanaddera, místo toho mu však úplně vyschlo v krku.

Z medailonku vyletělo tucet drobných květů fialek. Padaly k zemi a přistávaly na špičce jeho boty.

Beze slov padl na kolena a dotkl se květů. Byly čerstvé. Nemohly být v medailonku ani hodinu.

Zmáčkl jeden v dlani. Určitě je do medailonu strčila Lavinie. Ona jediná věděla o fialkách. Musela medailon získat od nic netušícího Cornelia a potom použít toho bídáka Baillieho, aby mu ho podstrčil do kapsy.

Určitě to tak bylo, přesvědčoval sám sebe, zatímco v něm narůstala zlost. Bylo to jediné rozumné vysvětlení. Protože jinak by musel začít věřit na duchy. Musel by uvěřit, že jeho matka opravdu vstala z hrobu, aby k němu promluvila a vyjevila mu pravdu: nikdy ho nepřestala milovat a je pyšná na to, čím se stal. Musel by popřít veškerou logiku a uvěřit, že to ona mu podstrčila medailon a naplnila ho květy. Že je tam dala jako znamení. Musel by přiznat sám sobě, že vesmír skrývá skutečnosti, které nemůže vidět, ani se jich dotknout, ani s nimi vědomě komunikovat. Tomu všemu by musel uvěřit.

A musel by uvěřit Lavinii.

Od té doby se už na palubě Maritimu nekonaly žádné seance. Lavinie se zdržovala povětšinou ve své kajutě. Vycházela z ní jen zřídka, ani procházky na čerstvém vzduchu ji příliš nelákaly. Hazel se chovala podobně, aby se vyhnula vévodovi a jeho mlhavým slibům. Cornelius často sedával s Celene v salonku, kde vedli až do časných ranních hodin dlouhé a neveselé rozhovory. Daisy trávila zbytek času o samotě. Neodvažovala se příliš ukazovat mezi lidmi. Představa, že by se setkala s Montym o samotě, byla nesnesitelná. Místo toho četla, věnovala se pletení a plakala.

Poslední noc na lodi měla být ve znamení oslav, ale kapitán Stafford měl plné ruce práce s tím, aby udržel severovýchodní kurz, a kromě toho se loď houpala tak, že mnozí cestující v žaludku cítili úplně stejné vlnobití, jaké panovalo na moři. Bylo chladno, deštivo a celkově nevlídno, což ještě přispívalo k tomu, že si každý cestující dvakrát rozmyslel, jestli svou útulnou kajutu vůbec opustí.

Monty, který po zbytek cesty neměl nic na práci, nasával s číšníky v lodní kuchyni. Patrně to bylo i žalem, který se mu usadil v srdci, nebyl si jistý, ale dříve rozhodně tolik nepil. Zato teď si dával ochotně do nosu, kdykoliv k tomu byla příležitost. Když se rozhodl, že půjde spát, měl už toho dost v sobě. Zčásti za to tedy mohl alkohol, zčásti kymácení lodi, když vrávoral chodbou od jedné stěny ke druhé a nemohl udržet rovnováhu. „Ó, Bridget 0’Malleyová… tys zlomila srdce mé… ” začal si pro sebe pobrukovat. Byla to stará irská píseň, kterou si jeho otec hlasitě zpíval vždy, když se s matkou pohádali. Měla nádhernou melodii, která se člověku neustále vracela, a Monty si ji dobře pamatoval i ve svém podroušeném stavu. Jen ta slova mu dnes večer nějak neseděla.

„Ó, Daisy Vanadderová… tys zlomila srdce mé… “Ne, takhle to taky není dobře, pomyslel si s pocitem viny. Daisy jeho city nezranila. To on ublížil jí. Bolest, kterou měla v očích ten večer, kdy se konala seance, byla tak očividná, že se na ni nedokázal ani podívat.

Ale co od něho, zatraceně, chtěla? Zachoval se čestně a ustoupil jí z cesty, jak si přál její bratr. Copak on může za to, že se tvářila jako raněná laň? Copak je to jeho vina, že měla slzy na krajíčku dokonce i ve chvíli, kdy nastal ten příšerný zmatek, když vyšlo najevo, co pro ně Lavinie přichystala? Není. Za všechno může její bratr. Přitom Edward StuyvesantFrench udělal jen to, co musel. On by se zachoval stejně, kdyby byl na jeho místě.

Monty se potácel chodbou, až dorazil ke své kajutě. Když rozrazil dveře, uviděl, že na všech jedenácti lůžkách někdo leží. Jediným pohledem přelétl chrápající a hlasitě odfukující muže a zase dveře zavřel. Vlhká chodba mu poslouží ke spaní lépe než ten brloh, ze kterého právě odešel.

Sesunul se na zem a vytáhl z kapsy saka láhev. Látka se natrhla, ale jemu už na tom nezáleželo. Stejně bylo nejméně tisíckrát spravované. Montyho vzhled přesně odrážel stav jeho duše.

„Ó, Daisy Vanadderová… ” Pobrukoval si dál a pořádně si lokl whisky. Jako kdyby to osud chtěl, měl přímo před očima schody do oddělení druhé a první třídy. Její pokoj byl jen dvě patra od něho, ale vzhledem k jeho stavu mu i tahle vzdálenost připadala nepřekonatelná.

……… já zlomil srdce tvé… ” improvizoval a svůj zrak

nedokázal

odtrhnout od schodiště, které vedlo tam, kam ho to tolik táhlo.

„Nechtěl jsem to udělat, sakra. Nechtěl,” postesknul si přiopile. Znovu si přihnul z lahve a utřel si ústa do rukávu.

Zdálo se mu, že ho ty schody přímo volají. Váhavě a s potížemi vstal. Musel se však přidržet zdi, aby vůbec udržel rovnováhu.

Měl by jít za ní a omluvit se. Vysvětlit, co ho přinutilo zmizet. Třeba se jí pak z očí vytratí ta bolest. Ano, měl by to udělat. Možná bude stačit jen několik konejšivých slov a pochopí to. A možná že i on tomu všemu lépe porozumí.

Kdyby ho ale přistihli u ní v kajutě, StuyvesantFrench by ho zcela jistě hodil přes palubu a každý by mu ještě pogratuloval. Nehodlá u ní přece zůstat. Chce jí něco vysvětlit a to vlastně zvládne i mezi dveřmi. Poví jí, že se všechno zase urovná, že si jednoho dne najde dobrého manžela, se kterým bude mít hezké a hodné děti, které budou celé po tatínkovi.

Jen na to pomyslel, pocítil, jak se v něm cosi vzedmulo. Nedokázal si ji představit jako ženu někoho jiného. Smířit se s tím, že porodí tomu neznámému muži děti. Už teď ho nenáviděl, aniž znal jeho tvář, protože chtěl být na jeho místě.

Tohle si ovšem nechá pro sebe. Poví jí jen čistou pravdu. Přesvědčí ji, že je pro něho příliš dobrá, že se nepřísluší, aby jejich rozchodu litovala. Svěří se jí, že sám ztratí svou velkou lásku. Ano, je to tak. A dnes jí to řekne, protože je poslední den jejich společné plavby.

Najednou si uvědomil, že stojí na odpočívadle v oddělení druhé třídy a od Daisyina pokoje ho dělí jediné patro. Posilnil se z lahve a zbytek schodů už bral po dvou.

Uhladil si sako a rukou prohrábl tmavé vlasy, ale moc valný výsledek to nepřineslo. Vypadal příšerně. Nicméně to, co měl na jazyku, nezabere mnoho času. Muži neradi mluví dlouho o svých citech.

Přidržel se mosazného klepadla na dveřích, aby udržel rovnováhu. Zatajil dech, zabouchal a čekal.

Trvalo dlouho, než uslyšel pohyb. Počítal s tím, že vyjde služebná, ale v tuto pozdní hodinu si nebyl jistý, jestli tam ještě bude.

Nejprve se dveře pootevřely jen malinko. Pak zaslechl zvuk kol, vzápětí se dveře rozlétly dokořán a v nich se objevila Daisy.

Neříkala nic. Měla na sobě jen bílou batistovou noční košili a lehký bavlněný šál, který si narychlo přehodila přes ramena. Překrásné husté, tmavé vlasy měla rozpuštěné, ale bylo vidět, že si je před jeho příchodem právě zaplétala do copu. Nikdy předtím nevypadala tak kouzelně. Dosud nikdy ho tolik nepřitahovala.

Oplatila mu jeho upřený pohled a celého si ho důkladně přeměřila - od otrhaného saka přes neoholenou tvář až po láhev whisky, kterou pořád ještě držel v ruce.

„Nemám toho mnoho na srdci. Slibuji, že vás nezdržím dlouho.” Přemýšlel, jestli i jemu se v obličeji zračí taková bolest

jako jí.

Poodjela o kousek zpátky a udělala mu místo, aby mohl vejít. Zarazil se a nebyl si jistý, jestli má vůbec vstoupit do její kajuty, ale očima ho mlčky zvala dál, a tak neviděl důvod, proč by měl zůstat na chodbě.

Zavřel dveře a opřel se o ně.

Stále se na něho dívala. „Vy jste pil,” řekla tiše s jemnou výčitkou v hlase.

„Dnes plujeme poslední noc. Až se zítra vylodíme v Londýně, už vás neuvidím.”

„Setkáme se přece v divadle. Nebo o tom pochybujete, Montagu Baillie?” Její úsměv ho téměř přiváděl k šílenství.

„Nikdy ze mě nebude velký herec. Vím to. A ví to i váš zatracený bratr.” Zaklonil hlavu a přál si, aby se s ním všechno tolik nehoupalo. „Ne, pokusím se sehnat si něco ve městě a změnit svůj život trochu k lepšímu, ale nakonec asi stejně zase skončím jako drožkař. Kdoví, třeba mi Lavinie a Hazel dovolí, abych jim nosil zavazadla, až pocestují do Egypta nebo někam jinam. Takové už je prokletí rodu Baillieů. Můj otec taky nikdá nemohl sehnat dobrou práci.”

„Řekl jste nikdá??” pozvedla obočí. „Pane Baillie, chcete mi říct, že se nakonec přiznáte i ke svému irskému původu?”

Zasmál se. „Máte kuráž.”

„Chcete mi říct ještě něco?”

