Meagan McKinney

Lvi a krajka

Ve společnosti existovala jakási hierarchie, ne sice jasně určená, ale přesto celá léta platná. Průnik nežádoucích náhodných prvků byl vyloučen. Vyhraná společnost pak sdružovala mnoho zajímavých lidí, přitažlivých, příjemných, dobře oblečených mužů a žen, ale jako celek byla jednotvárná a vyprahlá, jako Sahara bez lvů…

Winthrop Chanlerová

Vzpomínky na New York

Pochopitelně lilo jako z konve.

Alice Diana Van Alenová se dívala přes krajkovou záclonu z okna ložnice na Washington Square. Stmívalo se. Déšť bičoval ulici, po dlažebních kostkách se valily proudy vody. Vítr cloumal větvemi stromů, za nimiž slabě probleskovalo světlo plynových pouličních lamp. Nikde ani živé duše. I stanoviště drožek bylo prázdné, všichni drožkáři se vydali na lov pasažérů zaskočených nepohodou.

Dívala se z okna se založenýma rukama, jako by jí byla zima. Bouřka jí připadala jako znamení. Přesto na svém rozhodnutí nemínila nic měnit. Na ples prostě půjde.

Smutně se usmála. Ten sen, ze včerejší noci byl také znamením. Už dlouho se jí nic podobného nezdálo, tak na celou věc začala zapomínat. To ty dnešní starosti určitě sen přivolaly z hlubokého podvědomí. Zdálo se jí totiž pořád to samé, a i teď cítila, jak se začíná snu poddávat.

V zelených očích se jí objevila teplá zář a začala se usmívat, jako by byla někde daleko pryč.

Probrala se, když se déšť s novou silou opřel do okna. Zlobila se na sebe, že se zasnila v tak nevhodnou chvíli. Odvrátila se od okna a zamířila ke stolu pokrytému krajkovým přehozem. Nádhera ložnice, obzvlášť ve srovnání s jejím snem ji odpuzovala. Ložnice byla opravdu skvěle zařízená, se všemi vymoženostmi, jaké si mladá, bohatá žena může přát. Stačilo se podívat na toaletní stolek. Měl oválný tvar a pokrývala ho tak bohatá vzácná francouzská krajka, že to vypadalo, jako by byl čalouněný. Měkké sametové sedátko růžové barvy na ni čekalo jako trůn. Jí se ale ke stolku najednou nechtělo. Všechno, co ji obklopovalo, se ostře lišilo od prostoty a jednoduchosti, jak je vídala ve snu.

Zdávalo se jí o bílém domě. Zdálo se jí o něm i minulou noc. Byl to prostý a obyčejný dům. Lidé ze společnosti, která ji obklopovala, by se styděli, kdyby se jim o tak prostém stavení byť jen zdálo. A ona v něm chtěla bydlet!

A přesto si to přála. Z celého srdce. Zamilovala si ten bílý domeček na vrcholu zeleného travnatého kopce pod modrým nebem. Nikdy v podobném domě nebyla, ale myslela na něj tak intenzivně, že jí připadalo, že cítí vůni jabloňových květů na dvorku a slyší, jak na šňůře pleská ve větru sušící se prádlo. Ten dům se jí líbil nejen pro to, jaký byl, ale hlavně, co znamenal.

Zavřela oči a snažila se zastavit běh myšlenek. Nemá smysl si vymýšlet a snít. Sny se neplní. A ten, kdo se snaží je vyplnit, na sebe často přivolá neštěstí. Otevřela oči, znovu rozhodnuta usadit se u toaletního stolku, ale znovu ji přemohla nádhera vlastního pokoje.

Rozhlížela se kolem sebe a ošklivila si tapety s agresivními velikými růžemi, přehozy na nábytku a sametová a hedvábná nebesa nad postelí. Všechno špatně. I když v tom pokoji vyrostla, věděla, že už do něj nepatří. Chtěla něco jiného, zelené kopce, modré nebe a bílé domy. A jeho.

Oči jí potemněly. On v jejích snech nikdy nechyběl. Tmavý přízrak, všudypřítomný, nedosažitelný. Bral na sebe podobu hezkého muže, který se lehce opíral o bíle natřené zábradlí verandy, ruce složené na hrudi a díval se do krajiny za ní. Ona stála na úpatí kopce, nevěděla, kdo je ten muž, z dálky nebyla schopna rozeznat jeho rysy, ale horečně ho chtěla poznat.

Jako už dříve ve stejném snu ji přemohla zvědavost a vydala se po cestě do kopce. V saténových šatech se jí těžko šlo trávou. Přidržovala si sukni rukou, aby se jí šlo lépe, ale za chvilku jí těžká látka proklouzla mezi prsty. Připadalo jí, že každým krokem se šaty prodlužují a těžknou, jako by byly pošité kameny. Za chvíli se jí zdálo, že ornamenty na zádech se změnily ve dvě ruce, které ji táhly z kopce a bránily jí dosáhnout toho, co si přála nejvíc. Tížily ji perly na krku a připadalo jí, že se topí v moři šperků a saténu.

Nakonec, když už nemohla udělat ani krok, dívala se na muže na kopci s rozpřaženýma rukama, jako by ho prosila, aby ji zachránil před utonutím v moři bohatství. Nepřišel ale k ní a nezachránil ji. Úzkostlivě vykřikla, když spatřila, jak se otočil.

„Nechoď pryč,” zašeptala zoufale.

Zdálo se, že ji neslyší.

„Potřebuju tě!” To byla poslední slova, která stačila říct, než muž zmizel v prostém bílém domě. Pak se s trhnutím probudila a zbyla jí lítost po něčem, co pravděpodobně nikdy nebude mít.

Obličej se jí stáhl napětím. Konec snu byl spíš noční můrou. Nerada na něj vzpomínala. Sáhla si na krk, na perlový náhrdelník, a potěžkala ho, jako by jí najednou připadal příliš těžký.

„Slečno Alano?”

Trhla sebou, odvrátila se od okna a uvědomila si, kdo ji to volá. Komorná Margaret stála uprostřed pokoje, přes ruku večerní šaty a dlouhé saténové rukavice.

„Slečno Alano, jste připravená?” zeptala se napjati Margaret. „Zavolali jste kočár?”

„Ano, slečno. Řekla jsem Kevinovi, aby to zařídil. Měla jsem pocit, že kočí dokáže spíš držet jazyk za zuby než Pumphrey, podomek vašeho strýce.”

Alana přikývla. Z hlasu komorné vycítila nejistotu. „Dobře. Strýc Baldwin se nesmí dozvědět, že jdu na ples k Sheridanům.”

„Já mu to neřeknu.”

Alana se usmála a podívala se na Margaret. „Jak začalo pršet, měla jsem pocit, že se stane něco osudného. Ale teď už je mi líp. Jediný způsob, jak se strýc může dozvědět, že jsem byla na plese u Sheridanů, je, že si zítra přečte společenskou rubriku v New York Chronicle. “

„Snažili jsme se to utajit.”

„Jsem ti za to vděčná, Margaret. A vyřiď to také, prosím tě, Kevinovi.” Alana stiskla dívce ruku a vzala si od ní rukavice. Chtěla si je navléct, ale něco ve tváři komorné ji zarazilo. Rozbušilo se jí srdce. „Stalo se něco?”

„Ne, slečno.” Margaret se na ni rozpačitě podívala.

„Co je?”

„Slíbila jsem jim, že vám to povím,” vyhrkla. „Chtěla bych vám akorát říct, že, prostě, my…” „Prosím?”

„Já a Kevin a Katie a McDougal - chtěli bychom vám poděkovat.”

„Poděkovat? Mně? A za co?” divila se Alana.

Margaret ze sebe začala zmateně sypat: „Víme, slečno Alano, že byste na ten ples neměla chodit. A víme, že je to kvůli tomu, že slečna Sheridanová je Irka a že to děláte pro ni, abyste jí pomohla. Za to vám chceme poděkovat. Já a můj manžel jsme až do loňska žili ve Wexfordu, tak to pro nás hrozně moc znamená, že na ten ples chcete jít.”

Alana nevěděla, co na ta’ slova říct. Mohla vysvětlit a udělat hodně, třeba komornou pokárat a připomenout jí její postavení -nebo, a to chtěla udělat nejvíc, drobnou dívku obejmout a poprosit ji, aby se za ni dnes večer modlila.

„Dobře, Margaret,” zašeptala Alana a zmateně si začala oblékat rukavice.

Margaret se plaše uklonila a skoro vyběhla z místnosti.

Když se Alana rozhodla jít na ples k Sheridanům, ani nepomyslela na to, že Mara Sheridanová je Irka. Potkala tu šestnáctiletou dívku jednou odpoledne v Central Parku a na první pohled si ji oblíbila.

Dívka nechala zastavit elegantní kočár a začala kočímu vytýkat, že s koněm špatně zachází.

Pak přišlo pozvání na debut slečny Sheridanové a Alana v něm neviděla nic než společenskou povinnost. Věděla toho o dívce málo, ale během chvilky, kdy se spolu prošly po Mailu, jí připadala roztomilá a vtipná. Zato se jí nelíbilo, co slyšela o jejím bratrovi.

O Trevoru Sheridanovi mluvil v New Yorku skoro každý. Tvrdilo se o něm, že patří k zbohatlíkům, drsným podnikatelům, co se museli vypracovat z chudoby, k vrstvě, která byla na Manhattanu docela nová, ženoucí se bez skrupulí za bohatstvím. Lidé kolem Alany o Trevoru Sheridanovi neřekli slovo dobré, ale ona sama dobře věděla, že v její vrstvě se laskavost a soucit nenosí.

Ušklíbla se. Kdepak rovnost. Naopak, výlučnost, to bylo to, na čem si čtyři sta vyvolených zakládalo nejvíc. Věděla to líp než kdo jiný. Paní Astorová si tuto výlučnost držela před sebou jako štít, který ji měl ochránit před všemi „nežádoucími”. Byla to ironie osudu, že kdyby ctihodná matrona měla objevit tajemství rodiny Van Alenu, skončila by přesně tam, kde nechtěla. Uprostřed skandálu. Trapného a šťavnatého.

Ale aby se ochránila, a hlavně aby ochránila ty, které měla ráda, byla Alana ochotna hrát požadovanou hru. Svým způsobem to pro ni nebylo těžké. S rodokmenem, který sahal až k Petru Stuyvesantovi, byla Alice Diana Van Alenová drahokamem v koruně vysoké newyorské společnosti. Kdyby se nahlédlo pod roušku, zjistilo by se, že si dívka hraje zoufale na schovávanou.

Nechtěla, a přece jí oči sklouzly na obrázek v rubínově rudém sametovém rámečku u postele. Byla na něm její sestra. Upřeně se dívala na tu tvář a cítila, jak ji polévá studená vlna strachu. Nenáviděla hru na výlučnost, nejraději by z ní s křikem utekla. Žila

ve lži. Stýkala se s těmi, kdo by ji nejdřív zatratili, kdyby zjistili pravdu o ní a její rodině.

Znovu se podívala na obrázek. To kvůli sestře hrála hru, kterou nenáviděla. I když se obětovala, věděla, že všechno má své meze.

Vzpomněla si na ples u Sheridanů. Bylo jí jasné, že paní Astorová a spol. ples neignorují jen proto, že by neměly rády bratra Mary Sheridanové. Bylo dost dobře možné, že se s ním nikdy nesetkaly. Alespoň Alana ho nikdy neviděla. Pravým důvodem bylo to, co zrovna řekla Margaret. Sheridanovi byli Irové. Irové dobří leda k tomu, aby drhli v kuchyni nádobí nebo podávali pánům otěže, když se chtěli projet na koni. Rozhodně ale ne dost dobří, aby se s nimi člověk stýkal ve společnosti.

Alana pozorovala svůj obraz v zrcadle. Žluté saténové šaty se hodily k tomu, aby v nich šla na debut mladé dívky. Perlový náhrdelník byl drahý, ale nenápadný. Paní Astorová by z ní měla radost. Ale přesto by jí návštěvu neschválila. Zaslechla, že se Alana na ples chystá, a když spolu naposledy mluvily, dala jí najevo, že od ní očekává, že zůstane doma. Teď všichni čekali se zatajeným dechem, jestli se jí Alana postaví a na ples půjde. Naposledy se na sebe podívala do zrcadla a uhladila si šaty na bocích. Půjde.

Sklouzl jí kávově hnědý plášť a zůstal jí ležet u nohou. Sebrala ho a snažila se dostat do úzkých rukávů. Nechtělo se jí volat Margaret, aby jí pomohla s oblékáním. Paní Astorová by si takové starosti nedělala. Zavolala by komornou bez váhání, ale když si Alana vzpomněla na dívčiny rozpaky, nechtěla ji už znovu trápit.

Najednou někdo hlasitě zaklepal na dveře. Než se stačila nadechnout, ozval se rozzlobený hlas jejího strýce: „Alano! Otevři! Vím, k čemu se chystáš, a já to nedovolím!”

Padl na ni strach. Ztuhla. Plášť spadl znovu na zem. Srdce jí tlouklo stejně, jako před chvílí strýc tloukl na dveře. Připravila se na nejhorší, jako vězeň, kterého vedou na šibenici. Didier se určitě doslechl o její vzpouře a rozhodl se ji potlačit.

Ona ho ale neposlechne. Odhodlaně zamířila ke dveřím. Otevřela.

Za dveřmi stál rozčilený strýc Baldwin Didier. Vešel do pokoje, modrýma očima si prohlédl její plesové šaty a zeptal se: „Co to má znamenat? Co si to dovoluješ, neposlechnout mě?”

S lehkostí, kterou necítila, proklouzla Alana kolem něj, usadila se u toaletního stolku a nervózně se na sebe dívala do zrcadla. Strýc Baldwin byl v dobré kondici. Na svých padesát let vypadal stále

dobře. Šedý plnovous a jasně modré oči vždy přitahovaly pozornost. Je v něm síla, vybavila si slova své tety, když ho poprvé potkala. Ale také si vzpomněla, co říkala komorná, která u tety kdysi pracovala. Je to přesně ten typ, co si ženy přejí za muže a pak by první noc nejraději s hrůzou utekly.

Didier přistoupil blíž. Alana ho ostražitě pozorovala. Když jí položil ruce na ramena, úzkostí sotva dýchala.

„Dnes večer nikam nejdeš!”

„Jdu.” Snažila se, aby jí z hlasu nezněl strach. „Vím, co se mi chystáš říct, a nebudu to poslouchat. Klidně se můžeš vrátit do hotelu. Tu dívku nemůžu zklamat. Na ples půjdu, ať se děje, co se

děje.”

„Paní Astorová to neschvaluje, tak nepůjdeš.” Popadl ji vztek. „Nejsem žádná služka paní Astorové!” „Tak ty nejsi!”

Popadl ji a přinutil vstát. „Uděláš, co ti řeknu, Alano. Mám ti snad připomínat, že na tvé pověsti závisí moje postavení ve společnosti? Z čeho myslíš, že žiju?”

Ze začátku nereagovala. Slyšela to už několikrát, a i když jí z toho bylo nanic, dodávalo jí to svým způsobem sílu. Styl, jakým s ní zacházel, v ní vyvolal odpor, o němž by si nikdy nemyslela, že je schopná. Vytrhla se mu. „Otec s matkou vždy chtěli, abych byla šťastná, a ne přikovaná k peněžence nějakého právníka, jak si to představuješ ty.”

„Příjmy, které mám ze své praxe, se zdaleka nevyrovnají tomu, co plyne z toho, že jsem tvým poručníkem. A nedovolím, abys mě nějak ohrozila.”

„Můžu si dělat, co chci. Mám svoje peníze.”

„Které, jak dobře víš, byly svěřeny mně. Takže se snaž mě nerozhněvat, Alano. Nechci tebe a tvou sestru, tu hlavně, považovat za jednu ze svých špatných investic.” Odstrčil ji stranou a usadil se na sedátko u okna.

Nelíbilo se jí, jak mluví o její sestře. „Špatná investice,” zasyčela. „To by se spíš dalo říct o té zmalované ženské, kterou si vydržuješ v hotelu St. Nicholas. Nebo je to už nějaká další? Vystřídalo se jich dost.”

„No vidíš, jak z tebe mluví společenská zodpovědnost,” ušklíbl se. „Aspoň někdo v rodině ji musí mít.”

Vyskočil. „Nedovolím, abys kazila naši pověst tím, že půjdeš do domu nějakého špinavého Ira, co dokáže leda tak okopávat brambory!”

„Vždyť ty lidi vůbec neznáš! Jak o nich můžeš takhle mluvit!”

„O Trevoru Sheridanovi vím, co potřebuju vědět! Kvůli němu a jeho zatracené severozápadní železnici jsem už přišel o spoustu peněz!”

„Mně vůbec nezajímá, o kolik peněz jsi kvůli němu přišel. A nezajímá mě, jestli jsou Sheridanovi Irové. Maře Sheridanové je šestnáct. To se nad ní nikdo neslituje? To tě nenapadne, jak ji to raní, když nikdo nepřijde na její debut?”

„Ať se nad ní slituje někdo cizí. Ty máš jiný úkol.”

„A to?”

„Chovat se slušně a chránit si svou drahou pověst. A mě udržovat v dobrých stycích se svými rovnými.” Znovu ji hrubě popadl za ruce. „Takže se budeš chovat jako služka paní Astorové a uděláš, co ti řeknu, nebo nebudu tak hodný na tvou sestřičku!”

„Teta se musí obracet v hrobě, že tě kdy přivedla do rodiny,” ulevila si a do očí jí vhrkly slzy bolesti, jak jí drtil ruce.

„Právě naopak. Má radost, že tu zanechala někoho, kdo se o tebe stará. Protože já jsem teď tvoje rodina, Alano.” Oči mu krutě zasvítily. Pohled mu sklouzl na obrázek na nočním stolku. Vydal se k němu. „Ale zapomněl jsem na Christabel.” Přejel po obrázku prstem, a kdysi hezké rty se stáhly do úsměšku. „Jakpak se jí daří? Byla ses na ni v poslední době podívat? Ale jistěže byla. Záleží ti na tom, co?”

Alana mlčela. Věděl, že o své sestře nikdy nemluví. Příliš se jí to dotýkalo, a všechno, co se týkalo její rodiny, byla lež. Společnost věřila tomu, že celá rodina zahynula před třemi roky při požáru domu. Nikdo neznal pravdu - ani její nápadník, ani „přátelé”, ani paní Astorová. Jen Didier věděl, co se stalo s Christabel. Ta hrozná věc ji ničila i chránila zároveň.

Didier se znovu podíval na obrázek. „Vypadá tu spokojeně, že? Za jak dlouho ji pak zavřeli do blázince? Už jsou to opravdu tři roky?”

Chtěla se k němu otočit zády, ale nenechal ji. „Odpověz mi. Vypadá spokojeně. Jak myslíš, že by byla spokojená ve státní léčebně, a ne v soukromém sanatoriu, kde ji rozmazlují?”

„Nepůjde do žádné státní léčebny!”

„A jak si myslíš, že ji budeš podporovat, když to nebudu dělat

já?”

„Půjdu za právníkem a budu se s tebou soudit!”

Zatřásl s ní. „A za co? Za peníze, které spravuju já? To si myslíš, že ti dám peníze, abys je užila proti mně? Přemýšlej o tom!”

„Nenechám se vydírat! Půjdu na ples k Sheridanovým a sestře nebudeš vyhrožovat!”

„Sestřino sanatorium stojí spoustu peněz! Jak za ni budeš platit, když ti zastavím příjem? Když tví rodiče zemřeli, Pán Bůh s nimi, neuvědomili si, že tě tu nechávají s takovým břemenem, jako je tvoje sestra.”

„To jsi ty, a ne Christabel!” Snažila se vyprostit. Chtěl ji chytit oběma rukama a obrázek mu vypadl na zem. Alana byla vzteky bez sebe, když uviděla na zemi střepy sestřina obrázku.

„Dnes večer zůstaneš doma,” prohlásil Didier. „A protože na ples stejně nikdo nepřijde, ani nemusíš posílat omluvu.”

Dotklo se jí, co řekl. I když tušila, že na ples nikdo nepřijde, nevěřila, že by všichni byli tak necitelní. Ale je to tak. Mladou Maru Sheridanovou to hrozně raní.

Ale Alana tak krutá není a k ostatním se nepřidá. „Půjdu.”

„Nepůjdeš.”

„Půjdu.” Zdvihla hlavu a vyzývavě se na něj podívala. „Půjdu kvůli Maře Sheridanové, ale hlavně kvůli sobě, abych se postavila tobě a paní Astorové.”

„Jak myslíš.” Didier o krok ustoupil. Pak se najednou rozpřáhl a uhodil ji do obličeje.

Zavzlykala a chytila se za tvář. Nikdy předtím ji nikdo neuhodil. Šok byl silnější než bolest.

„Nesnaž se se mnou bojovat, Alano,” zašeptal, když klesla na sedátko u toaletního stolku a držela si ruku na chvějící se tváři. Z rány jí bylo na zvracení. Nevěděla, jestli by měla běžet do koupelny nebo jestli v příští chvíli omdlí.

„Zastavím se tu zítra, abych viděl, jak se ti daří,” mluvil klidně, jako by se nic nestalo. „Promluvíme si po čaji.”

„Večer jdu na ples,” zkusila to ještě jednou.

„Nejdeš nikam,” odpověděl. Zadíval se na místo, kde se šíje ztrácela ve výstřihu. „To je cena za to, že se chci vyhnout skandálu.” Objal ji kolem pasu. Alana o krok ustoupila. Didier neochotně odešel z ložnice a zamknul za sebou dveře.

Alaně chvíli trvalo, než se vzpamatovala. Bolela ji hlava a viděla jen nejasně. Rozhlédla se po pokoji a znovu ji ta nádhera přinutila zatoužit po prostém bílém domě, který vídala ve snu. Najde toho muže a ve chvíli, kdy zahlédne jeho tvář, ho pozná. Bude to člověk, s nímž se bude moct dělit o radost i trápení. Bude ji mít rád a vybudují si společný život. Doufala, že se to jednoho dne stane a že bude šťastná, navzdory Didierovi.

Ale ať se bouřila jak chtěla, zamčené dveře znamenaly porážku.

Smutně zdvihla ze země rozbitý sestřin obrázek. Za chvíli zaklepala na dveře Margaret a tiše se jí ptala, jestli je v pořádku, a prosila, aby ji pustila dovnitř. Bezmocná a rozčilená Alana se opírala o stolek a nedokázala ani plakat. Jedinou útěchu viděla v rozbitém obrázku, tiskla ho k sobě a ani si nevšimla, že jí střepy napadaly do šatů.

Určitě by se nějak dalo uniknout z toho pekla, ve kterém žije. Ale ať se snažila jak chtěla na něco přijít, nic ji nenapadalo. Zdálo se jí, že neexistuje nic jiného, než co navrhoval její strýc. Výdaje za sestřino léčení byly tak vysoké, že by sama nikdy nedokázala vydělat tolik peněz, aby ji mohla podporovat. A představa státního ústavu ji děsila.

Alana sklonila bolavou hlavu na stolek. Sestru zničila smrt rodičů. Alana byla vděčná lidem ze sanatoria v Brooklynu, že se o Christabel tak dobře starali. I Didier souhlasil, že je to nejlepší z daných možností. Christabel teď alespoň žila v klidném okolí, chráněna před nepříjemnostmi, které obklopovaly Didiera.

V zrcadle Alana pozorovala odraz drapérií na okně a pak si všimla červeného otisku, který jí zůstal na tváři po Didierově ráně. Poprvé v životě ji napadlo, že Christabel měla možná víc štěstí.

Lvi

Kdyby to nebyl takový darebák, byl by to bezesporu velký člověk.

George Templeton Strong

Na Wall Streetu ho přezdívali Dravec. Těžko říct, jestli ho nenáviděli víc pro jeho majetek, který rostl stejným tempem jako irská sídliště na severním konci Manhattanu, nebo proto, že byl synem Erina, nového bájného Fénixe, který povstal z popele zbídačelé vlasti. Ať to bylo jak chtělo, smetánka newyorské společnosti ho ignorovala. Horních čtyři sta ho jednou rukou odstrkovalo a zároveň druhou drželo nastavenou jako žebrák pokaždé, když Trevor Sheridan uskutečnil na burze nějakou transakci a oni doufali, že také zbohatnou.

Dnes večer ho měli plnou hlavu.

Dravec na ně ovšem myslel také.

„Myslíš, že přijdou?” zeptal se Eagan Sheridan bratra, když spolu stáli v jídelně domu na Páté avenue. Marin debut měl začít ani ne za hodinu a stůl byl prostřen pro padesát lidí. Zdobily ho kobaltové skleněné číše a porcelán malovaný osmnáctikarátovým zlatem. Na podstavci uprostřed bylo světlých čajových růží a kytice lilií ve váze v podobě dvou labutí. Nádherná výzdoba v nádherném pokoji. Stejná jako u Blenheima s tím rozdílem, že zde bylo všechno pravé, včetně drahocenného růžového mramoru.

Pán té nádhery mlčel, prošel se kolem stolu a ještě jednou si ho pozorně prohlédl. Držel se pevně a důstojně jako vždy, v ruce nepostradatelnou ebenovou hůl s hlavicí zdobenou zlatým lvem.

Eagan si prohlížel staršího bratra a v mladé, chlapecké tváři bylo znát znepokojení.

„Co budeme dělat, když nepřijdou?” zkusil to Eagan ještě jednou a doufal, že mu bratr nějak odpoví.

„Je Mara oblečená?” zeptal se nakonec Trevor, když si prohlédl

stůl.

„Mara? Ta byla oblečená už před měsícem. Nikdy jsem ji neviděl tak nadšenou.” Eagan se zadíval na sklenku brandy, kterou

držel v ruce. „Tak mě napadá, Trevore, jestli jsme to s tím debutem přece jen neuspěchali…”

„Ostatní dívky mají taky debut. Vzpomeň si na Varickovy, Bidlesovy, na De Wittsovy.”

„Máš pravdu, ale…”

„Ale tyhle dámy nemají nic společného s irskou chudinou z Osmdesáté deváté,” dořekl za něj Trevor s hořkostí. Pak ale, jako by se rychle vzpamatoval, změřil si bratra v obleku a zeptal se ho: „Jsi připravený?”

Eagan přikývl, ale strach ho neopouštěl. Zašeptal znovu: „Ale co když nepřijdou, Trevore?”

Trevor znechuceně nahlas vydechl. Jestli nepřijdou. „Kašlu na Caroline Astorovou!” řekl potom a obrátil hůl v ruce.

Eagan souhlasně přikývl. Trevor v tu chvíli ale nepotřeboval žádné povzbuzení. „Na ni a na celou tu její vznešenou společnost! Kdo si myslí, že jsou?” Přecházel kolem stolu a pak se otočil k bratrovi. „Co jsem ale měl proboha dělat? Zraní Maru víc, když se tu dneska večer nikdo neukáže, nebo kdyby vůbec debut neměla?”

„Já nevím, Trevore, opravdu nevím,” odpověděl Eagan.

Sheridan se zadíval na bratra a snažil se potlačit hněv. Chvíli se na sebe dívali a pak se Trevor otočil, jako by nechtěl v rozhovoru pokračovat. Eagan odevzdaně pokrčil rameny, napil se brandy a jeho bratr zatím znovu zkontroloval jídelnu.

Povrchnímu pozorovateli by se zdálo, že si bratři jsou podobní. Bylo mezi nimi osm let rozdílu. Trevor byl starší, ale v některých věcech si podobní byli. Oba byli vysocí, rozložití a pohlední. Přesto se ale lišili. Zatímco Eagan byl veselý a lehkomyslný, Trevor byl uzavřený a říkalo se o něm, že úsměv střeží stejně jako zlato. Eagan měl hnědé vlasy a Trevor černé. Eaganovy oči byly zelené, nezkrotné, Trevorovy oříškově hnědé a obvykle plné hněvu. Oba se narodili v Ballinlough v hrabství Roscommon, ale Eagan žil odmalička v New Yorku. Choval se bezprostředně a sebevědomě jako Američan, zatímco v Trevorově chování bylo znát pečlivě nacvičené vystupování. I na jeho řeči bylo nápadné, jak pečlivě tají přízvuk, který by prozrazoval chudou minulost.

„Musím se jít doobléct,” Trevorův hlas prořízl nastalé ticho jako nůž.

„Kdy budeš hotov?”

Místo odpovědi Eagan pozdvihl prázdnou sklenku a usmál se: „Nalij mi a přiveď těch čtyři sta vyvolených.”

Sheridan zvedl obočí. „Je mi jasné, že piješ naši nejlepší brandy.”

Eagan se zasmál: „Rozhodně je to lepší než ty patoky, co si skladuješ v pokoji. Jen se nad tím zamysli. Takových peněz, cos vydělal. Myslím, že si můžeš dovolit něco lepšího než lacinou irskou whisky.”

„Brandy nebo poitín, nevidím v tom žádný rozdíl.” Sheridan chtěl odejít, ale pak si na něco vzpomněl a vrátil se k bratrovi. „Pro dnešní večer jsi doporučil Chateau Margaux, je to tak?”

„Ano, to je přesně ono.”

Sheridanovi se ulevilo, nikdo by si toho nevšiml, jen Eagan. „Dobře. Všechno musí být dnes večer v naprostém pořádku. Jen to nejlepší.”

„Jiné víno by posloužilo úplně stejně.”

Sheridan na něj spiklenecky mrkl. „To sice ano, ale na co bych byl financoval tvoje drahá studia, když bys teď nebyl s to mi poradit, jaké vybrat víno?”

Eaganovi najednou přišlo bratra líto. „I když jsem byl na Columbii, nevím toho ani z poloviny tolik jako ty.”

Kdyby jim bylo o deset let míň, Sheridan by Eagana pohladil po vlasech. „Ale to víš, že víš víc než já. K čemu by pak byly univerzity?”

„Něco tě může naučit jen život,” odpověděl Eagan.

„Ale to jsou věci, které kolikrát ani znát nechceš.”

Po téhle pochmurné poznámce se Trevorův obličej znovu rozjasnil. „Přece jen si ale myslím, že tvoje vzdělání k něčemu bude. Když ty budeš mít diplom z Columbie, tvoje dcera možná nebude mít Mariny starosti.” Otočil se, že půjde. „Uvidíme se za hodinu. A ne abys přišel pozdě.”

Eagan pozoroval, jak odchází, a byl na něj v tu chvíli nesmírně hrdý. Jestli kdy vzhlížel bratr k bratrovi, tak to bylo v případě Eagana a Trevora. „Trevore!” zavolal na něj, protože tomu nedokázal zabránit. „Když večer nikdo nepřijde, navrhuju, abychom se zítra - my Sheridanové - vypravili a zlynčovali je všechny.”

Sheridan se otočil a zadíval na bratra. Pak přikývl.

Asi o hodinu později zaklepal jemně na bílé dveře sestřina pokoje. Ve chvíli se dveře rozlétly, vyběhla z nich šestnáctiletá dívka a vtáhla Trevora do pokoje.

„Sluší mi to?” ptala se a kroužila kolem něj.

Mara byla krásná. Zdědila po Sheridanech rodinný půvab a zvláštní tmavou irskou krásu. Měla spoustu smolně černých vlasů, světlou pleť a oči jako safíry. Oblékla si šaty ze světle modrého saténu se vzorem letících vlaštovek. Byly ušity podle stylu renesance, s balonovými rukávy. Vlasy ještě neměla v uzlu, proudily jí po zádech a připomínaly madonu z Rafaelových obrazů. Vypadala přesně jako krásná paní, pro kterou se rytíři vypravovali do krvavých bojů a umírali. Nikdo na ni nemohl být dnes večer pyšnější než její nejstarší bratr.

„Trevore! Trevore! Pojď sem a poraď mi, co si mám vzít do vlasů. Perly, nebo tenhle příšerný věnec z umělých květin, jak chce

Peg?”

Trevor se podíval na zamračenou komornou, co stála za Marou, a začal se smát. „Je s ní práce, co?” řekl jí v rodné irštině.

Peg mu plynně odpověděla: „Ano, pane, zasloužila by, abych na ni vzala bič.”

Trevor zaklonil hlavu a začal se smát. To Maru rozzlobilo.

„Co si to tam šuškáte, vy dva? To nevíte, že je neslušné bavit se v jazyce, kterému ten třetí nerozumí?”

„Kdepak ses naučila tohle?” zeptal se Trevor anglicky.

„V příručce paní Mellenthorpové Rady mladým dámám. ” Zvedla knihu opatrně ze stolku, jako by to byla bible. „Tady je to, Trevore. Na straně čtrnáct. Neslušnost může člověk prominout druhým, ale ne sobě.” Pak najednou otevřela doširoka oči. „Ale teď si uvědomuju, že vlastně neslušná jsem byla já, když jsem upozorňovala tebe, že jsi neslušný.” Sklonila hlavu a začala listovat knížkou, jestli nenajde nějakou další moudrost, která by jí dala za pravdu.

„To už by z paní Mellenthorpové pro dnešek stačilo,” řekl Trevor a vzal jí knihu. Uvědomil si, jak je hezká, a smutně se usmál. „Už nebudeš nosit krátké šaty, Maro. Od dnešního večera z tebe bude dáma a budeš muset nosit tomu odpovídající oblečení.”

Mara se na něj usmála a objala ho. „Děkuju za ty krásné šaty, Trevore. Hrozně se mi líbí, měls pravdu, když jsi mi to říkal.”

„Takže už nejsem takový netvor, jak jsi tvrdila ještě loni v zimě?”

Mara se na něj ušklíbla. „Ale jsi.” Otočila se ke komorné a začala vysvětlovat. „Mělas ho vidět v Paříži, Peg, u monsieur Wortha na Rue de la Paix. Monsieur Worth předváděl Trevorovi všechny možné róby.” Mara začala napodobovat majitele salonu. Vzala z postele přehoz a rozprostřela ho před Peg.

„Tyhle se vám líbí, pane Sheridane?” zeptala se Mara stejným tónem jako monsieur Worth.

„Moc hluboký výstřih!” odpověděla Mara koutkem úst, napodobujíc hluboký hlas svého bratra.

„A co byste, s dovolením, řekl těmhle?”

„Přehnaně ozdobené!”

Mara zahrála Worthův výraz. „A co tyhle, pane Sheridane, kdybyste se obtěžoval posoudit?”

„Červené? V žádném případě!” vybuchla stejně jako bratr a snažila se, aby se nerozesmála.

Peg se odvrátila, ale chvějící se ramena prozrazovala, že se baví.