Cítil, jak mu srdce buší až v krku. Drsným a zastřeným hlasem zašeptal: „Ano. Miluji vás.” Daisy zbledla.

Zavřel oči, aby ji neviděl. „Nezáleží na tom, co jsem tehdy řekl. Nezáleží na tom, co jsem udělal nebo co udělal váš bratr. Když se rozejdeme, bude to jen dobře, protože já pro vás nejsem dobrý a. a prostě vás miluji a hotovo.”

„Můj bože.” Pohlédl na ni a viděl, jak se jí do očí hrnou slzy. Nešikovně se snažila postavit, ale znovu a znovu se jí to nedařilo.

„Ne,” vyhrkl a tlačil ji zpátky do křesla.

„Pomozte mi vstát - jen ještě naposledy - podržte mě…” zajíkala se.

Udělal chybu, když k ní přistoupil, zvedl ji a objal.

Ale zároveň to musel udělat, protože byl opilý a byli sami, protože to byl poslední den, kdy ještě mohli být spolu, a on se s ní chtěl rozloučit. A protože ji, pro všechno na světě, tolik miloval.

„Neopouštějte mě,” zašeptala plačtivě předtím, než se vášnivě políbili.

Byl to opojný, dychtivý a hořký polibek. Odtrhnul se jen proto, že se v něm hlasitě ozývalo jeho svědomí. „Neměl bych tady s vámi takhle být,” zašeptal.

„Najdu způsob, jak donutit Edwarda, aby vás přijal. Prosím, dejte mi šanci. Pokusím se dostat své peníze a potom mě můžete vzít s sebou,” plakala a pevně se držela jeho saka.

„O peníze nejde,” vysvětloval zoufale. Neměl nejmenší chuť usadit ji zpátky do křesla. Ještě nechtěl, aby se mu vzdálila.

,,Jde o peníze. Viděla jsem, jak jste urychleně zmizel, když začal vyhrožovat, že zařídí, abych nic nedostala.” Podívala se na něj a po krásné tváři jí stále stékaly slzy. ,,Jestli chcete bohatou dědičku, pak udělám vše pro to, abyste ji dostal. Předtím jsem se té představy hrozila. Viděla jsem, jak na to doplatila má matka, ale teď už mi to je jedno. Chci vás. Miluji vás. Jsem nesmírně bohatá a ty peníze kvůli vám získám. Donutím Edwarda, aby pochopil, jak moc pro mne znamenáte.”

„Nikdy to nepochopí. Znám lidi, jako je on. Už se rozhodl.”

„Dejte mi, prosím, šanci.”

„Přestaňte!” Zatřásl s ní. „Copak to nechápete? I kdyby vám dal své požehnání, stejně bych si vás nevzal. To není kvůli tomu hrubiánovi, že se držím zpátky.”

„Musí to být kvůli němu,” trvala zoufale na svém, „vždyť jste mi řekl, že mě milujete.” Dotkla se jeho tváře. „Kdybyste mě miloval, vzal byste si mě. A jestli se zdráháte, pak je to buď kvůli penězům nebo…” Podívala se na vozík.

„Kvůli tomu to určitě není,” řekl tiše.

„Tak to dokažte,” odpověděla ochable.

„Mohu to dokázat jen jedním způsobem.”

Dotkla se ho. „Tak to udělejte.” Skoro nedýchala a naklonila se k němu.

Políbil ji, tentokrát váhavě. Ano, v žilách mu sice kolovala whisky, ale mnohem silnější byla jeho touha. Cítil, že se přestává ovládat. Nějak to musí zarazit a oba je zachránit.

„Zůstaňte dnes v noci se mnou,” šeptala mu mezi polibky. „Oba dobře víme, že se stejně nikdy nevdám. Tak kdo by se mne mohl opovážit soudit, jestli v celém svém staropanenském životě na jeden malý okamžik uklouznu?”

Monty si povzdychl. „Takhle nemluvte. Neprovokujte mě. Ani o tom neuvažujte. Kdybych zůstal přes noc, musel bych si vás vzít. Jinak bych se ukázal jako největší bídák v Americe.”

„Už jste se tak ukázal jednou, když jste klidně zmizel a nechal mě tam s Edwardem.” Podívala se na něho.

Políbil ji. Byl to žádoucí a smyslný polibek, který ho rozpálil vzrušením a touhou. „Vy si myslíte, že mi jde jen o peníze, ale jsou způsoby, jak vám můžu dokázat, že se mýlíte.”

„Dokažte mi to,” zašeptala, než ji vzal do náruče a odnesl do ložnice.

„S Kýlem jsem nemluvila už několik týdnů,” svěřila se Hazel mrzutě Lavinii, když sledovaly, jak se blíží k londýnskému přístavu.

Lavinie jí na to nic neodpověděla. Výlet skutečně skončil hrozně. Sama s Edwardem od toho trapného večera nepromluvila jediné slovo a pokaždé, když uviděla Cornelia, projel jí rezavý pocit viny. Věděla, že nenese za slova, která všichni té noci během seance slyšeli, žádnou odpovědnost, ale ačkoliv tomu asi nikdy nepřijde na kloub, cítila určitý podíl viny. To ona vymyslela celý scénář a rozdělila role - a když se všechno zvrtlo, byla to ona, která nechtěně trápila Corneliovo srdce a zranila jeho city. Nikdy si to neodpustí. Během plavby si toho starého pána oblíbila. Byla by škoda, kdyby v něm ztratila přítele, ale asi si jeho náklonnost nezaslouží. Přece jen nebyla nic víc než laciná komediantka. Nepříslušelo jí, aby se pletla lidem do života a ovlivňovala jejich city.

Voda v Temži kolem lodi vypadala jako hustá hnědá bažina, kterou na obou stranách lemovaly na desetitisíce kouřících komínů. Hustý dým ze spáleného uhlí se mísil s ranní mlhou a dokonce i Lavinie, která si o sobě vždycky myslela, že má kuráže nazbyt a libuje si v dobrodružství, by se nejraději vrátila do New Yorku.

„Myslíš, že dodrží svůj slib?” zeptala se zasmušilým hlasem Hazel. „Včera v noci jsem nezahmouřila oko. Nemohla jsem se dočkat, až budeme v Londýně. Teď, když jsme tady, začínám mít pocit, že jsem byla příliš netrpělivá. Co když mi lhal a sliboval něco, co neměl v úmyslu splnit?”

Lavinie si promnula ospalé oči. „Buc nás pozval, abychom strávily víkend v Kylemoreově sídle. Jestli si vévoda myslí, že si tam bude vesele užívat se svou nastávající a přitom plést hlavu

tobě, tak ať se těší. Nebudu potřebovat ani další seanci, abych ho vystrašila a dala mu za vyučenou. Myslím, že v takovém případě budu nahánět hrůzu i sama sobě.”

Hazel se usmála. Zavěsila se do Lavinie. „Ty ses za mě vždycky postavila. Jestli si mě někdy Kýle povede k oltáři, musíš mi slíbit, že najdeme dobrého manžela i pro tebe. Nechci, abys zůstala sama.”

Laviniiny myšlenky se zatoulaly k Edwardovi. O něm jistě ženy nesnily jako o ideálním manželovi. Byl zatrpklý podezřívavý a k tomu všemu ještě pocházel z nemanželského vztahu. Vskutku žádná výhra, ale ona ho přesto milovala. Toužila po něm celou svou duší.

Z celého srdce si přála, aby si jí vážil, ale k tomu měl Edward velice daleko. A poté, co ublížila Corneliovi, už ani nemůže doufat, že se to změní.

Včera v noci nemohla spát. Když pak přece jen na krátkou dobu usnula, zdálo se jí o něm. Přišel do její kajuty, pohádali se a on ji nazval děvkou. Snažila se vzdorovat, ale on ji popadl za krk a přitáhl si ji k sobě. Mezitím jí šeptal, že ví, k čemu jsou dobrá ústa děvky.

I teď musela zavřít oči, aby se toho obrazu zbavila. Líbal ji a stále potichu opakoval, že ví nejméně o jednom dalším způsobu, jak by mu mohla ústy posloužit.

Nechtěla to udělat, nechtěla se nechat využít jako děvka, ale v tom snu jí zaplatil zlatem a ona mu byla dlužníkem. Tak mu nakonec dala, co po ní chtěl, protože se toho velmi domáhal, protože za to zaplatil. Udělala všechno, co si přál, až ho nakonec na kolenou prosila, ať přestane. Když však vzhlédla nahoru, viděla jen, jak si jí ani trochu nevšímá a tvář má znetvořenou grimasou, která svědčila o sobeckém prožitku extáze. Extáze a triumfu.

Otevřela oči. Pohled na lodní zábradlí ji nijak neuklidnil. Nemohla se zbavit obrazu Edwardovy tváře. Stále před sebou viděla jeho tmavou, nakrátko střiženou bradku, která mu propůjčovala vzhled ďábla, a jeho silné, chtivé ruce, které ji sváděly svou silou. Ta hrozná noční můra už jí nedala usnout. Po chvíli za ní přišla Hazel, která také nemohla spát, a tak se rozhodly, že půjdou na palubu a budou se dívat, jak Maritimus za úsvitu připlouvá do Londýna.

Pozorovala londýnské doky a najednou si uvědomila, že ten nekonečný, sazemi umouněný obraz dokonale vyhovuje její náladě. Už asi posté proklela tu seanci. Bylo příliš troufalé pokoušet se laškovat se StuyvesantFrenchem. Ani v nejdivočejších snech si nepředstavovala, že by se z Rawlových úst ozval hlas Alice, ale co mohla čekat od loutkaře, který je starý a zapomětlivý, a který hrál Alici Stuyvesant-Frenchovou pro Vanaddera tolikrát, že by ji mohl předvádět i ve spánku? S něčím takovým si neměla vůbec začínat. Zapojila do toho příliš mnoho lidí - a čím víc lidí, tím větší pravděpodobnost, že někdo něco pokazí.

Samozřejmě tady existuje i možnost, že Rawl neselhal. Mohl mluvit pravdu, když tvrdil, že tu noc Alici nehrál. Ale to by potom znamenalo, že opravdu vyvolali ducha Alice a že u ní v kajutě doopravdy mluvila se svým synem. Toto vysvětlení však Lavinie odmítala připustit. Natolik dobře znala všechny triky, postupy a lži, bez nichž se neobešla žádná spiritistická seance, které se kdy účastnila, že se jí o takové možnosti nechtělo ani uvažovat.