Trevor se usmál a vzal Maře přehoz. „Tak takhle mi děkuješ za drahé šaty?” škádlil ji.

Mara se otočila znovu k Peg. „A ještě jsem na něco zapomněla. Když si konečně vybral jedny šaty, ujišťoval ho monsieur Worth znovu a znovu, že do mé róby dá celou duši. Ale když mu pak dal účet, víš, co mu Trevor řekl?”

Peg zavrtěla šedou hlavou.

„Řekl - pane Worthi, to si tedy své duše opravdu ceníte!” Mara zvysoka dopadla na židli a hlasitě se smála, zatímco Peg zakrývala úsměv dlaní.

„To je pěkné,” pokáral ji Trevor.

„Slečno, mačkáte si šaty,” upozornila ji rychle Peg, když viděla výraz v pánově obličeji.

Mara vstala a posadila se znovu u toaletního stolku. Málem zakopla o dlouhou saténovou sukni.

„Bude už brzy hotová?” zeptal se Trevor komorné v irštině.

„Jen co provedu něco s těmi vlasy,” odpověděla mu stejně komorná.

„Bratře nejmilejší?”

„Copak chceš, liško?” zeptal se Trevor a znovu se na ni podíval.

„Mám si dát do vlasů perly, nebo trosky těchhle lilií…, nebo bych si mohla vzít diamanty, co schováváš v sejfu dole, až se budu vdávat?” V Mařiných očích bylo jasně vidět, co by nejradši.

„Myslím, že nejlepší budou lilie.” Trevor jí je vzal z ruky a podal je Peg.

„Tak ani ne perly?”

„Perly můžeš nosit po debutu, ” mrkl na ni Trevor. „A co se týče diamantů, na ty až do svatby zapomeň.” Když viděl, že by se chtěla dál dohadovat, zvedl ruku. „Až do té doby se o nich nebudeme bavit.”

Mara předvedla zoufalý povzdech, ale pak přece jen objala bratra a přitiskla ho k sobě. „Odpouštím ti, že jsi takový netvor, Trevore. Ale jen když mi promineš, že toho chci tolik najednou. Chtěla bych, aby se dnešní večer opravdu povedl.” Položila mu černovlasou hlavu na prsa a povzdechla si: „Já vím, že si vymýšlím, ale mám strach, abych dneska něco nepokazila. A hrozně by mě mrzelo, kdyby mě žádný z těch mladých pánů nevyzval k tanci.”

Trevor ztuhl a podíval se na mladou krásnou dívku ve svém náručí, na mladší sestru. V očích se mu objevila bolest. Pohladil ji po vlasech a přitiskl k sobě.

„Co se děje?” zeptala se, když ji konečně pustil.

„Chci, abys věděla, že pro tebe udělám všechno na světě. A chci, aby dnešek byl opravdu takový, jak sis ho vysnila. Udělám všechno, co bude v mých silách, aby se ti ten sen splnil.”

„Já vím, ale proč jsi najednou tak zvážněl?”

Usmál se, ale smutek mu z očí nezmizel. „Copak jsem vážný?”

„Jsi. Hrozně.”

„Vždyť mě znáš. Nikdy se mnou není tolik legrace jako s Eaganem.”

„Ale já tě mám ráda stejně jako jeho.”

Trevor se na ni díval a zdálo se mu, že se ho něco zvláštního dotklo, něco blízkého a hlubokého, jako vzpomínka na jejich matku. Brzy se ale vrátil ke svému normálnímu, uzavřenému chování. Políbil Maře ruku a pokynul Peg, aby se dala do česání. Poradil jí, aby se držela zdravého irského rozumu a ne Mařiných nápadů, co se nejlépe hodí do vlasů, a pak se vydal ke dveřím. Opíral se pevně o hůl. Naposledy se otočil a uviděl, jak se Peg s Marou o něčem dohadují nad pudřenkou. Usmál se a nechtělo se mu odejít. Obzvlášť ne ve chvíli, kdy Mařiny oči byly ještě plné jasu a štěstí z nadcházejícího večera.

Hodiny v pracovně ve stylu Ludvíka XIV. odbily osm, a každé odbití se neslo velkým prázdným domem. To poslední znělo jako zavzlykání. Přesně v tu chvíli začal Eagan scházet po schodech a radostně se usmíval. Do něj zavěšená šla Mara, s vlasy upravenými do tradičního uzlu ozdobeného liliemi, které jí vzadu splývaly na krk. Slušelo jí to, ale Trevor se na ni nedíval. Požádal sluhu, aby Maře při této příležitosti přinesl sklenku sherry. Když ji přinesl a Eagan si nalil brandy, dal se s bratrem do řeči.

Nejhorší chvíle byla, když hodiny odbily půl deváté. Mara ještě stále očekávala hosty, pořád jí ještě v očích doutnala naděje. Trevor se díval upřeně do krbu a do sklenky a se sestrou a bratrem sotva promluvil.

V devět hodin už bylo i Maře jasné, že se něco děje, ale bála se o svém strachu zmínit. Rozhovor s Eaganem se přetrhl, nastalo tíživé ticho. Všichni tři čekali. Nevěděli přitom na co.

Když hodiny odbily deset, bylo v místnosti jako v hrobě. Nikdo nepromluvil. Eagan se skláněl nad skleničkou, hezký obličej zachmuřený. Trevor se opíral o krbovou římsu, tvář jako kamennou masku. Mara si prohlížela ruce. Když hodiny odbily naposled, nemohla už to vydržet. Vstala a pomalu odstranila květiny z šatů. Šla ke dveřím a každý její krok byl jak z pohřebního pochodu.

„Maro,” zašeptal Trevor a chtěl ji zadržet. „Za tohle se jim pomstím, kdyby to byla poslední věc, co v životě udělám.” V hlase mu zazněl hněv i chladná pomstychtivost.

Mara se otočila a její obličej byl najednou mnohem méně dětský nežli před dvěma hodinami. „Ne, Trevore,” v hlase se jí třásly zadržované slzy. „Vzpomeň si, co říká paní Mellenthorpová. Neslušnost může člověk prominout druhým, ale ne sobě.” Podívala se bratrovi do očí a najednou se rozplakala. Vyběhla z pokoje a zůstaly za ní jen rozsypané květy.

Jediný zvuk, který bylo v domě slyšet, bylo ťukání Trevorovy hole o podlahu. Eagan zůstal ve studovně a uklidňoval se další sklenkou brandy, ale pro Trevora to útěcha nebyla. Vešel do jídelny, která byla stále ještě vyzdobená, jako by čekala na večerní hosty. Připadalo mu, že se mu vysmívají i zdi. Zaslechl, jak někde kape voda. Uprostřed stolu se začala roztěkat váza ve tvaru labutí, vyrobená z ledu. Pozoruhodná věcička na začátku večera teď byla pouhou karikaturou tvaru. Růže a lilie povadly jen trochu, ale i z nich cítil Trevor porážku.

Přistoupil ke stolu a dotkl se okraje kobaltové číše. Když se na ni podíval, připadalo mu, že se v něm něco zlomilo. Vzpomněl si, že je to číše, z které se mělo připíjet jeho sestře. Popadl ho vztek. Rozmáchl se ebenovou holí a udeřil jí do stolu. Rozbíjel drahý porcelán a sklo. Střepy padaly na mramorovou podlahu a pod silou úderu se rozletěly do stran růže a lilie. Trevor přešel k prostředku stolu a dal si obzvlášť záležet na vinných číších. Tříštily se jedna po druhé jak hlinění holubi, ale v Trevorově tváři se nehnul ani sval.

Když zničil poslední číši, když z porcelánového servisu zbyly jen střepy a poslední pomačkaná čajová růže ležela na zemi, Trevor se narovnal a zadíval na ruku, v které svíral hůl. Krvácela z tisíce drobných ranek, následků ničení. Zadíval se na krvavé skvrny na ubrusu. Připadaly mu jako stopy panenské krve na prostěradle, jako symbol konce Mariny nevinnosti. Oči mu hořely touhou po pomstě a už se rozhodl. Zavolal sluhu.

Whittaker přišel a nehnul ani brvou, když viděl spoušť na stole a šlapal ve střepech drahého skla a porcelánu. Koneckonců, byl Angličan a jako takový musel být nad záchvaty pánova vzteku.

„Co pro vás mohu udělat, pane?” uklonil se.

„Přines mi seznam pozvaných hostů.” Sheridan se na něj ani nepodíval, oči upřené na zbytek výzdoby.

„Ano, pane. Děkuji, pane.” Uklonil se a odešel. Jen úsměv na rtech prozrazoval, že není tak nezúčastněný, jak předstíral. Whittaker pochopitelně věřil v zásady etikety paní Mellenthorpové. Věděl ale také, co se odehrává před jeho očima. Jako každý v domácnosti věděl, že teď slečna Mara leží ve svém pokoji a pláče. Provedl tedy pánův rozkaz s ještě větší ochotou než obvykle. Navzdory zásadám etikety si byl jist, že chvíle pomsty nadešla.

V klubu Commodore bylo v poledne plno lidí. Staří burziáni seděli v knihovně v křeslech a četli si poslední vydání Banker’s Magazíne. Zájemci o investice se tísnili nad telegrafní páskou u

správce a doufali, že ceny akcií stříbra a Erijské společnosti půjdou nahoru a oni na transakci vydělají.

Klub Commodore byl zvláštním dostaveníčkem na Wall Streetu

- staré peníze si tu podávaly ruce s novými. Manželky původních osadníků by sice ani nenapadlo posadit se k čaji s těmi, kdo nedosahovali jejich společenského postavení, přestože jejich jmění bylo třeba pětkrát větší, ale jejich manželé, alespoň v klubu Commodore, podobné zábrany neměli. Snadno se seznamovali s novými zbohatlíky, byť jen kvůli hazardu nebo možnosti rychlejšího zbohatnutí. (Koneckonců, urozené manželky byly se všemi svými zásadami a etiketou dost nudné a milenky v poslední době čím dál tím dražší.) Dokonce sám velký William B. Astor se s mladými a vlivnými podnikateli z Wall Streetu stýkal.

Bylo to místo, kde se tedy scházeli starousedlíci i noví přistěhovalci nad sklenkami whisky a doutníkem. Mluvili o lecčem, ale většinou o Dravci. Donekonečna diskutovali o tom, jak si vedl v případu Comstock Lode a zvažovali, jestli investoval dobře do Marině Bank. Pravda, většina z nich by ho nepozvala na večeři ani by si nepřála, aby se jejich rodiny stýkaly. Ale kvůli tomu, aby jim dal tip na investice, by se s ním rádi podělili o své milenky a -pokud by výtěžek stál za to, byli by dokonce ochotni smát se jeho drsným irským žertíkům.

Ještě dneska by byli ochotni se smát. Zítra už ne.

Dravec se tvářil, že všechen ten rozruch kolem sebe nepozoruje. Seděl v rohu jídelny s mladším bratrem a jedl - považte

- maso s kapustou. Čas od času se po něm někdo otočil, ale když viděl, že se u stolu neděje nic, co by vedlo k dalšímu zisku, zase se odvrátil. To pokračovalo, dokud si bratři Sheridanovi (na Eaganův popud) nedali sklenku té nejlepší brandy, jakou v klubu měli, a šálek silné kávy.

Ve vzduchu viselo napětí. Všichni věděli o skandálu kolem debutu Sheridanovy sestry, ale nevěnovalo se tomu až tolik pozornosti, protože bylo úterý a v úterý Dravec vždycky nakupoval.

Do místnosti vešel James Fitzsimmons. Upřely se na něj všechny oči. Fitzsimmons byl Sheridanovým spolehlivým spolupracovníkem. Daly by se podle něj nařizovat hodinky. Každé úterý ve dvě hodiny přicházel do jídelny klubu a zamířil k Sheridanovu stolu. Tam mu Dravec napsal pokyny na ubrousek a James Fitzsimmons se vydal provést transakci. Z popsaného ubrousku nikdo nespouštěl oči.

Dravec psal a všichni se snažili z pohybu jeho ruky poznat, co píše. Ať už to bylo cokoliv, bylo pravděpodobné, že na tom vydělá, a mnohdy nejen on, ale i ti, co se ho přidrželi.

Sheridan s chutí dopsal a podal ubrousek Fitzsimmonsovi. Fitzsimmons se uklonil a otočil na podpatku.

A pak se stalo něco neuvěřitelného.

Snad se na ně náhle usmála Štěstěna, protože Fitzsimmonsovi vyklouzl ubrousek z ruky. Rozprostřel se na zemi a řádky napsané černým inkoustem byly čitelné pro každého, kdo seděl dostatečně blízko. Zatajili dech soustředěním. Pak Fitzsimmons sebral ubrousek a strčil ho do kapsy, jako by se nic nestalo. Na vzdáleném konci jídelny Dravec ani nezdvihl hlavu od stolu. Vypadalo to, že si nevšiml, jak Fitzsimmonsovi ubrousek vypadl. Všichni si začali mnout ruce.

Jeden po druhém začali odcházet pod různými záminkami z jídelny a šli na stejné místo a se stejnými slovy v hlavě. Slavnostní patentní krajky.

Eagan si pochopitelně všiml, že ubrousek spadl na zem. Zbledl a málem vyskočil ze židle. Kdyby mu bratr nestiskl ruku v předloktí, byl by se rozběhl přes jídelnu a ubrousek přinesl zpátky. Trevor se podíval na bratrovu ruku. „Trevore, viděli ten tip. Měli bychom Fitzsimmonsovi říct, aby to stáhl.”

„Počkej,” odpověděl mu Sheridan.

Odcházelo stále víc lidí. Nakonec v klubu zbyl jen čínský poslíček a starý Cyrus Field, příliš hluchý a slepý, aby si všiml něčeho jiného než kusu masa na talíři, který mu sluha krájel na malé kousky.

„Propána Trevore, co to děláš? Ty akcie nebudou mít žádnou cenu, jestli je koupíš ty a ti všichni kolem,” zašeptal Eagan. „Slavnostní patentní krajky.”

Eagan vypadal, jako by ho zrovna někdo uhodil do tváře. „Jejich akcie nemají ani cenu papíru, na kterém jsou natištěné. To ví každý. Každým dnem mají zkrachovat. To ses zbláznil?”

Sheridan se postavil, jako by ho vůbec neposlouchal. „Co myslíš, Eagane? Měli bychom dát Fitzsimmonsovi zítra volno? Dneska nám prokázal náramnou službu, viď?”

Eagan se podíval na bratra a zúžily se mu oči. „O čem to mluvíš? Copak jsi.?”

„Fitzsimmons za mě dneska nebude nakupovat,” pokračoval Sheridan, „i když pochybuju, že to někomu z nich došlo, když tak utíkali nakupovat Patentní krajky.”

Eaganovi to došlo, ale viděl v Trevorově plánu slabinu. „Jenže mezi těmi, co odešli, byli i ti, co na Marin debut nebyli zvaní. Zničíš lidi, kteří s celou věcí nemají nic společného.”

Sheridan se opatrně rozhlédl a zašeptal: „Víš, jak tu dneska Maře říkají? Den po tak velkém zklamání? Irská kurva. Slyšel jsem, jak tu pár chlapů uzavíralo sázky, kdo z nich ji dostane za milenku. Jestli zjistím jejich jména, bude po nich, než jim na burze vzejde nový den.”

Eaganovi se v tváři objevil hněv a nedůvěra. Malátně se postavil a zadíval se z okna, co vedlo z místnosti na Broad Street. „Tak to jsi na ně byl příliš mírný.”

„Ještě jsem s nimi neskončil.”

Sheridan se chystal k odchodu. Procházel jídelnou a kromě mlaskání starého Cyruse Fielda bylo ťukání jeho hole o mramorové dlaždice jediným slyšitelným zvukem.

„Odpusť mi, otče, neboť jsem zhřešil.”

Při těchto slovech se starý kněz, i když je poslouchal už asi šest hodin, najednou napřímil. Zamžené oči se mu rozšířily a zadíval se pozorně na mřížku, která ve staré dubové zpovědnici oddělovala kněze od zpovídajícího se. Nepotřeboval ale mřížkou pořádně vidět. Věděl, komu ten hlas patří. Byl to Trevor Byrne Sheridan, onen Trevor Byrne Sheridan z Wall Streetu, z Sheridanovy banky, majitel nespočetných stříbrných dolů a železničních společností. A navíc, byl to ten Trevor Byrne Sheridan, jehož zlato loni umožnilo zastřešit kapli, ten, který dotoval sirotčinec ve Five Points, muž, o němž biskup jednou řekl, že vlastní skoro čtvrtinu Manhattanu včetně cenné půdy pod sv. Brendanem.

Otec Donegal si nervózně posunul kovové obroučky a začal poslouchat tak soustředěně, jako by mu u ucha promlouval sám biskup.

„Už je tomu rok, co jsem byl naposled u zpovědi.” Sheridan sklonil hlavu a jeho stín se pohnul. „Jsem k lidem nespravedlivý. Připravuju je o peníze. Za to a za všechny hříchy svého života prosím pokorně o odpuštění.”

„Ukradls jim ty peníze?” Kněz si setřel pot z hlavy s řídnoucími vlasy. Poslední, co by chtěl slyšet, bylo přiznání, že sirotčinec je podporován penězi z krádeže.

„Ne, otče, nekradu. Jen se snažím zařídit to tak, aby měli peněz míň. Vím, že je to určitě hřích, a dělat to přesto musím, tak žádám o odpuštění.”

„Řekni mi, co jsi jim vlastně udělal,” vybídl ho kněz, protože ho celá věc začala zajímat. „To je dlouhé vyprávění.” „Začni, a tak dojdeš odpuštění.”

„Před třemi dny jsem obědval v klubu Commodore. Na burze bylo rušno a já se postaral, aby bylo ještě rušněji…” A tak přiznání pokračovalo, až si Sheridan myslel, že se přiznal ke všemu.

„Tak co mi řekneš, otče? Jaké mi uložíš pokání za takový

hřích?”

Kněz už byl starý, ale o něčem podobném dosud neslyšel. Nedokázal si představit, že by za jeden den mohlo tolik peněz změnit majitele. Zmateně zamumlal: „Ukládám ti tedy pokání sto otčenášů.”

„Sto otčenášů?” podivil se hlas za mřížkou. „To nejde jinak?” Kněz málem překvapením spadl ze sedátka. „O kolik peněz -ještě jednou - jste ty lidi měl připravit?” „Asi o tři miliony dolarů.” Kněz byl tak překvapený, že zapomněl zavřít ústa. „Tak, řekněme, tří otčenáše. Jeden za každý milion. Stačí to

tak?”

Kněz němě přikývl, ale pak se vzpamatoval. „Nemůžeš se mnou smlouvat o spásu své duše, synu. Musíš činit pokání. Musíš těm lidem ty peníze nějak nahradit.”

„To nejde.”

„Musíš je nahradit.”

Stín se na chvíli odmlčel. „Řeknu biskupovi, o kolik se chystám ty lidi připravit. Může je užít třeba při stavbě sv. Patrika. Čtrnáct let už se staví, a přece se sen biskupa Hughese ještě nesplnil -katedrála v New Yorku.”

Kněz se začínal dusit.

„Tak co, otče, budou tří otčenáše stačit?”

Starý irský kněz sklonil hlavu jako při tiché modlitbě. „Ano,” vydechl, jako by zhřešil on sám.

„Děkuju, otče.”

„Ale dáš část těch peněz sv. Brendanovi.”

„Jistě,” odpověděl Sheridan uvolněně.

„Ego te absolvo. ” Kněz ho přežehnal znamením kříže.

Dvířka zpovědnice se otevřela. Stín vyklouzl ven a o holi zamířil do přední lavice, do Sheridanovy lavice, a začal se modlit.

Otec Donegal se posunul na sedátku. U okénka stál další hříšník a začal tolikrát opakované: „Odpusť mi, otče, neboť jsem zhřešil.” Hospodyně, která se zpovídala, mluvila o tom, že závidí přítelkyni nová kamna na plyn, ale kněz ji skoro nevnímal. Během několika minut zachránil biskupovu katedrálu, sirotky ve Five Points a duši Trevora Byrna Sheridana. To byl na jeden den docela slušný výkon.

Příslušníci smetánky si připadali jak olovění vojáčci, které nakupovali pro děti ve Schwartzově hračkářství. Majetek rodin, které byly pozvány na Marin debut, se hroutil. Pokud je Sheridan nesvedl ze správné stopy na burze, zjistil si, kam jdou jejich investice, a postaral se o nejhorší z možných katastrof - o fámy.

Prosperující železárny Bouwerie zkrachovaly, když se rozneslo, že se po nocích vykládá na skladištích laciný cín. Zrovna tak se jejich banky otřásly, když se zjistilo, že investice do Hudsonské železniční společnosti nejsou kryté. Nakonec je zničila panika a hrabivost, ne Trevor Sheridan. Stávaly se z nich oběti proměnlivé nálady burzy, iluzí ceny.

Den posledního úderu pro Trevora Sheridana nastal jednoho větrného dne v dubnu, kdy na Central Park napadal poslední sníh té zimy. Seděl u krbu a četl si večerní zpravodajství New York Chronícle, když do pokoje vtrhnul Eagan. Byl v kabátě, ramena zasypaná vločkami. „Už jsi slyšel ty zprávy?” zeptal se bratra a zabouchl za sebou dveře.

„Ani jsi nenechal Whittakera, aby ti vzal klobouk,” odpověděl mu Trevor zpoza novin.

Eagan si sundal z hlavy cylindr a nechal roztát sníh na krempě. „Jdu zrovna z Commodoru. Nevěřil bys, co se tam děje. Trh úplně zešílel. Každý taxík, až po Dvaačtyřicátou, je vozí do telegrafní kanceláře. Telegrafují do Chicaga - a nevěřil bys, co se snaží skoupit.”

„Zemědělské plodiny. Konkrétně kapustu a brambory.” Eagan se zarazil. „Jak to víš?”

Sheridan nadzvedl obočí a vrátil se k novinám. „Říká se, že hniloba letos v Irsku zaútočila poněkud dřív.”

„Hniloba? Už teď? To nechápu …” Zmlkl. Podíval se na Sheridana a pak se mohl málem udusit smíchy. Trvalo mu pár minut, než byl schopen dostat ze sebe aspoň jednoduchou větu. „Brambory? Kapustu? Trevore, v životě bych tomu nevěřil, ale ty máš smysl pro humor!”

Trevor si nevšímal bratrovy chvály a požádal ho: „Mohl bys mi podat ten papír ze stolu?”

Eagan zdvihl ze zdobené desky list papíru. „Co to je?”

„Odškrtni jména De Harinck, Burch a Wynkoop.” Sheridan sledoval, jak Eagan škrtá. „Zbývá ještě někdo?”

„Jenom Van Alenová.”

Sheridan se narovnal v křesle a pokračoval ve čtení. Pak tiše dodal: „Na tu jsem zapomněl. Můžeš ji taky odškrtnout.”

Sotva se zotavila z prvního šoku, napadla ji další hrozná myšlenka. „Panebože, jak se budeme starat o Christabel?”

Didierův stisk zesílil. „Zapomeň na Christabel. Může jít do státního ústavu. Mě zajímá, co budeš dělat ty, Alano. Dlužíš mi spoustu věcí.”

Podívala se na něj a uvědomila si, že ho nikdy neviděla tak rozzlobeného. „O čem to mluvíš?” vydechla.

„O tvých nákladných zvycích. O těchhle šatech! O tomhle domě! Kdo si myslíš, že tohle celá léta platil?”

„Měl jsi za to zodpovědnost. Zdědila jsem na to peníze po rodičích,” vyhrkla s překvapeným, ustaraným výrazem.

Zrudl vzteky. „Měl jsem ten majetek pod kontrolou, a kdyby bylo po mém, naložil bych s ním úplně jinak a na tebe a tvou bláznivou sestru se úplně vykašlal!”

Nedovedla skrýt zděšení. „Jak můžeš něco takového říct? Byla to přece tvoje povinnost!”

„K čertu s takovou povinností!” Pustil dívčinu bradu a ona se málem zapotácela. Naklonil se k ní a v hlase mu bylo slyšet výhružný tón: „Hodilo se mi to, abys chodila do společnosti. Takže jsem platil všechny ty pěkné věci, které jsi nosila a které tě obklopují. Ale teď nemám nic. Rozumíš mi? Nic! A ty mi dlužíš za to, že jsem se o tebe tak staral!”

Upřeně ho pozorovala a byla přesvědčená, že se zbláznil. To, co říkal, nedávalo žádný smysl. I když bylo pravdou, že nikdy neměla svého strýce v lásce, až do oné noci, kdy se měl konat bál, se snažila myslet si o něm jen to nejlepší - byť jen kvůli Christabel. Po onom požáru to byl strýc, který se o všechno staral a zařizoval. Byl to on, kdo našel pro sestru soukromé sanatorium. Dokonce mluvil i s policií. Ale ten člověk, který se nad ní teď nakláněl, jako by s tím starým strýcem neměl nic společného. Cokoliv na něm kdy snad viděla dobrého, bylo pryč.

„Nic ti nedlužím, strýčku,” odpověděla s námahou. „Rodiče zanechali peníze pro mě i pro Christabel, a bylo to dost peněz.” Postavila se zpříma. „Dnes večer se stalo neštěstí, pravda. Ale tohle nic nevyřeší. Musím tě požádat, aby ses vrátil do svého hotelu.”

Pevně ji sevřel, cítila, jak ji bolí od stisku všechna žebra. „Mluvíš náramně spatra, ale prozraď mi, jak si s tímhle poradíš. Jak se to bude naší zjemnělé holčičce líbit, až bude chodit zametat ulice, aby si vydělala na jídlo.”

Měla chuť ho uhodit. „Pusť mě!”

„Za všechno můžeš ty!” Zatřásl jí.

„Já jsem na ten ples chtěla jít!”

„Zachoval jsem se správně. Jak jsem mohl vědět, že Sheridan se takhle pomstí?”

„Tak se pomstil, a třeba z toho vzejde i něco dobrého.” Opovržlivě se na něj podívala. „Je mi teď jasné, že jsi ve skutečnosti tak podlý, jak jsem tě někdy podezírala. Nech mě tedy být a už se sem víckrát nevracej.”

Zasmál se. „A co uděláš?”

„Zítra se vypravím za panem Sheridanem a pokusím se mu to vysvětlit. Přece mi nebude chtít ublížit, když jsem já nechtěla ublížit jemu. Setkala jsem se s jeho sestrou Marou už dřív. Nechtěla jsem se jí dotknout.”

Didier ji chvíli pozoroval. „A to si myslíš, že se nad tebou ten vidlák slituje? Proč zrovna nad tebou? Nenapadlo tě, že i ostatní -aby dostali zpátky své miliony, budou tvrdit, že na Sheridanův bál

chtěli jít?” Prohlížel si drahé šaty, které měla na sobě. Róbu, vyšívané střevíčky v barvě a náhrdelník perel. S úšklebkem ji donutil, aby vstala. „Jak ho chceš přesvědčit? Půjdeš tam v téhle nádheře, kterou jsem zaplatil, a budeš smlouvat jako děvka?”

Jeho řeč i sama jeho přítomnost v ní vyvolávaly nechuť. Nechtěla se tak nízkou otázkou vůbec zabývat a snažila se vykroutit z jeho sevření.

„Jak ho přesvědčíš?”

„Budu se odvolávat na jeho svědomí.”

„Sheridan žádné nemá.”

„Musí mít, když mu tolik záleží na sestře,” řekla a hlas se jí zadrhl.

„S tebou ale slitování mít nebude. S tebou ne, Alano.” Hrubě ji posadil zpátky do křesílka. Potahoval se nervózně za vous a začal ji proklínat. „Utratil jsem spoustu peněz za tvůj blahobyt. Proč? Jen tak, pro nic za nic?” Znovu se zadíval na šaty, které měla na sobě a rozzlobil se ještě víc. „Je po všech mých plánech! Co z toho mám? Všichni, na které jsem chtěl kdy udělat nějaký dojem, jsou znemožněni! Co mi zbývá? Ty a tvé šaty mě stály spoustu peněz a teď jsou všechny mé investice do tebe nanic!”

„Já nejsem žádná investice!” odsekla rozzlobeně. „Tyhle šaty se nakoupily za mé peníze. Rozumíš mi, co říkám? Za mé peníze!”

Znovu ji sevřel. Uniklo jí zasténání a Didier s ní zatřásl. „Ale teď už žádné peníze nemáš, Alano. Chceš si to na týden zkusit na ulici v Gotham Court? Uvidíme, jak se ti to bude líbit!”

Odtáhla se od něj. Snažil se jí ublížit, ale Alana si tentokrát umínila, že se bude bránit. „Když už tedy nemám žádné peníze, nemusíš mi dál nakazovat, co mám a nemám dělat. Odejdi, hned teď. Chci, abys okamžitě opustil můj dům.”

Didier zdvihl ruku a chtěl ji uhodit, ale Alana ani nemrkla. Mohl ji trápit, mohl jí ubližovat, ale kupodivu, její odhodlání nijak neutrpělo.

Její reakce ho na chvíli odzbrojila, ale jen co trval účinek jejích slov. Pak mu zajiskřilo v očích a spustil ruku. Dotkl se jejích nákladných, krásných šatů a zasmál se. Něco v tom smíchu způsobilo, že Alanu zamrazilo až v kostech. Než si mohla domyslet, co ho napadlo, popadl ji za ruku a táhl ji ke dveřím. Rozrazil je a vlekl ji předsíní k domovním dveřím.

„Co to děláš?” křičela na pokraji hysterie.

„Já ti povím, co uděláš! Ještě jednou uděláš, co ti řeknu, a srovnám si to s tebou i s tím špinavým Irem!”

„Jak to myslíš?” vydechla a snažila se udržet domovní dveře zavřené.

Bez varování k ní přistoupil a vytrhl jí z uzlu vlasů síťku narůžovělých perel. Zasténala bolestí, ale nevšímal si jí. Drahé perly strčil do kapsy a vyvlekl ji ze dveří na déšť. Volné vlasy jí vlály kolem tváře jak poslední neupravené služce.

„Ty ses zbláznil!” křičela a zajíkala se pod proudy deště.

„Chceš se odvolávat na Sheridanovo svědomí?” vysmíval se jí Didier a vlekl ji na ulici. „Dobře. Pusť se do toho. Nastal ten správný čas. Ten chlap mě zničil a já už si nemůžu dovolit tě déle vydržovat. Tak ať se o tebe postará on!”

„To je šílenství! Ze skandálu, který z toho vzejde, budeš mít větší škodu ty! Jestli se budeš takhle chovat dál, z mé pověsti nezbude nic! Všechny tvoje společenské podniky padnou!”

Strýc nereagoval. Jako by ji neposlouchal. Táhl ji dál a rozhlížel se, jestli jede někde drožka, kterou by si najali.

Nedalo se s ním rozumně mluvit, snažila se mu znovu vytrhnout, kdyby se jí podařilo dostat se zpátky do domu, třeba by jí Kevin přišel na pomoc. Ale jak se snažila vyprostit, uklouzla na vlhkém dláždění a zprudka upadla. Vzhlédla.

Déšť se lil na zem v hustých provázcích, byla noc, ale přesto nad sebou viděla strýcovy oči.

„Ty a Christabel jste mi všechno zkazily,” zasyčel. „Kdyby věděla, jak jsem se vás chtěl zbavit, když tenkrát zemřeli vaši rodiče. Snažil jsem se být trpělivý, nějak to vydržet, ale teď už toho mám dost. Dost!” Hrubě s ní zatřásl. „Bez peněz jsi ztracená a nezáleží na tom, co udělám. Moje poslední spojení se slušnou společností vzalo za své, takže poslední ponížení přichystám pro tebe a Sheridana!” Podíval se na ni a jeho pohled způsobil, že strnula na místě jako socha.

„Nedělej to,” prosila ho s bledou tváří. „Neponižuj mě takhle. V životě ti to neodpustím.”

Na rohu ulice a Washington Square se objevil osamělý kočár. Didier se tím směrem podíval a řekl: „Bez peněz nemám nejmenší naději. Uděláš, co ti řeknu.”

V té hrůze našla sílu se mu vytrhnout. Běžela pryč, ale zakopla o okraj zmáčených saténových šatů. Didier k ní rychle přiběhl, zvedl ji a strčil na sedadlo do kočáru, než stačila popadnout dech.

„Přísahám, že za tohle mi zaplatíš!” hrozila mu, když ji Didier držel a klepal na přepážku, aby dal kočímu znamení, že mohou jet.

Nenávistně ji pozoroval. „Takhle mi jen taktak zaplatíš všechny ty oběti, které jsem kvůli tobě musel podstoupit.”

„Oběti? Jaké oběti?” vydechla. „To jsem já, kdo se musel obětovat. Vzal jsi mi mé peníze, promrhals je a utratil za děvky! Kdyby nebylo Christabel, nejradši bych tě dostala do vězení!”

Ve chvíli, kdy se zmínila o vězení, měla Alana pocit, že ji Didier zabije. Díval se na ni, jako by ji chtěl oběma rukama popadnout za krk a uškrtit ji. Zdálo se jí, že čím víc se bojí, tím je Didier spokojenější, tak se snažila sebrat. Uklidnila se a podívala se mu zpříma do očí. Neuhnul pohledem a Alana ucítila v ústech kovovou příchuť strachu.

„Alano, dej si pozor! Nezneužívej mé trpělivosti!” řekl nenávistně. „Doufám, že skončíš v pekle!”

Rozesmál se a ten smích ji vystrašil, ale už se nikdy nedozvěděla, co by se dělo dál, protože v tu chvíli kočí zastavil a zavolal: „Třicátá třetí a Pátá!”

Slyšeli, jak kočí vstal a vydal se ze svého místa otevřít jim dveře. Didier hodil na zem pár mincí a odvlekl ji pryč, než jí kočí stačil pomoct. Kočí za nimi nadával a Didier zatím dovlekl Alanu ke dveřím výstavného domu, který zabíral skoro celý blok ulice. Byla příliš velká tma na to, aby Alana poznala, komu ten dům patří, ale z jediného pohledu jí bylo jasné, že nikomu z jejích vrstev. Na to byl příliš rozlehlý, příliš se podobal zámku, a takovýmhle zjevným způsobem nikdo z nich nedával najevo dobré poměry.

„Buď na Sheridana milá, Alano,” smál se Didier. „Třeba to nějak vymyslí, že by byl ochoten platit i za tvou sestru.” Otřel si déšť z tváře a vlekl ji po mramorovém schodišti k ohromným mosazným dveřím, které by se svými rozměry nejspíš hodily do římského Kolosea.

Otočila se k němu a naposledy prosila. „Při všem, co je ti svaté, strýčku, prosím tě, nech toho! Když mě pustíš…”

„Dej sem ruce,” křičel na ni Didier a popadl ji za ně, než je stačila schovat za záda. Sundal si kravatu a začal jí je svazovat. Snažila se ho kousnout, jakkoliv mu zabránit v šíleném plánu, který se chystal provést, ale všechno bylo marné. Sotva ho v té tmě viděla. Pátá avenue byla jen spoře osvětlena lampami. Když se po strýci ohnala, střevíčky jí uklouzly na hladkém mramorovém povrchu a div neztratila rovnováhu. Po tvářích jí tekly slzy vzteku a

zoufalství, mísily se s deštěm, když ji uvazoval k zábradlí. Zasténala ve chvíli, kdy přikročil k velkým dveřím a zabušil na ně.

Snažila se ho zadržet, ale marně. Bušil znovu a znovu a křičel: „Sheridane! Sheridane! Vyjdi ven, ať vidíš, co jsi způsobil a co jsi tím získal!”

„Nech toho! Prosím tě.” křičela, když se pomalu otevřely bronzové dveře. V hustém dešti bylo těžké rozeznat, kdo v nich vlastně stojí, ale zdálo se, že muž má na sobě uniformu vrátného a že je starší.

Podíval se na opilého, rozzuřeného muže tak, že by se měl stáhnout zpět do krysí díry, z které sem přilezl. „Ano, pane?” Alaně se aspoň zdálo, že to byla slova, které sluha řekl, ale nebyla si tím v šumění padajícího deště jistá.

„Ať sem přijde Sheridan! Řekněte mu, že chci zpátky svoje peníze! Všechny!”

„A ta mladá dáma?” zeptal se sluha.

Didier se k ní otočil. Dívala se na něj s nekonečným hnusem, protože jí bylo jasné, že v životě už nebude nikoho nenávidět tolik jako Didiera v tuhle chvíli.

„To je Sheridanův problém! Nenechal mi žádné peníze, abych se o ni mohl starat!” Didier chytil starého sluhu za výložky. „Vyřiď Sheridanovi, že mi tohle zaplatí! To dřív skončím v hrobě, než bych mu dopřál klidu!”

„Okamžitě mě pusťte,” odpověděl sluha.

Alana zavzlykala a Didier se po ní nenávistně otočil. Pustil vrátného a uklouzl na hladkých schodech.

I když se Alana snažila nepodlehnout mu, znovu ho prosila: „Nenechávej mě tady takhle!” Ale slova nepomáhala, přesně tak, jak se obávala. Didier zmizel po schodišti a nastoupil do kočáru, který se blížil po avenue.

V zoufalství svěsila hlavu a cítila, jak jí déšť smývá slzy z tváří, sotva jí vytryskly z očí.

„Slečno?”

Vzhlédla a spatřila vrátného, jak nad ní drží velký černý deštník a snaží se ji jednou rukou odvázat od zábradlí. Teprve potom se podívala do otevřených dveří.

V následujících letech si pamatovala, že to bylo poprvé, kdy spatřila Trevora Byrna Sheridana. Stál v tmavé chodbě, a i když mu neviděla dobře do tváře, zanechal v ní hluboký a trvalý dojem. Měl v ruce hůl, což ji u tak vysokého, urostlého člověka překvapilo. Stál

tam důstojně a zpříma, ale bylo v něm cosi, co způsobilo, že jí k srdci zavál chladný vítr. Založil si ruce na prsou, zaklonil hlavu a zadíval se na ni, jak tam skoro klečela na mokrém schodišti. Ve stínu jí připadal hrozivý a chladný jako noc, kterou se za ní snášel déšť. V tu chvíli si s ohromením uvědomila, že ďábel, který stojí před ní, je možná horší než ten, který zrovna odešel.

Alana se musela hodně přemáhat, aby se netřásla chladem. Byla jí zima a bojovala s tím tak, že si založila ruce na prsou a snažila se pravidelně, zhluboka dýchat. Měla úplně promočené šaty, a hrozivý strážce, který teď seděl za velkým, honosným psacím stolem ve své knihovně, jí ani nenabídl šál, do nějž by se mohla zabalit.

Dívala se na Sheridana a mísil se v ní vztek, ponížení a odhodlání. Čin jejího strýce všechno urychlil a postavil ji před hotovou věc. A co bylo horší, Ir to věděl také. Se zachvěním si vzpomněla, jak se na ni díval, když ji sluha vedl mramorovou předsíní. Výraz v jeho tváři byl nezapomenutelný, směsice lítosti a uspokojení. Bylo jasné, že v ní vidí nenáviděnou příslušnici nejvyšší společnosti a že se baví jejím pádem. Ale smířit se s jeho lítostí bylo mnohem těžší. Když jí pohledem spočinul na zápěstích, zrudlých a poškrábaných, byla by nejradši s hanbou utekla.

Ale teď, když seděla u něj v knihovně, se rozhodla, že vydrží. Bojovala s poslední špetkou sebevědomí, před očima Christabel, aby ji posílila. Musí zachránit sestru - se stejným zanícením, jako se Sheridan snažil pomstít svou. To je ze všeho nejdůležitější, opakovala si neustále.

Ir byl ale zákeřný protivník. Utkvělým pohledem tmavých očí a ledovým chováním v ní budil takový strach, jaký její strýc nikdy nevyvolal. Věřila, že ví, jak daleko by byl Didier schopen zajít, aby dosáhl svého, ale o muži, který seděl před ní, nevěděla vůbec nic. Byla mu vydána na milost a nemilost a budoucnost její i sestry závisela na jeho rozmaru. Čekala je zkáza nebo záchrana, podle toho, jak se rozhodne Trevor Sheridan.

Alana pozorovala, jak rovná papíry na stole, a poléval ji stud. Od té chvíle, kdy ji Sheridan zavedl do knihovny, se snažila tvářit se důstojně, jak se to patřilo v jejích kruzích, aby si zachovala alespoň trochu sebevědomí. Seděla teď tiše u Sheridanova stolu a objasňovala si, co vlastně Didier udělal. Jestliže dospěla k názoru, že Didier je sám ďábel, pak muž, který seděl proti ní, tmavý a bez jakéhokoliv citového pohnutí, musel být jeho přímý nadřízený. Strýc se zachoval tak mrzce, že by si ani nezasloužil, aby ho v rodině Van Alenu nechali umývat hrnce. Ve skutečnosti ale začátek jejích starostí způsobil tento muž. Strýc přiložil dřevo na oheň, a to mu nikdy nezapomene. Věděla ale, že to byl Sheridan, kdo oheň založil.

Když si to uvědomila, upřela zelené oči na Sheridana. Věděla, že navenek vypadá jako ledová královna, i když uvnitř, když si vzpomněla, jak stála přivázaná u zábradlí jako uprchlý otrok, ji pálilo ponížení.

Podívala se přes stůl. Ten člověk se k ní choval stejně chladně a nelítostně, jako by jednal s nějakým bankéřem. Pozorovala ho a uvědomila si další věc. Divila se, jak může být někdo tak bezcitný a vypočítavý. Připravil ji o všechny peníze, které měla, a ani jí nenabídne šál.

Sledovala ho pozorně. Její hostitel, pokud bylo možné ho tak označit, měl na sobě elegantní černé kalhoty a hedvábnou vestu.

Přišla nenadále, a tak mu u košile chyběl naškrobený nákrčník a měl ji u krku rozepnutou, takže bylo vidět zarostlou hruď. Hlavu měl skloněnou nad dokumenty na stole a světlo lampy mu padalo do obličeje. Byl hezký. Měl vlnité vlasy, i když bylo těžké v nejasném světle určit jejich barvu. Teď se na ni nedíval, ale od prvního pohledu si pamatovala, že má oči oříškově hnědé a že ta barva může pocházet jen z jeho rodného Irska.

Zničehonic se otřásla a založila si ruce pevněji. Třela si paže dlaněmi, aby se alespoň trochu ohřála. To zřejmě konečně přilákalo jeho pozornost. Vzhlédl od listu, který právě četl, a přejel pohledem po jejích promočených šatech a obzvlášť si všiml kytičky broskvových květů, kterou měla připevněnou u výstřihu. Najednou nastalo ticho skoro ohlušující.

„Slečna Van Alenová?” zeptal se docela zbytečně. Jeho hlas narušil hrobové ticho v knihovně.

Neodpověděla. Jen se na něj upřeně zadívala ledovýma zelenýma očima, které zradil ruměnec na její tváři.

Jako by čekal, že bude dělat nějaké těžkosti, vzal ze stolu papír a začal číst. Dával si pečlivý pozor na výslovnost. „Jste slečna Alice Diana Van Alenová, bydlíte na Washington Square číslo . Říká se, že jste jedním z největších pokladů v New Yorku. Vaše rodina má předplacenou lóži v opeře od doby, kdy ji postavili. Vaši předci měli podíl v holandské Západoindické společnosti a váš rodokmen sahá až k Schuylersům, Philipsovým, Van Rensselaerovým - dokonce k Petrovi Stuyvesantovi.” Vzhlédl. „Jste to vy? Mám pravdu?”

Alana najednou pocítila nával vzteku. Místo aby jí byla zima, měla dojem, že se vaří. Ten člověk si ji prohlížel, jako by byla nějaký mrtvý básník, jehož bezvýznamný život je nutno shrnout v několika odstavcích.

„Ne, nemáte pravdu, pane Sheridane,” odpověděla mu ledově. „Můj příbuzný se jmenoval Petrus. Petrus Stuyvesant. S ním jsem příbuzná.”

„Jistě, spletl jsem se. Promiňte.” Jejich oči se na chvíli setkaly, a jako by ji chtěl provokovat, vzal do rukou papír, z kterého před chvílí četl, a opravil v jejím rodokmenu jméno Petr na Petrus.

Vstala a opřela se o stůl, který je dělil. S odvahou, jakou by ve svém prochladlém, roztřeseném těle nečekala, vztáhla ruku a papír zmačkala. Pak se narovnala a čekala, co přijde.

Vypadal skoro překvapeně. Jedno obočí pozdvižené, v tmavých oříškových očích se mu rozsvítily první jiskřičky zájmu.

„Pane Sheridane, určitě se nepotřebujeme dlouze představovat,” řekla mu, když si byla jistá, že ji poslouchá.

„To je pravda,” pousmál se pochmurně. „Nějakou dobu už vím, kdo jste. A teď předpokládám, že vy víte, kdo jsem já.”

Nevěděla, proč ji napadlo, že se v jeho slovech skrývá hrozba, ale připadalo jí to tak. S námahou hledala slova. „Musím vám říct, že jste udělal něco hrozného -”

„Já že jsem udělal něco hrozného?” zeptal se nevěřícně. Zasmál se, a kdyby nebyla v tak zoufalém postavení, byla by hned utekla. „Dovolte mi, vážená dámo, abych vám řekl, že jsem v životě nepřivlekl ženu k cizímu domu a neuvázal ji u zábradlí jak koně.”

Bylo jí příliš trapně, aby se vyjadřovala k chování svého strýce. „Připravil jste Van Alenovy o peníze neprávem, pane Sheridane. A chci, abyste pochopil, že musím dostat své peníze zpátky.”

Usmál se koutkem úst. „Váš majetek už sedm let spravuje váš strýc. Vy se odvažujete přimlouvat za toho muže?” zeptal se tak, jako by mu připadal výraz muž pro Didiera nepatřičný.

„Jak to, že toho o mně tolik víte?” zeptala se tiše.

„Proč bych nevěděl? Patříte přece do vysoké společnosti. A nepatří to k bontonu - být nad davem a přitahovat pozornost?” Skoro se zasmál. „To byste si měla považovat za čest, madam.”

„Já jsem vám nechtěla nijak ublížit,” začala se vehementně bránit. „A když se to tak vezme, ani jsem vám neublížila, tak bych chtěla, abyste mi vrátil peníze, o které jste mě připravil. Musím je mít.”

„Co tím chcete říct, že jste mi nijak neublížila?” Opřel se o opěradlo židle, jako by vyřizoval běžné každodenní obchody.

Položila obě ruce na stůl a opřela se. „Měla jsem v úmyslu jít na debut vaší sestry, ale bylo mi v tom zabráněno. Proto mi musíte peníze vrátit. Udělal jste chybu.”

Překvapivě vesele se zasmál. „Víte, kolikrát už jsem tohle za poslední týden slyšel, slečno Van Alenová? Potřeboval bych na to sekretářku, aby všechny tyhle výmluvy zaznamenávala.”

„Ale já se nevymlouvám,” odpověděla a doufala, že jí uvěří. Rozesmál se ještě víc. „To nemá manhattanská aristokracie ani trochu fantazie a originality?”

„Já jsem opravdu měla v úmyslu přijít,” opakovala a začal v ní narůstat strach, že jí neuvěří. „Chtěla jsem přijít.”

Ušklíbl se. „Konečně něco nového. Gratuluju, slečno Van Alenová, takhle to zatím nikdo před vámi neřekl.”

Zavrtěla hlavou a doufala, že jí přece jen uvěří. „Setkala jsem se s vaší sestrou Marou před několika měsíci v parku. Ona sama vám řekne, že jsem chtěla přijít. Věřím tomu, že si mě oblíbila stejně jako já ji.”

Zvedl ze stolu další papír, dlouhý seznam jmen a pokračoval: „Tohle jsou lidé, o kterých si moje sestra myslela, že si ji oblíbili. A víte, kolik z nich přišlo na její debut?”

Když si Alana představila, jak to bylo, udělalo se jí slabo. Mlčela.

Beze slova vstal a zamířil ke krbu. Hodil papír do ohně a Alana si všimla, jak mu zbělely klouby ruky, ve které svíral hůl. Zřejmě ji nikdy neodkládal.

Setkali se očima a Alana sotva dokázala snést hněv, který byl v jeho pohledu. „Já vím, že nikdo z nich nepřišel,” zašeptala. Srdce ji

bolelo, když se snažila najít pro to nějaký důvod. Najednou chtěla napravit křivdu, která se stala Maře, stejně jako svou vlastní. „Ale třeba všichni ti lidé na seznamu za takovou námahu nestojí, pane Sheridane. Pomyslel jste někdy na to? A chce Mara, abyste tohle všechno dělal? Abyste působil tolik neštěstí? Myslím, že ne. Tak děláte to pro Maru… nebo pro sebe?”

„Já na lidi, jako jste vy a vám podobní, kašlu, slečno Van Alenová. Odjakživa.” Chladně si ji prohlížel. Hůl vyťukávala tlumené staccato na koberci, když se vracel od krbu. „Ale je těžké přesvědčit šestnáctiletou dívku, že vy a ta svoloč kolem nestojíte za trápení. Pro ni jste božstvo, a je příliš mladá a naivní, aby věděla, jak je to doopravdy. Takže pro teď, dokud jí na tom záleží, vás klidně pár připravím a naservíruju na podnose, když o to bude stát.”

Klesla na židli a přitáhla si mokrou sukni. Připadalo jí, že se jí do těla vkrádá náhlá únava. Na chvilku svěsila hlavu.

Pozoroval ji a v očích se mu objevil vítězný záblesk. „Skončili jsme? Mám teď připravit svůj kočár a nechat vás odvést domů, slečno Van Alenová?”

V hlase měl rozhodnost, jaká v ní zažehla poslední plamen. Zvedla hlavu a hněv jí dal sílu pokračovat. „Ne, neskončili.” Postavila se a stála mu tváří v tvář, tentokrát bez bezpečného stolu mezi nimi. „Musíte mě pochopit, pane Sheridane, že v mém případě jste udělal chybu. Připravil jste mě o peníze neprávem, a já je nutně potřebuju.” Doufala, že to pro něj bude dostatečně pádný argument. Aby byla její řeč ještě působivější, zaklonila hlavu, viděla mu tak lépe do očí. V tu chvíli si uvědomila, jak je ve srovnání s ním malá. Překvapilo ji, jak jí odpověděl.

„Nejste jediná z toho spolku, kdo je ve svízelné finanční situaci. Proč bych vám měl pomáhat?” zeptal se jí posměšně.

Otevřela ústa a chtěla říct: „Kvůli mé sestře” - ale zarazila se. Místo toho se mu podívala zpříma do očí. „Protože ty peníze musím mít. Potřebuje je ještě někdo jiný. Někdo, kdo nemá takové štěstí jako já, jestli lze mluvit o štěstí.”

„Pan Baldwin Didier?” Přikročil ke stolu a zdvihl další papír. „Ano, tak se jmenuje ten pán, co vás nechal u mých dveří. Nemá takové štěstí jako my? To bych neřekl, obzvlášť když si vzpomenu, jak vás nechal v dešti přivázanou k zábradlí.”

Jeho slova se jí dotkla. Znovu se začala třást a někde hluboko uvnitř ji začalo pálit, jak ji Didier ponížil. Ale on nebyl jediný člověk zodpovědný za její pád.

Setkala se s pobaveným pohledem Trevora Sheridana. „Musím ty peníze mít, pane Sheridane. Nebylo od vás správné, když jste mě o ně připravil, a říkám vám, že odsud neodejdu, dokud vás nepřesvědčím, abyste mi je vrátil.”

„Je mi líto, slečno Van Alenová, z rodu Petruse Stuyvesanta a z Washington Square číslo třicet osm, to byste se musela snažit podstatně víc, abyste mě přesvědčila.” Opřel se o stůl.

Připadalo jí, že padá do hlubiny, a jestli se něčeho rychle nezachytí, ona i její sestra utonou. Impulsivně vztáhla ruce a uchopila saténové klopy jeho kabátu. „Podívejte se, pane Sheridane, je mi opravdu líto, co se stalo Maře. Je mi to opravdu hrozně líto. Je to ale proboha důvod k takovéhlemu chování? Všichni máme někoho, na kom nám záleží. Ale i když ho někdo zraní, nemáme právo se takhle mstít!”

Obličej mu ztvrdl hněvem. Podíval se stranou a řekl: „Z nějakého nepochopitelného důvodu vás moje sestra považuje za hodnou své společnosti.” Znovu se k ní otočil čelem a pomstychtivost, kterou mu bylo vidět v obličeji, jí vyrazila dech. „Mara je krásná, vlídná, hodná dívka. A vy ji mezi sebe přijmete, kdyby mě to mělo stát poslední dolar a kdybych se měl uštvat.”

Alana oněměla. Sheridanovo odhodlání bránit sestru ji překvapilo. Jestliže si nedá pozor, sotva vyvázne bez újmy.

Uklidnila se a změnila strategii. Řekla jemně: „Oba bychom získali, kdyby se situace nějak změnila. Musíte chápat, pane Sheridane. Tahle společnost vás nemá ráda, a ať už jsou důvody, které pro to má, dobré nebo špatné, musíme se s tím smířit.” Nechtěla, ale začala ho prosit. „Prosím vás, vzpamatujte se. Připravil jste mě o peníze neprávem, musím je dostat zpátky. Musím!”

Zadíval se na malé ruce, které mu svíraly klopy. V tu chvíli chtěla strachem utéct. Spatřila totiž něco, co ještě nikdy u mužů ve společnosti kolem sebe neviděla. V tomto muži bylo cosi zemitého, možná pro jeho původ, ale tato zemitost se nepřetvořila v jemnou, mírně zasněnou povahu. Když se na ni Sheridan díval tak, jak se díval teď, vybavil se jí lev, který svádí krvavý souboj o své území nebo o lvici. Tento Ir zosobňoval přírodu samu v jejím temném, velkolepém hněvu a jí bylo jasné, že se s takovou silou ještě nikdy nesetkala. Když jí roztřesené ruce přikryl svými velkými dlaněmi a podíval se na ni se zvláštním úsměvem, nedokázala se ubránit a utéct.

„Máte ruce jako led.”

„Pusťte mě,” zašeptala a měla strach podívat se mu do očí.

Neposlechl. Místo toho si ji prohlížel v mokrých šatech, a zdálo se jí, že ho nejvíc zajímá, jak je zpracován satén kolem jejích ramenou. Páteří jí proběhla horká vlna. Nikdy si ji takhle nikdo neprohlížel, jako by ji chtěl vidět bez šatů, jako by chtěl vidět, co je uvnitř v ní, až tam hluboko, kde schovává vyděšené srdce.

Její reakce, i když se snažila ubránit, ho zjevně potěšila. Na rtech se mu objevil potměšilý úsměšek a řekl: „Máte krásné šaty, slečno Van Alenová. Obzvlášť se mi líbí ta barva. Je skoro k nerozeznání od barvy vaší pleti. Je to skoro, jako byste na sobě neměla nic.”

Začervenala se až po kořínky vlasů. Kdyby s ním neměla projednat tak závažnou věc, uhodila by ho za takovou poznámku přes tvář. „Nejsem tady proto, abychom mluvili o mých šatech.”

„Jistě. Mluvíme o vašich penězích, respektive o nedostatku.” Donutil ji pohledem, aby se na něj podívala. „Ale nejdřív mi vysvětlete, proč se taková vznešená společnost dopouští takových společenských nehorázností? Že se jde žádat o odpuštění v promočených šatech. Že se nechávají příbuzní přivázaní k zábradlí u domů neznámých lidí? To mi se smetánkou nejde dohromady.”

Zrudla rozpaky. Rozzlobeně se na něj podívala. „Můj strýc je zlý člověk a zachoval se hanebně, pane Sheridane. Snižujete se na jeho úroveň, když mě spojujete s jeho chováním.” Podívala se na něj a vyschlo jí v ústech. Jeho ruce na jejích ji pálily jako oheň a byla by ráda věděla, jestli je to proto, že její jsou tak studené, nebo jeho tak horké.

„Řekněte mi, proč to udělal.”

Jeho dotyk na ni působil tak, že mohla sotva mluvit. „Byl opilý. To, jak jste nás zničil, způsobilo, že se skoro pomátl. Myslel si, že když mě takhle poníží, že se nějak pomstí.”

„Tohle byla také pomsta?” Pustil ji a teplým prstem jí sjel po ruce. Podívala se, kam ukazuje, a spatřila modřiny, které jí Didier způsobil. Zakryla je rukou, ale tím jen ukázala druhou poraněnou ruku. „Prosím vás, pane Sheridane,” začala a umírala hanbou.

Nevšímal si jí a dotkl se její tváře, té, do které ji Didier uhodil ten večer, kdy se měl konat u Sheridanů ples. Pudr, který užívala pro zakrytí, smyl déšť. Děsila se při představě, co může z její tváře vyčíst. I když se jí dotýkal lehce, bylo to k nesnesení. Ukazoval jen na jiný druh ponížení.

Odtáhla mu ruku. „Musím vás znovu poprosit, abyste mi vrátil mé peníze. Odejdu a už vás nikdy nebudu obtěžovat. Nejde přece o tak velkou sumu.”

„Já vím, že nejde, Alano.”

Překvapilo ji, jak to ví, že jí říkají Alana, ale věděl toho o ní tolik, že se ho ani nezeptala. Porážka se jí usadila na ramenou jak černý šál. Odhodlala se k poslednímu přiznání, za které se styděla. „Pane Sheridane, můj strýc je mým prokletím. Podívejte se, vaše pomsta vyšla naprázdno. To, co mi dnes večer udělal, bylo už dostatečným trestem. Nemusíte k tomu už nic přidávat. Vraťte mi, prosím, mé peníze. Potřebuju je.”

„Když vám je vrátím, je to, jako bych je vrátil vašemu strýci.”

„To je jedno, stejně platí na Chris -” Zarazila se.

Zvědavě se zeptal: „Na co že platí?”

Ustoupila, ale znova ji vzal za ruce. Nechtěla mu o Christabel říct. A při tajnostech, které s tím dělaly, jí bylo jasné, že se o ní nemohl dočíst nic z jejího rodokmenu. „Přestaňte mě trápit, pane Sheridane. Řekněte mi, co musím udělat, abych dostala své peníze zpátky, a já to udělám.” Mísil se v ní hněv a pokoření.

„Můj požadavek by vás jistě urazil.”

Upřeně ji pozoroval. Neusmíval se. Každý jiný muž by se aspoň v tu chvíli usmál, ale Sheridan vypadal vážně. Jeho chlad ji poděsil. Nebylo to proto, že by si neuvědomoval dosah svých slov. Právě naopak, pozornost, s jakou se zadíval na její živůtek, svědčila o opaku. Přesto byl ale mistr přetvářky. Jeho pečlivě hraná nonšalance ji přivedla k tomu, že ji napadlo, že čeká na to, co ji urazí víc - jeho „požadavek” nebo fakt, že něco takového vyslovil obyčejný Ir.

„Vraťte mi moje peníze,” zašeptala.

V očích se mu nebezpečně zablesklo. Nevěděla, co udělá v příští chvíli. Připadala si jen hrozně zranitelná, a věděli to oba. Byla vyčerpaná, bylo jí zima, byla promočená a zoufalá. Mohl teď udělat cokoliv, požádat o cokoliv, a kdyby byl dostatečně obratný, tak by toho dosáhl.

Potlačila zachvění a sklopila oči. Podívala se na svou sukni a poprvé si uvědomila, jak jí satén broskvové barvy přiléhá k bokům a stehnům a odhaluje její postavu. I když měla na sobě vrstvy prádla a umně nařaseného hedvábí, vypadala skoro nahá.

Zdvihla k němu obličej. Odráželo se v něm zoufalství. Ale zrovna ve chvíli, kdy očekávala, že vyloží karty na stůl a řekne jí,

co po ní chce, udělal tu nejzvláštnější věc. Zlehka se dotkl její ruky a znovu se podíval na modřiny. Zdálo se, že změkl. „A na co tolik potřebujete ty peníze, slečno?”

Dívala se na něj a v očích se jí třpytily slzy. Jak by mu to mohla říct? Jak by mohla prozradit něco tak osobního, hrozného tomuhle cizímu, ironickému člověku? Nedokázala vyřknout ani slovo.

Pustil ji a ještě jednou přešel ke krbu. „Můžete jít, slečno Van Alenová. Odpusťte mi, že nezavolám sluhu, ale je pozdě -”

„Takže mi nevrátíte mé peníze?”

„Jestli vám vrátím vaše peníze?” Ušklíbl se. „Ne, nevrátím. Za to, jak jste se všichni k Maře zachovali, si zasloužíte trest. Tak si ho vytrpte a smiřte se s tím.”

Přemohl ji hněv. Chtěla ho zranit a řekla první věc, která ji napadla. „Tím se nevyřeší vůbec nic, pane Sheridane. A víte proč? Váš osud je vyryt do kamene. A nikdo nedokáže změnit názor paní Astorové o tom, kdo bude patřit mezi ta Čtyři sta vyvolených. Ani vaše špinavé manipulace s ní nepohnou!”

Popadl ji tak prudce, až jí zacvakaly zuby. „Ani moje špinavé peníze, na to jste myslela?”

„Ano,” zasyčela.

„A jestli chci, aby mě někde přijala společnost, tak mám táhnout zpátky do Irska mezi chudinu, odkud jsem přišel, je to tak, urozená slečno?”

Nedokázala mu odpovědět, měla strach, že se rozpláče. Nesnášela společenské kasty, a on ji donutil říct tohle.

Znechuceně ji odstrčil stranou. „Ale já Maru do toho vašeho uzavřeného kruhu dostanu, to přísahám!”

„Paní Astorovou v životě nepřesvědčíte! Jejich zásady vám můžou připadat kruté, ale jsou jako ze železa. Mezi ty lidi se musíte narodit. Copak to nechápete?” Už ho nechtěla urazit, snažila se mu to vysvětlit. Byla jí jasná křivda, které se dopustili, ale připadalo jí lepší, když se Sheridanovi dozví krutou pravdu, i když jim oběma připadala nesprávná.

Vypadalo to, že je tím víc odhodlaný mezi ně proniknout. „Musí být nějaký jiný způsob a já na něj přijdu!”

„Žádný jiný způsob neexistuje. Buďto se člověk musí jedním z nich narodit nebo si jednoho z nich vzít. Jinak to nejde.”

Podíval se na ni, jako by zešílela. Vypadalo to, že ho její slova nesnesitelně ranila a uvědomila si, že se málokdy setkal s podobnou překážkou - se situací, kdy by peníze nic nezmohly.

Nastal krátký okamžik, kdy to vypadalo, že ji možná nechá odejít, nebo jí třeba vrátí i peníze. Nevypadal nijak poraženě. Alana si po setkání s Trevorem Sheridanem uvědomila, že by si ani neuměla představit porážku vepsanou do jeho obličeje. S tímhle problémem ale nemohl udělat nic ani on. Nesmírná moc jeho bohatství mu zde nemohla prospět. Na jeho původu se nedalo nic změnit. On a jeho rodina byli pro společnost nepřijatelní, a i když to zní nesmyslně, nedalo se s tím prostě nic dělat, a on to věděl.

V krbu hořelo poleno. Do komína se vznesl oranžový závoj jisker a vyšlehly plameny, poslední záchvěv, než oheň začne vyhasínat. Dívala se na krbovou mřížku a znovu si uvědomila, jaká je jí zima a jak má promočené šaty. Musela na chvilku zapomenout, kde je, protože když se probrala, v pokoji bylo zlověstné ticho. I oheň přestal praskat, a docela vyhasl s posledním tichým zasyčením.

Proběhl jí chlad. Nedívala se na něj, ale bylo jí jasné, že ji pozoruje, a cítila, jak jí tluče srdce. Měla strach, ale přece jen zdvihla hlavu a podívala se na něj.

V oříškově hnědých očích se mu blýskalo. O něčem přemýšlel a jí bylo jasné, že z toho nic dobrého nepojde. Sheridan, se svým talentem pro manipulování s lidmi a pomstu, byl nepřítel skoro nepřemožitelný. Když ji tak pozoroval, jako vyhladovělý lev sleduje svou oběť, bylo zřejmé, že jejích starostí neubude, naopak.

„Říkala jste, že se člověk musí jedním z nich narodit, nebo si jednoho z nich vzít?” zeptal se a oči se mu zúžily.

„Jestli - jestli si myslíte, že bych mohla najít pro Maru manžela, tak nevím, jak bych to udělala,” začala a odstoupila od něj. Myslela si, že o to mu jde - o Marin sňatek s některým z mužů ze společnosti kolem ní. Přesto se jí ale nelíbilo světlo v jeho očích.

„Mara se vdá jenom z lásky.”

„Pokud vám na ní záleží, tak je to správné.” Podívala se na něj. Proč ji tahle odpověď vůbec neuklidnila? „Ale já nemusím.”

Polkla, měla najednou úplně vyschlo v krku. „Co že nemusíte?”

„Kdybych já měl za manželku někoho z vašich kruhů, Caroline Astorová by musela přijmout Maru do společnosti.”

Z obličeje se jí vytratila krev. Otřásla se, protože nevěřila tomu, kudy se ubírají jeho myšlenky. „Určitě žertujete. Nenapadlo vás snad, že byste mě žádal o ruku?”

Odmlčel se a s úšklebkem jí odpověděl: „Vůbec mě nenapadlo

o to žádat. “

Mělo by ji to uklidnit, ale nespouštěl oči z její tváře. Alana mohla sotva vydechnout. „Co tedy plánujete?”

„Možná svatbu…” Pomalu přešel ke stolu. Uhladil zmačkaný papír s Alaniným rodokmenem a začal ho znova číst.

„Čí svatbu?” zeptala se ho a marně se snažila zakrýt úzkost v hlase.

„Alice Diana Van Alenová… jeden z pokladů New Yorku… z Washington Square , z rodu Petruse Stuyvesanta.” Dokončil životopis a podíval se na ni. Setkali se pohledem.

„Panebože, co to říkáte?” zašeptala nakonec zděšeně.

„Myslím, že potřebuju manželku z vašich kruhů. Myslím, že to by starosti vyřešilo.”

Její srdce zmeškalo několik úderů.

Nechtěla stále pochopit, co to navrhuje. Nakonec se tedy zeptala na to, na co věděla, že se zeptat musí. „Takže vy mě žádáte, abych si vás vzala?”

„Nežádám. “

Dívala se na něj a stále nevěřila, že by byl schopný tak zneužít moci, kterou nad ní má. Byla tak překvapená, že ze sebe sotva vypravila další. „Takže - takže vy mi říkáte, abych si vás vzala?”

„Jste snad v situaci, kdy byste si mohla dovolit odmítnout?” Skoro se zasmál, když se znovu podíval na její promočené šaty.

Odvrátila se od něj, neschopna přemýšlet dál. Připadala si jako mrtvá, jako v nějakém příšerném snu. Perfektní závěr děsivého večera. Nechtěla přemýšlet o tom, jak daleko Sheridan s touto myšlenkou dojde. Bylo jí jasné, že není zvyklý ustupovat. Sotva jí to došlo, měla pocit, že omdlí.

„To nemůžete myslet vážně,” šeptala.

„Ne?” zvedl zmačkaný životopis a začal ho znovu pozorně pročítat.

„Nemůžete,” odpověděla a držela se té myšlenky. To je přece šílené. Kromě toho neproveditelné i jinak. Je zřejmě navíc katolík, a ona ne.

Znovu se na ni podíval. „To by byl ten nejlepší obchodní tah, jaký jsem kdy udělal. Chápu už, jak váš strýc Baldwin bohatl z vašich konexí, i když nakonec prohrál.”

Rozzlobila se. Kdy už se na ni konečně někdo přestane dívat jako na výhodný prostředek k zbohatnutí? „Manželství podle mě není obchodní tah,” odpověděla mrazivě.

Zasmál se. „Jsou jisté rozdíly, pravda. Ale ve vašich kruzích, vážená, je obchod úplně všechno.”

Zmocňovala se jí hysterie. Pokud si ten člověk skutečně umane, že provede, co chce, čeká ji těžký boj, aby ho přesvědčila, boj, do kterého se jí vůbec nechtělo. „Vždycky mě učili, že manželství je o lidech a jejich citech, ne o penězích a směnkách.”

„Určitě?”

Otázka ji zaskočila. Konečně našla vhodná slova a mluvila pomalu, jako by si myslela, že ho tím snáz přesvědčí. „Manželství se uzavírá na celý život. A jsou věci, které prostě nemůžete přirovnávat k obchodu.”

„Jako?” Nakrčil obočí. Na zlomek vteřiny v něm viděla toho podnikavého rošťáka, jakým musel být, dokud byl malý, než mu stejná vlastnost vynesla dnešní bohatství.