„Lavinie, přemýšlíš někdy o tom, odkud pocházíme?” zeptala se zničehonic Hazel.

Lavinie se jen neochotně nechala vytrhnout ze svých truchlivých myšlenek. „Co tím myslíš?”

„Chci říct, jestli ses někdy zamýšlela nad tím, kdo byli tvůj otec a matka nebo jaká byla tvá rodina. Ležíš někdy v noci a představuješ si, že někde máš sourozence, o kterých ani nevíš?”

Lavinie se zhluboka nadechla a řekla: „Nepřemýšlím o tom. Mé příjmení je docela obyčejné. Jsem přesvědčená, že ani mí rodiče nebyli nijak výjimeční.”

„Alespoň víš, že jsi Murphyová. Já, Jamie a Fanny to máme horší. Přišli jsme do sirotčince bez jména. Na prázdný štítek nám mohli napsat, co je napadlo.”

„Nevím, jestli je mé příjmení o mnoho lepší než žádné.”

Hazel zakroutila hlavou. „Nevíš, co pro nás znamená, že můžeme používat tvé jméno. Jamie se mě jednou v sirotčinci zeptal, jaké to je mít tátu. Nemohla jsem mu odpovědět. Teď alespoň všichni předstíráme, že jsme nějakého otce měli. Byl to velký a zdravý Ir, který se jmenoval Murphy.”

„Ano, jeden z těch, kteří vyznávali heslo: Irové se nemusejí snažit?” Lavinie se k ní obrátila. „Proč ta melancholie? Popravdě řečeno, nerada přemýšlím o tom, z jakého prostředí pocházím. Když vidím na ulici chudé ženy, říkám si, že každá z nich může být má matka - a nebýt Wilhelma Vanaddera a jemu podobných důvěřivců, byly bychom tam i my. Ne, nezajímá mě to. Jsem asi moc velká realistka. Zdá se mi, že si své rodiče dokážu představit až moc dobře, a přeji si na ně myslet co možná nejméně.”

„Proto na tebe nikdy nepůsobí, Lavinie. Mám na mysli seance. Myslím, že je třeba alespoň částečně věřit na věci, které nejsou vidět, jinak vlastně jako by neexistovaly.”

„Ale vždyť neexistují.” Lavinie se zamračeně otočila zpátky k přístavu. „Nic takového jako duchové a přízraky není. S mrtvými zkrátka nedokážeme rozmlouvat. Není přece ani o co stát. Bylo by hrozné, kdybychom mohli zjistit, odkud jsme. Nemohli bychom svůj původ žádným způsobem ovlivnit - kromě toho, že bychom se ho zřekli.”

„Kylemore by se svého původu asi zříct nechtěl. Pochází z kolébky vyřezávané pro potomka vévodství. Myslím, že nemůžeš popřít, že pro něj by bylo horší, kdyby na svět vkročil beze jména.”

Lavinie se na ni podívala s již poněkud vlídnějším výrazem. ,,Jestli toužíš mít původ, byl by ten jeho právě tím pravým. Ano, jestli ti jméno pro život poskytne rod Kylemoreů, rozhodně se nebudeš mít za co stydět.”

Hazel přikývla a na tváři se jí zaleskly slzy. „Tak moc bych si to přála. A nejen kvůli sobě, ale i kvůli Evě.”

Lavinie jí stiskla ruku. ,,Já vím. A jestli existuje nějaké milosrdenství boží, tak se ti to splní.”

Edward slyšel bouchání na dveře, jako by přicházelo z velké dálky. Ty údery si razily cestu neproniknutelným tmavým tunelem jeho kocoviny tak dlouho, až nakonec s námahou otevřel oči.

Zadíval se do stropu. Byl ve své posteli, ve stejných šatech, které měl na sobě včera večer. Prázdná láhev ležela povalená na zemi. Když vstal, málem o ni zakopl.

„Ksakru, Cornelius je tady! Co se děje, krucinál?” Zastrčil si košili do kalhot a prohrábl si vlasy. Konečně se dostal ke dveřím a prudce je otevřel.

Venku stál Cornelius a po jeho boku Celene. Oba dva vypadali otřeseně, možná spíš kvůli tomu, v jakém byl Edward stavu, než kvůli tomu, s čím za ním přišli.

,,Je skoro poledne, milý zlatý. Loď už je dávno v přístavu. Zjistili jsme, že ti dva zmizeli!” vyhrkl Cornelius.

„Kdo zmizel? O čem to mluvíte?” Obrátil se k Celene. V hlavě mu bušilo a byl jako na jehlách. „O čem to mluvP”

„Vypadáte hrozně, Edwarde. Jako kdybyste byl vzhůru celou noc a zapíjel zhrzenou lásku,” poznamenala Celene pichlavě, jak měla ve zvyku.

„O co tady jde?” zavrčel Edward. „Okamžitě mi to řekněte.”

,,Jde o Daisy…” Cornelius se odmlčel,bál se to vyslovit.

„Daisy?” Edward se zamračil a pak najednou vyrazil vpřed, jako kdyby hořelo.

„Nemá cenu chodit do kajuty, Frenchi. Není tam. Je prostě

pryč.”

Edward se zastavil. Otočil se a z očí mu planul hněv. „Co tím chceš říct, že je pryč? Kde pryč?”

„Obávám se, že odešla s ním,” odpověděl Cornelius tiše. „Co mi to tu, ksakru, vykládáš?”

Celene už to zjevně nemohla vydržet. „Odešla s Montagu Bailliem, tím sluhou sester Murphyových. Kapitán Stafford je dnes brzy ráno oddal. Právě jsme zjistili, že jsou pryč.”

Edward měl pocit, jako by mu dal někdo pěstí. Byl to pro něho takový šok, že málem upadl.

„Půjdeme raději dovnitř, ne?” Cornelius ho vzal za ruku.

„Vždyť jsem mu řekl, že dohlédnu na to, aby nedostala žádné peníze. On mi nevěří? Co je to za blázna, že mě takhle zkouší?” vydechl Edward.

Cornelius pokrčil rameny. „Myslím, že tě nechce zkoušet. Už je po všem. Alespoň kapitán tvrdí, že Daisy je právoplatně a jednou provždy provdaná za pana Baillieho.”

,,Jak se to mohlo stát?” zeptal se Edward.

„Zamilovali se do sebe,” přerušila je Celene.

„To nemůže být pravda. Přece odešel, když jsem mu pohrozil. Odešel. Peníze pro něho znamenaly všechno.”

„Zjevně ne tolik, co Daisy.” Cornelius mu položil svou silnou ruku na rameno. „Myslím, že to budeš muset přijmout, Edwarde. Prostě se do sebe zamilovali. Peníze v tom nehrály žádnou roli.”

„Však ještě budou.” V očích mu zasvítila touha po pomstě. ,,Jestli si myslí, že nedostojím svému slovu, nemá to v hlavě v pořádku.”

„Daisy se tě o to prosit nebude. Její potřeby a přání byly vždycky skromné, jestli si dobře pamatuji. Teď má jeho a on ji musí opravdu milovat, když ví, že je na mizině. Je to tak, Edwarde. Už s tím nemůžeš nic dělat, jen jim dát požehnání.”

„K čertu,” zaklel a chystal se odejít.

,,Je to tak,” zopakoval Cook.

„Kde jsou? Postarám se, aby ji našli a přivedli zpátky na loď, než bude pozdě.”

„Už je pozdě. Tohle určitě Baillie uvedl jako důvod, když žádal o rychlý obřad.”

Edward si opřel čelo o zaťatou pěst. Zachvátil ho vztek a zmatek. Na tohle ani v nejmenším nepomyslel - a teď je to tady. Daisy je pryč, navždy pryč zpod jeho ochranné náruče. „Proč? Proč to udělala? Dal jsem jí všechno,” šeptal si jen pro sebe.

Celene k němu přistoupila. „Miluje toho muže, Edwarde. Byl jí přednější než váš souhlas.”

,,Je snad na mém názoru - na mém zájmu o ni - něco tak špatného?” vybuchl.

„Ne,” řekla smířlivě. „Myslím, že Daisy zcela určitě stojí i teď o vaše požehnání. Jistě by jí udělalo radost, kdybyste si k panu Bailliemu našel cestu.”

„To nikdy.” Promnul si bradu, až ho to zabolelo.

„Mám požádat úřady, aby ji našli?” navrhl opatrně Cornelius.

„Ne. -

Celene se na Cornelia zoufale podívala. Pak pošeptala Edwardovi: „Nezatracujte ji, drahý. Je jediná, s kým jste jedno tělo a krev, a má vás moc ráda.”

„Nevyhrožuju nikomu nadarmo. Tohle splním, i kdyby to měla být poslední věc, kterou udělám. Baillie bude litovat, že se kdy na mou sestru podíval.”

,,Jste tak krutý. Ten duch neměl pravdu, Edwarde,” odvětila Celene, „vy nejste synem své matky. Věru ne.”

„Vypadněte,” vyjel na ně Edward skřípavým hlasem a zabořil si hlavu do dlaní. Měl pocit, že se mu snad rozskočí.

Cook kývl na Celene, aby nechala Edwarda být. Pak společně opustili kajutu a nechali ho o samotě, aby se vypořádal s temnými silami, které se v něm pro ten okamžik usadily.

„Už jsi to slyšela? Nemůžu tomu uvěřit! To je úžasné!” Hazel vpadla k Lavinii do ložnice, právě když Lavinie udílela Abigail a Rawlingsovi pokyny, co a jak zabalit. Děti si hrály vedle v salonu, ale i ony přiběhly, když zaznamenaly dramatický příchod Hazel.

„Co jsem měla slyšet?” zeptala se Lavinie, unavená z téměř probdělé noci a nočních můr.

„Daisy utekla s Montym!”

Lavinie vykulila oči. Dokonce i Rawl vypadal, že ho ta zpráva šokovala. „S Montym?” zeptala se, protože si nebyla jistá, jestli slyšela dobře.

Hazel se svalila na postel. „Ano. Dneska ráno požádali kapitána, aby je oddal, a jakmile byl přístavní můstek dole, zmizeli. Není to nejromantičtější věc, kterou jsi kdy slyšela?”

„Ani jsem nevěděla, že Monty Daisy znal,” podivila se Lavinie.

„Museli se znát, protože podle Celene se Edward s Montym kvůli Daisy jednou pohádali na palubě. Edward Montymu dokonce vyhrožoval. Teď jsou pryč a Monty mu může ostrouhat mrkvičku, protože s Daisy utekli i přesto, že jí Edward pozastaví veškeré dědictví.”

„To je strašné. Přímo neuvěřitelně kruté. To určitě neudělá,” říkala zmateně Lavinie.

„Už to udělal. A ani za ní nepůjde. Prostě jen zařídil, aby nedostala žádné peníze.”

Lavinie se otočila, aby děti neviděly výraz v jejím obličeji. Obavy se v ní mísily s bolestí a strachem. Sama nemůže od Edwarda nic očekávat, když je schopen zacházet se svou milovanou postiženou sestrou tak bezcitně. To je její konec. Musí v sobě dokonale udusit touhu po jeho blízkosti, anebo se s ní

naučit žít a zvyknout si na muka, která jí ten cit přináší, jako to udělala Daisy. Lavinii se zdálo, že jí snad pukne srdce.

Hazel k ní zezadu přistoupila. ,,Je mi to líto, Lavinie. Vím, že jste byli s Montym přátelé. Nevěděla jsem, že tě to tak vezme.”

Lavinie zavrtěla hlavou. Kdyby neměla slzy na krajíčku, asi by se rozesmála. „Neblázni. Mám Montyho ráda. Chci, aby byl šťastný, a Daisy ho šťastným udělá.” Přinutila se obrátit a podívat se na ostatní v pokoji. „Nemyslete si, že se zlobím. Jen mě dojalo, že se ti dva tak našli. Myslím, že se k sobě docela hodí. Jen mě nikdy nenapadlo, že by se mohli dát dohromady.”

„Chceš být sama?” zašeptala Hazel a po očku se podívala na Jamieho, Evu a Fanny, kteří stáli ve dveřích a pozorovali je.

„Ne,” odpověděla rázně Lavinie. ,,Je mi dobře. Opravdu. Nepopírám, že mě šokovalo Edwardovo chování, ale vlastně sama nevím proč. On už je takový. Vždycky takový byl.” Mluvila rychle. Zarazila se, pohlédla na Hazel a usmála se. „A něco mi říká, že nás brzy čeká další svatba. Takže bychom se měly raději připravovat na výlet do sídla Kylemoreů. Jestli to pozvání ještě platí, pojedeme tam všichni.”

Hazel se na ni podívala a v ustrašených očích se jí zableskla naděje.

Když Edward s Celene a Corneliem odjížděl drožkou do Kylemoreova sídla, byl jako na trní. Neustále se na sedadle posouval a vrtěl, že se ho Celene měla chuť zeptat, jestli nemá ve spodním prádle nějakého brouka.

„Copak vás trápí, můj milý?” promluvila nakonec.

Edward ji zpražil pohledem. To poslední, po čem v tu chvíli toužil, byl Celenin výslech. „Nic mi není,” odsekl.

„Je to zvláštní jet ke Kylemoreům bez Daisy. Vydáváme se za ochránce mladých dam, a přitom nemáme koho chránit,” přisadil si Cook.

„Ještě stále jsou tady sestry Murphyovy, kterým Edward dělá garde. Nemůže se přece zřeknout své povinnosti jen proto, že jeho sestra utekla s mužem svého srdce - přestože Daisyino chování v člověku vzbuzuje pochybnosti, zda se jí dostalo opravdu kvalitního dohledu…” Celene si znovu Edwarda přeměřila zkoumavým a zároveň kritickým zrakem.

Edward po ní také šlehl pohledem. Věděl dobře, že Celene neschvaluje jeho přísnost, ale nehodlal se tím zaobírat. Ať jde třeba k čertu. Nehodlá se s Bailliem setkat, dokud Daisy nepožádá o zrušení jejich sňatku.

„Podle mne to Edward s námi všemi jen tak hraje. Nemá nejmenší chuť dělat mladým dámám Murphyovým garde. Někdy mám pocit, jako by na nich záleželo více mně než jemu,” přemýšlel nahlas Cook. Nakonec ještě dodal: „Proč ten svůj závazek nezrušíš, Edwarde? Mohu tě u Kylemoreů omluvit a my s Celene se rádi postaráme o Hazel a Lavinii místo tebe, pokud už o to nemáš zájem.”

Edward se ve snaze udržet svůj vztek na uzdě kousl do tváře. „Dělám to rád.”

Celene obrátila oči v sloup.

Cornelius pokračoval ve svém proslovu. „Je zřejmé, že tenhle výlet bude velmi náročný. Kylemore jistě požádá Hazel o ruku. Bude potřeba, abychom udělali dobrý dojem. Až celou tuhle záležitost uzavřeme, zbude nám už jen jedna schovanka. Naše milá Lavinie. Co myslíš, Celene, hodil by se k ní Buc? Podle mě je hrabě ze Spitzbergenu moc dobrá partie. Kylemore mi navíc říkal, že tam o tomto víkendu pravděpodobně také bude.”

Celene radostně zatleskala. „To je skvělé. Opravdu báječné. Neznám nic lepšího, než když se může člověk na stará kolena věnovat shánění ženichů pro mladé a půvabné dámy. Nemám pravdu, Edwarde?”

Edward se jen znovu zavrtěl, otočil se a pak umíněně pozoroval krajinu, která jim ubíhala před očima.

Lavinie se procházela po zahradě sídla Kylemoreů a zatoulala se do bludiště ze zimostrázu, které bylo uprostřed tulipánové zahrady. Všichni hosté, kteří měli přijet na víkend, už dorazili a odpočívali anebo vybalovali svá zavazadla. Lavinie byla příliš nervózní, než aby si dokázala číst nebo dřímat ve svém pokoji, a tak sešla dolů a našla nejbližší dveře, které vedly ven, mezi tulipány.

Za ní se do výše vypínalo velkolepé sídlo Kylemoreů. Postavili ho v roce 1445 a nedávno ho nechali důkladně opravit. Teď se pyšnilo nejmodernějšími vymoženostmi, jako například teplou a studenou tekoucí vodou. Kylemoreova zesnulá matka přeměnila středověkou pevnost na zámeček, který by klidně mohl stát na Páté ulici v New Yorku. Lavinii se moc zamlouval. Kdyby Hazel s dětmi trávila svůj život v téhle venkovské idyle, nic by jim nescházelo.

Na večer se chystalo ohlášení zásnub. Kýle napsal Hazel vzkaz, že se oficiálně rozešel se slečnou Carmichaelovou. Spolu s lístkem jí poslal i malou kytičku fialek. Hazel z nich byla unesená. Zato Lavinie se na ně nemohla ani podívat.

Když došla až do středu bludiště, našla tam Jamieho, jak sedí s knihou v ruce na mramorové lavičce. „Tady tě mám!” přivítala ho vlídně.

Rázem však ztuhla, když se před ní Jamie snažil ukrýt knihu, kterou četl.

„Nečteš snad zase další!” pohoršila se. Přišla k němu a přečetla si název. Nepoučení rytíři divočiny. Zakoulela očima a pak se důrazně zeptala: „Pověz mi, Jamie, copak pan Coltrain nezná slovo,Indián’?”

,,Já jsem věděl, že mě najdeš!” zaskučel Jamie.

Posadila se vedle něj na lavičku. „Neboj se, tentokrát ti ji nevezmu. Už jsi mě udolal. Pokud ti to stojí za to, aby ses takhle plížil a schovával, pak nemá smysl ti to zakazovat. Klidně si čti. Jen nechápu, proč ti ty knihy pan StuyvesantFrench stále dává.”

„Protože to chápe.”

„Co chápe?” zeptala se.

„Na rozdíl od tebe ví, jaké to je, být klukem. U tebe se toho nikdy nedočkám.”

Při pohledu na něho ji zachvátil smutek. Zatím byl ještě malý chlapec, ale už tolik toužil po tom, aby se z něho stal muž. „Vím, že my s Hazel tomu nemůžeme rozumět. Proto jsme taky jely až sem. Abychom ti našly otce.”

„Pan StuyvesantFrench bude mým otcem?”

Pouhé pomyšlení na něco takového jí otřáslo. „Proč se takhle ptáš? Vždyť víš, že jsme tady proto, že si Hazel bude brát Kylemorea. A ty s děvčaty pak budete žít tady.”

Rozhlédl se po bludišti. Vzal to klidně. „Nechci tady žít.”

„Proč ne? Je to úžasné místo. Kylemore může dohlédnout na to, abys šel na školu do Etonu, kde potkáš spoustu svých vrstevníků.”

,,Jestli budeme žít tady u Kylemorea, kde budeš ty?” Tou otázkou ji zaskočil. „No, rozhodně nebudu daleko. Možná si najmu někde poblíž vilku, abyste mě mohli chodit navštěvovat.” „To nepůjde.” „Proč myslíš?”

Zasmušile se na ni podíval. „Eva s Fanny si myslí, že Hazel je jejich maminka. Nepamatují si na nikoho jiného. Já jsem byl starší, když jsem přišel do domova. Vím, že není moje matka.”

„Ale žijete spolu jako jedna rodina a Hazel si bude přát, abys zůstal s děvčaty.”

„Ty jsi taky moje rodina, nebo snad ne? Proč tedy nemůžu jít s

tebou?”

Měla pocit, že ji těmi svými otázkami udusí. „Můžeš jít se mnou, ale já nikoho nemám. Jsem sama. Tady bys měl kolem sebe mužskou společnost, kdežto se mnou se jí těžko dočkáš.”

„Mohla by sis vzít StuyvesantFrenche. Řekl mi, že na tebe byl hodný, když jsi zůstala tehdy v tom dešti na pláži a hledalas mě.”

„Tohle ti řekl?” zamumlala. „Ale to ještě neznamená, že si mě chce vzít.”

„A ty bys chtěla?”

Tohle už se skoro nedalo vydržet. „Kdyby mě požádal. No, já nevím. On mě ale nikdy o ruku nepožádá. Takže o tom ani nemusíme mluvit.”

„Proč tedy nepožádáš ty jeho?”