Chvíli nevěděla, jak odpovědět. Konečně ji to napadlo a vděčně se toho přidržela. „Děti,” vydechla. „Z manželství pocházejí děti a s nimi by se nemělo zacházet jako s předmětem obchodu.”

Přistoupil k ní a dotkl se její brady. Ten dotyk ještě zvýšil její nejistotu. „O to bych se postaral, abychom žádné děti neměli.”

Zavřela oči a snažila se uklidnit. Bylo to zbytečné. „To celé je špatný vtip. To nemůžete myslet vážně. Nemáme se rádi. Vždyť se ani neznáme.”

Zlověstně se usmál. „Přemýšlejte o tom, Alano. Ta ironie je úplně bezcenná. Pocházíte z té nejušlechtilejší americké krve. To se zrovna hodí, abyste byla obětována za to, co se stalo Maře.”

„Ale já jsem na její debut chtěla jít, vždyť vám to přece říkám! Strýc mě zamkl v ložnici.”

Místo odpovědi se ušklíbl a smetl téma ze stolu. „Víte, čím déle o tom přemýšlím, tím víc se mi takové řešení líbí.”

„Manželství není žádné řešení. “

„Naše bude.”

„Ale to se hodí jenom vám. A co já? Já si vás nechci vzít!”

„Nechcete si vzít obyčejného Ira, to si myslíte, že?”

Dotkla se jí hořkost v jeho hlase. Důrazně zavrtěla hlavou. „Mě nezajímá, pane Sheridane, že jste Ir. Jen si prostě nechci vzít člověka, kterého nemám ráda.”

„Můžete si snad dovolit ten luxus, že byste mě odmítla? Kam se poděla ta zoufalá žena, která nutně potřebovala zpět svoje peníze?”

„Proč byste chtěl udělat něco takového? Opravdu vám tolik záleží na Marině postavení ve společnosti, že byste byl ochoten tolik obětovat?”

Podíval se znovu na její promočené, přiléhavé šaty barvy broskví. Hladový lev v něm se ani nesnažil skrývat touhu po tom, co viděl. Promluvil pomalu a zlehka. „Kde vidíte jakou oběť?”

Poprvé si uvědomila, že se přestal kontrolovat, a zaslechla v tom slově přízvuk. Nechtěla přemýšlet o tom, proč ztratil kontrolu, ale jak si ji prohlížel v promočených šatech, zářila mu z očí žádost, kterou nedokázal skrýt. Založila si ruce na prsou a couvala jako vystrašené kotě.

„Nelíbí se vám, aby si vás takhle prohlížel nějaký Ir,” trápil ji

dál.

Vybavila se jí všechna ta léta, kdy musela hrát ve společnosti dámu. Nasadila takový výraz, který mu měl říct, co si myslí o podobném pohledu, a zároveň, že to nemá nic společného s faktem, že je Ir. „Ale já se nenechám takhle prodat a koupit, bez ohledu na to, v jak špatné situaci jsem.” Rozčililo ji, že s ní jedná jako s nějakou drahou děvkou, a zlobila se na sebe, že změkla ve chvíli, kdy na ni působilo jeho kouzlo.

„Přemýšlejte o tom, proč ty peníze potřebujete zpátky. Ani to vás nepřesvědčí?”

„Ne!” vybuchla. Pak si vzpomněla na Christabel. Přece se nemusí takhle obětovat pro svou sestru! Pak si ale představila Christabel zavřenou v nějakém laciném, špinavém státním blázinci, kam by musela odejít, až dojdou peníze. Z toho pomyšlení se jí udělalo zle. „Ne,” zmlkla a měla chuť se na něj vrhnout.

„Tak to se budete muset vrátit ke svému strýci, bez groše, tak jak jste přišla.”

„Proč musíte dělat zrovna tohle? Je to šílenství. Najděte si ochotnější dívku. Můžete si přece vzít, kohokoliv chcete!”

„Kdybychom si mohli my Sheridanové vzít, koho chceme, nebyli bychom přece v této situaci.”

Podívala se na něj, a uniklo jí povzdechnutí. „A co když vám nebudu moci pomoct? A vy se bezdůvodně oženíte s někým, koho neznáte?”

„Vy mi můžete pomoct. Vsadím se, že Mara by se do roka provdala, kdyby měla vedle sebe vás.” Neuhýbal pohledem.

Odvrátila se. Nemělo smysl se tím vůbec zabývat. Nemůže si přece vzít tohoto člověka a zahodit tak štěstí, které na ní mohlo v budoucnosti čekat. Sheridan pro ni nebyl ten pravý, nebyl to muž z jejího snu, ten muž, který žil v obyčejném bílém domě, kam nikdy nemohla dojít.

„Můžeme náš sňatek anulovat ve chvíli, kdy se Mara šťastně provdá. A pochopitelně bych se postaral o to, aby už vám nikdy nic nechybělo.”

Svým způsobem byla jeho nabídka to nejhorší, co ji v životě potkalo, a na druhou stranu to nejlepší. Nedokázala si představit, že by se měla provdat za tohoto tajemného cizince, co stál před ní, ale pomyšlení na peníze a na to, že by se zbavila problému, který ji trápil, jí připadalo nesmírně přitažlivé.

Ale musí odolat. Byla to hrozná myšlenka, protože by se za ní skrývaly věci, na které dosud nepomyslela. Mluvil o anulování sňatku. Copak by to šlo? Věděla, že manželství, u kterých došlo k naplnění, se nedají rozloučit tak snadno. Podívala se na něj. Při představě, že by k naplnění jejich manželství mělo dojít, se začala třást. Co když by k tomu bylo zapotřebí rozvodu? Přece nemůže prožít zbytek života jako rozvedená žena. To by byla pro rodinu hanba skoro neúnosná.

Ne, tohoto člověka si prostě nemůže vzít. I když by jí to umožnilo uniknout z Didierova vlivu a starat se o Christabel tak dlouho, jak by to potřebovala, nemůže.

„To nejde. Copak to nechápete? Nemůžu přece způsobit, aby se Mara zamilovala do někoho z této společnosti.”

„To nemusíte. Chci, aby Mara byla šťastná, a byl bych raději, kdyby Mara dokázala rozeznat, jak mělcí ti lidé jsou. Věřím ve svou sestru. Zamiluje se do dobrého člověka, ať už to bude kdokoliv.”

Nedokázala skrýt hořkost. Pak se ho zeptala: „A co když s vámi ani s celou tou věcí nebude chtít mít nic společného a odejde do kláštera? Co pak, pane Sheridane? Budeme spolu spoutáni na věčnost?”

Usmál se a odhalil zdravé zuby v živočišném úsměvu. „To záleží na vás, slečno Van Alenová. Dostaňte mou sestru na tu správnou cestu a budete mít svobodu, kdy si vzpomenete.”

Zkusila poslední důvod, cokoliv, jen aby se dostala z moci tohoto člověka. „Můj strýc je mým poručníkem a se sňatkem by musel souhlasit. Stojí to tak v poslední vůli mých rodičů. A nepřesvědčíte ho, aby souhlasil. Nenávidí vás.”

Sheridan se rozesmál. „Po tom, co vám udělal dnes večer, slečno Van Alenová, nepochybuju o tom, že vás prodá. A co je na tom nejlepší, prodá vás za nejnižší sumu, kterou za vás nabídnu. Co tomu říkáte?”

Dívala se na něj, bledá v tváři, a nevěřila tomu, co slyší. Mlčela.

Hodiny, které následovaly, byly skoro stejně nepříjemné jako ty, které právě minuly. Čím déle Sheridan o sňatku uvažoval, tím víc se mu celý nápad zamlouval. Alana se snažila, co jí síly stačily, aby ho od plánu odvrátila, ale nedokázala s ním hnout. Z nějakého zvláštního důvodu, který nechápala, záleželo Sheridanovi na sestře mnohem víc, než na čemkoliv jiném - třeba na osudu jich dvou. Sheridan se rozhodl Maru pomstít za každou cenu.

Alana byla stále zoufalejší, proti Sheridanově vůli nezmohla vůbec nic. Mohla si vybrat - buď zůstat a bojovat, nebo utéct. Pro tohoto Ira s železnou vůlí ale nebyla žádným protivníkem, a kam by měla jít uprostřed noci, promočená a bez dolaru? Nemohla ani na Washington Square, protože cesta domů znamenala nebezpečí života. New York nikdy nebyl bezpečné město. Vždycky zde žili beznadějně chudí a zoufalí lidé, a z bohaté čtvrti, kde sama bydlela, nebylo daleko do vykřičených ulic. K Didierovi se vrátit nechtěla. Po tom, co jí udělal, přísahala, že už s ním nikdy v životě nebude mít nic společného, i kdyby to mělo znamenat, že se bude muset provdat za tohoto Ira.

Začala si uvědomovat závažnost situace. Neměla na vybranou. Jedinou útěchou jí bylo, že má čas na rozmyšlenou, a modlila se, aby Sheridan konečně pochopil, jak nesmyslný je jeho plán. I

kdyby se to nestalo, doufala, že se jí nějak podaří zmařit katolický obřad.

Chvíli potom, co domluvili, přišel do místnosti komorník a odvedl ji z knihovny jak odsouzence na šibenici. Myslela si, že ji doprovodí k čekajícímu kočáru a ten ji doveze na Washington Square. Místo toho ji komorník s vážnou tváří odvedl do pokoje v patře, který by byl mohl patřit Marii Antoinettě - andílci namalovaní na stropě a čalounění s růžovými kvítky. Měli za to, že si tu má odpočinout, což byla v její situaci nemožná věc. Přitom, jak byla zoufalá, unavená a promrzlá, nedokázala myslet na nic jiného, než jak se znovu zahřeje.

K velkému údivu na ni čekalo několik komorných, které se jí chystaly pomoct s garderobou. V tu chvíli se Alana začala znovu vzpírat. Starší žena, která se jí představila jako hospodyně, se ji snažila zavést do místnosti se saténovými draperiemi, kde na ni čekala francouzská vana plná horké vody s vůní růží, ale Alana odmítala. Není v tomto domě ani host, ani milenka. Bylo by jí zatěžko přijmout jednu z Sheridanových přikrývek a přehodit si ji přes ramena, ale rozhodně se tu nemínila nechat koupat, v žádném případě ne v domě tohoto muže.

Nakonec se pochopitelně vzdala. Ne proto, že by Sheridanovi začala věřit nebo proto, že přestala vzdorovat, ale protože kolem ní zůstaly služky bezradně stát a prohlížely si ji v jejích promoklých a zničených šatech, jako by byla nějaká poběhlice z ulice. Zlobila se na sebe i na celou situaci, v níž se octla, svlékla si zničené šaty a vrhla se do kouřící vany. Přes všechnu předstíranou pýchu jí unikl potěšený povzdech. Vzdala se, ale jen na chvilku, přesvědčovala se. Až znovu nabyde sil, pustí se znovu do boje.

Dali jí teplý růžový župan, který zřejmě patřil Maře, protože jí byl trochu malý. Alana si ho oblékla a čekala, až jí vrátí její šaty. Myslela si, že je odnesli vyprat a vyžehlit.

Když měla vlasy sčesané do hladkého uzlu, posadila se na sedátko a nervózně se rozhlížela kolem sebe. Snažila se pohledem vyhnout velkým rokokovým zrcadlům. Odraz v zrcadle totiž nelhal a pokaždé, když se do zrcadla podívala, viděla v něm dívku s pobledlou tváří - a na ní modřinu. Neměla u sebe ani pudr, aby ji mohla zakrýt.

Byla vyčerpaná a bojovala s únavou, aby neusnula. Nenapadalo ji žádné řešení. Nedalo se nic dělat, aspoň ne do chvíle, než jí vrátí její šaty. Čekala tedy dál, s odevzdaností knokautovaného boxera.

Klížila se jí víčka, když ji znovu oslovila hospodyně: „Chtěla byste si jít lehnout, slečno, nebo mám poslat služku pro snídani?” Žena sepjala ruce, zjevně se snažila jí co nejlépe vyhovět.

Alana se narovnala a podívala se na ni. Co se to děje? Služebnictvo se chová, jako by se do domu právě nastěhovala. Odpověděla opatrně: „Nedělejte si se mnou, prosím, žádné starosti. Vím, že máte spoustu jiných povinností.”

„Pan Sheridan mi ale přikázal, abych se ze všeho nejdřív postarala o vás.”

Alanu to překvapilo. Vzpamatovala se. „Můžete mi tedy dát mé šaty? Než odejdu, musím mluvit s panem Sheridanem.”

„Je mi líto, slečno, ale pan Sheridan není doma. Zařizuje nezbytné věci pro svatbu.”

Do Alany jako by uhodil blesk. „Na svatbu?” ptala se nevěřícně. „Tak brzy?”

„Šel za vaším strýcem.”

Zmocnila se jí panika. Sheridana nebylo radno podceňovat. Bylo jí jasné, že se do svého plánu pustil s plným zápalem. Když si to uvědomila, znovu se jí chtělo bojovat, ale nevěděla, co dělat.

Zavřela oči a přála si, aby usnula, a až se probudí, všechno, co se děje, aby byl jen zlý sen. Znovu se zamyslela a vybavil se jí Trevor Sheridan. Co se asi chystá Didierovi říct? Vyměňují si teď bankovky, jako by byla kus zboží, nebo směnka? S hrůzou si uvědomila jedinou věc - jestli rychle nevymyslí nějaké řešení, jak se z nastalé situace dostat, může se stát, že ji za Sheridana provdají.

Úsvit zalil Washington Square oranžovým světlem. Polilo holé stromy v parku a nasvítilo dlažební kostky, že se leskly jako polité olejem. Po ulici už chodil nějaký muž a volal cosi zvučnou italštinou, malá shrbená stařena zametala chodník a zpívala si.

Zvuky velkoměsta se probraly nanovo k životu, přidal se k nim i rachot černého kočáru, který zastavil u čísla .

Z kočáru vystoupil Sheridan a mhouřil v ranním slunci oči. Prohlédl si vchod a dál už nemarnil čas. Hůl zarachotila na schodech a zazvonil na zvonek.

Přišel mu otevřít komorník a byl zjevně překvapen tak brzkým příchozím, i když víc ho překvapil Sheridanův zjev.

„Přišel jsem si promluvit s Didierem. Zavolejte ho, ať sem za mnou přijde.” Ukázal holí do vstupní haly. „Sem.”

Pumphrey si nikdy nepřipadal tak dotčený. Odkašlal si: „Je mi líto, pane, ale tohle je rezidence Van Alenových. Jestli chcete mluvit se strýcem slečny Van Alenové, musíte za ním…”

„Já vím, kde se obyčejně zdržuje,” přerušil ho prudce Sheridan. „A také vím, že teď je tady a prohlíží si inventář, když tu není paní domu, aby mu v tom zabránila.” Kývl znovu směrem k hale. „Řekněte mu, že na něj čekám zde. Ať hned přijde.”

Zdálo se, že Pumphrey chce ještě něco namítat, ale když se podíval návštěvníkovi do obličeje, rychle si to rozmyslel. Odešel z pokoje vyřídit vzkaz a byl rád, že je pryč.

Sheridan zatím vstoupil do pokoje a rozhlédl se kolem sebe. Pokoj byl hezký, nákladně zařízený. Vše bylo podle vkusu vybrané společnosti - nic nesmělo vypadat příliš nově. Novota se považovala za příznak vulgárnosti. Dokonce i dcery z bohatých rodin nechávaly nové šaty jeden nebo dva roky viset v šatníku, aby získaly patinu.

Sheridan se posadil na židli z růžového dřeva. Pohrdání mu kazilo hezké rysy. Didier se brzy objevil ve dveřích a byly na něm ještě znát stopy včerejší opilosti. Když se podíval na Sheridana, vybavily se mu najednou ostře události předchozí noci. Zapnul si límeček, jako by ho zrovna vytáhli z postele. Uhladil si šaty a konečně sebral odvahu k otázce: „Kde je Alana?”

„Proč se ptáte?” podíval se na něj Sheridan.

„Je to moje neteř, proto. Chci vědět, co s ní je.”

„Váš zájem mě překvapuje. Vidím, že mě to bude stát víc.”

Didier vypadal najednou jako pes, který v boudě zavětřil krysu. „Co tím myslíte?”

„Přesně to, co vám říkám. Přišel jsem, abych vám zaplatil. Potřebuju získat vaše požehnání. Já a vaše neteř se chceme vzít.”

Kdyby Didierovi oznámili, že zemřel Commodore a že zdědil všechny miliony Vanderbiltových, nebyl by překvapenější. Modré oči mu skoro lezly z důlků. „Co jste to řekl?”

Sheridan si prohlížel pečlivě upravené nehty. „Vaše neteř, kterou jste mi včera v noci tak vybraně představil, a já jsme se rozhodli, že se chceme vzít. Potřebujeme vaše svolení a požehnání.”

V Didierově tváři se objevila první známka nedůvěry. „O co vám jde, Sheridane?”

„Chci proniknout do společnosti a Alana mi to jako moje žena umožní. Chceme mít svatbu příští sobotu.” Sheridan obrátil na

Didiera tmavé oči a vypadalo to, jako by sbíral všechny sily, aby se ovládl. „S vaším dovolením, pochopitelně.”

„Vy se mě snažíte doběhnout, Sheridane, ale je to zbytečné. Peníze Van Alenových jsou pryč a mně nezbyl ani cent.”

„Kdo by to věděl lépe než já?” Sheridan nadzvedl obočí a usmál se.

Nejradši by byl Didiera uhodil.

Pak se vrátil k věci. „Nechci chodit kolem horké kaše. Chci si vzít vaši neteř a potřebuji váš souhlas.”

Didier si hladil knír a nejisté pozoroval Sheridana. „Dáte mi ten souhlas nebo ne?”

„Souhlas k sňatku? To byste mi musel nějak nahradit,” řekl Didier a domníval se, že tím Ira zahnal do úzkých.

Ale přesně to Sheridan čekal. „Výborně. Jsem rád, že si rozumíme.” Vytáhl tašku s penězi a začal odpočítávat bankovky.

„Tak kolik?”

Didier polkl, nebyl schopen odtrhnout oči od kožené peněženky.

„Takže kolik, hochu?”

Sheridanova familiárnost zapůsobila. Didierův rozhněvaný pohled se střetl s Trevorovým. „Sto tisíc dolarů.” „Tolik?” zeptal se nehnuté Sheridan.

„To vás naučí, že se nenechám urážet takovým, jako jste vy. A ne v mém vlastním domě.”

Sheridan se postavil a hněvivě sevřel hlavici hole. Než promluvil, uklidnil se. „Dám vám padesát tisíc. Ani o dolar víc. A radil bych vám, abyste si je vzal. Jestliže si je nevezmete, postarám se, aby se Caroline Astorová dozvěděla, kde Alana strávila tuto noc. To už pak za padesát tisíc stát nebude.”

Didier zbledl.

„Berete těch padesát tisíc nebo ne?”

Pohrdavě se na Sheridana podíval. „Pořád se snažíte koupit si cestu do společnosti, co?”

Sheridanovi se v tváři objevila zlost, ale zamával před sebou chladnokrevně penězi. „Tak berete těch padesát tisíc, nebo mám jít jinam? Třeba k právníkovi, aby v té poslední vůli našel nějaké skuliny?”

V Didierovi se vařil hněv, ale nedával na sobě nic znát. Pozoroval tašku s penězi a nakonec v něm zvítězila představa jeho

neutěšené finanční situace. I když Irem pohrdal, natáhl ruku po jeho penězích.

Sheridan mu je hodil k nohám. „Tady je pětadvacet tisíc. Zbytek dostanete po svatbě.”

Didier zůstal stát, jako by ho opařil. S pohrdáním řekl: „Za to, že ji dávám takovému balíkovi, bych si zasloužil mnohem víc.”

Jedna ruka ho přirazila k mramorové stěně. Stáli si tváří v tvář. „Poslouchej, hochu, panákům, jako jsi ty, bych neměl platit vůbec nic. Ale musím, bohužel.” V očích se mu vražedně zablesklo, když popadl Didiera u krku. „Je to tak, že?”

„Pusť mě,” vydechl Didier a pozoroval výraz v Sheridanově obličeji. Slyšel o něm spoustu zvěstí, o tom, jak vyrostl na ulici v bandě rváčů. Protože to věděl, neměl nejmenší chuť dostat se s Sheridanem do rvačky, obzvlášť když ho přirazil ke stěně jednou rukou a z druhé ani nepustil hůl. „Řekl jsem, pusť mě,” opakoval skřípavým hlasem.

Sheridan ustoupil. Rozhlédl se, jako by se snažil uklidnit rozbouřenou keltskou krev. „Mám své podmínky, Didiere. Za prvé, ukážeš se na svatbě, a radím ti, aby ses choval vybraně, aby měli ostatní dojem, že tomu spojení žehnáš.”

Didier neochotně přikývl.

„Za druhé, hned po svatbě odjedeš z New Yorku. Nebudeš tady šířit pomluvy o tom, že jsem si koupil svou nevěstu.” „To je nesmysl. Kam bych měl jít?”

„Pro mě za mě třeba k čertu.” Sheridan se na něj znovu výhružně podíval a Didier se stáhl.

„A třetí podmínka, ta nejdůležitější.” Sheridan zvážněl a zmrazil protivníka temným pohledem. „Od téhle soboty bude tvoje neteř mou ženou. A mou povinností bude ji chránit. Jestliže se k ní přiblížíš na kilometr, nebo jestli na ni vztáhneš v hněvu ruku, zabiju tě. Na místě tě zabiju. Je ti to jasné?”

Didier se zarazil a v obličeji se mu objevil provinilý výraz. „Snažíte se naznačit, že jsem té dívce ubližoval? To vám lhala!”

„Vaše neteř mi neřekla ani slovo. Já si myslím, co si myslím.”

„Musíte být blázen. Vždyť ji vůbec neznáte. Jak můžete něco takového tvrdit?”

Sheridan na chvilku sklonil hlavu ke zlaté lví hlavě na své holi a pak mu tiše odpověděl: „Viděl jsem na vaší neteři včera modřiny. Když můj otec zemřel a my jsme přišli do New Yorku, vídával

jsem podobné modřiny na své matce. Můžu se zbláznit, když něco takového vidím na ženě. Rozumíte mi? Nesnáším to!”

Didier si rozechvěle olízl rty. „Dobře.”

„Domluveno.”

Když Sheridan dohodl, co potřeboval, vyšel bez pozdravu z pokoje. Didier popadl tašku a začal počítat bankovky. Šel za Sheridanem. Dopočítal a rozesmál se. Ve chvíli, kdy Ir nastupoval do kočáru, na něj zavolal: „Já se směju poslední, Sheridane! Byl bych za ni vzal daleko míň!” Přitiskl k sobě peníze a smál se.

Sheridan se s úsměvem otočil. Než nastoupil do kočáru, dodal: „To se pletete, Didiere. Byl bych za ni ochoten zaplatit mnohem víc.”

Nechal za sebou oněmělého Didiera a zaklepal na dveře kočáru. Kočí práskl bičem a kočár se rozjel.

Alana ještě nikdy nespala v saténových prostěradlech. Nechtěla jít vůbec spát, ale pak jí to přišlo nesmyslné, když sluhové odešli a ona zůstala sama ve velkém pokoji. Neochotně se natáhla na postel a čekala, kdy se vrátí služka a přinese jí šaty, protože pak se vypraví hledat Sheridana. Ale když se probudila, uvědomila si, že prospala několik hodin, a byla ještě nervóznější z neznámého prostředí, které ji obklopovalo, a z hladkého dotyku saténu. Něco nebylo v pořádku. Světlo, které dopadalo do pokoje růžovými draperiemi v okně, jí napovědělo, že je pozdě odpoledne. Služka s šaty se nevrátila. Nebo možná vrátila, položila jí je na židli a zase odešla?

Alana se posadila a upravila si na sobě Mariny šaty, které jí byly malé. Podívala se na sebe a viděla, že se nedá nic dělat s rozevřeným živůtkem. Na chvíli jí to bylo jedno, vstala a začala hledat své broskvové šaty, ale nikde nebyly. Dělalo jí to starost, a zrovna ve chvíli, kdy se rozhodla, že půjde prohledat přilehlý pokojík, se rozlétly dveře. Alana si byla jistá, že je to služka s šaty. Nedočkavě vzhlédla.

Ir vešel do pokoje s takovou jistotou, jako by to byl pánský

klub.

Vyděšeně se snažila utáhnout živůtek, ale nedařilo se jí to. Mariny šaty byly prostě malé. Ustoupila, nevěděla, kam by se schovala. Než stačila udělat dva kroky, byl v pokoji a zavřel za sebou dveře.

„Co si to dovolujete, přijít sem, když nejsem oblečená!” vykřikla, když odložil hůl u krbu a pohodlně se usadil na sametovém sedátku.

„Vaše šaty jsou na cestě.” Podíval se na ni, všiml si, že není úplně oblečená, a pak se neochotně odvrátil. „Myslel jsem si, že vás zastihnu v lepší náladě, když si trochu odpočinete. Spletl jsem se.”

„Kolik je hodin?” podívala se na něj nešťastně. Byl oblečený do večerních šatů, a to nebylo dobré znamení.

„Je skoro pět večer.”

„Panebože.” Kousla se do rtu. To byl konec. Vyspává v domě tohoto muže a její pověst je zatím zničená.

Podíval se na ni. Jakoby proti jeho vůli mu pohled spočinul na místě, kde měla na rozevřeném živůtku zkřížené ruce. „Nikdo neví, že jste tady, Alano. O to jsem se postaral.” Odvrátil se, jako by byla nějaké pokušení, kterému musí s vypětím sil odolat. „Nechal jsem vám poslat jedny z vašich šatů, o něco vhodnější než ty, v kterých jste včera přišla. Až je přinesou, můžete se vrátit domů na Washington Square. Zařídil jsem to tak, že… se tam můžete bez starosti vrátit.”

„Co tím myslíte, bez starosti vrátit?” Nevěděla, o čem mluví. Patřily tedy ty nesmyslné přípravy na svatbu minulosti?

„Myslím tím to, že se už nemusíte bát svého strýce. Už vás.,” odmlčel se, jako by hledal vhodná slova. „Už vás nebude obtěžovat. Slíbil mi, že vás nechá na pokoji.”

„Takže vy jste mu zaplatil?” zeptala se třesoucím hlasem. „Vy jste mu za mě zaplatili? To stále věříte, že k té svatbě dojde?”

„Dojde.” Když se na ni podíval, nedokázala se ubránit a rozplakala se.

„A můj strýc přistoupil na vaše podmínky?”

Přikývl.

Připadalo jí, že je konec. Odvrátila se, aby Sheridan neviděl slzy, které jí tekly po tvářích. Doufala do poslední chvíle, že mu strýc ve svatbě zabrání. Když to neudělal, bylo jí už jasné, co je to za člověka. Přišla o pevnou půdu pod nohama a poslední ránu jí

zasadil její vlastní strýc. Nemohla pořád uvěřit, že by ji prodal tomuto muži.

„Bude to tak pro vás lepší.”

Mínil to jako útěchu, a kdyby se nebála si to myslet, měla pocit, že znovu zaslechla vlídný, svůdný tón. Ale nemyslela si to. Člověk, který je schopen zaplatit za svou nevěstu, se nenechá pohnout slzami. „Nevezmu si vás.” Otřela si tváře dlaněmi a otočila se k němu. „Můžete sice zaplatit strýci za jeho souhlas, ale uličkou v kostele s vámi musím projít já a říct ano musím také já. A já to neudělám. Nevím o nikom v New Yorku, kdo by mě k tomu dokázal donutit.”

„Alano, váš odpor je obdivuhodný, ale marný.” Sheridan se na ni ostře podíval. „Vdáte se za mne příští sobotu. A nikdo v New Yorku vás nebude muset nutit, protože to uděláte ze své vlastní vůle.”

„Neudělám.” Oči se jí zablýskly jako zelené smaragdy. Nabídka jeho bohatství byla sice lákavá, ale bylo tu hrozné tajemství Christabel. Nemohla je prozradit Trevoru Sheridanovi.

„Uděláte. Uvidíte. Zařídím to.”

„Tak to zkuste.” Vrátila mu tvrdý pohled. Pořád se snažila ubránit se.

„Vím, že potřebujete peníze.” Najednou měl docela vlídný a měkký hlas. „A vím, že je potřebujete k něčemu jinému než k pohodlnému životu. Tak proč se bránit, Alano? Řekněte mi. Dokážu být neúprosný. Stojí vám za to, uchovat si svobodu a vystavit se mému hněvu?”

„Stojí, a dřív umřu, než bych vám řekla o svém tajemství.” Potěšilo ji aspoň, že to neprozradil Didier. Když ho Sheridan uplatil, měl zřejmě strach, aby si tou informací nepokazil vyhlídky.

„Ale peníze potřebujete.” Vstal a přešel k ní. Ťukání jeho hole o dlaždice jako by bylo další součástí mučení. „Peníze potřebujete zoufale. Vidím vám to na vaší krásné tváři. Je to na něco, co přesahuje vaše osobní potřeby. Kdybyste musela, má drahá, tak byste se třeba prodávala, jen abyste ty peníze získala.”

Přestala se ovládat. Zvedla ruku a chtěla ho uhodit do tváře, ale zadržel jí ruku. Přitáhl si ji k sobě. „Ale nepochybuju o tom, že dívka jako vy by se šla radši prodávat, než aby si vzala někoho, jako jsem já. Je to tak?”

Dívala se na něj, ale byla tak rozrušená, že ani nemyslela na to, jak je nedostatečně oblečená. Uvažovala jen o tom, jak ho nenávidí.

„Tak mi přece odpovězte,” pobízel ji.

„Nevezmu si vás,” bojovala se slzami vzteku. „Nevezmu si vás, protože vámi pohrdám. Zacházíte s lidmi, jako by to byly figurky na šachovnici. Ale já nejsem pěšák, kterým byste mohl postrkovat, jak se vám líbí. Mám svou hlavu a jdu si, kam chci já.”

„Potřebujete ty peníze, Alano,” zašeptal jí tiše do vlasů a pevně ji objal, aby se mu nemohla vytrhnout. „Hrozně je potřebujete. Na co? Na kokain? Na hazard? Máte snad podobné slabosti jako my neurození? Nezajímá mě, na co ty peníze potřebujete. Jako moje žena budete mít tolik peněz, kolik si budete přát. Stačí jedno slovo. V sobotu řeknete ano a už nikdy v životě nebudete mít nedostatek.”

„Všechno, co řeknete, zní tak hrozně,” plakala Alana a škrabala látku náprsenky jeho večerního fraku. Jeho nabídka zněla velice přitažlivě. Přála si, aby se mu dalo věřit.

„Nezajímá mě, proč ty peníze potřebujete, Alano. Chci jenom, abyste se mnou šla do toho kostela.”

Odmlčela se a znovu se zamyslela. Bylo by to nádherné, kdyby měla vyřešený problém, jak se postarat o Christabel. S penězi, které tenhle muž měl, už by si nikdy nemusela dělat o její léčení starost. Bála se teď jen sama o sebe, a když se podívala do tvrdých rysů Sheridanova obličeje, znovu se jí zmocnily pochyby. Drtil ji v náručí, připadala si malá a bezbranná. V tu chvíli nemohla nemyslet na věci, které přicházejí s manželstvím. „Nevezmu si vás, protože s vámi nebudu žít jako vaše žena.”

Jemně s ní zatřásl. „Na to nemusíte myslet. Necháme ten sňatek anulovat.”

„Na to se nemůžu spolehnout,” vzlykla. „Nemůžu to udělat.”

„Ale můžete, moje drahá. Musíte zaplatit za křivdu, která se stala Maře. Jinak vás vystopuju jako lišku v lese a do konce života nebudete mít chvilku klidu.” Pohladil ji po vlasech, a zrazoval tím tvrdost vlastních slov.

Přestala plakat a zvedla k němu vyčítavě oči. Podíval se na ni a v jeho očích se objevil náhlý záblesk, když nalezl, co hledal. Dostala strach, podívala se na sebe a viděla, co zaujalo jeho pozornost. Jak se mu snažila vytrhnout, uvolnil se živůtek a byla vidět nejen velká část jednoho ňadra, ale i růžová bradavka. „Slíbil jste mi, že necháte ten sňatek anulovat. Anulovat!” řekla mu a z obličeje jí bylo vidět, jak si připadá zrazení.

Na spánku mu tepala žilka, v obličeji měl napětí. Na chvíli jí připadalo, že žádá o něco, co on musí odmítnout. Ale pak se zdálo,

že v něm opět rozum nabývá vrchu. Přikývl, pustil ji, ona ustoupila a sevřela živůtek.

„Vzkážu vám, jak probíhají přípravy. Pošlu na Washington Square posla.” Pohledem znovu zabloudil do údolí mezi jejími prsy. Pokračoval. „O tom, jak se zachoval váš strýc včera v noci, víme jen vy a já. Až se vrátíte domů, nemusíte si kvůli tomu dělat starosti. Oběma se nám bude hodit, když se až do konce týdne budete chovat tak, jak máte normálně ve zvyku. V sobotu se vezmeme a pak pro vás začne nový život.”

„Najdu nějaký způsob, jak se z toho dostat, pane Sheridane. Přísahám, že strávím celý týden přemýšlením, jak se vás zbavit.”

Přešel ke stolku a zvedl noviny, které doručili, dokud spala. Podal jí je, aby si v New York Chronicle přečetla šokující titulky.

SVATBA STOLETÍ!!!

SLAVNÁ PANÍ ASTOROVÁ PADNE V NEWPORTU DO MDLOB! DÁMA Z VYVOLENÝCH SI V SOBOTU BERE IRA!

Když viděl vyděšený výraz na její tváři, usmál se. Jako by ji pobízel: „Můžete to zkusit.”

Příštího dne bledá a unavená Alana přijímala doma návštěvy. Přicházely v celých houfech poté, co viděly novinové titulky. Alana je očekávala. Při tom skandálu ji překvapovalo jen to, že dokázali vyčkat až do snídaně a přijít teprve potom.

Didier mezi nimi nebyl. Na Washigton Square se sice ještě jednou ukázal, ale od služebnictva se Alana dozvěděla, že se Didier musel vystěhovat z hotelu na Páté avenue a poohlédnout se po nějaké lacinější čtvrti. Co Didier dělá, ji ale příliš nezajímalo. Měla spoustu jiných starostí, mezi jinými nepřetržitý proud návštěvníků, který se tvořil před jejím domem.

Přicházeli jako by přát nevěstě štěstí. Během patnácti minut, které jim povolila, se z ní snažili dostat co nejvíc informací o tom rychlém zasnoubení. Jedna dáma měla dokonce tolik drzosti, že se jí zeptala, jestli v poslední době nepřibrala v pase.

Alana si připadala jako ve válce. Odrážela jejich poznámky a drzosti, jako by to byly kulky. Nesvěřila se nikomu z nich, protože jim nevěřila. Jedinou zbraní, kterou tu středu proti návštěvníkům použila, byl vtip a vyhýbavé odpovědi. Ve čtvrtek ráno ovšem, když před domem zastavil kočár Astorových, musela Alana přiznat

porážku. Celou noc sebou házela na lůžku, když se snažila vymyslet, jak se dostat z pasti, kterou na ni Ir nastražil. Byla unavená a nenapadalo ji vůbec nic. Teď měla bránit své postavení před ženou, která byla vlastně příčinou všeho.

Opravdu, bylo to to nejlepší načasování, kdy přijmout návštěvu pověstné paní Astorové.

Alana sledovala, jak do salonu vstoupil Pumphrey s navštívenkou paní Astorové na podnose. Kartička byla přeložena, a to v řeči navštívenek znamenalo nesouhlas. Alana se na ni upřeně dívala, a ani se nenamáhala přečíst si, komu patří.

„Slečno?” Pumphrey zvedl obočí a očekával rozkazy.

„Pošli ji dovnitř.”

Caroline Astorová nevplula do místnosti v lesku zlata a diamantů, jak by to každý čekal. Vypadalo to spíš, jako by se před ní pokoj sám rozestoupil a uklonil se jí. Její všemocná přítomnost naplnila všechny kouty od chvíle, kdy se dotkla vyleštěným černým střevíčkem perského koberce. Už její výška byla hrozivá a ona to o sobě dobře věděla. Dnes Alaně připadalo, že je ještě vyšší než jindy. Vypadala jako generál, který se po prvním úspěchu stane neomezeným diktátorem. Carolině Astorové to tak vyhovovalo. Stačila její jediná zatracující poznámka, a člověk byl společensky znemožněn.

„Paní Astorová,” zvedla se Alana z rubínově červeného sametového sedátka pod oknem, „to je od vás velmi laskavé, že jste mě přišla navštívit.”

„Drahá Alice!” Caroline Astorová ji vzala za ruce a stiskla je. Neusmála se.

„V poslední době strašně pršelo, že? To jsem ráda, že máme zase slušnější počasí.” Od včerejška už měla nacvičený rituál, jak se k návštěvě chovat. Usadila matronu na jednu z thonetek a začala v duchu odpočítávat patnáct minut. Když si ale Caroline Astorová sundala rukavice, Alaně přestalo bít srdce.

Když zemřeli Alanini rodiče - a byli to blízcí přátelé Astorových, nepovažovala Caroline Astorová za vhodné sundat si rukavice. Dělala to pouze ve výjimečně napjatých situacích. Toto byla tedy katastrofa.

„Drahá Alice, je toho spousta, co bychom si měly říct, a zdaleka nemáme dost času. Nechci, aby někdo viděl, že se zde dlouho zdržuji. To by nikomu neprospělo.” Odepnula si z klobouku ohromný diamantový špendlík. Pak si sundala elegantní klobouk a

pod ním se objevily světle hnědé vlasy. Caroline Astorové bylo už čtyřicet, ale neměla jediný šedý vlas. Paruka, napadlo Alanu neuctivě.

Paní Astorová naštěstí neuměla číst myšlenky. Odložila klobouk na stůl a jako generál přešla rovnou k věci. „Alano, skutečně mi uniká důvod tvého zasnoubení. Musím přiznat, že mě ta zpráva překvapila i šokovala.”

Alana se usadila na kraji sedátka. Měla chuť jí říct, že ji ty zprávy také překvapily. Místo toho odpověděla: „Chápu, že je to poněkud rychlé.”

„Tvoje matka byla Schermerhornová, má druhá sestřenice, je to

tak?”

Alana přikývla.

„Tak to jsme skoro příbuzné, že?” usmála se paní Astorová.

Alana přikývla. To tedy rozhodně nejsme, myslela si v duchu, ale neměla náladu, aby protestovala proti vztahu, který paní Astorová navodila.

„Alice - tedy Alano, ” opravila se rychle, „říkala ti tak tvoje matka, že?”

Alana znovu přikývla a ošklivil se jí ten pokus o důvěrnost. Nechtěla, aby jí někdo připomínal matku. Obzvlášť ne dnes. Už tomu byly skoro tři roky, ale ten oheň, který ji připravil o rodiče, a svým způsobem i o sestru, měla stále v živé paměti.

„Ta by určitě nechtěla, aby sis vzala toho…Ira, Alano. To přece víš.”

Poznámka ťala do živého. Ne, matka by si nepřála, aby si vzala Sheridana, a proto také o jeho nabídce neuvažovala. Její matka se vdala z lásky a jistě očekávala, že stejně to bude i s jejími dcerami.

Ale věci se vyvinuly jinak. A ze všeho nejvíc by si její matka přála, aby se postarala o Christabel.

„Otec s matkou by mi nezakázali, abych si vzala Trevora Sheridana, kdybych ho měla ráda.” Alana odpověděla po pravdě, a zároveň tím nejvíc zavádějícím způsobem, jak to šlo. Paní Astorová se jí přece neptala, jestli má Sheridana ráda. To bylo zjevně mimo diskusi.

Zdálo se, že Alanina odpověď ji nepotěšila. Jako generál, který přeskupuje oddíl, zvolila jinou strategii. Její obličej zvlídněl. Vzala Alanu za ruku. „Rod Van Alenových má tak skvělou tradici.” Bez opravdového nadšení pak pokračovala: „Už nás mnoho nezbývá, původních Newyorčanů. Nemůžeš si dovolit udělat něco tak

nesmyslného, Alano. Za chvíli by nikdo z naší vrstvy nezbyl. Znáš přece naše motto: Nous nous soutenons. Pomáháme si sami. Sami, ” zdůraznila ještě jednou. Alana se podívala na jejich spojené ruce a vzpomněla si na zmatek posledních dnů. Uvědomila si, že za všechny její potíže může Caroline Astorová svým pocitem výlučnosti a nadřazenosti, který ji vrhl do Sheridanovy pasti. A i když Sheridan byl v celé věci hlavním viníkem, provinilých bylo víc.

S největším odhodláním, které v sobě dokázala sebrat, jí Alana odpověděla: „Ti, kdo se mezi nás budou drát, se tam stejně dostanou, s tím je nutné počítat. Tak proč ty obavy? To se stane, ať budete dělat cokoliv, abyste tomu zabránila. Trevor Sheridan chce jen ten proces urychlit.”

Paní Astorová vyprostila ruku. Oči se jí zúžily. „Ten člověk je tak… přízemní, Alano.”

Alana chtěla přikývnout na souhlas. To byla jistě pravda. Pod nánosem naučeného společensky vytříbeného chování vyčnívala jeho minulost, poživačný duch, který pocházel buď z irských ulic, nebo z Irska samotného. Byla si jistá jenom tím, že tam je a číhá jako lev v kleci. „Ve skutečnosti máte na mysli to, že je Ir, a nejste schopna se s tím smířit.” Alaně se zdálo zbytečné popírat věci, které byly zjevné.

Paní Astorová zavřela oči, jako by se modlila o sílu. „Zrovna jsou tam na ulici. Mám ti je ukázat, Alano?” Dáma otevřela oči a upřela je na Alanu. „Irové zrovna dláždí chodník na Mercer Street. Máme se kolem nich projet kočárem? Takového člověka chceš za manžela? Nádeníka? Určitě se chová jako zvíře, jde od ženy k ženě a následky jeho nezodpovědného života se plní městské sirotčince.”

Poslední, co by Alana chtěla dělat, bylo toho muže bránit. Sheridan jí připravil tolik trápení, že by ho s chutí proklela do desátého kolena. Ale přesto jí cosi v ní nedovolovalo udělat to za těchto okolností. Kdyby byl útok na Sheridana osobní, byla by souhlasila. Ten arogantní, manipulující zlosyn by si podobnou sprchu zasloužil. Ale když výhrady proti němu byly postaveny takto, na základě jeho původu, Alana nemohla souhlasit. „Trevor Sheridan není žádný nádeník. Nemůžete ho srovnávat s těmi, co dláždí ulice.”

„Dnes nádeníkem není, ale byl,” pokračovala paní Astorová a tváře jí zbarvil ruměnec nevole.

„Kdysi byli chudí i Astorovi.” Alaně se do podobné bitvy vůbec nechtělo, ale po tomhle výpadu, když se podívala paní Astorové do tváře, věděla, že už není cesta zpátky.

Paní Astorové naskákaly na tvářích červené skvrny.

„Irové pijí,” vykřikla.

„To pijí i někteří mezi námi - a někteří až moc,” dodala Alana a vzpomněla si na svého strýce minulou noc.

Caroline Astorová se ovšem nemínila vzdát. Podívala se Alaně do očí a pokračovala: „Ta dívka, Mara, Sheridanova sestra, se narodila v New Yorku. Když Sheridanovi připluli do Ameriky, byli zapsáni jako vdova a dva mladí chlapci. Z toho vyplývá pouze jedno.”

Alana nechtěla, aby to na ní bylo znát, ale tato zpráva ji překvapila. Sotva tomu dokázala uvěřit. Mara Sheridanova, s jemnou tváří a krásnými černými vlasy, neodpovídala Alanině představě nemanželských dětí. Vzpomněla si na hezkou dívku, kterou před několika měsíci potkala v parku. Nemanželské děti přece nenosí drahé modré šaty v barvě svých očí. Nemanželské děti, to jsou přece bandy špinavých kluků, co vybírají lidem kapsy a kvůli nimž je nebezpečné chodit v noci neozbrojen. Rozhodně to nejsou roztomilé mladé dívky, které se projíždějí v kočárech za doprovodu komorných a sluhů.

Jedna věc jí ale byla zcela jasná. Pochopila, proč Sheridan tak úporně chránil svou sestru. Kdyby se něco podobného stalo s Christabel, Alana si byla jistá, že by za její společenské přijetí bojovala do krve. Bylo to zvláštní, ale v tuto chvíli Sheridana skoro obdivovala. I když jako nepřítel byl hrozný, jako bratr byl téměř světec.

„To ti dělá starost, že?”

Slova paní Astorové ji vyrušila v přemýšlení. Alana zvedla hlavu a překvapení v její tváři nahradil hněv. „I nemanželské děti mají city,” zašeptala. „Dokonce i Mara Sheridanova, je-li pravda, co o ní říkáte, si zasloužila lepší chování, než jakého se jí při debutu dostalo od vás.” Chtěla to té ženě říct už celé týdny. Ted, když se jí život sesypal, jí to přineslo nesmírnou úlevu.

„Mohlas na ten debut jít, má drahá. Ale, bohužel, nešla jsi tam, a skoro mě napadá, že proto jsi teď v této situaci.” Její další slova byla ostrá jak břitva. „Všeobecně se ví, že majetek Van Alenových je asi milion dolarů. To je sotva pozlacená bída. Opravdu, pan

Sheridan by ti mohl připravit vážné starosti. Kdyby tě připravil o majetek, mohl by tě snadno přesvědčit, aby sis ho vzala.”

Alana spolkla odpověď. Koneckonců, nedokázala by nikoho přesvědčit, že na Marin debut chtěla jít, a to, jak paní Astorová odhadla majetek Van Alenu, bylo ještě nadhodnocené. Zdaleka neměla zdědit milion, obzvláště ne po letech Didierovy péče. Kromě toho měla Caroline Astorová pravdu. Sheridan jí opravdu mohl způsobit vážné starosti. Nevěděla si rady, jak dál. Postavila se a doufala, že paní Astorová pochopí, co tím myslí.

Paní Astorová zůstala sedět. „Drahá Alano, musíš mě vyslechnout. Nechci, aby sis takhle ničila život. Vždycky jsi chodila na můj lednový ples, kam zvu oněch Čtyři sta. Očekávala jsem od tebe, že mi pomůžeš bavit vévodu z Granvillu, až přijede. Beru ohledy na tvou matku. Mám pocit, že tě musím zachránit.”

„Prosím.,” začala Alana rozzlobeně.

„Ne, poslechni si, co ti chci říct. Jestli ses opravdu dostala do nesnází, proč se neprovdáš za Ansona Vanbrugh-Stevense? Je do tebe blázen. Jeho rodina má vynikající styky, patří dokonce k Zakladatelům a jsou nesmírně bohatí.”

Alana měla chuť se rozesmát. Anson Stevens byl ten nejhorší možný manžel, jakého si dokázala představit. Je sice pravda, že se o ni ucházel několik let, a dokonce ji několikrát doprovázel na večírky, kam se nemohl dostavit její strýc. Byl docela pohledný a skutečně o něm platilo všechno to, co uvedla paní Astorová, ale byl nespolehlivý. Podváděl v kartách a říkalo se o něm, že byl ochoten drogovat koně, aby vyhrál v dostizích. Když si představila, že by mu o svatební noci měla říct, že má v Brooklynu šílenou sestru - to prostě nešlo. Jediným důvodem, proč mu dovolila, aby ji občas doprovodil, bylo, že se jí nikdy na nic neptal. Za tu dobu, co ho znala, nikdy nemluvil o ničem jiném než o svém nejoblíbenějším tématu - a tím byl on sám. Celý svět se točil kolem Ansona Stevense, ale co stačilo pro nápadníka, nestačilo pro manžela. Alana se málem usmála. Stevens byl bohatstvím tak zkažený, že kdyby mu někdo řekl, aby si sám zavázal tkaničky, zřejmě by omdlel. Šokující zpráva o Christabel by ho zřejmě zabila.

„Nemůžu si vzít pana Stevense.,” začala Alana.

„Musíš. Vždycky jsi k němu byla tak chladná, a on tě má ze srdce rád.”

Alana se znovu chtěla zasmát. Anson Stevens ji měl rád asi tak jako koně, na kterých se projížděl. I když Sheridanova nabídka

nebyla nic příjemného, aspoň si nedělala žádné iluze. Nevstoupí do manželství, kde by si myslela, že bude považována za ženu, a místo toho měla menší cenu než pár trofejí z dostihů.

„Alano, buď rozumná.” Paní Astorová se postavila, jako by už konečně bylo načase odejít. „Je nesmysl, aby sis brala toho Ira. V sobotu si ho prostě nevezmeš a hotovo. Jestli si někoho potřebuješ vzít, pošlu ti sem ještě dnes Ansona Stevense.” Posadila si pečlivě klobouk na hlavu a připevnila ho špendlíkem. „Ti lidé prostě nevědí, kde je jejich místo. Je načase, aby jim to někdo řekl. Naše rodiny mají kořeny na Manhattanu. Nemůžeme si dovolit takovéhle zneuctění.”

Alana se na ni dívala a představovala si, co by asi tato energická, vysoká žena řekla, kdyby se dozvěděla o Christabel. Byla si jistá jedním: příbuzenství s její matkou by bylo rázem pohřbeno tak hluboko, že by je nikdo nevykopal.

„Je ti to jasné, Alano?”

Alana ji stěží vnímala. Zvažovala Sheridanovu nabídku. Kdyby si směla ponechat své tajemství, bylo by to vlastně docela jednoduché. Mohla by se bez problémů starat o svou sestru a nikdo by se jí na nic neptal. On by pronikl do společnosti, o kterou ona sama příliš nestála.

„V sobotu si ho nevezmeš, je to tak?”

A možná to ani nebude trvat tak dlouho a Mara bude dobře zaopatřená. Je sice Irka a je mladá, ale je milá a mimořádně hezká. A muži z jejích kruhů nebyli tak posedlí rodokmeny jako jejich ženy.

„Mýlíš se, dítě, jestli si myslíš, že by z toho pošlo něco dobrého.”

Za rok nebo za dva by s Sheridanem nechali sňatek v tichosti anulovat. Ona by se odstěhovala někam na venkov, do Brooklynu, do domku, který vídala ve snu. Byla by blízko sestře a veškeré trápení by měla za sebou.

„Nevezmeš si ho. Já ti to zakazuji!”

Alana vzhlédla, krásnou tvář bílou jako alabastr. Odmlčela se, nevěřila tomu, že se opravdu rozhodla. Pomalu začala: „Věřte mi, paní Astorová, že jsem si to dobře rozmyslela. Nezbývá mi nic jiného než si vzít pana Sheridana.”

„To je šílenství! To nemůžeš udělat!”

Alana se hořce usmála. „Pak máme zřejmě šílenství v rodině.”

Tu poznámku Caroline Astorová nepochopila. Uraženě si ji změřila a beze slova odešla. Alana ji pozorovala a myslela na jediné. Je pryč. Válka byla vyhlášena.

Podmínky kapitulace

Pozdní večeře… těžká vína… tiché hlasy… jsou nebezpečné.

Junius Browne, Velká metropole: Zrcadlo New Yorku ()

Pumphrey vešel do salonu asi deset minut poté, co odešla paní Astorová, a oznámil Alaně, že Sheridan nechal doručit potřebné věci k svatbě. Alana se začala bát, že ten Ir snad dokáže číst myšlenky. Měla sotva čas si vydechnout, když do domu dorazila spousta poslíčků a zaplnila halu nákupy z luxusních obchodů na Broadwayi. Byly mezi nimi i metry krémového saténu od Arnolda Constabla a lyonské krajky, to vše na její svatební šaty. Další nákupy byly od Lorda a Taylora, padesát kusů spodního prádla a hedvábných košilek, kompletní souprava smaragdů od Dreicera na Páté avenue, a co jí přišlo jako urážka, diamantový zásnubní prsten od Tiffanyho na Union Square. Nepřinesl jí ho snoubenec, ale ozbrojený kurýr.

Alana mlčky stála a přihlížela, zatímco Pumphrey vysvětloval poslíčkům, kam složit náklad. Jakmile odešli, ozval se znovu zvonek, a tentokrát se objevila Madame LaBoeuve, švadlena od Jamese McCreeryho. Měla jí ušít svatební šaty. Hned za ní přicházel Sheridanův komorník v černozelené livreji a přinášel jí vzkaz od pána.

Alana si vzala od Pumphreyho dopis a zavřela se v salonku. Nechtěla, aby ji někdo viděl, až bude číst. Čekala něco nepříjemného. Pomalu roztrhla obálku a dala se do čtení:

Slečno Van Alenová,

přál bych si, abyste se mnou povečeřela dnes večer v Delmoniku. Lorenzo Delmonico vás doprovodí k mému stolu. Přijďte v šest hodin. Musíme prodiskutovat spoustu věci.

Trevor Sheridan

P. S. Vezměte si můj prsten.

Zavřela oči. Tak, příkazy začínají, pomyslela si hořce a zmačkala dopis. P. S. způsobilo, že ho roztrhala na kousky a

zašlapala do země. Pochopitelně se týkalo toho skvělého zásnubního prstenu, laskavě doručeného posledním poslíčkem. Jak to bylo vypočítavé, chtít po ní, aby ho nosila na veřejnosti. Měla tak být označena jako Sheridanův majetek, nic víc, nic míň.

Znovu začala pochybovat, že si ho vezme. Caroline Astorová odešla, tak už nebylo komu se vzpěčovat a najednou jí připadalo hrozně hloupé, že by se měla nechat připoutat k tomuto muži. Rychlost a způsob, jakým se snažil celou věc odbýt, jí brala dech. Ačkoliv předtím viděla v jeho počínání nějaký smysl, ve chvíli, kdy si vzpomněla na post scriptum, začala vidět rudě.

„Pumphrey,” zavolala, když přešla do foyeru, „nech přistavit kočár na půl šestou. Musím večer někam zajet.”

„Ano, paní.” Pumphrey se uklonil, tvář dokonale bez výrazu.

Alana ho propustila pokynutím hlavy a vyšla po schodech do ložnice. Na tu večeři nesmí přijít pozdě - obzvlášť když nebude mít na ruce ten vulgární prsten.

Hnědý kočár Van Alenových přijel na Pátou avenue docela tiše. Cestou se Alana dívala, jak se kolem v chladném jarním soumraku míhají kovaná zábradlí a mramorové paláce. Byla to příjemná jízda, tato část Páté avenue ještě nebyla tolik pokažena sloupy telegrafního vedení jako Broadway, ale Alana si ničeho nevšímala, ani když kočár zabočoval ze Čtrnácté na Union Square. Myslela na Ira.

Kočár zastavil před starým výstavným domem. Delmonico, s decentní bílošarlatovou výzdobou, bylo nejlepší newyorskou restaurací. Scházela se zde společnost, konaly rodinné srazy a pořádaly plesy, dokonce i ples Zakladatelů. Bylo tu neustále plno významých lidí, a i Alana tu několikrát večeřela, vždy v doprovodu. Dnes byla sama a otřásla se, když jí kočí pomáhal vystoupit z kočáru.

Když vešla, majitel Lorenzo ji okamžitě poznal. Byl to příjemný starší muž s řídnoucími vlasy a upravenými vousy. Zdvořile se uklonil: „Vážím si vaší návštěvy, slečno Van Alenová. Dovolte mi, abych vám pomohl z pláště a dovedl vás ke stolu.”

Alana se usmála a přikývla. Byla by se s ním přivítala srdečněji, ale z nějakého důvodu ji ve chvíli, kdy překročila práh Delmonica, opustila řeč.

Lorenzo jí pomohl z kávového večerního pláště a předal ho sluhovi. „Dovolte mi, slečno Van Alenová, abych vás doprovodil. Pan Sheridan vás očekává v soukromém salonku.”

„V soukromém salonku?” zeptala se a srdce se jí zastavilo. S tím nepočítala. Doufala, že budou sedět u stolu mezi ostatními lidmi, aby bylo vidět na prsten, který jí dal.

Znovu jí sebral půdu pod nohama. Ale možná to bylo logické, že se s ní chtěl setkat v soukromém salonku. Bylo toho tolik, co si měli říct, a nebylo by to vhodné v otevřené místnosti, i když jí to jako vysvětlení připadalo slabé. V tom plánu byla jistě logika, ale jak znala Sheridana, věděla, že věc pochopí až v poslední chvíli. Jediné, co věděla jistě, bylo, že představa večeře s Sheridanem v jednom z těch luxusně zařízených salonků ji nutila k tomu, aby si vyzvedla plášť a utekla.

„Vím, že pan Sheridan váš příchod netrpělivě očekává.” Lorenzo se na ni zdvořile usmál, a ji by to bylo potěšilo, kdyby si nevšimla pohledu, který vrhl na její ruku. Hledal prsten, důkaz klepů, něco, co by potvrdilo, že noviny měly pravdu a že skutečně jedna ze Čtyř set si chce vzít obyčejného Ira. Když prsten nespatřil, zdálo se, že ho to zklamalo, jako by na jeho svědectví čekala celá armáda služebnictva a známých.

Alana se snažila ovládnout, skryla ruce do záhybů večerních šatů a zpříma se na něj podívala. Lorenzo Delmonico se rychle vzpamatoval, jak káže tradice nejlepších restauratérů, a zdvořile jí nabídl rámě. Nechtělo se jí, ale když si uvědomila, že by se musela setkat s Sheridanem na ještě veřejnějším místě, neochotně se do něj zavěsila.

Prošli hlavním sálem, plným lidí, smíchu a kouře z doutníků. Ozvěna jejich kroků se nesla prázdným tanečním sálem, jehož nádhera teď vzbuzovala jen pocit pustoty. Lorenzo ji vedl po schodech potažených kobercem z červené vlny. Otevřel ozdobné dveře z tmavého ořechu a za nimi stál proslulý Trevor Sheridan a vítal je.

Setkal se pohledem s Alaninýma očima. Vypadal ještě přísněji než obvykle a Alana se nejisté otočila po Lorenzovi, jako by volala o pomoc. Když si ale Lorenzo uvědomil napětí ve vzduchu, rychle za sebou zavřel dveře.

Zhluboka se nadechla a otočila se k Sheridanovi. Měl na sobě večerní oblek a slušelo mu to víc než komukoliv, koho kdy viděla. Naškrobený límeček košile podtrhoval mužnost jeho rysů a měl

bezvadně uvázanou bílou kravatu. Kdyby se setkali při jiné příležitosti, Alanu by přítomnost podobného muže těšila. Ale nepřestávala myslet na to, že je hrozivou silou, které musí vzdorovat, a když ho teď pozorovala, s tváří napjatou a odhodlanou, pochopila, proč mu William Astor vždy říkal přezdívkou z Wall Streetu - Dravec.

„Dovolte, abych vám řekl, jak vám to dnes večer sluší, slečno Van Alenová,” byla první slova, která zaslechla. Zdánlivě povrchně si ji prohlížel, ale jeho pohled zachytil všechno: večerní šaty z jasně zeleného taftu, živůtek v alžbětinském stylu, zdobený řadami černých perliček, krk ozdobený náhrdelníkem s drahokamy zasazenými v etruském zlaté - zvláštní šperk, obzvlášť když už nenosila smutek.

Díval se na náhrdelník tak dlouho, až si ho zakryla rukou. Když se na večer oblékala, měla pocit, že je to šperk, který se nejlépe hodí k její situaci. Připadalo jí, že tu ironii zaznamenal, ale neusmál se, obzvlášť když spočinul pohledem na její levé ruce. „Kde máte prsten, drahá snoubenko?”

Otevřela kabelku vyšívanou perlami a začala v ní hledat. Když našla prsten, vykročila a položila ho na bílý ubrus.

V obličeji se mu objevil stín. „Proč ho nemáte na ruce?”

„Myslím, že je to jasné.”

Bylo vidět, že se začíná zlobit. „Aha.”

„Můžeme tedy považovat celou věc za vyřízenou?” rozhlédla se po salonku a chtěla odejít. Zdálo se jí, že Sheridanovou přítomností se pokoj zmenšil.

„Když už jste tady, slečno Van Alenová, co kdybychom povečeřeli?” Usmál se. Páteří jí proběhlo varovné zamrazení.

„Opravdu myslím, že ne…”

„Komu by to uškodilo?”

Podívala se na něj a vzpomněla si na podobná slova: „V čem vidíte oběť?” Tenkrát je vyslovil s přízvukem, jenž jí dovolil trochu do něj nahlédnout. To se jí teď nedařilo. Po přízvuku ani stopa.

„Opravdu ne. Myslím, že už jsem vás zdržela dost dlouho.”

„Třeba se vám chystám nabídnout, že vám vrátím váš majetek. Povečeřela byste se mnou v tom případě?”

Vzhlédla a zjistila, že stojí hned vedle ní. Hustý červený koberec utlumil ťukání hole, bez níž se zřejmě nepohyboval. „Vrátíte mi ho?” zeptala se a ustoupila, protože ji znovu zastrašila jeho výška.

„Možná. Promluvme si o tom.”

Odsunul pro ni židli z růžového dřeva, potaženou sametem. Na chvíli váhala, v uších jí zněly varovné zvony. Představa, že by jí mohl vrátit majetek, byla lákavá. Pomalu se usadila, opatrně, aby si nepomačkala šaty.

Usadil se na taburetu na opačné straně malého stolku. V místnosti bylo několik zlatavě čalouněných otomanů a ona konečně pochopila, proč jednou paní Varicková přirovnávala soukromé salonky v Delmonicu k malým veřejným domům. Salonek se opravdu hodil k jakýmkoliv intimnostem.

„Vypadáte dnes večer opravdu úchvatně. Nelhal jsem, když jsem vám to prve říkal.” Jeho hlas ji přerušil v přemýšlení. Podívala se na něj, ironicky se usmíval. „Už chápu, proč si vás společnost tak cení. Jste pro ně všechno, ideál, jak by měli vypadat. Hezká na pohled, inteligentní a bonton v malíčku. Co by si jeden mohl u mladé ženy přát víc?”

„Peníze, a bohužel, díky vám žádné nemám.”

„Kdybyste si mě vzala, měla byste víc, než o čem se vám kdy snilo. Mám majetek, s jakým se může srovnávat jen málo lidí.”

„Vaše bohatství je v New Yorku proslulé, pane Sheridane.”

„Trevore. Jmenuji se Trevor.”

Na chvilku zaváhala, ale pak, snad pod pohledem jeho tmavých očí, povolila. „Trevore.”

Zdálo se, že ho potěšilo, když vyslovila jeho křestní jméno. Něco jako náznak úsměvu se mu objevilo na rtech a spokojeně si rozložil na klíně ubrousek.

Jeho sebejistota ji zlobila. Rozhodla se ho odmítnout jednou provždy. „Nevezmu si vás,” pohlédla mu přímo do očí, „pane She-Trevore. ” Aby dodala svým slovům na důrazu, vzala diamantový prsten od Tiffanyho a upustila ho do zlaté misky na stole. Kovově to cinklo.

Usmál se tomu, ale v očích měl chlad. „Nehodí se vám? Zaplatil jsem za něj pět tisíc.”

„Zaplatit pět tisíc za prsten je nepřiměřené, pane Sheridane. Vulgárnost sdělení, kolik stál, předčí jen způsob, jak mi byl doručen.”

Začal se v něm vařit hněv. „Kritizujete mé bohatství, slečno Van Alenová, ale jsem zvědav, jak se budete tvářit, až budete za měsíc prodávat ty hezké šaty, co máte na sobě, nějakému vetešníkovi.”

Měla strach, ale nebála se o peníze, nebo o šaty. Bála se o Christabel. „Mám nápadníky, pane Sheridane. Nenapadlo vás ještě, že když budu opravdu zoufalá, vezmu si jednoho z nich?”

Usmál se na ni. „Leccos jsem o vašich nápadnících slyšel, slečno Van Alenová, hlavně o mladém Stevensovi. A něco vám povím. Vezmete-li si jednoho z nich, zničím ho v tu chvíli, kdy řeknete ano.”

Zbledla. Možnost vzít si Stevense nikdy nepovažovala za reálnou, ale viděla, že ten člověk jí zatarasil všechny únikové cesty. Možná že opravdu to nejlepší, co může pro Christabel udělat, je vzít si Trevora Sheridana, přesně tak, jak to řekla paní Astorové. Ale kdykoliv si vzpomněla, že by opravdu měla přijmout nabídku tohoto muže, stačilo, aby se podívala do tmavých, pomstychtivých očí, a věděla, že dělá chybu. Chybu. Chybu. Mělo to možná svou logiku, ale srdce se vzpíralo. Nemá ho ráda. A je to nebezpečný člověk.

„Měla bych jít,” zašeptala, a chtěla tak rozhovor ukončit.

Chystala se vstát, když ji uchopil za zápěstí a podržel. „Poslouchejte mě. Jestliže odmítnete mou nabídku, postarám se, abyste měla problémy. Tím si můžete být jistá.”

Snažila se vytrhnout, ale nedařilo se jí to. „Vy poslouchejte, pane Sheridane. Už tak mám víc starostí, než si dokážete představit. Nemusíte mi přidělávat další.”

„Zůstaňte tu.” Pevně ji držel.

„Pusťte mě.” Odhodlaně se na něj zadívala.

I když to nevypadalo, že by se mu chtělo, pustil ji. Chvilku mu trvalo, než se uklidnil, a pak, jak odcházela, poznamenal: „Jestli odsud odejdete s takhle červenými tvářemi, všimnou si toho v hlavní jídelně a bude z toho ještě víc klepů. Poznají, jaký na vás mám vliv.”

Otočila se a podívala se na něj. To, co říkal, byla bohužel pravda. Všimli by si jí a zítra by si půl města vyprávělo o tom, jak utekla z Delmonica. Vyvodili by si z toho, že Trevor Sheridan je schopen v ní vzbudit takovou vášeň - a to bylo to poslední, co chtěla.

Znovu se posadila, v očích oheň. Dívala se na něj a zlobila se čím dál víc. Nastalo tak hrozivé ticho, že byla ráda, když se objevili Lorenzovi číšníci a začali jim servírovat večeři. Maso bylo výborné, omáčky jemné, a přesto výrazné, ale Alana by byla mohla jíst papír a vyšlo by to nastejno. Jako dezert jim přinesli různé

druhy zmrzliny - rybízovou, bourbon a čokoládovou. Ani se jich nedotkli a číšník je odnesl rozteklé na kaši.

Když byli konečně znovu sami, Sheridan se postavil a přešel ke stolku z růžového dřeva, pokrytému krajkou. Stála na něm karafa s brandy a dvě sklenky z křišťálového skla. Nalil a jednu před ní postavil. Myslela si, že se posadí, ale vrátil se pro svou sklenici. Znovu jí připadalo zvláštní, že ani na tak krátkou chvilku neodkládá

hůl.

Posadil se a hůl položil na stolek. Zlatá hlavice ve tvaru lví hlavy se leskla v odrazu ohně. Podívala se na něj a znovu jí přišli na mysl lvi.

„Slečno Van Alenová, chtěl jsem, aby to celé proběhlo hladce, ale čím víc se budete bránit, tím drastičtější opatření budu muset přijmout.” Napil se brandy a zatvářil se, jako by mu nechutnala. „Vidím, že jsem u konce. Musím vás tedy přesvědčit, abyste si mě vzala ještě dnes večer, než odsud odejdete, anebo se mi nepodaří, o co usiluji. Víte snad o nějakém vhodném jiném způsobu, jak by se dala celá věc vyřešit, abych nemusel sáhnout po nepříjemných metodách?”

Záměrně jí vyhrožoval a dosáhl, co chtěl. Padla na ni tíha. Stále se ale nechtěla vzdát. Sebrala veškerou odvahu a začala vysvětlovat: „Můj život vám nepatří, abyste si s ním dělal, co se vám zamane. Neměl jste právo mi ho ničit po nešťastném debutu vaší sestry a není váš ani teď, jako prostředek pro to, čeho chcete dosáhnout: dostat Maru do společnosti. Nějak si poradím. Vaší sestře, pane Sheridane, přeju hodně štěstí. Je to milá dívka a mrzelo mě, když jí ublížili. Chápu teď trochu víc a rozumím, proč se o ni tak staráte a proč ji chcete chránit. Jste laskavý bratr, že se o ni tak staráte, ale ne za cenu mého života.”

Poslouchal ji a poklepával silnými prsty na okraj sklenice. Když skončila, vypadalo to, že jí ani nechce říct, k čemu se odhodlal: „Alano - budu vás tak oslovovat, protože brzy budete mou ženou - nejsem zvyklý prohrávat.” Odmlčel se a zadíval se na svou vestu. Vyndal z kapsy zlaté kapesní hodinky a podíval se na ně. Pak je pomalu vrátil do kapsy. „Teď je deset hodin. V půl jedenácté sem od svatého Brendana přijde starý kněz. Pokusím se ho přesvědčit, aby nás oddal dnes večer zde. Řekl jsem mu, že jestli si vás okamžitě nevezmu za ženu, budu s vámi spát i bez požehnání manželství.”