Vzpomínky jí zalétly až k tomu večeru, kdy mu u sebe v kajutě s kytičkou fialek v ruce dala svou duši. ,,Já. já jsem to svým způsobem už udělala, Jamie, ale obávám se, že mě pan StuyvesantFrench odmítl.”

„Ale proč? Proč si tě nechce vzít? Vždyť jsi široko daleko nejhezčí.” Jamie vypadal tak zoufale, až z toho Lavinii bodlo u srdce.

„Nejsem taková, jakou si přeje, Jamie. Lépe to vysvětlit nedokážu.”

Najednou se Jamie zatvářil bojovně. Do očí mu vstoupil chlad. „Že je to tím, že jsme ze sirotčince? To proto o nás nemá zájem. Myslí si, že jsme jen zmetci, kteří nemají žádnou cenu.”

„Ale ne, to s tím nesouvisí,” uklidňovala ho.

Stál tam bez hnutí a svíral v rukou knihu. „Půjdu s tebou, Lavinie. Nezůstanu tady bez tebe. Nenechám tě samotnou.”

„Ale já dokážu být sama,” naléhala.

Jamie se stáhl a vydal se bludištěm zpátky.

„Kam jdeš?” volala za ním.

Na okamžik se ohlédl. ,,Jdu panu Stuyvesant-Frenchovi vrátit tu jeho pitomou knihu. Už není můj kamarád. Ublížil ti.”

„Ne, neublížil,” zalhala, jelikož nechtěla, aby to ranilo i jeho.

„Ale ano, vím to. Udělal to a já ho za to nenávidím.” Nato se otočil a odkráčel.

„Neměla jsem ti to říkat,” šeptala si pro sebe, když sledovala, jak odchází.

Lavinie se posadila vedle vévodkyně a sledovala tančící páry na prostorném parketu Kylemoreova sídla. Hazel se přímo vznášela v Kyleově náručí. Lavinie ji ještě nikdy neviděla tak šťastnou. A vévodu tak spokojeného.

„Miluje ji. Podívejte, jak se na ni dívá. Hazel neudělá jediný pohyb, aby na ni nehleděl v bezmezném obdivu,” zhodnotila situaci Celene. Právě kolem procházel stevard v typické růžovozlaté livreji Kylemoreů. Celene si vzala nabízenou sklenici šampaňského a jednu podala i Lavinii.

Ta ji s vděčností přijala. O půlnoci měl Kylemore oznámit to, na co všichni čekali. Svatbu naplánovali na léto, pokud se do té doby stihnou veškeré velkolepé přípravy. Nikdy si nedokázala představit, co obnáší sňatek s vévodou. Všechno bylo v mnohem větším stylu, všechno trvalo déle a dalo víc práce, než jak je tomu obvykle u zbytku světa.

„Vy spolu s Edwardem po té události s jeho sestrou nemluvíte?” zeptala se Celene a bedlivě ji pozorovala.

Lavinie cítila, jak se jí do tváří hrne krev, ale modlila se, aby působila nenucené. „To, že Daisy utekla, je něco úžasného. Znám Montyho dobře. Je sice malinko neotesaný, ale má v sobě kouzlo osobnosti. A kdo ví, třeba ho Daisy dokáže usadit. Přinejmenším se s ním nikdy nebude nudit - a zábava je to, co jí v životě vždycky nejvíc scházelo. Myslím, že ten svazek prospěje jim oběma.”

,,Je neuvěřitelně prchlivý a nevypočitatelný, nemyslíte?”

„Monty?”

„Ale ne, drahoušku. Mám na mysli Edwarda. Od chvíle, kdy jsme dorazili ke Kylemoreům, nedá se s ním vůbec mluvit. Určitě je to kvůli Daisy.”

„Patrně ano,” přisvědčila Lavinie váhavě.

„Nicméně je to úžasně romantické. Teď se vdá i Hazel a pak bude řada už jen na vás. Myslíte, že s vámi Edward tu původně naplánovanou cestu dokončí?”

Lavinie se k ní otočila. Ani jedinkrát ji nenapadla možnost, že by s Edwardem mohli v cestě po Evropě pokračovat, když Daisy a Hazel už s nimi nebudou. Bylo absurdní na to vůbec pomyslet, protože Edward by ji nikdy nebyl ochoten doprovázet a ona by to při slabosti, kterou k němu chová, ani nemohla připustit. „No. já si myslím, že by to ani nebylo vhodné. Vy ano?” prohodila nezávazně.

„Že ne? Vy pokračovat musíte! Jste jediná, kdo zůstal bez ženicha. Jak chcete najít toho pravého, když se vzdáte své velké cesty?”

Lavinie se pokusila o úsměv. „Tohle není román Jane Austenové, Celene. Žádného manžela si přece hledat nemusím. Vlastně jsem si říkala, že až se Hazel vdá, mohla bych zůstat tady a starat se jí o děti.”

„Ach ano, děti. Bude samozřejmě lepší, když zůstanou tady v sídle, než aby se plahočily Evropou jako nějací vandráci.” Celene se naklonila blíž a s vážným výrazem jí pošeptala: „Ale víte přece, drahoušku, že se v souvislosti s těmi dětmi povídají příšerné věci. Bezesporu mi rozumíte, co mám na mysli.”

Lavinie tomu nevěnovala příliš pozornosti. „Lidé to říkají odjakživa. Není to tak. Vždyť jsme s Hazel obě moc mladé na to, aby Jamie mohl být některé z nás.”

„Pro ty dvě malé dívenky to ale neplatí,” prohodila Celene a zachmuřila se. „Hazel se má stát vévodkyní. Je velice důležité, aby byla její minulost bez poskvrny.”

„Však taky je.” Lavinie se vyhnula tomu, aby se pohledem setkala se starou dámou. „A kromě toho, jestli tady zůstanu a budu se o ně starat, všechny ty pomluvy připadnou na mě, a ne na ni.”

„Takže vy už jste se vlastně smířila s rolí neprovdané tetičky, která se bude starat sestře o děti. Zklamala jste mě, Lavinie. Myslela jsem si, že budete pokračovat se svými seancemi a dobudete srdce celé Evropy.”

„S tím jsem skoncovala. Už nikdy víc. Nejde mi to. Je mi tak líto, že jsem ublížila Corneliovi.” Podívala se na Celene a z očí jí vyzařovala kajícnost a bolest. „Do konce života si to neodpustím.”

Celene zavrtěla hlavou. „Toho nikdy nikdo nepřesvědčí, že to nebyla Alice. Podle mého bude nejlepší, když se o tom před ním nebude vůbec mluvit.”

„To mám taky v úmyslu,” slíbila Lavinie.

„My o vlku!” usmála se Celene na Lavinii. „Podívejte, kdo k nám kráčí. Sám Cornelius s nevyzpytatelným rytířem StuyvesantFrenchem.”

Lavinie zatajila dech. Sotva se podívala přes zaplněný taneční sál, kde se to hemžilo barevnými saténovými róbami, jejich pohledy se střetly. Edward upíral svůj zrak přímo na ni, jako když bojovník zmerčí přes celé bitevní pole svého nepřítele.

Srdce se jí rozbušilo. Cítila, jak se jí ze tváří ztrácí veškerá krev. Jistě byla mrvolně bledá. Neviděla Edwarda od toho večera, kdy se konala ta nemožná seance, a právě teď nebyla na setkání s ním vůbec přivravena. „Budu se muset omluvit. Hazel mě bude nejspíš potřebovat.”

„Ale, drahoušku. Hazel se brzy stane vévodkyní. Bude kolem sebe mít tolik služebnictva, že se bez pomocné ruky své sestry obejde.”

„Opravdu musím jít. Potřebuji si ještě něco zařídit.” Lavinie se otočila a zjistila, že už není úniku. Z jedné strany je obklopoval tančící dav a z druhé strany se k nim hrnul Cornelius s Edwardem.

„Tady vás máme, dámy!” zahřímal Cook, očividně v dobré náladě. Políbil ruku nejprve Celene a pak i Lavinii, kterou zavalila vlna hanby. Měla pocit, že si po tom všem, co se přihodilo, rozhodně nezaslouží, aby se k ní tak hezky choval.

„Mohu vás požádat o tanec, Celene?” zeptal se Cook.

Celene se zasmála a nechala Cornelia, aby jí pomohl vstát. „Vy budete tančit se ženou v turbanu?” dobírala si ho.

Cornelius jí nepozorovaně vtiskl polibek na tvář. „Ty mám nejraději.” Pak spolu odkráčeli na taneční parket.

Nastalo bezútěšné ticho. Lavinie sledovala, jak odcházejí. Odmítala se podívat na Edwarda, a tak tam beze slova stála po jeho boku a nevšímala si ho, dokud neuchopil její ruku do svých a nepolíbil ji.

Letmo na něho pohlédla. Měla sto chutí vytrhnout se mu a utéct, ale neodvažovala se dělat scénu, už kvůli Hazel.

„Jamie se nechává poroučet,” řekl Edward chladně a pohlédl jí zpříma do očí. „Hodil mi na hlavu poslední literární výtvor pana Coltraina a pak mi sdělil, jak mnou opovrhuje.”

Nevěděla, co na to říct. „Je ještě malý. Neumí se pokaždé ovládnout, jako to umíme my.”

„Vy se ovládáte?” Aniž by čekal na odpověď, natáhl se a chytil ji za ruku. „Zatančíme si, slečno Murphyová?”

Nechtěla s ním tančit, ale kdyby se odtáhla a odmítla s ním jít na parket, zavdala by příčinu další vlně pomluv.

Právě začínali hrát ,Císařský valčík’. Edward ji uchopil v pase a držel jí ruku tak blízko u svého obličeje, že se Lavinii z toho až zatočila hlava. Ani se nenadála a byli v kole.

„Tančíte dobře, pane StuyvesantFrenchi,” pochválila ho a pohlédla na něj. Chtěla si vrýt do paměti rysy jeho obličeje pro případ, že by se už neviděli.

„Vždycky mi působilo potěšení, když jsem mohl sevřít ve svém náručí ženu,” odpověděl a zadíval se jí zpříma do očí.

„Jakoukoli?” zeptala se šeptem a srdce jí krvácelo.