Zbledla. Vyskočila tak prudce, že převrhla židli: „To nemyslíte vážně!

„To mám v plánu. Oficiálně se vezmeme v sobotu, v kostele sv. Brendana, a abych si mohl být jistý, že tam skutečně přijdete a s vámi všichni ostatní, stanete se mou ženou dnes večer tady.” Sheridan byl naprosto klidný. „Jak vidíte, myslel jsem na všechno.”

„Nemyslel!” vykřikla a chytila se hrany stolu, jako by potřebovala podporu. „Co když v sobotu nepřijdu! Mohu vás ponížit, a jestli mě k tomu dnes večer donutíte, udělám to!”

„Mé ponížení bude moje stejně jako vaše, protože budete má žena. Pamatujte si to. Jestliže se v sobotu neukážete, rozhlásím, že už jsme nemohli déle čekat a nechali jsme se oddat zde.”

To byla opravdu rána. Naklonila se nad stolek a přitiskla si třesoucí ruku ke rtům. „Na tu svatbu nikdo nepřijde, to přece víte. Když jste je nemohl dostat na debut své sestry, proč by vám chodili na svatbu? A do katolického kostela k tomu?”

Napil se zhluboka brandy, jako by nebyl zvyklý vychutnávat nápoj. „To nemáte pravdu. Přijdou se podívat, jak si jedna z nich bere mě.”

„Nepřijdou! Copak to nechápete? Stane se ze mě stejný vyvrhel, jako jste vy. Nebude to k ničemu. Copak tomu nerozumíte?”

Potřásl hlavou. „Nemyslím si. Mám ještě jeden trumf, na který jste zřejmě zapomněla. V poslední vůli vašich rodičů stojí, že budete-li se vdávat, má vás k oltáři vést William Astor. Uvidíte, že když musí být na svatbě on, bude tam i paní Astorová. A když tam bude paní Astorová, přijdou i všichni ostatní.”

Alana zavřela oči a přemohl ji strach. Úplně zapomněla na tuto část poslední vůle. Nevěnovala tomu tenkrát pozornost, když ji Didier četl v salonu, toho deštivého odpoledne po pohřbu rodičů. William Astor tam byl také, vážil si Alanina otce. Caroline tam pochopitelně nebyla, čtení poslední vůle jí připadalo příliš morbidní. Alana si vzpomněla, jak ji pan Astor políbil na čelo, když ten den odcházel, a řekl jí, že si takovou povinnost bude pokládat za čest. Usmála se a nevnímala ho, protože v tu chvíli se nedokázala soustředit vůbec na nic. V nejfantastičtějším snu by ji ovšem nenapadla tato možnost. Docela by ji zajímalo, co si o svém slibu pan Astor myslí teď. Co si o tom myslí jeho žena, si představovat nemusela.

Sheridan ji přerušil. „Myslel jsem na všechno, Alano. Vidíte, že nemáte jinou možnost než spolupracovat a vzít si mě.”

Podívala se na něj s rozšířenýma očima. Zaťala prsty do čalounění. „Nevezmu. Až sem přijde kněz, všechno mu řeknu - jak mě do sňatku nutíte, jak si plánujete anulování. Neoddá nás.”

„To neuděláte.”

„A proč bych to neudělala? Devatenáct let jsem žila jako svobodný člověk. Nevidím důvod, proč by to nemělo pokračovat aspoň dalších devatenáct let.”

„Neuděláte to, Alano. Vím, že máte nějaké tajemství, a tím tajemstvím jste zranitelná.”

Zbledla. Setkali se očima a Alana zašeptala: „Jak to víte?”

„Nevím, o co jde.” Jeho hlas zněl najednou docela vlídně. „Ani mě nezajímá, o co jde. Ale ať je to co chce, vím, že něco tajíte, vypátrám to, a zítra to bude ve všech úvodnících New York Chronicle, jestli dnes večer neuděláte, co po vás chci.”

Připadala si jako myš v pasti. Zmítal jí vztek a strach. „ I když třeba něco schovávám, jak myslíte, že byste zjistil, co to je?”

„Jestli vám to nedošlo z úterních titulků v novinách, dovolte, abych vám to vysvětlil. Chronicle patří mně. A zaměstnávám lidi, kteří jsou cvičení v tom, jak pátrat po tajemstvích v životech jiných lidí. Až zjistí, co tajíte vy a až se dočtete, co o tom napíšou, uznáte, že to bude znít tak strašně, že nebudete chápat, jak jste s něčím takovým mohla tak dlouho vůbec žít.”

Cítila, že se začíná vzdávat. Oči se jí naplnily slzami a hlas se jí začal třást. „Chronicle jsou příliš slušné noviny na to, aby se zabývaly něčím podobně bezvýznamným. I kdyby vaši špehové zjistili mé tajemství, čtenáře by s tím nenudili.”

Sheridan se opřel lokty o stůl a naklonil se k ní. „Jestli jste na to ještě nepřišla, Alano, tak novináři jsou ti největší lháři na světě. Věřte mi, že až zjistí, co tajíte, tak čtenáře rozhodně nudit nebudou.”

Odvrátila se od něj, zrovna když jí po tváři skanula první slza. Snažila se neplakat, ale Sheridan ji porazil. Nebylo nic, čím by se ještě mohla bránit. Nepřehlédl nejmenší detail. Bude si muset vzít tohoto člověka a zničit si život. Musela si vybrat - buď ona, nebo Christabel. Neměla jinou možnost.

Ramena se jí začala otřásat vzlyky. Stírala si slzy, ale tekly jí stále nové. Chtěla toho od života tak málo, že se jí zdálo nepravděpodobné, že nebude mít ani to. Myslela na muže ze svého

snu, na obyčejný bílý dům. To bylo všechno, po čem kdy toužila. Toho muže, jehož tvář nikdy nespatřila, teď nahradil bohatý Ir, sedící vedle ní.

„To přece není trest smrti, má drahá. Sňatek necháme anulovat, k tomu dostanete spoustu peněz.” Po těch slovech jí položil ruku na rameno, jako by ji chtěl utěšit.

Škubla sebou, jako by se jí dotkl sám ďábel. „Toho anulování dosáhnu, je vám to jasné? Nedotýkejte se mě! Nikdy!” Změřila si ho rozhořčeným, ostrým pohledem.

Tváře mu zrudly hněvem. „Ale jistě. Přece by si tak přízemní Ir nedovolil poskvrnit ta bílá, vznešená stehna.”

Zbytky rozvahy ji opustily po této poznámce. Vyskočila a popadla první věc, kterou měla po ruce, prázdnou skleničku. Chtěla ji po něm vší silou hodit, ale popadl ji za zápěstí a donutil ji sklenici pustit. Sklenice spadla nehlučně na čalouněnou lenošku. Alana se mu vytrhla a natáhla se pro další.

Teprve později pochopila, co se stalo potom. Přitáhl ji k sobě, aby ho nemohla napadnout, a nepochopitelně přitom ztratil rovnováhu. Padala najednou dopředu a jeho váha je oba strhla na červený koberec. Přistála mu na hrudi a vedle nich spadla ebenová

hůl.

Bez sebe vzteky zvedla hlavu a podívala se na něj. Přičítala by mu celou situaci za vinu, kdyby neviděla výraz v jeho obličeji. Zbledl a upřel oči do stropu. Měl v nich něco, co Alana nedokázala chápat jinak než jako potlačovanou bolest.

Nevěděla, co bylo příčinou. Nebyla tak velká a těžká, aby její pád způsobil takové následky. Ani nespadla tak, aby ho zranila.

Znovu se na něj podívala. Tentokrát jí Sheridan pohled vrátil. Do obličeje se mu vrátila barva a v očích měl zase známou aroganci a chlad. S námahou se posadila a v tu chvíli jí sklouzlo ramínko šatů. Jeho oči ho následovaly, a jako by podlehl náhlému instinktu, natáhl ruku a pohladil ji pro rameni.

Jeho dotyk na ni zapůsobil jako elektrický výboj. Rychle se nadechla, ale nevydechla. Podívala se na něj a zjistila, že si ji se zájmem prohlíží. Nezastíraná smyslnost v jeho výrazu byla něčím, s čím se ještě nesetkala. A přestože se toho částečně bála, nechtělo se jí ramínko rychle upravit.

„Ta vaše podmínka je těžká, Alice Diano Van Alenová,” zašeptal a podíval se na ni. „Zajímalo by mě, proč si vás doteď nikdo nevzal.”

Nastala chvíle ticha, v níž se dívali jeden na druhého. Neodpovídala, a najednou se ozvalo zaklepání na dveře. Vyděšená Alana se chtěla rychle postavit, ale Sheridan ji přidržel, kde byla. Zavolal „Vstupte!” a dovnitř vešel Lorenzo Delmonico a po jeho boku starší kněz.

Když viděli Sheridana a Alanu v situaci, která nevypadala jinak, než že leželi na koberci, starému knězi poklesla čelist a Lorenzu Delmonicovi div nevypadly oči z důlků. Vypadalo to, jako by váhal, jestli zůstat a poslechnout si nějaké vysvětlení, nebo se rozběhnout, brát schody po dvou a odvyprávět v kuchyni poslední novinky o skandálu.

„Přišel váš host, pane Sheridane,” řekl Lorenzo zdvořile a snažil se předstírat, že je to naprosto normální, když najde váženého hosta na podlaze. „Mám donést další víno?”

Vyděšená Alana se podívala na Sheridana. Čekala, že mu bude stejně trapně jako jí, ale místo toho se na ni pobaveně usmál a tmavé oči mu blýskaly potěšením. Bylo jí jasné, že je odsouzená. Když je kněz takhle našel, nezbude mu nic jiného, než je rychle oddat, aby je zachránil od hříchu.

Sheridan ji zvedl překvapivě silnýma rukama a uchopil hůl. Ztěžka povstal, podal jí ruku a pomohl jí na nohy. Když němě zírala na starého, kněze, připomněl jí, jak je oblečená, a srovnal ramínko šatů na správné místo.

„Byl byste tak laskav a dovolil nám chvilku o samotě?” zeptal se významně Sheridan.

Lorenzo se vzpamatoval jako první. „Jistě, pane,” a odešel z místnosti. Vypadal zklamaně. Alana si byla jistá, že kdyby nebyl takový profesionál, určitě by poslouchal za dveřmi.

„Pane Sheridane, teď už věřím tomu, co jste mi řekl. Musíte si tuto dívku vzít…, než zaplatíte svou duší.” Slova kněze jí připadala jako rozsudek smrti.

Alana se snažila vymluvit mu to, co si myslel, ale Sheridan ji přerušil. „Chceme být oddáni okamžitě, že, lásko,” vyzýval ji, aby se bránila.

Mlčela.

„Bude možné provést obřad zde, otče?” obrátil se Sheridan ke knězi.

Otec Donegal vypadal značně ztrápeně. Bylo to dost obtížné udržet tohoto mocného muže na správné cestě, i když byl skryt ve stínu zpovědnice. Když mu stál tváří v tvář, bylo mnohem těžší

odporovat. „Už jsem vydal ohlášky vaší svatby na sobotu, pane Sheridane. Když vás oddám teď, budu se za to muset zodpovídat biskupovi. A ten rozhodně nebude potěšen.”

„Buď nás oddáte dnes večer, nebo je moje duše zatracena. Podívejte se na mou nevěstu, otče. Máte mi za zlé, když nemám dost pevnou vůli?” zeptal se Sheridan podle. Alana se na něj podívala a nevěřila tomu, že by tak dokázal lhát knězi. Když se ale střetla s jeho pohledem, pochopila, že nebyl daleko od pravdy.

Otec Donegal se podíval na Alaniny vyčesané vlasy a drahé šaty. Ve chvíli, kdy jí spočinul očima na tváři, se odvrátil, jako by si začal myslet něco, co by si myslet neměl. „Neměl byste mě vystavovat biskupově nemilosti,” odpověděl.

Sheridanova slova byla hbitá a úlisná. „Snad bych věděl, jak utišit biskupův hněv. Vidím, že stavba katedrály pokračuje. Přijal by další příspěvek na sv. Patrika? A já bych ho, víc než kdokoliv jiný, rád viděl arcibiskupem.”

Kněz se stále tvářil utrápeně.

„Můžete mu říct, že se za ním zítra zastaví můj bankéř.” Podíval se na Alanu. „Ale dnes večer si musím vzít tuto krásnou dívku.”

Bylo v tom morální dilema, ale co se taktiky týče, neměl kněz na vybranou. Biskup musí mít svou katedrálu. A on musí nějak živit sirotky ve Five Points. „Bude také nějaký příspěvek pro sv. Brendana?” zeptal se.

Sheridan přikývl.

„V tom případě vás oddám,” podvolil se kněz. „Výborně.” Sheridan se usmál a Alana strnula, když si uvědomila, jaký je to obratný darebák. Bavil se na její účet.

„Jste připraveni?” Otec Donegal vyndal zpod tuniky malou

bibli.

Otevřel ji na stránce o svátosti manželské, ale v tu chvíli Alana vykřikla: „Počkejte!”

Sheridan ji přitáhl k sobě a zeptal se kněze: „Mohl bych si promluvit se svou nevěstou, otče?”

Kněz přikývl a Sheridan ji odvedl do opačného konce pokoje. Zašeptal: „Co je to, Alano? Chcete na přední stránky Chronickle? Věřte mi, že se postarám, aby něco proniklo i do Times a do Heraldu, když vám to tak bude vyhovovat lépe.”

Váhala, chtěla se bránit, ale věděla, že nemá čím a jak. Po chvíli přikývla, ale dříve než ji odvedl zpátky ke knězi, uchopila ho

za rukáv a řekla mu rozechvělým hlasem plným hněvu: „Vezmu si vás, pane Sheridane, ale jen za těchto podmínek: budu mít svůj vlastní příjem a nebudu se vám muset zodpovídat ze svých výdajů. A musíte mi slíbit, že od dnešního dne všechna tajemství, která mám, patří jen mně a vy se mě nikdy nebudete na nic ptát, nebo je nedáte zjišťovat. Slibujete?”

„Slibuju,” odpověděl Sheridan lehce.

Sklonila hlavu s úlevou, že jí to slíbil, a s hněvem, že ji přinutil k sňatku. Nechala se odvést zpátky ke knězi. Lorenzo a jeden mladý poslíček, který zrovna přicestoval ze Sicílie, jim byli svědky, a když přísahali, že zachovají celou věc v tajnosti, otec Donegal se před ně postavil a začal s obřadem.

„Jak se jmenujete, dítě?” zeptal se.

„Alana.” Odmlčela se, stále nevěřila tomu, že je to všechno pravda. „Alice Diana Van Alenová.”

Otec Donegal se na ni překvapeně podíval. „Vy nejste katolička, že, slečno Van Alenová?”

Zavrtěla hlavou. „Naše rodina vždy patřila k holandské reformované církvi.”

„Dobrá.” Sklonil bibli. „Musím vás tedy požádat, abyste ve jménu našeho spasitele Ježíše Krista odpřisáhla, že děti, které vzejdou z tohoto svazku, budou vychováni jako katolíci.”

Alana polkla, její mlčení se pomalu měnilo v paniku. Chtěla začít křičet, že z tohoto svazku žádné děti nevzejdou. A ji teď nutí, aby před bohem slíbila, že vychová děti v duchu náboženství, které jí bylo naprosto cizí. „Přísahám,” zašeptala a nebyla schopna se na Sheridana podívat.

Otec Donegal byl spokojen, začal tedy, ale Alana ho sotva slyšela. Jeho slova plynula jako proud, splývala jedno s druhým, byla jen pozadím zápasu, který se v ní odehrával.

Ve chvíli, kdy měla vyslovit ano, byla už úplně otupělá. Slyšela, jak Sheridan řekl rychle své ano a pak si další věci uvědomila, až když ji vzal za levou ruku a na prsteníček jí navlékl ten nevkusný diamantový prsten od Tiffanyho.

Kněz požehnal jejich spojení, Sheridan sklonil hlavu a dotkl se rtů své nevěsty lehkým polibkem. Když se narovnal, sebrala konečně odvahu se na něj podívat. Co viděla, ji nepotěšilo. Tmavé oči mu zářily triumfem a objevilo se v nich nové vlastnictví. Uvědomila si, že byla blázen, když se k sňatku nechala přinutit.

Nedokázala mu odporovat, dokud byla svou paní. Když teď byla jeho ženou, bylo jí jasné, že se bude muset podrobit jeho vůli.

Ta myšlenka ji tížila, ustoupila o krok dozadu. Kněz zažertoval, že jestli hledá svého ženicha, musí se obrátit opačným směrem. Lorenzo se zasmál, poslíček jako ozvěna s ním, i když bylo jasné, že nerozumí ani slovo anglicky. Ji to neuklidnilo. Připadalo jí, jako by se zrovna zaprodala ďáblu. Nemohla z Sheridana odtrhnout oči. Přímo zářil spokojeností. A měl k tomu důvod. Jeho trik vyšel, všechno se stalo tak, jak si přál. Byla teď jeho ženou, před lidmi i před bohem.

Co to jenom udělala?

Později toho večera zastavil Sheridanův černozelený kočár před domem na Washington Square. Nebyla ještě ani půlnoc, ale Alaně se zdálo, že do Delmonica odjela snad před sto lety. Teď, ať se jí to líbilo nebo ne, byl její život provždy změněn.

Lampa, která visela na kočáru, vrhala trochu světla dovnitř. Sheridan seděl na brokátovém, čalouněném sedátku a proti němu, pokud možno co nejdál, seděla Alana. Celou dobu, co jeli po Páté avenue, mlčeli. Když kněz opustil salonek, vyzvedl Sheridan Alanin plášť a beze slova odešli. Co by si také měli říct? Obřad jim nepřinesl žádné štěstí, nebyl důvod k radosti a oslavám. Sheridan mohl být aspoň spokojen s trikem, který se podařil. Alana nic neplánovala. Byla zvířetem, které chytil do pasti, a teď, když byla v zajetí, necítila nic než hořkost.

Kočí otevřel dveře. Sheridan vystoupil první a pomohl jí ven. Nečekala, že by ji doprovodil k domovním dveřím, a ani si to nepřála, ale udělal to. Otevřel dvířka terasy a uvolnil jí cestu. Pumphrey by na ni normálně čekal u dveří, ale protože Sheridan poslal její kočár brzy zpátky, domníval se, že Alana se vrátí mnohem později.

Lampy mdle svítily a Alana, jak to bylo zvykem v jejích kruzích, neměla klíč od domu. Podívala se na Sheridana a bylo jí

nepříjemné, když zjistila, že ji pozoruje. Natáhla se po šňůře ke zvonku a v tu chvíli se jí před očima zablýskl diamantový prsten. Třesoucími prsty si ho sundala a podala ho Sheridanovi: „Myslím, že ho budete v sobotu potřebovat,” podotkla a ani na něj nepohlédla.

Zadíval se na krásný prsten, který jí ležel v dlani. Pak tiše řekl: „Na sobotní obřad seženu jiný. Tenhle si nechte. Je to přece váš zásnubní prsten.”

„Nekupujte další. Nebudeme spolu tak dlouho.” Natáhla ruku.

Stále ho odmítal. „Sobotním obřadem nebudeme oddaní o nic víc, než jsme teď. Dnes večer jsme se stali manžely, a tohle je váš zásnubní prsten. Nechte si ho.”

Jeho vytrvalost ji rozzlobila. Odpověděla mu, jako by byla služka: „Jak si přejete, pane Sheridane. “

„Dobře, paní Sheridanová. ” Ušklíbl se a Alana zůstala beze slova. To jméno ji šokovalo. Ještě je nikdo nevyslovil, a jí znovu připomnělo reálnost toho, co se stalo.

Ochable zatahala za šňůru, aby přivolala Pumphreyho a zbavila se Sheridanovy přítomnosti. Jestliže jí zbývaly dva dny svobodného života, nechtěla trávit ani chvilku z nich s Sheridanem. Pumphrey otevřel dveře, měl zmačkaný límeček, jako by se byl zrovna oblékl. Překvapilo ho, když spatřil svou paní s Sheridanem. Alana se mu nedivila. Jediný muž, s jakým ji kdy viděl, byl její strýc. Nikdy nezvala nikoho ze svých nápadníků do domu, dokonce ani Ansona Vanbrugh-Stevense. Po onom požáru si chránila své soukromí.

Otočila se k Sheridanovi, že ho pošle pryč, ale k jejímu úžasu vešel dovnitř, jako by byl pánem domu. Chvíli nevěděla, co říct, ale pak se vzpamatovala a odevzdaně požádala: „Pumphrey, mohl bys poprosit Hazel, aby nám udělala trochu kávy? Vezmeme si ji v salonku.”

Pumphrey přikývl, v očích překvapení. Alana si sundala plášť a komorník odešel. Vrhal kradmé pohledy na Ira, který si podle toho, co říkaly noviny, měl vzít jeho paní.

Alana se podívala na Sheridana. Věděla, že by mu měla být vděčná a pozvat ho, aby ji doprovodil do salonu, ale nenacházela správná slova. Jediné, na co se zmohla, bylo, že kývla hlavou směrem do salonu.

Vešel a samozřejmě se usadil na ozdobném sedátku, jako by tam už někdy byl. Hůl si nonšalantně položil na rokokovou opěrku a sledoval Alanu, jak se usazuje do jedné z thonetek.

Zdálo se jí, že teprve v tuto chvíli na ni večer dolehl plnou tíží. Snažila se ovládnout, ale řekla mu: „V New Yorku se mezi gentlemany sluší, aby počkali, než se posadí dámy.” Připadala si jako snob a mrzelo ji to, ale mohl se chovat aspoň trochu slušně, a ne se rovnou vrhnout na oblíbené sedátko její matky.

Sheridan se ušklíbl, někdo by to mohl omylem považovat za úsměv. Kysele jí odpověděl: „To je ale náhoda. Podobný zvyk máme i v hrabství Roscommon. Až na to, že v zemi, odkud pocházím, je také zvykem, že dáma zve svého hosta na návštěvu vlídnými a zdvořilými slovy, a ne jen kývnutím krásné hlavy.”

Měla pocit, že prohrála. „Nečekáte snad, že bych vás vítala, jako bychom se chystali k zásnubám?” Zvýšila hlas. Touto nocí vrcholily dny plné napětí, a tak se neovládala. „Koneckonců, jsme přece…” Zaslechla ve foyeru nějaký hluk. Ať to bylo cokoliv, hned to utichlo, jako by bylo slyšet, že sama zpozorněla. Za chvíli se ozvaly kroky a objevil se Pumphrey s podnosem s kávou. Postavil stříbrný tác na karetní stolek a zavřel za sebou dveře z leštěného ořechu. Nechal je tak diskrétně o samotě.

Ostře zašeptala: „Nemůžete ode mě čekat, pane Sheridane, že budu tuhle situaci okamžitě s elegancí zvládat. Když jsem odcházela dnes večer z domu, ani mě nenapadlo, že se něco podobného stane. Měla jsem pocit, že je dost času.”

„Dost času vycouvat, že, paní Sheridanová?”

Zrudla. Znovu to jméno. Paní Sheridanová. „Neříkejte mi tak, prosím,” požádala tiše.

„Dobře, Alano, ale říkejte mi tedy Trevore.”

V jeho hlase se ozývala výzva i naléhavost. Bylo v něm ale také ještě něco jiného, něco, co jí způsobovalo mrazení v zádech.

„Jste teď moje žena,” pokračoval tvrdě, „mohla byste se aspoň snažit, aby to tak navenek vypadalo?”

„Z toho nepojde nic dobrého, .Trevore.” To jméno jí znělo cize i příjemně na jazyku. „Přijde den, kdy téhle spěšné svatby budete litovat, navzdory tomu, co si myslíte teď.”

„Nedokážu si představit žádné okolnosti, za jakých bych této situace litoval. O všechno jsem se postaral,” odpověděl jí spokojeně.

„Budete toho litovat. Pohrál jste si s tolika životy, že se to neobejde bez trestu. Někdo ty křivdy pomstí.”

Setkali se pohledem. „A ten někdo, to budete vy?”

Chtělo se jí vykřiknout Ano!, ale hned v tu chvíli začala pochybovat, že by kdy měla tolik důvtipu, aby ho dokázala přelstít. Místo toho řekla odhodlaně: „Když to nebudu já, nebudete se moct divit, když tu osobu pochválím.”

Zničehonic se zasmál. „Tak výhružná slova! Měla byste mi spíš na kolenou děkovat, že jsem vás vytáhl z tak svízelné situace!”

Ochladla. „Byla bych si se svým strýcem poradila i bez vaší pomoci.”

Podíval se jí na ruce, z kterých jí nedávno zmizely modřiny.

„To jistě.”

Rozhněvaně se postavila a došla ke konvici s kávou. Nalila ji do dvou šálků a beze slova mu podala jeho.

Když se znovu usadila, prohlédl si ji. „Musím vám také připomenout, že zítra si musíte rozmyslet, které sluhy si budete chtít vzít s sebou do mého domu. A také jaké osobní potřeby. Sem se už po sobotě nevrátíte. Abyste mohla Maru uvést co nejrychleji do společnosti, je nutné, abyste bydlela co nejdřív pod mou střechou.”

Oči se jí rozšířily. Na to ještě nepomyslela, že se bude muset vzdát svého domu. Pochopitelně že bude muset, když je teď manželkou tohoto muže, ale přesto jí ta představa připadala nesnesitelná. Znovu se jí zmocnila panika. Ta svatba se udála tak rychle. Ještě si nedokázala představit všechny oběti, které ji to bude stát.

Kde vidíte jaké oběti? připomenula si Sheridanova slova. Rozhlédla se kolem sebe - matčina oblíbená lenoška, mahagonový karetní stolek, který se v rodině dědil už třetí generaci. Noha stolu byla stylizována jako americký orel s rozepjatými křídly a Alana si vzpomněla, jak o něm jednou otec mluvil jako o Fredovi, a dělal si legraci, jak Van Alenovi koupili tento stolek před několika desetiletími, kdy jeho posléze slavný designér byl v té době neznámý skotský truhlář Duncan Fife.

Hrozilo, že se znovu rozpláče. Neměla k zařízení domu žádný zvláštní vztah. A pokud měla, tak tím vším pohrdala a představovala si svou budoucnost jinak, jako ve snu o bílém obyčejném domě. Ale to bylo všechno dřív, dřív než Trevor Byme Sheridan rozbil mocnou pěstí svět, ve kterém žila a kterému věřila. Bylo snadné odmítat zajetý životní styl, když si myslela, že je předurčena k tomu, aby si vzala někoho ze své vrstvy a vedla podobný život. Teď ale nebylo lehké opustit nábytek, kde v každém

škrábanci cítila vzpomínky na rodinu, a nad každým sametovým čalouněným kouskem si musela uvědomit, že se jich vzdává proto, že jí osud potrestal nečekanou ranou.

Stáhlo se jí hrdlo, předzvěst toho, že jí brzy vytrysknou horké slzy. Ale nemohla si dovolit plakat, a obzvlášť ne před tímto člověkem. Začala je rychle polykat, protože jestli ji její prostředí něco naučilo, tak to bylo ovládat se ve správný okamžik.

„Na svatební cestu pojedeme do Newportu,” oznámil Sheridan hlubokým, sebejistým hlasem.

Dívali se na sebe. Znovu mu v hlase zazněl cizí přízvuk, a ji to překvapilo. Něco ho vyvedlo z míry? Možná to, jak dobře se ovládala. Možná že i přes to, jak se dobře ovládala, si uvědomil, jak je kvůli jejich sňatku nešťastná, a hnulo se v něm svědomí. Třeba je za tou chladnou maskou také člověk. Když se na něj ale podívala pozorněji, nenašla v jeho očích nic než sebejistotu a uspokojení dobyvatele, který je přesvědčený, že všechna jeho rozhodnutí byla správná.

Pokračoval, tentokrát perfektní angličtinou. „Sezona zrovna začíná. Budete mít čas seznámit se s Marou. A představit ji ve společnosti.”

„V Newportu?”

Přikývl.

Málem se ho zeptala, proč s nimi jede jeho sestra na svatební cestu, ale pak si uvědomila, že jejich manželství je zinscenované jen pro jediný účel - dostat Maru do společnosti. Proč by tedy jeho sestra neměla jet s nimi? Aspoň bude moci začít s dobýváním společnosti hned. Po pravdě řečeno, Alana byla ráda, že dívka pojede s nimi. Nebude muset být s Sheridanem sama. „Co si myslí Mara o našem sňatku?” zeptala se, protože najednou chtěla znát všechny podrobnosti, které vedly k jejímu neštěstí.

Sheridan dopil kávu. „Zmátlo ji to, protože si nedokáže vysvětlit, jak k tomu přispěla. Neřekl jsem jí o naší dohodě a doporučoval bych vám, abyste si to také nechala pro sebe.”

Alana zaslechla v jeho hlase hrozbu. Zašeptala: „A co si o mně myslí?”

„Mluví o vás hezky.” Najednou jako by se mu vloudil do hlasu cit. „Ale ona mluví hezky skoro o každém.”

Alana se s ním nepřela. Odpovídalo to její představě o Maře Sheridanové. Podívala se na muže, který byl teď jejím manželem, jak sedí na sedátku, jež bylo pro jeho urostlou postavu příliš malé.

Jeho tmavé, rozhněvané oči s odhodlaným výrazem jí vnukly jedinou myšlenku. Jestliže Mara Sheridanová zosobňuje světici, pak Trevor její dobrotu vyvažuje opačným směrem. A nejen vyvažuje, dokonce měla pocit, že jeho přispěním se váhy vychýlily ke zlu.

„Budete mít zítra napilno. Nechám vás teď o samotě.” Postavil se a sevřel zlatou lví hlavu na své holi. „Pošlete mi seznam věcí, které budete potřebovat. A také jména sluhů, které si budete chtít ponechat.”

Tiše přikývla. Opravdu bude mít zítra spoustu práce, ale ze všeho nejdřív se musí vydat do Brooklynu a říct své jediné pokrevní příbuzné, že se právě vdala.

Sheridan se na chvíli odmlčel, jako by nevěděl, jak přesně vyjádřit, co zamýšlel: „Alano, chápu, že máte nějaké nápadníky, kteří o vás usilovali. Zítra byste jim měla oznámit, že naše rozhodnutí je konečné.”

Přikývla a její povolnost ho přiměla k tomu, aby cynicky dodal: „Ale nebojte se. Když jim to dobře vysvětlíte, možná se vám podaří je přesvědčit, že nic není ztraceno, i když jsme manželé.”

Otevřela ústa, tak ji překvapilo, co řekl. Všechny její dosavadní představy o manželství se dnes večer hroutily. Manžel přece manželce nenavrhuje takovéhle věci. A přestože toho muže, který byl teď jejím manželem, neměla ráda, ta slova ji tak zabolela, že měla chuť složit hlavu do dlaní a rozplakat se. Sheridan se s ní jednu chvíli nechá oddat a v příští chvíli jí navrhuje, aby nezahazovala ostatní možnosti, protože přijde čas, kdy se jí budou hodit. Chtělo se jí plakat, když si vzpomněla, jak si představovala manželství. Rozhodně ne takhle.

„Dobrou noc, Alano. Uvidíme se u sv. Brendana.”

„Dobrou noc,” odpověděla tiše a nedokázala se na něj podívat. Ještě než za ním zapadly domovní dveře, vrhla se na matčinu lenošku a dala se do hořkého pláče.

Příštího rána zavezl Alanu kočár do South Street, tak jako už před tím stokrát. Rychle se dostali přívozem přes East River, a tak se stalo, že hnědý kočár Van Alenových sjel z rampy nového přívozu Fulton přesně ve dvanáct. Trvalo jim to déle, než předpokládali a než se dostali z doků, protože se něco spravovalo na mostě. Na nábřeží už srovnali se zemí několik bloků, aby bylo možno postavit mostní věž a vybudovat přístup k mostu. Všude bylo plno dělníků, většinou to byli Irové.

Když musel kočár zastavit, protože kolem táhlo několik oslů velký žulový blok na staveniště, Alana několik z nich zaslechla, jak spolu mluví irsky. Čas od času uslyšela špatnou angličtinu s cizím přízvukem.

Opatrně zdvihla záclonku u okénka a pozorovala je. Po pravdě řečeno na nich nebylo nic přitažlivého, nikdo nebyl tak hezký jako Trevor. Měli široké tváře a krátká, podsaditá těla poznamenaná léty dřiny. Skupinka, která stála nedaleko, si začala podávat kolem červenou skleněnou láhev, jakmile předák na chvíli přešel ke skládání štěrku. Vzpomněla si, jak paní Astorová trefně popisovala Iry pracující na ulici. To, co viděla, odpovídalo její dosavadní představě. V hlavě jí vyvstal nápis, který mnohokrát viděla - Irové ani nemusí zkoušet žádat o práci.

Náhle ji zaujal jeden muž. Byl to dělník, který tiše poslouchal předáka, když jeřáby zvedaly z vozu kameny. Muž vzhlédl a Alana spatřila stejné tmavé, vzpurné oči, jako měl její manžel, a stejně dychtivou, napjatou tvář. Nemohli být příbuzní, ale Alana se nedokázala zbavit Trevorova obrazu.

Kameny rychle vyložili a provoz se znovu rozproudil. Alana dál pozorovala okénkem onoho Ira, jak se vrací k práci, lopatu v ruce, a hloubí s ostatními jámu, kde se měla postavit mostní věž. Byla to hrozná práce, a když si ho Alana znovu prohlédla, uvědomila si, jak mrhá inteligencí při takové dřině. Už dřív slyšela, že se lopatám říká „irské lžíce”. Teď konečně věděla proč.

Spustila záclonku a opřela se. Muž s tmavýma očima a vzdornou tváří ji neopouštěl. Doufala, že ten Ir to vydrží, že ho nezlomí bezduchá dřina za pár halířů denně, otrok lopaty.

Nechápala, jak někdo může něco podobného vydržet, ale byli lidé, kteří vydrželi.

Vzpomněla si na manžela. Trevor Sheridan pocházel z ulice. Když si ho teď představila tak, jak viděla toho dělníka, špinavého od hlavy k patě, se zoufale snaživým výrazem, najednou mu rozuměla lépe. Sotva si dokázala představit, jak se mohl vypracovat na místo, kde byl dnes - a když si uvědomila, jaká musel překonat protivenství, naplnil ji tichý, uznalý obdiv.