„To se mě ptáte vy, Lavinie? Ukažte mi jakoukoli jinou ženu, která oplývá tak neobyčejnými schopnostmi jako vy. Ženu, která dokáže ohromit muže při odpolední seanci v salonu… a ještě si něco nechat i na večer do ložnice?” Koutky úst se mu pozvedly v pobaveném úsměvu. S tou tmavou bradkou a nesmiřitelnýma zelenýma očima vypadal naprosto nevyzpytatelně. A také nevyzpytatelný byl.

Její zoufalství se ještě prohloubilo. Nikdy si jí nebude vážit. V určitém smyslu to dokonce dokázala pochopit, ale měla přece i své dobré stránky. Tak proč? Toužila po jeho lásce a chtěla mu ji čtyřnásobně opětovat, ale takhle by se utrápila. Nikdy by ji nepřestal zraňovat, nikdy by jí nepatřil. „Se seancemi jsem už skončila. Myslela jsem si, že byste to rád slyšel. Vyřiďte to, prosím, za mě Corneliovi. Vzdávám se své kariéry spiritistky.”

„Co vás k tomu vedlo? Zcela jistě to nebyly mé prosby,” utrousil.

,,Já… já jsem nechtěla Corneliovi ublížit. Možná mi nebudete věřit, ale nikdy mě netěšilo působit lidem bolest. Vždy jsem se tomu snažila spíš vyhnout.”

Znenadání ochladl. „Proč jste to tedy udělala?”

Do očí jí vyhrkly slzy. „Prosím, věřte mi. Nechtěla jsem předvádět Alici. Jen se mi to všechno nějak vymklo z ruky. Zdá se, že Rawl stárne. Nechápu, co se té noci stalo…”

Dlouze se na ni zadíval, jako by zkoumal, nakolik je upřímná. A nakonec, když už potřetí míjeli dveře na balkon, překotně ukončil tanec a táhl ji za sebou ven.

„Co se děje?” polekala se. Musela napůl běžet, aby s ním udržela krok, když ji vlekl k zábradlí.

„Zopakujte mi, že j ste nechtěla ublížit Corneliovi,” vypravil ze sebe s námahou a přitom z balkonu sledoval měsícem ozářené kopce žita a lnu, které obklopovaly sídlo.

„Nechtěla jsem zranit Cornelia, protože jsem chtěla… chtěla jsem.” Když pokračovala, nebylo ji téměř ani slyšet. ,,Já jsem chtěla zranit jen vás.”

Pohlédl na ni.

Snažila se mu vykroutit, ale jeho ruce ji svíraly jako kleště. Byla k němu připoutaná, nedalo se nic dělat.

„Tak vy jste chtěla ublížit mně. A věděla jste, že se vám to nejlépe podaří, když zraníte Cornelia.”

„Ne, to ne. Chtěla jsem ublížit jen vám. Jenom vám,” trvala na svém Lavinie a v jejím hlase se ozývala touha po pomstě. Po tvářích jí stékaly slzy. „Dala jsem vám všechno, nabídla jsem vám své srdce na dlani. A vy jste se mi i přes všechna má vyznání vysmíval.”

„To není pravda,” odporoval ochraptěle a dělalo mu potíže na Lavinii pohlédnout. „Nevysmíval jsem se vám.”

„Jednal jste se mnou jako s nějakou courou. Úplně stejně, jako váš otec jednal s vaší matkou.” Otřela si slzy hřbetem ruky. „Stále se tváříte, jako byste po mně něco chtěl, Edwarde, ale přitom mě obviňujete, že já chci něco po vás. Ale já od vás nic nežádám. Vůbec nic, slyšíte mě?”

Sklonil se k ní. Pomalu se rozhlédl kolem sebe. Byli tam úplně sami. „Takže vy po mně nic nechcete, Lavinie? Dokažte mi to.” V té tmě ji hypnotizoval pohledem. „Řekněte mi, že ta společná noc pro vás nic neznamená. A když se vás pokusím políbit, na což mám právě teď chuť, odvraťte tvář a povězte mi, že mě nenávidíte. Neopětujte mé polibky. Nedávejte mi už žádné z těch

prostých darů, které vedou na vytoužené zcestí. Teprve pak budu vědět, že ode mě skutečně nic nežádáte.”

Podívala se na něho. Objal ji a pevně ji držel u sebe, jako by měl strach, že odejde. „Nic po vás nechci,” vyslovila potichu ponurým hlasem a poslechla tak hlas pudu sebezáchovy.

„Tak se ode mě odvraťte. Popřete, že jste zažila chvíle, kdy jste mě chtěla získat a zůstat po mém boku. Že jste si kdysi dávno přála, abych byl s vámi šťastný.”

„Myslím, že mám právo od života žádat víc než jen možnost sehrát roli vaší milenky.” Pohlédla na něho. Její duše zmírala žalem. Okamžik rozhřešení právě nastal. Buď se mu ve své bezmezné lásce oddá beze zbytku a přijme to málo, co jí nabízí, anebo v ní zvítězí hrdost a odejde z jeho života, navzdory vědomí, že žádný jiný muž neposkytne její duši takovou útěchu jako on.

Zatvářil se přísně a nelítostně. „Co se vám na mé nabídce nelíbí? Že nemám titul jako nastávající vaší drahé sestry anebo že pocházím ze stejné špíny, jaká odchovala vás?”

„Nechte toho,” vykřikla přidušeně a snažila se vymanit z jeho sevření. On ji však držel pevně za zápěstí a přitáhl si ji ještě blíž.

„Ukažte mi, jaká opravdu jste. Řekněte, že se ve vás mýlím. Že nejste žádná prodejná čubka, která číhá na to, aby si s chladnokrevností obchodnice přišla na své a ochotně vyměnila lásku za titul.”

„Správně! Přišel čas promluvit si o lásce!” nechala se unést. ,,Jestli se rozhodnu provdat za Buca, čí lásky se podle vás vzdám?”

„Bude to má láska, které se vzdáte, Lavinie. To jsem vám chtěl povědět,” odpověděl jí po pravdě tichým, ale drsným hlasem.

Podlomila se jí kolena. Zachytil ji a opřel o sebe.

Váhavě natáhl ruku a dotkl se Laviniiny tváře. Zašeptal něco, co se skoro podobalo nadávce, a pak se pomaličku, kousek po kousku, přibližoval svými ústy k jejím, jako by každým okamžikem čekal, že se odtáhne a zraní jeho city.

Nic takového se však nestalo. Jejich ústa splynula v divokém polibku, který se neohlížel na přeplněný taneční sál několik kroků za nimi. Zatímco se mu celá roztřesená odevzdávala, v duši se jí rozhořela naděje. Možná se nikdy nestane jeho ženou, ale snad se spokojí s tím, že mu bude patřit. Kdoví, třeba jí opravdu poskytne

všechno, po čem její srdce touží, bude-li ji milovat. Navždy milovat.

Ach, kéž by tomu tak bylo.

Každá pravda má své mučedníky. - Robert Ruthven

Hodiny odbily půlnoc. Vypadalo to, že se novina o plánovaném sňatku Kylemorea a Hazel mezi lidmi roznesla. Všichni se totiž shromáždili u stupínku, kde stál vévoda, kterému se o jedno rámě opírala Hazel a o druhé Celene. Lord Buchanon stál za nimi a usmíval se.

„Dámy a pánové, drazí přátelé a velevážení hosté, pozvali jsme vás sem dnes večer nejen proto, abyste s námi sdíleli pohostinnost tohoto vznosného a uznávaného domu, ale také proto, abyste se jako první dozvěděli o události, která jednou provždy změní osud rodu Kylemoreů.” Po těchto slovech se Kýle podíval na Celene a nechal ji, aby předstoupila před shromážděnou společnost.

Vévodkyně pozvedla sklenici se šampaňským, usmála se na Hazel a pak se otočila zpět ke shromážděným. „Vážení hosté, je mi potěšením vám oznámit šťastnou novinu, že můj milovaný synovec Kylemore učinil rozhodnutí pojmout za svou nevěstu zde přítomnou slečnu Hazel Mae Murphyovou z New Yorku.”

Pozvedla sklenici k ústům a napila se. Všichni přítomní ji následovali, načež Buc provolal mladému páru slávu.

„Hurá! Hurá! Hurá!” ozvalo se z davu.

Hazel se rozplakala štěstím. Kylemore si ji k sobě pevně přivinul a Celene ji políbila na tvář.

Lavinie skoro neviděla před sebe. Oči se jí zalily slzami a měla pocit, že se jí snad srdce samou radostí rozskočí. Vzhlédla k Edwardovi a řekla: „Možná je osud spravedlivější, než jsem si kdy myslela.” Stiskl jí ruku.

Kylemore poklepal lžičkou o sklenici se šampaňským, aby mohl učinit další prohlášení. Všichni shromáždění ztichli.

„Dnešní den je výjimečně štědrý, mí drazí přátelé. Ve chvílích klidnějších, než je tato, jsme se slečnou Murphyovou a vévodkyní vdovou hovořili o tom, co bude se sourozenci mé nastávající. Musím říct, že během naší plavby z Ameriky jsem si spolu s Celene tyto děti velice oblíbil. Rád bych tedy nyní oznámil svůj úmysl adoptovat všechny tři, a to ihned, jakmile se slečna Murphyová stane mou ženou. Myslím, že ani takovému starému mládenci, jako jsem já, neuškodí, když se dům Kylemoreů bude znovu otřásat dětským smíchem!” Zasmál se a pozvedl svou sklenku.

Znovu ho všichni následovali. O pár vteřin později pak rozveselení hosté zaslechli ode dveří do tanečního sálu rámus.

Lavinie ztuhla. Nevěděla, kdo je ta žena, která stála u mohutných, vyřezávaných dveří. Zcela očividně ji neznala ani Hazel, ale když začala očima hledat mezi přítomnými Lavinii, obě hned věděly, že to nemůže být nikdo jiný než ona. Jeho bývalá snoubenka.

„Nestrpím, abyste zrušil naše zasnoubení kvůli téhle ženské a jejím bastardům!” S těmito slovy odstrčila postávající služebnictvo ode dveří. Při pohledu na její drahou róbu, šperky a dokonalý účes došlo i jim, že jde o osobu, kterou nelze jen tak snadno odbýt.

„Odejdi, Delie.” Kylemore vypadal, že každým okamžikem pukne zlostí.

Všichni přítomní - a bylo jich tu jistě přes sto - ve chvilce zmlkli.