Podívala se záclonkami ven a zjistila, že už jsou venku z centra, v Brooklynu, na venkově. Vpravo od ní se pásly ovce a vlevo byla půda už zoraná a čekala na jarní osev. Jako obvykle, čím blíž k ústavu své sestry byla, tím jí bylo hůř. Bylo hrozné, s čím se museli tihle Irové vyrovnat, když chtěli přežít v nové vlasti, ale Alana dobře věděla, že chudoba není jediné vězení. Seděla v čalouněném kočáře a před očima se jí míhaly všechny hrůzy minulosti. Předsudek a bída jsou tragické, ale jsou na světě i jiné zlé věci. Když kočár zahnul doprava k léčebně Park View, Alana si to uvědomila o to silněji.

Ošetřovatelka měla na sobě bílomodrou uniformu, bílou zástěru a čepec. Přišla je přivítat ke vchodu, s úsměvem na rtech. Pozdravila Alanu až příliš vřele a podala jí ruku.

Když prošli dlouhou skleněnou chodbou do budovy, ošetřovatelka ji začala informovat o Christabelině stavu. „Má dneska dobrý den, uvidíte sama. Je tamhle u jezírka, vidíte ji? Krmí kachňátka.” Sestra Steinova se zastavila a ukázala ven prosklenou stěnou.

Alana ji sledovala pohledem a spatřila Christabel, jak sedí na zelené lavičce a vlasy jí vlají v mírném vánku. Byl na ni krásný i smutný pohled. Zrovna jí bylo šestnáct a stávala se z ní krasavice. Byla menší, ale dobře rostlá a měla klidnou tvář Piety. Alana si byla naprosto jistá, že její sestra je stejně krásná jako dobrá. „Děkuji vám. Jsem ráda, že je jí dneska dobře.” Alana se podívala na ošetřovatelku. „Půjdu za ní.”

„Počkejte chvilku, prosím, slečno Van Alenová.”

Alana se zastavila.

„Zase měla ty divné sny. Snaží se rozpomenout na ten požár. Mám dojem, že se vás na to bude chtít vyptávat, a já bych vám doporučovala, abyste ji od toho odradila.”

Alana přikývla. Když se sestra Steinova otočila, že půjde, zeptala se jí na něco, co už jí dlouho leželo v hlavě. „Nejsem

doktor, sestro, ale nebylo by lepší, kdyby si Christabel vzpomněla, co se tu noc vlastně stalo? Možná by jí to pomohlo víc než všechny

léky.”

„Zabít rodiče, slečno Van Alenová, to je ošklivý zločin. Je možné, že by ji šok z pravdy zničil.”

„Nebo ji vysvobodil,” naléhala Alana. „Vím, že to neustále opakuji, ale věřím tomu: Je nevinná. To bychom měli mít na paměti. Kdyby si Christabel vzpomněla na podrobnosti, co se opravdu dělo, možná by se nám konečně podařilo přesvědčit konstábla, že celý ten požár byla nehoda.”

„A co když nebyla? Jak byste se s tím smířila? Není lepší žít v takovémhle snu?”

V hlase sestry Steinové nebylo ani stopy po vlídnosti. Alana to přičítala tomu, jak dlouho pracovala s pacienty. „Já ale nějak vím, že moje sestra nespáchala zločiny, z nichž byla obviněna.”

Ošetřovatelka se na ni dívala, na výrazných rtech shovívavý úsměv. „Slečno Van Alenová, měli jste náramné štěstí, že vám nabídli ústav jako alternativu vězení. Sestřino mládí a fakt, že váš strýc uplatil policii, vedly k tomu, že ji dali do dobrého ústavu. Já být vámi bych nevířila vodu. Vaše sestra je v dobrých rukou a váš strýc je s námi spokojen. Nemůžete být také spokojena?”

„Jste k ní hodná, já vím. O tom nemluvím…”

„Běžte tedy za sestrou, slečno Van Alenová.” Sestra Steinova ukázala na postavu na cestičce k jezeru. „Máte na Christabel vyhrazený čas. Proč byste ho trávila se mnou místo s ní?”

Alana zmateně přikývla. Mluvila už o tom hodněkrát, se strýcem, s policejním náčelníkem, s touto ošetřovatelkou. Ze začátku se o to zajímala víc, mluvila víc, měla víc naděje. Ale když pokaždé dostávala stejné odpovědi a stejné alternativy, měla pocit, že je to všechno jen stále se opakující sen.

„Jděte za ní, slečno Van Alenová. Řeknu vašemu kočímu, aby tu byl tak za hodinu.”

Sestra Steinova byla zdvořilá a na Alanu byla vždycky hodná, ale Alana ji nikdy neměla ráda. Bylo v ní něco, čemu nevěřila. Na to myslela, když otevřela kovanou mříž a vydala se za sestrou.

„Christal?” zavolala tiše, když přešla sametový záhon. Oslovila ji znovu dětskou přezdívkou: „Christal, copak jsi na mě za ty dva týdny zapomněla?”

Christal se otočila, modré oči plné smíšené radosti a trápení. Vstala z lavičky a vrhla se jí kolem krku. Alana ji objala, pevně, jako vždycky.

„Alano, zrovna jsem na tebe dneska tolik myslela,” zašeptala jí Christal do vlasů. „Pamatuješ, jak nás tatínek bral do cukrárny k Loftům? Mám takovou chuť na lékořici, že to skoro nemůžu vydržet.”

Alana se usmála. Neochotně se odtáhla a prohlédla si sestru. Měla na sobě světle modré taftové šaty v barvě svých očí, živůtek v barvě švestkového sametu, lemovaný kolem korzetu třepením. Slušelo jí to, byla krásná, až příliš krásná pro tento ústav, kde ji nikdy nikdo nespatří.

„Pojď sem, posaď se ke mně na chvilku. To je dneska hezky, viď?” Christal ji vedla k lavičce. Usadily se a kolem nich se sběhlo hejno chundelatých hnědých kachňátek, která se sháněla po drobcích.

„Jsem ráda, že máš dneska dobrou náladu, Christal,” začala Alana a nevěděla, jak jí povědět o svém sňatku. „Musím ti něco

říct.”

„Nejsou to žádné špatné zprávy, viď?” přerušila ji Christal a v očích se jí objevil strach.

„Ne, neboj se.” Alana ji vzala za ruce a podržela je, aby ji ujistila. Sňatek sice pokládala za nešťastnou událost, ale pro Christal to znamenalo záchranu, a proto si Alana umínila, že se musí tvářit, jako by byla naprosto šťastná.

„To je přece diamantový prsten,” zašeptala Christal, když si všimla sestřiny ruky. „Ty ses zasnoubila?”

Alana otevřela ústa a chtěla jí odpovědět, ale došla jí slova. Nevěděla, jak to říct. „Nejsem zasnoubená, Christal, je to trochu víc. Včera večer jsem se vdala.”

Na Christalině tváři se objevila směsice radosti a dotčení. Zašeptala: „To je skvělé, to jsem opravdu ráda. Opravdu. Přeju ti hodně štěstí.” Otočila se k jezírku, aby jí Alana neviděla do tváře, jak ji to mrzí. „Vím, že by mi nikdy nedovolili jít ti na svatbu. A chápu, žes mi o tom neřekla dřív. Ale stejně bych si přála, abych patřila do tvého života trochu víc. Aspoň trochu.” Maličko se zamračila. „Asi ani nevím, jak se jmenuje - nebo vím?”

Alana ji prudce objala. Chtělo se jí plakat. „Ale ty do mého života patříš, Christal. Není chvíle, kdy bych na tebe nemyslela. Neboj se, že bych na tebe zapomněla jen proto, že jsi tady.”

„Ale měla bys na mě zapomenout.” Christal se začala třást. „Co si proboha pomyslí tvůj manžel?”

„Neřekla jsem mu to,” sdělovala Alana opatrně. „A neřeknu mu to. Jednou tě odsud dostanu a nenechám žádného cizího člověka, aby se zabýval našimi starostmi.”

„Ale ten muž už není cizí. Je to tvůj manžel, budeš mu to muset jednoho dne vysvětlit.” Christal se snažila potlačit chvění. „Vzala sis Ansona? Vím, že o tebe stál.”

Alana ztuhla. Jak jí měla vykládat to všechno, co se jí stalo? „Nevzala jsem si Ansona,” začala pomalu. „Vzala jsem si Ira jménem Trevor Sheridan. A neřekla jsem ti o tom proto, holčičko, že jsem ho do minulého pondělka neznala. Je to hrozně složité.”

„Ty sis vzala Ira?” vykřikla Christal. „Copak známe nějaké Iry?” Oči se jí rozsvítily očekávaným skandálem. „Vzala sis někoho ze sluhů?”

Alana se rozesmála. Sestra nebyla zlá, mluvila z ní prostě jen naivita. Svým způsobem to bylo okouzlující. Alanu hrozně mrzelo, že Christal zítra nebude na její svatbě. „Trevor Sheridan je sluha asi tak jako Caroline Astorová,” smála se. „Je hrozně bohatý. Budu se o tebe moct už napořád starat, Christal. Koupíme si v Brooklynu malý domek, až tě odsud dostanu, a budeme žít tady a svět nás nebude zajímat. Už to vidím. Dům na travnatém zeleném kopci, bílý, obyčejný.” Alana se tak zasnila, že si nevšimla znepokojeného výrazu v sestřiných očích, a málem řekla i něco víc.

„Ale vždyť jsi teď vdaná, Alano. Jak tě může něco takového napadnout?” vzdychla Christal.

„Ale to přece.,” začala Alana a pak se zarazila. Nemohla přece Christal říct, na čem se s Sheridanem dohodli. Sestra by poznala, že se Alana obětovala, trápila by se a připadala si provinile, a to by Alana nesnesla.

„Já ani nevím, co mluvím,” zasmála se nuceně „Jsem vdaná tak krátce, že si nedokážu představit, jaké to bude.”

„Musí to být šlechetný člověk, že tě sem nechá přijít, abys mi vyprávěla o své svatbě, místo co bys byla s ním na svatební cestě.” Christal zářily oči štěstím. „Je hodný, viď. Zasloužíš si hodného člověka.”

Alana se na ni jen dívala, neschopná odpovědět. Nemohla jí vysvětlit, že její svatební cesta ještě nezačala a že k její „skutečné” svatbě ještě nedošlo. Bylo to tak hrozně komplikované, a pokud mohla usoudit z Christalina výrazu, sestře šlo jen o to, aby věděla,

že je šťastná. „Má všechny vlastnosti, které potřebuju, aby měl,” zašeptala. Byla to pravda. To byla ta nejpřiměřenější odpověď, jakou si dokázala vymyslet.

„Jsem tak ráda. Určitě budete mít děti, které ti pomohou zapomenout na všechno to trápení, které jsem zavinila já. Vím to.” Christal ji znovu objala a Alana to trpně snesla. Byla ráda, že jí sestra nevidí do obličeje.

Když se loučily, Alana si všimla, že je sestra unavená a že by měla jít. Vzala si kabelku a navlékla rukavice, ale než vstala, Christal se jí zeptala: „Řekla ti sestra Steinova o mých snech?”

Alaně jí bylo líto. Srdce jí ztěžklo. „Nemluvme o tom, je takový hezký den.”

Christal se snažila nedat na sobě znát, jak se trápí. Ruce se jí třásly, když vzala Alanu za ruce. „Ne. Musím ti to říct, Alano. Jednoho dne si vzpomenu, co se stalo. Musím si vzpomenout. Musím.”

„Jsou přesvědčeni, že by ses o to neměla snažit. Holčičko, netrap se tím. Jsi tak mladá, mrzí mě, že máš takové starosti.”

Christal se odvrátila. Polkla a Alana viděla, jak se jí po tváři kutálí slzy. „Ten sen byl tak věrný, že jsem cítila, jak mě pálí ruka.” Christal se podívala do dlaně. Neměla rukavice, a Alana uviděla znovu jizvu, která její sestru usvědčila v očích policejního inspektora, jenž vyšetřoval smrt rodičů.

Jizva v dlani byla ve tvaru růžice, takové, jaká byla na stříbrné klice do ložnice jejich rodičů. Když rodiče uhořeli v postelích a zjistilo se, že dveře od ložnice byly zavřené, podezření padlo na Christabel, které bylo v té době třináct let. Policie ji našla, jak se skrývá u sebe ve skříni, když se jí podařilo uniknout ohni z pokoje rodičů. Způsobilo jí to takové trauma, že si dodnes nevzpomněla, co se vlastně tu noc stalo a co dělala v pokoji rodičů, kde bylo takové horko, že se kliky rozžhavily doběla.

Alana si jasně a střízlivě vzpomněla, jak byl Didier po neštěstí laskavý, jak se stal správcem poslední vůle, jak nechal opravit dům na Washington Square. Vypadalo to, že je zděšený tím, co se stalo, a hlavně Christabeliným osudem. Alana do smrti nezapomene na výraz, který se mu objevil v tváři, když mu policisté řekli o jizvě v Christabelině dlani. Didiera se to tak dotklo, že sám prosil náčelníka, aby se slitoval nad dívčiným mládím a poslal ji do ústavu místo do vězení. Dělal všechno proto, aby ochránil dobré jméno Van Alenu, a podařilo se mu tragédii úspěšně utajit. To byl

poslední dobrý skutek, který vykonal. A kdyby Didier neměl na tu noc alibi - že ho viděli v hudební akademii, Alana by nikdy nevěřila, že smrt jejích rodičů byla pouhou nešťastnou náhodou.

„Nechci o tom teď mluvit, Christal. Zdá se mi, že jsi unavená, škodí ti to,” zašeptala Alana.

„Ne, musím si vzpomenout. Je v tom moje jediná naděje.”

„Christal…,” začala Alana a hlas se jí lámal soucitem. Nesnesla pohled na sestru, jak se trápí, na svou malou sestřičku, s kterou před lety chodila do cukrárny, kde s rozšířenýma očima sledovala bonbony a čokoládu, aby se pak shodly, že lékořice je stejně nejlepší. Na světě je plno neštěstí a chudoba k nim patří, ale v tuto chvíli se Alaně zdálo, že kdyby to sestře pomohlo, pracovala by s lopatou v ruce, dřela by se, až by jí ruce krvácely.

„Běž už, prosím tě, Alano.” Christal si utřela tváře a vstala. Svírala v ruce sáček se zbylými drobky pro kachňata, která se jí ještě hemžila u nohou. „Jsem už unavená a ty ses zdržela. Nechci, aby se na tebe kvůli tomu manžel zlobil.”

Alana se postavila, ale odejít se jí vůbec nechtělo. „Pojď, doprovodím tě do pokoje.”

Christal potřásla hlavou. „Nemůžeš mi s tímhle nijak pomoct, Alano. To musím vyřešit já.”

„Netrap se tím, prosím tě.” Alana ji chtěla vzít za ruku, ale Christal uhnula.

„Ne, Alano, musíš už jít. Nechci tě zdržovat. Od tvého manžela bylo hezké, že tě nechal přijít. Musíš mu vyřídit, jak jsem mu za to vděčná,” Christalin hlas se zatřásl, „a slib mi, že mu vyřídíš, že jsem řekla, že si vzal tu nejstatečnější a nejhodnější ženu v New Yorku.”

Alana se rozplakala, a protože nechtěla sestru rozrušit, vyběhla kopec k východu a běžela ke kočáru, který na ni čekal. Christabel se nedívala, jak odchází. Kachňátka jí seděla u nohou a ona je pozorovala s výrazem odsouzené Ofelie.

Alana měla oči oteklé a zrudlé pláčem, když kočár zastavil na Washington Square. Navzdory zmatku, který byl všude v domě kvůli blížící se svatbě, šla rovnou do pokoje a nepouštěla nikoho dál, od poslíčka až po milou Margaret. Chtěla se nějak rozveselit, a dřív se jí to vždycky nějak dařilo. Teď měla pocit, že už se v životě neusměje. Kdykoliv si vzpomněla na Christal, vytryskly jí slzy.

Osud její sestry ji vždy dojímal, ale dnes jako by se v ní něco zlomilo. Už se nedokázala ovládat. Možná to bylo díky tlaku, kterému byla vystavena, možná kvůli zítřejší svatbě, ale Alana tomu nevěřila. Ničilo ji, v jakém stavu zastihla Christal. To, jak se snažila být statečná a vyrovnat se s takovou hrůzou, nutilo Alanu stydět se za to, že se byť jen na chvilku poddala sebelítosti. Její starosti a vynucený sňatek byly ničím ve srovnání s utrpením, v kterém žila Christal. Když si znovu utřela oči vlhkým kapesníkem, který mačkala v ruce, přísahala, že udělá všechno, co bude v jejích silách, aby ji dostala z ústavu, aby pak mohla žít normálním životem, jaký jí byl původně souzen.

Její rozjímání přerušilo zaklepání. Rozhodla se nevšímat si ho. Ale když se ozval zoufalý hlas švadleny, paní LaBoeuve, která ji prosila, že jí musí vzít míru na svatební šaty, aby mohly být zítra hotové, Alana se nad ní slitovala, otřela si oči a otevřela dveře.

Rozhodně nevypadala jako šťastná nevěsta, ale bylo jí to úplně jedno. Vyhýbala se zvědavým pohledům švadleniných pomocnic, svlékla si šaty a zůstala jen v růžovém hedvábném korzetu a košilce lemované stužkami stejné barvy. Madame LaBoeuve a její švadleny se daly do práce, nabíraly a špendlily a všechny se snažily nedbat jejích zarudlých očí a uplakaných tváří. Alana věděla, že by jí mělo záležet na tom, co si o ní pomyslí, ale v tu chvíli jen chtěla být sama.

Měla vědět, že takového štěstí se jí nedostane.

Sotva paní LaBoeuve zapíchla poslední špendlík, bylo slyšet hlasité protesty Alaniny komorné Margarety z přilehlého pokoje. Všechny oči se upřely tím směrem a k Alanině hrůze do ložnice vešel Trevor Sheridan, v patách s Margaret, která byla blízko hysterickému záchvatu a snažila se mu zabránit ve vstupu.

„Ten člověk vůbec neposlouchá, slečno!” křičela Margaret. „Mám zavolat Kevina, aby ho vyhodil? Co mám dělat?”

„Co to má znamenat?” vydechla Alana a připadala si pod Sheridanovým pohledem jako nahá. Na hrudi si držela rozšité šaty.

„V životě jsem neviděla takové chování - vtrhnout do ložnice dámy jako zvíře!” vykřikovala Margaret.

Sheridan se odvrátil od Alany, pousmál se na malou komornou a zašeptal: „ Go dachta an diabbal tú. “

Margaret se rozšířily oči překvapením, jako by jí byl povědomý alespoň jazyk, i když ne konkrétní slova.

„Že nevíš, co jsem řekl, Pegeen?” zeptal se nespokojeně Sheridan.

Margaret vážně potřásla svými hnědými kučerami.

„Angličani tě spolknou, když nebudeš znát svůj rodný jazyk. Běž! Vrať se do kuchyně! A vy také, všichni!” poručil náhle madame LaBoeuve a její armádě švadlen. „Chci být sám se svou.” V tu chvíli se podíval na Alanu, která stála u okna a tiskla k sobě rozešité šaty, „snoubenkou”, dokončil větu a v očích se mu objevil pobavený záblesk.

„To je ale nemožné chování!” zlobila se Alana a srdce jí bušilo pod jeho pohledem. „Takhle přece nemůžete vtrhnout do mé ložnice! To se nedělá!”

„Dělá,” odporoval jí ve chvíli, kdy kolem něj prošla poslední švadlena. Dokonce i Margaret zmizela, běžela určitě za Kevinem zjistit, jakou strašnou irskou kletbou ji Sheridan proklel.

„To se opravdu neumíte chovat? Kdo vám dal právo sem takhle vtrhnout?” zasyčela, když byli sami, a nevěřila jeho drzosti.

„Jsem váš manžel. Proto mám právo.”

„Ale nikdo jiný neví, že jsme manželé. Šokoval jste moje služebnictvo.”

„Oni se z toho vzpamatují.” Přistoupil k ní a najednou si všiml jejích zarudlých očí. „Vy jste plakala.” Jen na očích mu byl znát zájem.

Zrudla hněvem. Odvrátila se od něj a řekla hlubokým, nepřátelským hlasem: „Proč bych neměla plakat? Mám k tomu spoustu důvodů.”

Ničila ji situace, v jaké se nacházela její sestra, ale o tom on nevěděl. Když se na něj podívala, bylo jasné, že si její slzy vysvětluje jako hanbu nad jejich sňatkem. Zatvářil se, jako by se proměnil v led. Nikdy nebyl příliš srdečný, ale ve chvíli se jeho nezaujatost dokázala změnit v otevřené nepřátelství. Pomalými, důstojnými kroky přešel k čalouněné židličce u krbu. Posadil se na ni, jako by tím vytyčoval své území, a hůl si položil na kolena jako meč.

Popošla k němu a málem zakopla o dlouhou vlečku. „Jestliže jste se mnou chtěl mluvit, měl jste na mě počkat v salonu. Proč jste sem takhle vtrhl?”

„Nejsem zvyklý čekat v salonech.” Nepamatovala se, že by kdy jeho oči měly tak chladný výraz. Nechápala, jak se směs zlaté,

zelené a hnědé dokáže proměnit v čistý led. „Jste moje žena,” řekl ostře, „a budete se mnou mluvit teď.”

Jeho výhružka ji poděsila, ale ještě daleko víc slovo žena. Z jeho úst to znělo jako nadávka. „To jsme si nedomluvili,” zašeptala ochraptěle. „Neřekla jsem, že mi můžete takhle vpadnout do soukromí, kdykoliv si myslíte, že se vám to hodí. Okamžitě odejděte.”

Díval se na ni, nemohl odtrhnout oči od místa, kde satén přiléhal k jejím prsům. Jeho výraz ale zůstal nezměněn. „Vyhovovalo by vám lépe, kdybych za vámi poslal své právníky? Myslím, že vaše soukromí by utrpělo daleko víc, kdyby se jich tu teď tucet procházel po pokoji.”

„Vaši právníci by na mě aspoň počkali v salonu.”

„Tím si nejsem tak jistý. Dokážou být pěkně dotěrní. Když jsem jim řekl, že jsem se s vámi oženil, nemohou se dočkat, aby se s vámi setkali. Nelíbí se jim, když má někdo přístup k mému majetku.”

„Jsou to jistě moudří pánové. Chápou, že po tom, co jste mi způsobil, si zasloužím jistou kompenzaci.” Pomyslela na účty za léčení své sestry. Bude se muset postarat o to, aby nevypátrali, za co bude peníze utrácet.

Potřásl zlověstně svou hezkou hlavou. „Seznámil jsem je s naší dohodou. Ale abyste vůbec něco dostala, trvají na tom, že musíte okamžitě podepsat tyto listiny. Chystali se sem, tak jsem jim navrhl, že vám je doručím sám.”

„Jak laskavé.” Nedokázala se vyvarovat kousavého tónu, obzvlášť ne, když si uvědomila, o čem vlastně mluví. Souhlasil, že jí listiny doručí sám, aby se mohl potěšit, jak jí zlobně blýskají oči.

Ledově se pousmál a sáhl do náprsní kapsy. Vyndal silný svazek listin a položil je na stolek vedle ní. „Máte pero?”

„Co mám podepsat?” Lehce se zamračila.

„To je dohoda o fondu, kterým vás nechávám volně disponovat. Bude vám stačit deset tisíc měsíčně?”

Z hlavy jako by jí vyprchala krev, málem omdlela. Když si to rychle spočítala, uvědomila si, že by stačilo, aby za něj byla provdána jediný rok, a bude mít dost peněz, aby se o Christal starala až do smrti, když to bude zapotřebí. Najednou jí všechno připadalo snesitelnější.

„Souhlasíte s tím, Alano?”

Podívala se na Sheridana a přikývla. Z psacího stolku vyndala pero a kalamář, přinesla je ke stolu a podepsala všechny listiny, které jí předložil. Chtěla si přečíst, co podepisuje, ale v textu bylo tolik výrazů jako následkem čehož a v závislosti na, že jí slova připadala, jako by byla v čínštině a ne v angličtině. Následovaly tři stránky, které se zabývaly „definicí autentičnosti podpisu”, čemuž už vůbec nerozuměla.

Znechuceně se mnohokrát podepsala a Sheridan strčil listiny do kapsy. „Už slyším ty úlevné vzdechy u Glasse, Goldsteina, Sache a dalších.” Znovu se mu na rtech objevil cynický úsměv.

„Takže teď, když je většina vašeho majetku ochráněna před mou nenasytností, mohla bych vás požádat, abyste odešel?” Zdvihla obočí a ukázala ke dveřím.

Zdálo se, že nemá na spěch. Znovu se zadíval na šaty, které měla na sobě. I když ještě nebyly dokončené, vypadaly dobře.

Satén splýval i přiléhal tak, jak měl - a dával vyniknout jejím prsům a pasu. Oči mu zvlídněly a zdálo se, že na chvilku váhá. „Ještě jste mi neřekla, co si chcete vzít s sebou. Tenhle dům půjde zítra do dražby.” Ušklíbl se. „Asi si chcete nechat tu svou protivnou komornou, že?”

„Margaret je u mě od chvíle, kdy přijela do Castle Garden. Mám ji teď vyhodit?”

Obrátil oči v sloup. „No dobře. Řekněte jim, až zítra přijdou, ať se hlásí mému komorníkovi. Jmenuje se Whittaker.”

„Whittaker. Vy máte anglického komorníka?”

Zeptala se naprosto nevinně, prostě ji zajímalo prostředí, do kterého se zítra přestěhuje. Ale Sheridan si její otázku vyložil jinak. Ztuhl a pevněji sevřel hlavici hole. „Tady přece nejsme v Irsku, nebo ano? Tohle je Amerika a tady pro změnu Angličani mohou pracovat pro Iry, když ti mají dost peněz, aby za to zaplatili.”

„Já jsem jenom chtěla.”

„Já vím, co jste chtěla.”

Prosebně k němu vztáhla ruce. „Ne, opravdu.”

Vstal, a slova jí odumřela na rtech. Spletl si její otázku s něčím, co vůbec neměla v úmyslu, s něčím podlým a krutým. I když ho neměla ráda, nechtěla, aby si o ní myslel tohle. Přesto ji jeho přístup rozčiloval. Vždycky byl připraven dělat ty nejhorší možné ukvapené závěry.

„Obřad bude v devět hodin,” oznámil jí naprosto formálně a klidně. „Nechci, aby se to nějak zpozdilo. Je po půstu a kněží mají spoustu práce s oddáváním. Nemohu ten termín změnit.”

„Kéž bych se s vámi byla setkala v půstu. Nebyla bych v téhle situaci.”

Zlomyslně se usmál, oči znovu ledové. „Můžete si ještě poplakat, milá manželko. Nejen že jste si musela vzít Ira, ale ještě k tomu katolíka.”

„Nechte toho.” Opravdu ji to rozhořčovalo. „Nemyslete si, že všechno, co řeknu, je míněno jako urážka týkající se vašeho původu.”

„Musíte mě omluvit, jestliže tomuhle těžko uvěřím.”

„Neomluvím.” Přidržela si vlečku a šla s ním ke dveřím. „Nemůžu být vaše žena a neustále držet jazyk za zuby, abyste si náhodou něco špatně nevyložil. To po mně nemůžete chtít.”

„Ano, a jak jste právě před chvílí řekla, už toho po vás chci moc.”

Popadla ho za klopy a donutila, aby se na ni podíval. Šeptala, protože nechtěla, aby ji sluhové slyšeli. „Ublížil jste mi - na to nezapomínejte! Donutil jste mě k sňatku bez lásky. Připravil jste mě o majetek. Téměř jste mě zničil skandálem. Ale znova a naposledy vám říkám: Křivdíte mi, když si má slova vykládáte jinak, než je myslím. Nezajímá mě, že jste Ir, a přísahám při všem, co je mi drahé, že jsem chtěla jít na debut vaší sestry. Vezměte to laskavě na vědomí a chovejte se ke mně podle toho!”

Na chvíli zaváhal a na vteřinu to vypadalo, jako by jí chtěl věřit. Ale ne úplně. Pak zdvihl oči, vzal ji za bradu a donutil, aby se na něj zpříma podívala. „Nerad bych očerňoval tu bělostnou duši, kterou se snažíte každému předvádět, Alano, ale máte velice sobecké důvody proto, abyste se mi něco takového snažila namluvit. Ne, jste úplně stejná jako ti ostatní. Zajímá vás jen čistota těch kolem vás a nic jiného.”

„Ano, máte pravdu, na tom mi záleží. Ale soudím je i podle jejich povah, a co se týče vaší, zatím jsem si nevšimla jediné světlé stránky.” Zlobila se, jak ji rozčilil, a uniklo jí zasténání. Snažila se vyprostit bradu z jeho prstů. Ale než se jí to podařilo, zabodl se jí špendlík ze švu šněrovačky do měkkého prsu. Snažila se špendlík najít, ale šev měla pod paží a nemohla se do něj dobře dostat. Zoufale se o to snažila, ale najednou ucítila, jak silná ruka prohledává šev, a pak druhá. Když Sheridan vyndal několik

špendlíků, a odhalil tak velkou část z jejího korzetu, konečně našel onen špendlík v růžovém krajkovém okraji její košilky. Vyndal ho a pak sáhl do kapsy pro kapesník a přitiskl jí ho ke kraji prsu, aby zachytil kapku krve, než poskvrní drahé prádlo.

„To už zvládnu,” šeptala rozpačitě, protože viděl její košilku.

Přikývl a svolil, aby si nechala jeho kapesník. Přičítala to své představivosti, ale měla dojem, že se dotkl lehce ze strany jejího prsu a třásly se mu ruce.

„Váš kapesník,” řekla tiše, protože už ho nepotřebovala. Vtiskla mu ho do dlaně a jediná malá tečka byla svědkem jejího zranění.

Díval se na tu kapku krve a pak na ni, jak se snaží zašněrovat šněrovačku. Tajemný irský oheň se mu znovu objevil v očích, a jako by se bál, že shoří, zadíval se na kapku a řekl krutě: „To je zvláštní, že není modrá. Vypadá skoro jako irská krev. Koho by to napadlo?”

Jeho sarkasmus ji zabolel. „Krvácíme oba,” připomněla mu tiše. „A neměli bychom na to zapomínat.”

Dal si kapesník do kapsy. „Uvidíme se zítra ráno.”

„Ano, zítra ráno.” Málem se rozplakala, než vyšel ze dveří.

Nastal svatební den. Alaně připadalo případné, že když vstala, aby se oblékla, byla ještě za okny tma. Madame LaBoeuve, která vypadala o deset let starší, než když se poprvé objevila u Alaniných dveří, přišla s ušitými šaty přesně v šest hodin. Šaty byly krásné, se zvýrazněným pasem vyšívaným spoustou drobných perliček, jejichž přišití muselo armádě švadlen trvat celou noc. Sukně byla ze saténu, vzadu dovedně vyhrnutá tak, že odkrývala spodní sukni z krajky. K šatům patřil prostý, hedvábný závoj, který přecházel do vlečky. Všechno, od krajky na rukavicích až po satén na střevíčcích, mělo barvu sněhu v záři svíček, dokonce i kytice. Sheridan jí nechal poslat květy pomerančovníku.

Měla krásné šaty, na ničem se nešetřilo. Alanu to ale vůbec netěšilo. Když jí Margaret utáhla bílou šněrovačku a podala jí

hedvábné podvazky, nemyslela na nic jiného než na to, jak by den byl krásný, kdyby měla svého nastávajícího ráda. Do srdce se jí vkradla lítostivá touha, ale zároveň i pocit, že se smířila s nadcházejícím osudem. Musela si Sheridana vzít. Záviselo na tom všechno, na čem jí záleželo, ale stejně to byla jen nepatrná útěcha, když zdvihla kytici a ucítila sladkou vůni pomerančových květů. Ještě po letech by jí ta nevtíravá vůně měla připomínat den plný radosti. Ale už v tuto chvíli jí vlastní svatba připadala jako něco, na co by nejradši rychle zapomněla.

Byla ustrojena ještě dřív, než Washington Square zalilo slunce úsvitu. Nemohla si sednout, protože jí překážely metry těžké saténové vlečky, tak stála u okna a pozorovala, jak parkem postupuje úsvit. Na stole jí stála nedotčená snídaně.

Snažila se, co to šlo, aby nemusela myslet na svůj sen, na bílý dům a na muže s tváří, kterou nikdy nespatřila, protože se vždycky odvrátil dřív, než k němu stačila přijít. Nikdy nebylo jisté, že se s ním shledá. Přesto na něj ale myslela, i tohoto rána, kdy se jí zdálo, že existuje mezi dvěma světy, jedním, o kterém snila, a druhým, který byl nepříjemně skutečný.

„Je čas, slečno. Strýc na vás čeká dole. Slečno, vám to tak sluší!” Margaret si utřela oči. „Jste tak krásná! Mrzí mě, že tam nebudu.”

Alana se odvrátila od okna a přinutila se k úsměvu. „Ale když teď vyrazíš, tak ještě najdeš místo mezi ostatními sloužícími.”

„Jak bych mohla jít, slečno? Po tom, co jsem provedla vašemu panu Sheridanovi?” Vypadalo to, že Margaret podlehne dalšímu návalu slz.

Alana zdvihla kytici a snažila se vyhnout Margaretiným očím, obzvlášť po jejích posledních slovech. „Vždyť jsi přece nevěděla, že ten člověk, co sem včera přišel, je můj manž -” odkašlala si a nevěřila tomu, že se tak přeřekla. „Snoubenec,” opravila se rychle.

Margaret přešla od slz k překotnému vysvětlování. „Ale gentleman by přece měl vědět, že tohle se nedělá! Včera jste ještě nebyli svoji, tak nemá právo vám takhle vtrhnout do ložnice!”

Alana se zdráhavě usmála a myslela na to, jaká práva měl Sheridan v její ložnici. „Sežeň někde Kevina a přijďte do kostela. Kdybyste tam nebyli, chyběli byste mi.”

„Slečno, je to možné? Opravdu se dneska vdáváte? Připadá mi to jako včera, když jste vy a vaše sestřička nosily krátké šaty!”

Margaretin pohled sklouzl ke Christalině daguerrotypii a vypadalo to, že se znovu rozpláče. „Taková škoda, že zemřela tak mladá.”

„Škoda že tu není s námi,” povzdechla si Alana a i její oči se zalily slzami. Podívala se na sestřin obrázek a přepadla ji nepřekonatelná lítost.