„Ani mě nenapadne!” Delie Carmichaelová se dala do pláče. „Vím o ní všechno! Každý o ní říká, jak hanebnou má minulost! Nedám si pokoj, dokud to nedokážu!”

Hazel byla bílá jako křída. Vyhledala mezi shromážděným davem očima Lavinii a jejich pohledy se setkaly.

Najednou se k ní Lavinie rozběhla.

„Zůstaň se mnou, Hazel,” naléhal na ni Kyle.

Hazel zavrtěla hlavou. Z očí jí tryskaly celé vodopády slz.

Celene se chystala Delii zavraždit svým pohledem.

Buc byl podle všeho neschopný slova.

„Pojď se mnou a nic neříkej. Nic neříkej, ” pošeptala jí Lavinie, když ji vedla dozadu.

„Cožpak nemáte žádnou čest, Vaše Milosti? To jste tak zaslepený, že se necháte tou hloupoučkou Američankou vodit za nos?” Delie se drala vpřed davem, který se před ní rozestupoval jako vlny před přídí lodi. Nakonec vystoupila na stupínek. „Proč se jí nezeptáte, jestli jsou ty děti její? Říká to snad každý, tak do toho! Zeptejte se jí. Ať to pěkně popře před tolika svědky.” Delie se obrátila na Hazel s Lavinií. Ve tváři měla zlověstný výraz. „Nebo se bojíte, že by to nepopřela?”

„Proklínám tě, Delie. Ty potvoro jedna,” ucedil Kylemore potichu. Z očí mu plál hněv.

Delie zůstala stát nehybně na místě. Ruce si založila na prsou. „No tak do toho, můj drahý. Zeptejte se, jak je to s těmi dětmi. A jí bych radila, aby mluvila pravdu, protože můj otec právě teď píše do Spojených států, aby si ověřil, jak to se slečnou Murphyovou doopravdy bylo. Kolik bastardů už porodila a kdy. A on to zjistí, na to se můžete spolehnout. Vždyť znáte mého otce.”

„Panebože,” zaúpěla Hazel a plakala Lavinii na rameni.

Lavinie se zadívala na tu ženu, která před nimi stála, a udělalo se jí nanic. Delie Carmichaelová možná v tu chvíli opravdu připomínala spíše ďábla než bytost z lidského rodu, ale činila tak jen ze zlosti a z bolesti nad odmítnutím. Lavinie si i za Hazel přála, aby už obě měly od všeho pokoj. Delie se nikdy nedozví, jak moc ta svatba pro Hazel znamená. Lavinie nemohla snést pomyšlení, že by to teď všechno mělo skončit tak ostudně.

„To zvládneme. Neříkej nic,” varovala Lavinie Hazel a zatvářila se neústupně.

Edward popošel ke stupínku. Cornelis chytil Celene, která se vzteky celá roztřásla.

„Přestaň s tím. Nech si ty lži…,” zamumlal Kyle směrem k Delii.

Delie jen ukázala s ledovým výrazem ve tváři na Hazel.

„Jen ať to popře! Nebo ať se přizná. Ať však udělá cokoliv, stejně zjistím pravdu a dohlédnu na to, aby byl tenhle sňatek, pokud k němu dojde, prohlášen za neplatný.”

Kýle po ní skočil. Hosté vykřikli a Buc mu chytil paže dřív, než mohl udělat něco nepředloženého.

„Vypadni odsud!” zařval na ni vztekle.

„Ať to popře! Přede všemi tady v sále… Proč to neudělá? Protože je to pravda, proto!” Delie se rozesmála, ale zároveň jí tekly slzy.

Pak zvolna promluvila Lavinie. Věděla, že její rozhodnutí může mít katastrofální důsledky, ale neviděla jinou možnost.

„Váš otec, slečno Carmichaelová, nemusí nikam psát. Před pěti lety se opravdu slečně Murphyové v útulku v St. Louis narodilo dítě, které nikdy nepoznalo svého otce. To je ostatně také zdroj všech těch pomluv a nic jiného váš otec ani nezjistí.”

Delie se podívala na Kylea a v očích jí zasvítila radost z vítězství nad tím, že dosáhla svého.

Lavinie pocítila, že jí po tváři stékají proudy slz. To, co právě učinila, mohlo být pro ni samotnou značně riskantní. Kylemoreovi se jí teď možná budou muset stranit, aby se vyhnuli prudké a zamítavé reakci společnosti. Těžko se smiřovala s tím, že už třeba nikdy neuvidí Celene a dost možná ani Hazel s dětmi, ale nemohla dopustit, aby za to všechno musela zaplatit Hazel. Zrovna teď, když může mít všechno, po čem kdy toužila, kdežto Lavinie nemá v ruce nic než nabídku k mileneckému poměru s bohatým, panovačným mužem.

„To dítě se narodilo mně, slečno Carmichaelová,” prohlásila Lavinie přede všemi. „Mně. To já jsem z nás dvou zneuctěná. Ne Hazel. Ta nikdy.”

„Ne!” vydechla Hazel uprostřed pláče a ve tváři měla vyděšený výraz.

„Lavinie!” okřikl ji Edward úsečně, neschopný uvěřit svým uším.

„Musela jsem to udělat,” pošeptala mu. „Musela jsem,” fňukla, aniž by se mu dokázala podívat do tváře. Edward přece věděl lépe, než kdokoli jiný, jak lhala, ale ona prostě nedokázala jen tak stát a dívat se, jak někdo ničí život její sestře a dítěti, které přivedla na svět. Hazel pro ni představovala jedinou rodinu, kterou kdy měla, a možná i jedinou, kterou kdy bude mít. Lavinie zkrátka nemohla jen nečinně přihlížet. Musela vzít to riziko na sebe, protože ji samotnou žádný vévoda o ruku nepožádal. Ve skutečnosti ji o ni dosud nepožádal vůbec nikdo.

„Tohle je bláznovství,” prohlásil Edward, který stál vedle ní.

Odtáhl ji od Hazel a zatřásl s ní. „Co to děláte? Ted už vás nikdy nepřijmou. Vím dobře, jak s vámi budou jednat. Vím to, protože to tak bylo i s mou matkou.” Výraz, který se mu zračil ve tváři, byl naplněný smutkem a vztekem. Lavinie však doufala, že je v něm i malinký kousek obdivu.

„Tohle nemůžeš! To ti nedovolím!” vykřikla Hazel. Běžela dopředu, ale Kylemore ji chytil dřív, než stačila cokoliv říct.

„Přestaň,” poručil jí a stáhl ji zpátky.

„Nemůžu dovolit, aby to udělala! Nemůžu!” plakala Hazel.

„Musíš!” vybuchla Lavinie. „Není správné, abys pykala za něco, cos nezavinila. To nebyla tvá chyba, Hazel. Tys byla pouhá oběť. Takže přijmi svého prince a království k tomu. Vezmi si ho, prosím. Ty si zasloužíš laskavého muže víc, než kdokoli jiný na světě. Miluje tě. Nesmíš se ho zříct. Žádám tě o to, jak nejlépe umím. Ber to všechno třeba jako můj svatební dar.” Lavinie už nemohla dál. Rozhlédla se kolem sebe. Viděla jen samé užaslé a šokované tváře. Společnost si žádala její odchod, neboť takovou ženu mezi sebou nehodlala strpět. Velice ráda jejich nevyslovené přání vyslyšela.

Buc přistoupil k Hazel, aby ji utěšil, a Kylemore si mezitím vzal Lavinii stranou, aby je lidé nemohli slyšet.

„Opravdu za nic nemůže. Je to tak, jak říkám. Odvedu Evu pryč a nikdy už nepřekročíme práh domu Kylemoreů,” slibovala Lavinie a otřásala se vzlyky.

„Cože? Vy byste oddělila dítě od matky, jen aby se Hazel mohla stát vévodkyní?”

Lavinie zůstala na Kylemorea udiveně zírat. Byla naprosto užaslá. Přímo šokovaná. „Vy… vy to víte?”

„Samozřejmě, že to vím. Myslíte si, že by mi Hazel zatajila tak důležitou věc? Zvlášť, když už jsem se spojil se svými právníky ohledně adopce Evy i dalších dvou dětí?”

„A vy si ji chcete i přesto vzít? Jestli vyjde pravda najevo, společnost vás vydědí.” Lavinie škytla.

„Budu pokoušet osud. Nedovolím, aby Eva přišla o matku, lidé ať mi vlezou na záda.”

Lavinie mu položila ruku na paži. „Pravda nikomu neprospěje. A zejména ne dětem. Chceme, aby vyrůstali, jak se má.”

„Budou tak vyrůstat. Všechny je přijmu za své jak podle zákona, tak prakticky. Můj domov se stane jejich domovem. A tenhle skandál pomine.”

„Pomine rychleji, když odejdu. Takže mě nechte, abych to břímě všem ulehčila. Stejně mám namířeno zpátky do New Yorku. Nemohu tady zůstat. Nepatřím sem. A pak.”

Když vzhlédla, zachytila Edwardův pohled. Upíral na ni zrak, jako by byla jediná v místnosti. Otočila se tedy zpět k vévodovi. „Netoužím tolik jako Hazel po tom, abych získala dobrou pověst. Jsem jen spiritistka a tou asi už navždy zůstanu.” Pak ho jemně políbila na tvář. Kylemore byl mnohem čestnější a odvážnější, než si dosud myslela. Pocítila náhlou hrdost nad tím, jak šlechetného muže si Hazel vybrala.

„Přijedete nás navštívit? Vždyť víte, že neuplyne ani jeden jediný den bez toho, že by si na vás vzpomněli.”

„Já na tom budu stejně, ale teď už jděte a připravujte svatbu. Nedopusťte, aby vám tenhle poprask zkřížil plány. Až se mezi lidmi začne povídat o něčem jiném, vrátím se a zase budeme celá rodina pohromadě.” Se slzami v očích se usmála a sestoupila ze stupínku. Když utíkala ke dveřím, kterými předtím vstoupila Delie, přes pláč nikoho kolem sebe nevnímala. Věděla, že jí stačí vyběhnout tři poschodí, aby se ukryla v bezpečí svého pokoje.

Epilog

Už devátým rokem působí jako médium. Rodina se mu rozpadla, na ženu, které býval tím nejvzornějším manželem, už zapomněl. Místo toho cestuje s jakousi metresou, která se vydává za jeho tajemnici… a loni na podzim mu porodila dítě, jemuž přezdívají „ éterickýplod duchovna “, přestože váží devět liber a má se čile k světu.

- benjamin f. hatch, povídání o johnovi spearovi, 1859

Na dveře Laviniina pokoje někdo zaklepal. Ani se neobtěžovala jít otevřít. Byla příliš zaneprázdněná balením, aby hned ráno mohla odjet z Kylemoreova panství, a příliš posedlá tím, že musí Hazel ušetřit dalších pocitů viny a trapnosti. Dveře se otevřely. Ztuhla.

Stál tam Edward, s rukama založenýma na prsou a se zatrpklým výrazem ve tváři, kterou tak dobře znala. „Jsem v šoku, Lavinie. V šoku.” Pokrčila rameny. ,,Jak jste věděl, který mám pokoj?” „Kyle mi to řekl.”

Nevšímala si ho. „Asi byste měl jít, jinak mi ještě zhoršíte mou již tak dost pošramocenou pověst. Navíc toho musím před návratem do New Yorku ještě spoustu zařídit.”

Vešel do pokoje. Dveře na chodbu nechal dokořán.

Vzal ji za ruku. „Vy se nevrátíte do New Yorku. Už vás nenechám předvádět ty laciné triky. Minule jste tvrdila, že to byla vaše poslední seance.”

„Unáhlila jsem se. Po pravdě řečeno jsem si myslela, že budu při ruce Hazel, až se vdá. Teď se ale musím nějak vzchopit a

zajistit si budoucnost jinak. V tomto domě si už dost užili skandálu. Musím odsud co nejrychleji odjet.” „Tak pojeďte se mnou. Do Egypta.”

Nepodívala se na něho. Vytáhla ruce z jeho sevření a nacpala do kufru další šály. „Asi bych tím nikoho nepřekvapila, kdybych s vámi odjela. Ale já.” Najednou jí bylo tak těžko u srdce, že klesla na židli, která stála opodál. „Vím, že není nic, co by mě skutečně zdržovalo. Bezpochyby nejsem ani žádná nezkušená naivka, ale před rozhodnutím odjet s mužem jako vy je potřeba zvážit určité věci. Může se stát, že budu mít dítě.” Pohlédla mu do očí s tichou výčitkou. „To se musí předem pečlivě promyslet. Děti potřebují dva rodiče. Co když pojedu s vámi a dostanu se do takové situace. ach, to bych nezvládla.”

„Vy mi tady vlastně říkáte, Lavinie, že mi nedůvěřujete. Nemám pravdu?” Edwardův výraz potemněl. „Máte dojem, že v takovém případě bych s lehkým srdcem opustil své dítě i jeho matku, co?”

„To nevím,” zamumlala do dlaní. „Už nevím, co si mám myslet a komu věřit. Jen vím, že tyhle věci mohou mít následky a zdá se mi pošetilé, abych. abych.”

„Věřila muži jako já.” Zvedl jí bradu, aby se na něj podívala. „Vy si tedy přejete, aby bylo všechno černé na bílém, nemám pravdu? Chcete to mít pěkně pojištěné, podle zákona sepsané, abych se nemohl vykroutit a musel uznat děti, které by z našeho svazku případně vzešly. Dobře, pak to tedy udělám. Řeknu svým právníkům, aby co nejdříve připravili potřebné dokumenty.”

Celá sklíčená vstala a znovu zahájila balení. „Nemám ráda právníky. Myslím, že raději zůstanu u svých seancí.”

„Vy mě od sebe odháníte, Lavinie? Chcete mě donutit k tomu poslednímu, co mi ještě zbývá?” zahřímal.

Z očí jí vytryskly slzy zoufalého hněvu. „Řekněte, že mě milujete! Řekněte, že chcete, abych se stala vaší ženou a provázela vás celým životem! A pak to dodržte, Edwarde! Jinak mě nechte na pokoji!” Srdce se jí málem rozskočilo na tisíc kousků. „Nechci, abyste mě vrhl zpátky do špíny, ze které jsem se tak pracně dostávala. To nemůžu dopustit.” Když domluvila, rozvzlykala se. Tak beznadějně toužila po jeho lásce, po tom, aby si ji vzal a vážil

si jí, ale moc dobře si uvědomovala, že donutit ho k tomu nemůže. Na to měl příliš silnou vůli.

„Mám se tedy uchýlit k poslední možné volbě? Já to udělám, varuji vás,” promluvil tichým hlasem.

Zarazila se. S pláčem v očích se na něho zadívala a zavrtěla hlavou. „Nechci, abyste mě opouštěl. Jak mě vůbec můžete týrat takovými výhrůžkami, když víte, jak moc vás miluji?”

Vzal ji do náruče a dlouze se na ni zadíval. „A já miluju vás.” Osušil jí slzy a něžně ji políbil na rozechvělá ústa.

Vzhlédla k němu a věděla, že s ním půjde kamkoliv, bez ohledu na hanbu, bez ohledu na bolest. Láska opravdu přináší především muka, ale ona je ochotná vytrpět vše, jen aby byla s ním. „Pojedu s vámi do Egypta. Budu s vámi žít jako vaše milenka. A pokud přijde dítě, budu vám věřit, že ho neopustíte.”

Vzal její tvář do svých dlaní. „Ale já už jsem se rozhodl. Zvolím tu poslední možnost, která mi ještě zbyla.”

„Ne, nesmíte mě takhle opustit. Chci být s vámi. Musím jet s vámi,” prosila ho a zapomněla na všechnu svou hrdost.

„Vezměte si mě. Nic jiného nám už nezbývá. Přijměte mou ruku, mé jméno i lásku.” Edwardův hlas se změnil v šepot. „Prosím, řekněte, že ani vy už nevidíte jinou možnost.”

Dívala se na něho a měla pocit, že nevěří svým uším. Úplně ji to ochromilo. Jeho nabídka k sňatku byla tak prostá, a přece nemohla uvěřit, že ji vyslovil Edward StuyvesantFrench. V těch slovech bylo tolik pokory, zněla tak sladce a dojemně.

Pozvedla bezmyšlenkovitě ruku k ústům, jako by se bála odpovědět. Cítila uvnitř v srdci, že muž, který tu před ní stojí, pro ni znamená celý její život, a najednou pochopila smutek těch, kteří k ní do salonu přicházeli v zoufalé touze promluvit si se svými milovanými zesnulými. Kdyby byla duchem, našla by si Edwarda kdekoliv a už by ho neopustila, i kdyby s ní nemohl mluvit ani ji spatřit ani se jí dotknout. Byla by zkrátka stále po jeho boku a on by to věděl, aniž by potřeboval nějaké médium, které by ho s ní spojilo.

„Tak odpovíte mi na můj návrh, má nevyzpytatelná krásko, nebo mám zavolat Celene, aby vám domluvila?” Díval se na ni a hlas se mu třásl, jako by si nebyl jistý, co mu odpoví.

„Ano,” vydechla a oči se jí zalily dalším přívalem slz. „Přijímám vaši nabídku,” zvolala a vrhla se mu kolem krku.

„Díky Bohu, že to máme za sebou, Cornelie. Z toho napětí jsem málem měla smrt!” Do pokoje vkráčela otevřenými dveřmi Celene a hned za ní i Cornelius, oba s takovou samozřejmostí, jako by tam bydleli.

„Vy jste poslouchali za dveřmi?” zeptala se celá zmatená Lavinie, přičemž stále ještě svírala Edwarda.

„Samozřejmě! Myslíte si, zlatíčko, že vás necháme jen tak odjet, když setkání s rodinou Murphyů bylo to nejlepší, co nás za posledních sto let potkalo?” odpověděla Celene a usadila se na pohovku. Cornelius, který se nepřestával usmívat na Edwarda, ji následoval a zaujal místo vedle ní.

„A teď k věci,” pokračovala Celene a začala vypočítávat na prstech. „Zítra zajedete vy dva a Kýle s Hazel do Londýna a necháte se spolu narychlo oddat. Vy, drahý Edwarde, pak zajdete za Daisy a za tím hodným a poctivým chlapcem, kterého tolik miluje, z celého srdce jim odpustíte a přivedete je sem, abychom se v ten slavný den všichni společně nasnídali.”

„Ano, vévodkyně,” souhlasil Edward pokorně.

Celene se usmála na Lavinii a ametyst v jejím turbanu zazářil. „Pak si, vy dva potřeštění blázni, klidně odjedte třeba do Egypta nebo kamkoliv jinam, pokud slíbíte, že se při prvním náznaku příchodu malého StuyvesantFrenche vrátíte zpátky. Byla bych ráda, aby se všechny děti v této rodině narodily v sídle Kylemoreů.”

„Počítáš do toho i Bucovy děti?” zamrkal na ně Cornelius. „Sotva Delii došlo, že tahle partie pro ni skončila, začal za ní běhat jako pejsek. Utekla s pláčem domů a nic bych za to nedal, že ji právě teď utěšuje, jak nejlépe umí.”

„Báječný pár, jen co je pravda.” Celene se ušklíbla.

„Zraněné city dokáží proměnit i nejroztomilejší holubičky v jedovaté zmije,” podotkl Cornelius.

Celene ho štípla do tváře. „Svatá pravda, můj drahý. Budeš-li to mít stále na paměti, budeme spolu báječně vycházet. I když jsem o pár roků starší.”

,,Jsem v pasti, vážení,” přiznal se Cornelius.

„Vítej u nás v klubu,” prohodil Edward a pošeptal něco Lavinii.

,,Ještě můžeš couvnout,” navrhla a srdce měla až v krku.

„V žádném případě,” odpověděl. „I Alice mě přece nabádala, abych ti vyznal lásku. Však to sama víš moc dobře. Nikdy jsem to nepřiznal, Lavinie, ale tvé schopnosti jsou opravdu úžasné. Rád se o nich nechám přesvědčit znovu - až mi dáš syna.”

„A co když to bude holčička?” zeptala se Lavinie se zatajeným dechem.

Políbil ji. „Pokud nebude mít sklony k vyvolávání duchů, budu šťastný jako nikdy.”

„Miluji tě, Edwarde,” zašeptala mu.

„Miluji tě, má přízračná dívko,” zašeptal Edward a jejich ústa splynula ve vytouženém polibku.