Margaret si naposledy otřela oči. „Podívejte, co jsem způsobila. Je vám smutno - a v takový den! Slečno, přeju vám hodně štěstí! Kéž bych vás viděla, až si budete slibovat věrnost!”

„Musíš tam být, Margaret.” Alana popošla ke stolku a z pokladničky vylovila několik mincí, které stačily na kočár. „Pospěš si. Obleč se, tady máš peníze. Budeš tam dřív než já.”

Margaret zrozpačitěla. „To přece nejde, slečno. Jak bych vám to vrátila?”

Alana se málem rozesmála. S veškerou vážností, kterou v sobě našla, jí řekla: „Tím, že si beru, koho si beru, si kvůli těm pár mincím už snad nebudu muset dělat hlavu. Myslím, že má víc peněz, než by se dalo kdy spotřebovat.”

„Pánbůh vám požehnej, slečno, za všechno, co jste pro nás udělala.” Margaret si stydlivě vzala peníze a uklonila se. Byla pryč dřív, než jí Alana stačila cokoliv říct.

Když znovu osaměla, podívala se na Christalin obrázek a zase ji přepadla lítost. Přidržela si vlečku, přešla ke stolku, kde stála daguerrotypie v sametovém rámečku a dotkla se skla, které nedávno vyměnili. Políbila sestru na tvář. „Jednoho dne, Christal, uvidíš,” zašeptala. „Vymyslím, jak tě tam odtud dostat, a pak si zatančím na tvé svatbě.”

S nechutí pak postavila obrázek na hromadu krabic u dveří, které se měly přestěhovat do Sheridanova domu. Zhluboka se nadechla a vyšla z pokoje.

Strýc na ni čekal ve foyeru a z jejího pohledu snadno vyčetl, co si o něm myslí. Ledově přijala jeho rámě, když ji doprovázel ke kočáru, a myslela na to, jak je to jiné, než když ji naposledy do kočáru nutil. A přesto si oba případy byly podobné. Znovu ji vezl k Sheridanovi. A znovu se jí nechtělo.

V dusivém tichu projeli Pátou avenue. Jak se blížili k Sheridanovu domu, proud kočárů houstl, čím blíž byli ke kostelu. Slavných Čtyři sta bylo v New Yorku něco jako královská rodina. Před kostelem se tísnilo skoro tisíc lidí. Byla tam spousta kočárů, zaplnily Pátou avenue stejně jako černé cylindry Čtyřicátou čtvrtou

ulici. Bylo jich tolik, že nevěstin kočár musel půl hodiny čekat, než všichni vystoupí.

Konečně nadešla ta chvíle.

William Backhouse Astor junior sešel po mramorovém schodišti kostela a pomohl jí z kočáru. I když si hodně lidí myslelo, že nedosahuje kvalit svého otce, Alana ho přesto obdivovala. Měl na sobě ranní světlý oblek a cylindr. Velký černý knír měl na koncích módně zatočený, že vypadal jako bizoní rohy, a po stranách přecházel do nápadných licousů. I když bylo vidět, že není nadšen skandálním přídechem svatby, nabídl jí rámě s vybranou zdvořilostí. Obličej měl napjatý, jako by ho jeho povinnost příliš netěšila, a Alanu by zajímalo, jestli je na vině jeho slavná manželka nebo její slavný manžel.

Ve vestibulu čekala dvě pážata v černých sametových oblecích a nesla jí vlečku. Varhany začaly hrát Handelovu Vodní hudbu a Alana si konečně uvědomila, že jde uličkou, její ruka spočívá lehce na předloktí Williama Astora a směřuje k postavě tajemného muže, který nečinně čekal před oltářem s biskupem.

Každým krokem se jí chtělo víc a víc rozběhnout opačným směrem. Jejich svatba v Delmoniku byla rychlá a všechno ji tak šokovalo, že si na ni těžko vzpomínala. Teď k ní ale všechno doléhalo s nemilosrdnou jasností. Šokovaný dav, většinou protestanti, nejznámější občané města, teď seděli v budově, kterou považovali za pohanské shromaždiště, strnulá postava paní Astorové, která se odmítala obrátit a podívat se na ni, pohledný mladý muž, mladší Sheridanův dvojník, který si ji nonšalantně prohlédl a spokojeně přikývl, když se postavil vedle bratra, a Mara, Sheridanova družička, která zrovna prošla uličkou a postavila se před ni, dojemně krásná v růžových saténových šatech, které ale byly nevhodně krátké na jejích šestnáct let.

Kdyby si z celé slávy měla v příštích letech zapamatovat jen dvě věci, byla by to všudypřítomná vůně pomerančových květů a výraz v Sheridanově hezké tváři, když se setkali očima. Na ten výraz nikdy nezapomene.

Bylo těžké uhodnout, co všechno bylo v očích jejího manžela. Jistě triumf. Prozrazoval to záblesk z hlubin oříškových očí. Ale bylo v nich i ještě něco jiného, něco, co nedokázala pojmenovat, ale jako by to ubíralo z jeho dobrého pocitu a radosti z vítězství. Snad to byl slabý záblesk viny nad tím, co jí udělal, snad záblesk pochyb, že možná tohle manželství nebude tak snadné a bezproblémové, jak

si představoval. Nevěděla. Bylo jí jen jasné, že udělal všechno pro to, aby jejich manželství bylo v očích jeho církve a zákona neotřesitelné. Nedalo se už vycouvat.

William Astor ji dovedl Sheridanovi po bok a vrátil se k lavici, kde stála jeho žena. Alana si konečně všimla, že i Sheridan má na sobě ranní světlý oblek. Měl frak v barvě holubicí šedi a tmavší proužkované kalhoty. Kravatu měl perlovou a košili oslnivě bílou, v nápadném kontrastu s tmavými vlasy, v nichž měl nanesen olej. Jeho ramena se zdála širší, než ve skutečnosti byla, obličej zajímavější, oči přitažlivější, takže nebylo možné se vyhnout jeho pohledu.

Nějak v sobě našla sílu se od nich odtrhnout, když biskup pronášel svá požehnání. Obrátil se pak k ženichovi a promluvil tak, aby nikdo v kostele nepochyboval o právoplatnosti spojení, ke kterému mělo dojít.

„Trevore Byrne Sheridane,” řekl s vážnou tváří, „bereš si zde přítomnou Alici Dianu Van Alenovou za svou zákonnou manželku, tak jak tomu chce naše svatá Matka, církev?”

Sheridan zdvihl hrdě bradu a řekl hlubokým, jistým hlasem: „Ano.”

Biskup souhlasně přikývl a obrátil se k ní. „Alice Diano Van Alenová, bereš si zde přítomného Trevora Byrna Sheridana za svého zákonného manžela, tak jak tomu chce naše svatá Matka, církev?”

Alaně se zdálo, že se jí zastavilo srdce. Celý kostel jako by ztichl a napjatě poslouchal. To, co měla říct, bylo tak jednoduché, a přestože věděla, že na věci nic nezmění, řekne-li je nebo ne, připadalo jí v tomto ohromném novogotickém kostele, kde cítila přítomnost Boží i morálku lidí, že se rouhá, když nemluví pravdu. Podívala se na Sheridana, stál klidně jako socha. Jeho pohled ji zrovna pálil, jako by ji vyzýval, aby se zkusila vzpříčit jeho vůli. „Ano,” zašeptala tiše a odsoudila se k tomu, aby se tato slova stala pravdou.

Biskup ji vzal za třesoucí se ruku a umístil ji do ruky ženichovy. Jeho dlaň byla teplá a silná, zdálo se jí, že se do ní přelévá jeho síla a ta ji drží na nohou.

Sheridan pronesl svůj slib obvyklým jistým, nevzrušeným hlasem. Když byla řada na ní, hlas se jí třásl a lámal a zdálo se jí, že ji přemůže rozrušení, než dospěla k uspěchanému konci „dokud nás smrt nerozdělí”.

Poklekli a Alana se plaše usmála na Maru, která jí statečně pomáhala s dlouhou vlečkou.

„Jménem Otce, Syna i Ducha svatého vás spojuji v manželství. Amen.”

Pak je biskup pokropil svěcenou vodou a začal žehnat prstenu. Když skončil, pokropil prsten svěcenou vodou, přežehnal ho křížem a předal ho pak Sheridanovi, který si ho vzal a obrátil se k ní.

Jejich oči se setkaly, jako by se zablýsklo. Tvrdě se na něj podívala a i přes závoj to vypadalo, jako by nesouhlasila a kárala ho. V jeho očích byla jen jistota a neochvějné odhodlání k tomu, aby provedl, co si umínil.

Podívala se na ruku a chtěla si s prstu sundat diamantový prsten, aby jí na něj mohl navléct tento, ale než to udělala, zarazil ji. Vzal prsten, který požehnal biskup, dokonalou safírovou obroučku, a navlékl jí ho za prsten s diamantem se slovy „Tímto prstenem si tě beru za ženu a slibuji ti věrnost.”

Znovu se podívala na ruku, kde teď měla dva drahé prsteny. „Jste teď dvakrát mou ženou,” řekl jí a ona cítila, jak ji zmáhá zmatek. Zadívala se na něj a viděla, jak si sundal masivní zlatý prsten Claddagh - dvě ruce, jak drží korunku nad srdcem. Jako by prováděl starý keltský rituál, obrátil prsten na prstě tak, že už srdce nesměřovalo ven, gesto, jež vyjadřovalo soukromí a manželskou věrnost.

Biskup jim znovu začal žehnat. Každé slovo jí připadalo jako dýka, zabodávající se jí do provinilého srdce. „…a bude s ním nerozlučitelně spoutána, neboť Ty jsi, Pane, učinil její tělo pokračováním jeho těla, a tak nás učíš, že by bylo nesprávným rozdělit to, co jsi milostivě stvořil z jedné podstaty.”

Nemohla se na Sheridana ani podívat. Zrada na tom, co slibovala, jí připadala tak hrozná, že chtěla vykřiknout a utéct pryč, nebo padnout na kolena a prosit o odpuštění. Jak tu může tak klidně stát a poslouchat, když ví, že ze všeho vlastně dělají komedii?

Potlačeně vzlykla. Biskup pokračoval v požehnání, položil jí ruku na hlavu. „.shlédni milostivě na tuto ženu, ať přináší svému muži potěšení jako Ráchel, ať je cudná jako Rebeka, ať žije dlouho a je věrná jako Sára. ať má mnoho potomků, ať je vážená a nevinná.”

Slza jí sklouzla po tváři. Bylo jí jedno, jestli to Sheridan vidí. On byl vinen, když jí udělal to, co udělal, když ji přinutil jít do tohoto kostela a složit přísahy, které vážily míň než hrstka popela.

„Smíš teď políbit svoji nevěstu, Trevore Sheridane. Zasloužil sis to právo.”

Než se stačila nadechnout, Sheridan nadzvedl závoj a položil jí prst pod bradu. Sklonil se, že ji políbí, ale Alana instinktivně ustoupila a odtáhla se.

To neměla dělat. Možná si toho nevšiml nikdo v lavicích, ale Sheridan ano. Pro něj to bylo odmítnutí hlasité a jasné a v očích se mu objevil oheň. Pevně ji objal, že nemohla ani zasténat. Tvrdě jí přitiskl rty na ústa a cítila, jak se jí snaží dostat jazykem mezi stisknuté zuby. Uchopil ji kolem pasu a vyzdvihl ji do výšky k úžasu i zděšení shromážděných.

Mara vedle ní se tiše zasmála. Alana ji sotva zaslechla. Tváře jí zrudly hněvem a v uších jí zvonilo. Chtěla ho začít bít, aby ji pustil, ale to nemohla. Pálil ji jeho jazyk v ústech, spojení oceli a sametu, a cítila, jak se v ní probouzí touha po něm, což situaci jen ztěžovalo.

Konečně pohoršený biskup Sheridana vyzval, aby přestal. Trevor ji neochotně pustil, ale nežli se otočili tváří ke svatebním hostům, biskup mu pošeptal: „Doporučuji ti, dobrý člověče, abys takovou vášeň potlačoval, než tě zavede do plamenů pekelných.”

Sheridan mu odpověděl s obvyklou drzostí: „Do pekla nebo do Connachtu, otče?”

Vzal ji za ruku a položil si ji na předloktí. Ještě byla červená v obličeji, když se otočili čelem ke kongregaci. Chtěla si otřít rty, setřít ten polibek, ale nedokázala ho vymazat z mysli. Jeho chování šokovalo každého včetně jí. Čekala, že ji to rozhněvá. Netušila však, že jí žilami proběhne takový záchvěv touhy. Tolik ji to znepokojilo, že když k ní Mara přistoupila, aby si od ní vzala kytici - protože jen nevěsty mohou mít kytici, a ona teď byla vdaná žena, tak se na ni jen nechápavě podívala. Když konečně pochopila, co od ní dívka chce, dala jí kytici a ucítila, jak jí Sheridan stiskl pevněji ruku. Vedl ji teď uličkou za zvuků hudby.

Teprve ve chvíli, kdy ji doprovodil ke kočáru a usadil se vedle ní s holí na klíně, se na něj podívala. „Slíbil jste mi, že nic takového neprovedete,” vyhrkla rozčileně.

„A co vás tak rozhořčilo?” zeptal se, když se kočár, spolu se spoustou ostatních, dal do pohybu. „Myslím, že všechno proběhlo podle plánu. Dokonce i ta ježibaba Caroline Astorová tam byla, i když jí to nevonělo.” Poslednímu slovu se začal smát.

Jí to nijak humorné nepřipadalo. „Chápu, že se jí tenhle svazek nezdá. Jak nás jen mohl ten kněz oddat, když ví o všech těch lžích!”

„Biskup rozhodně nic neví o naší dohodě o anulování. Připouštím, že může mít své pochyby o tom, jak jsem tě přiměl jít do katolického kostela.”

„Tím, že jste mě vydíral a podplácel! Krásný začátek manželství.” V hlase se jí objevila hořkost.

„Naše manželství není skutečné,” opravil ji, a pro její romantickou duši to bylo jako ledová sprcha. „Je to dohoda s určitými povinnostmi, ke kterým jste se zavázala. Pro nás oba by bylo prospěšné, kdybyste se jich zhostila dobře.”

„Uvedení vaší sestry do společnosti je mým jediným úkolem. Vzpomeňte si na to příště, když budete chtít udělat to, co jste udělal v kostele. Slibuji vám, že k tomu víckrát nedojde. Tohle manželství nebude naplněno.” Hněvivě si založila ruce na prsou a podívala se na něj.

Pousmál se koutkem úst. „Paní Sheridanová, můj polibek v kostele nebyl pokusem o naplnění manželství. Z toho děti mít nebudete. To se dělá jinak.”

Tváře se jí zapálily hanbou. Na to, co právě řekl, se nedalo odpovědět, tak se zadívala na davy lidí na Páté avenue. Nepodívala se na něj, dokud nedojeli k jeho domu. Kdyby se na něj podívala, všimla by si, jak ji upřeně pozoruje, nehnuté a hladově.

Recepce se konala ve velkém sále Sheridanova domu, ve stejném sále, kde měla mít Mara debut. Také ti, kdo byli pozváni dnes, byli většinou pozváni i tenkrát. Jedli z porcelánového servisu malovaného zlatem a pili z kobaltových číší, byli udiveni nádherou zlatých čtrnáctikarátových příborů a ohromeni nedozírným Sheridanovým bohatstvím.

Alana těžko snášela tříhodinovou svatební snídani, která začala tím, že přišel pan Napoleon Sarony, aby udělal daguerrotypii novomanželů. Během těch patnácti minut, kdy mu pózovali, měla nervy napjaté k prasknutí. Na obrázku se pak zachmuřeně dívala na jejich spojené ruce. Když stál Sheridan vedle ní, necítila nic než

smutek. Nemohla se sice pohnout, ale neodvažovala se na něj ani podívat, a přece každým smyslem věděla, že stojí vedle ní. Vnímala ho jako pulzující energii, nespoutanou a hroznou. Nedalo se mu uniknout, obzvlášť když jí tiskl ruku silným i jemným stiskem, když ji na uchu lechtal jeho dech a cítila z něj jeho vůni, smíšenou se slabou vůní rumu. Všechny ty vjemy byly tak silné, že měla skoro pocit, že je cítí na patře.

Když to utrpení skončilo, usedla vedle svého manžela. Nic nejedla a jen se pokaždé napila, když jí dolili sklenku šampaňským. To ráno otřáslo samými základy její víry. Pronásledovala ji biskupova slova, stále jí zněly v uších sliby, které pronesla. Slíbila, že bude tomuto muži ženou a že bude vykonávat všechny povinnosti až do smrti. To všechno byla lež. Jejich manželství nebylo nic než fraška, směšná jednoaktovka.

Opatrně se na Sheridana podívala, když se smál něčemu, co vykládal jeho bratr. Když seděl u slavnostní tabule, vypadal jako král, když přehlíží své království. Jeho uspokojení bylo téměř hmatatelné, a ona jím proto pohrdala. Ale ve srovnání s tím, co jí udělal, jí připadal ze všeho nejhorší ten polibek v kostele. Tím polibkem totiž přestoupil hranici mezi přísně neosobním a osobním. Na jediný krátký okamžik v ní probudil cit, který mu v žádném případě nechtěla projevit. Kdyby se o to chtěl pokusit ještě jednou, měla strach, že by ji zranil, že ve srovnání s tím by bylo všechno to, co se stalo, nevinnou dětskou hrou.

Otočil se k ní a všiml si, jak ho upřeně pozoruje. Setkali se očima a proběhlo mezi nimi jakési spojení. Chtěla, aby vypadala nepřístupně, ale nebylo to možné. Jeho pohled byl tak pronikavý, že se jí zdálo, že jí vidí až na dno duše. Seděla tiše a bez hnutí, chycená v pavučině jeho pohledu, kterému nedokázala uniknout. Na rtech se mu objevil arogantní úsměv, za který měla chuť ho potrestat.

„Odjedeme v poledne. Mara vám ukáže, kde se můžete převléct. Mám vám zavolat komornou?” zeptal se jí s falešnou zdvořilostí.

„Ano,” zašeptala rozhněvaně a začala se zvedat. Zadržel ji. „Ještě jsme nepřipili nevěstě.” „To není zapotřebí,” odporovala. „Trvám na tom.”

Posadila se a všimla si, jak se Sheridan podíval na bratra. Eagan se postavil a pozdvihl sklenku. Celý sál ztichl, když promluvil.

„O irských manželstvích je známo, že trvají dlouho.” Otočil se vážně k Alaně a pozdvihl svou sklenku výš. „Předpovídám, že toto manželství bude trvat věčně. Na zdraví nevěsty!”

Každý, i když někteří neochotně, se připojil: „Na zdraví nevěsty!” Vypili číše šampaňského. Alana zbledla. Navršila se na ni další lež, další kletba. Měla chuť si zacpat uši a utéct.

Sheridan se postavil. Dav utichl. Pozvedl sklenku a podíval se na ni. Díval se tak soustředěně, jako by byla jedinou osobou v sále. „V Irsku, odkud pocházím, byly často hladomory, a tak máme pro nevěstu přípitek, který by se dal volně přeložit takto: Ať má vždycky dost brambor.” Hlubokým, jistým hlasem pak řekl: „Na zdraví mé nevěsty Alany. Go mheidb fatai aice go brach. ” Pozvedl sklenku a provokativně dodal: „Erin go bragh!”

Následovala vteřina nesouhlasného ticha, až William Astor pozvedl sklenku. Jako by navzdory své ženě řekl nahlas: „Erin go bragh! Bůh ti žehnej, Alano!”

Každý jí pak připil, dokonce i paní Astorová s kyselým úsměvem, a v sále to brzy bzučelo jako v úle.

Alana se postavila a snažila se usmívat. Dojal ji jeho přípitek, historie i bolest, které se za ním skrývaly. Sheridan neměl ve zvyku ji rozmazlovat hezkými slovy, ale přesto ji zmátla jeho irština, stejně tak jako většinu hostů.

Pomalu zdvihla sklenku, aby připila hostům, a zahleděla se do moře tváří. Byl to její svatební den a přece zde nebyl nikdo, koho by nazvala přítelem. Didier seděl u stolu s Astorovými, v obličeji falešný sladký úsměv, za který bezpochyby její manžel zaplatil značnou sumu. Carolininy oči byly jako dýky, i když se napovrch chovala důstojně a korektně. Alana znala spoustu lidí, ale z těch, koho měla ráda, tu nebyl nikdo. Slzy jí vstoupily do očí, rychle zdvihla sklenku a napila se. Nedívala se na Sheridana. Mara jí pomohla s vlečkou, a tak odešla do patra, vděčná za to, že ji nikdo nesleduje, dokonce ani její manžel ne.

„Co si myslíš o mé nevěstě, Eagane?” zeptal se Sheridan bratra v tiché knihovně, když se Alana nahoře převlékala do cestovního úboru. Hosté stále ještě seděli v sále a čekali, až vyprovodí novomanžele na cestu a pak teprv sami odejdou. Sheridan shodil frak a stál u krbu jen v košili, v černé brokátové vestě a v šedých

pruhovaných kalhotech. S bratrem se cítil uvolněně, neměl ani hůl, zůstala ležet na sametovém otomanu.

„Teď, když jsem ji viděl, jsem konečně pochopil pár věcí.” Eagan usrkl brandy s lehkostí člověka, který je na pití běžně zvyklý.

„Jako třeba co?”

Eagan se ušklíbl. „Jako třeba to, že sis ji musel během týdne vzít. Je opravdu krásná.”

Trevorovi se na rtech objevil cynický úsměv. „To ano, dáma je sice ledová, ale krásná.”

„Je výjimečně krásná a nesnaž se to popírat. Oči jsi od ní neodtrhl od té chvíle, co prošla uličkou.”

Sheridan ztuhl. „To se pleteš.”

Eagan si znovu usrkl a nevšímal si bratrovy divné nálady. „Já ti vlastně závidím, Trevore. Tvoje žena má tvář jako anděl, a když se podíváš níž.”

Sheridan prudce zdvihl hlavu. Podíval se na bratra tak, že ten radši nedokončil, co chtěl říct. Otočil se ke krbu. „Dnes v noci mi rozhodně závidět nemusíš. Mám dojem, že to nebude takové, jak by sis představoval.”

„Právě naopak, má fantazie je značně omezená. Nezapomeň, že já jsem v rodině ten s nedostatkem talentu.” Eagan se znovu usmál. „Proč s ní jedeš do Newportu? Proč si radši nepronajmeš plachetnici do Alexandrie? Egypt je teď v módě, to přece víš. A pak, ta doba, než se tam dostaneš, a pak dlouhá cesta po Nilu, jestli chápeš, co mám na mysli.”

„Newport bohatě postačí.”

Eagan chápavě přikývl. „Tak kdy se vrátíte?”

„Za dva týdny.” Trevor chvíli váhal, než se rozhodl pokračovat, jako by tušil, co mu Eagan odpoví. „A beru s sebou Maru. Přijede za námi později se zbytkem služebnictva.”

Eagan se málem udusil brandy. Nevěřícně se podíval na bratra. „To nemyslíš vážně. Ty bereš Maru na svou svatební cestu?”

„Chci, aby se poznala s mou ženou.”

„Myslím, že bys ji hlavně měl poznat ty.”

Sheridan uhnul očima do krbu, jako by se chtěl vyhnout Eaganovu pohledu. „Na to bude dost času.”

Eaganův pohled zchladl. „Co to na nás hraješ? Myslíš, že jsme hlupáci? O co ti jde?”

Sheridan neodpověděl.

Eagan se dlouze napil ze skleničky. Ledově pokračoval. „Aha, už tomu rozumím. Ty ji nemáš rád. Jen ji využíváš kvůli Maře. Měls mi o tom něco říct.” Ušklíbl se. „Ale, pochopitelně, ty se mě nikdy nezeptáš na radu, když jde o něco důležitého. Když jde o to vybrat víno, nebo si popovídat o Eukleidovi, to jsem dost dobrý, ale jakmile jde o něco, na čem opravdu záleží.”

„To není pravda,” přerušil ho hrubě Sheridan. „Ty jsi vystudoval univerzitu. Ale co to má společného s tím, koho já si vezmu za ženu?”

„Něco tak šíleného bych ti musel vymluvit.” Eagan potřásl hlavou. „Co si o tom ta žena myslí? Váží si tě aspoň trochu, nebo jsi ji jen donutil? Myslí si, že jsme jen smečka podobných primitivů, jaké zná z ulice?”

„Nevím, co si o nás myslí, a po pravdě řečeno mě to ani nezajímá.” Trevorův obličej ztvrdl.

„Ví o tom vůbec? Nebo si myslí, že o ni přece jen stojíš?”

„Alana to ví.”

„A Mara?”

„Jak si myslíš, že bych měl něco takového vysvětlit Maře?”

Eagan pohrdavě odfrknul. „Není na hlavu padlá. Pozná, že něco není v pořádku. Už teď musí mít nějaké podezření, když ji chceš táhnout s sebou na svatební cestu.”

„Já jí to vykládat nebudu a Alana také ne.” Trevor se na něj podíval a vyčkával.

Eagan znechuceně zavrtěl hlavou. „Já jí to neřeknu, milý bratře, jestli si to tak přeješ. Ale dřív nebo později na to Mara přijde a nediv se, když to pak bude těžko snášet.”

„Nikdy se to nedozví.”

„Jak jsi mohl něco takového udělat?” V Eaganově hlase bylo slyšet úžas. „Jak sis ji mohl vzít za ženu, slíbit všechno to, co jsi slíbil, a nepřijmout ji přitom za svou manželku?”

„Nebudeme spolu žít jako muž a žena, a až Mara dosáhne takového postavení ve společnosti, jaké si zaslouží, požádáme s Alanou o anulování.”

„Anulování!” vyprskl Eagan. „Dávám ti týden na to, než se jí dostaneš pod spodničku.”

„Drž ten svůj proklatý jazyk za zuby!” vykřikl Sheridan irsky.

Eagan se zasmál, viděl, že začíná získávat půdu pod nohama. „Dělá ti to tedy starosti. To se dalo čekat. Vzal sis ji za manželku,

Trevore. Je to teď tvoje žena, a ne oponent na burze. Tak snadno z toho nevyklouzneš.”

„Nebude se mnou žít jako moje žena!”

V Sheridanově hlase zazněl přízvuk a Eagan správně usoudil, že to je znamení, aby se dal na ústup. „Dobrá. Když jste se na tom dohodli, srovnej se s tím.” Znovu se napil. „Vidím ale jeden velký problém. Když s tou krásnou ženou nebudeš zacházet jako se ženou, co uděláš, když se najde někdo, kdo s ní tak zacházet chtít

bude?”

Sheridan neodpověděl. Oblékl si frak, zabořil ruce do kapes a popadl hůl. Zlověstně se na Eagana podíval a zabouchl za sebou dveře.

„Máš tak krásné vlasy. Mají barvu jako máslo, také bych si takové přála.” Mara projížděla Alaniny vlasy kartáčem, když se Alana usadila u dívčina toaletního stolku. Všude pobíhaly služky, odklízely její svatební šaty a chystaly jí oblečení na cestu.

Česání bylo příjemné, Alana se uvolnila a zavřela oči. „To je hloupost, Maro, aby sis přála něco podobného. Věř mi, že kdybys měla vlasy jako já, neotáčelo by se za mnou tolik lidí, jako za tebou při recepci. Tvoje barva je mnohem zajímavější.”

„Těm lidem na recepci se ale líbí jenom takové ženy, které vypadají jako ty.”

V Marině hlase bylo tolik naivní závisti i statečnosti, že Alanu zasáhl jako nůž. Otevřela oči a podívala se do zrcadla na Marin obraz. Znovu jí padl pohled na krátké šaty a bylo jí jasné, že si o tom bude brzo muset s dívkou promluvit. V šestnácti letech už dívky obvykle nenosily krátké sukně. Alana znala některé jižanské dívky z Atlanty, které chodily k velké nespokojenosti paní Astorové v dlouhých šatech už od čtrnácti.

„Maro,” řekla tiše, „něčemu takovému nesmíš věřit, protože to není pravda. Jsi krásná mladá žena a každý muž by mohl být pyšný, kdyby ses jen prošla do něj zavěšená.”

Mara se na ni podívala a v jasně modrých očích bylo znát křivdu. „Děkuju, Alano,” zašeptala. Pak se s mladistvým nadšením vrhla Alaně kolem krku. „Měla jsem takovou radost, když mi Trevor řekl, že budeš jeho ženou! Když jsme se tenkrát potkaly v parku, líbila ses mi, a teď, jak jsem tě měla možnost aspoň trochu

poznat, se mi líbíš ještě víc. A jen někdo opravdu dobrý by si měl vzít Trevora!”

Mara ji objala a Alana ztuhla. Chtěla sdílet dívčinu radost, ale nešlo to, když ji tak podváděli. Zlobil ji Trevorův podvod, kterého se na své sestře dopouštěl. Pohladila Marinu tmavovlasou hlavu a zdrženlivě jí řekla: „To je od tebe hezké, Maro, máš totiž mnoho důvodů mě nenávidět. Nepřišla jsem na tvůj debut, to přece víš.”

Mara se usmála. „Trevor mi řekl, proč jsi nemohla přijít. Mrzelo mě, když jsem se dozvěděla, jak se k tobě tvůj strýc zachoval. Kdybych věděla, že tě zamkne v tvé vlastní ložnici, nebyla bych tě zvala.”

Alana se na ni zadívala a snažila se zakrýt překvapení. „To ti tvůj bratr řekl?”

Mara vážně přikývla. „Nechtěl by, abych si o tobě myslela něco špatného. Ale já bych si nemyslela, i kdybys na debut doopravdy nepřišla. Kdyby si tě chtěl vzít, měla bych tě stejně ráda jako sestru - a teď přece sestry jsme, ne?”

Alana cítila, jak se jí zalévají oči slzami. Nevěřila, jak je Mara důvěřivá a nevinná. Znovu ji zamrzelo, jak se k ní mnozí ze Čtyř set zachovali a jak ji to muselo bolet. Pak najednou dívku objala a přála si, aby to opravdu byla její sestra. „Chtěla jsem na tvou slavnost přijít,” zašeptala, „to mi musíš věřit.”

„Já vím,” odpověděla Mara. „Trevor mi to také vysvětlil.”

Pustily se z objetí a Alana se smála, když si stírala slzy z tváří. Opravdu nemohla uvěřit tomu, že Sheridan řekl Maře pravdu. Byla to pravda, ale byla si jistá, že on to považuje za lež. Bylo opravdu těžké se v něm vyznat.

„Paní Sheridanová? Je skoro poledne,” naznačila jemně jedna z Mařiných komorných a měla přes rameno přehozený Alanin modrý cestovní plášť.

Alana si rychle upravila vlasy do uzlu. Postavila se a podívala se na sebe do zrcadla. Její cestovní šaty byly střízlivé, ale nákladné. Byly z brokátu barvy půlnoční modři, s malou vlečkou. Sukně se vepředu rozvírala tak, aby odhalila spodní sukni ze zlatého taftu, zdobeného zlatými šňůrami, a také ramena měla ozdobená výložkami v módním vojenském stylu. Chyběl už jí jen meč a štít a mohla čelit svému osudu.

Políbila Maru na tvář. „Tvému bratrovi na tobě moc záleží. Možná víc, než si myslíš.”

Mara se usmála a podala jí ruku. „Opravdu jsem potřebovala přítelkyni v tomhle pánském klubu, který bratři doma provozují. Jsem tak ráda, že se do tebe Trevor zamiloval.”

Ta slova způsobila, že se Alana málem roztřásla. Zamyšleně kývla a odešla ke svému manželovi.

Scházela po velkém schodišti. Hosté už stáli shromážděni ve velkém foyeru. V polovině schodiště se zastavila a nechala Maru, aby ji předešla. Když všechny svobodné ženy zaujaly svá místa dole u schodiště, Alana se otočila a hodila tím směrem kytici. Slyšela spoustu výkřiků, jak kytka pomerančových květů letěla vzduchem. Přála si, aby ji chytila Mara. Ale nedopadlo to tak. K velkému zklamání všech kytice dopadla do natažených rukou muže, který stál ve dveřích do knihovny. Alana se otočila právě ve chvíli, kdy Eagan kytici chytil, a jen tak tak že nerozlil svou brandy.

Ozvaly se zklamané výkřiky a pak smích, když Eagan vyzývavě zamával kyticí na nevěstu. „Znamená to štěstí nebo neštěstí?”

Usmála se. „Pro zapřisáhlého starého mládence zjevně neštěstí. Znamená to, že se do roka oženíte.”

Eagan si začal kyticí pohazovat, jako by to byl žhavý uhlík. „Kdepak, to se nesmí!” volala na něj se smíchem. „Teď si ji musíte nechat. To je váš kříž a musíte ho nést.”

Eagan si hrál s kyticí. Jeho úsměv vypadal spíš jako grimasa. „Manželství! Dobrý bože! Nikdy mě nenapadlo, že povleču tak těžký kříž.”

Zasmála se a chystala se sestoupit po schodišti, když ji něco zaujalo u domovních dveří. Stál tam Sheridan, sám, tvář tvrdou a bez úsměvu, tmavé oči upřené přímo na ni. Úsměv jí vymizel z tváře. Sotva popadala dech. „To mě taky ne, Eagane,” zašeptala si pro sebe a sešla po schodech.

Sheridan ji vedl sprškou rýže a růžových květů k bíle ozdobenému kočáru, který je měl zavézt na nádraží na Čtyřicáté druhé ulici. Kvůli rozjásanému davu se slušně rozloučila se strýcem a zamávala rodinným známým Van Alenových. Eagan čekal u dveří kočáru a políbil ji bratrsky na tvář.

Nakonec se rozloučila s Astorovými. William ji políbil a s paní Astorovou se objaly, protože společnost si to tak žádala. Ale nakonec, když ji paní Astorová pustila z objetí, utrousila po straně tak, aby to slyšeli i bratři Sheridanovi: „Tohle ti nikdy neodpustím, Alano.”

Alana cítila, jak jí stoupá do hlavy vztek. Bylo to neslušné, že se snažila urazit jejího manžela, ale její švagr byl také neprávem zasaženým cílem. To ji rozzlobilo a přestala se ovládat. Odpověděla jí pevně: „Měla byste dělat rozdíly, paní Astorová. Odpustila jste Caroline Slidell Perryové, a ta si vzala Žida. Jakže se to jmenoval August Belmont, když ještě žil v Německu? Schonberg, že?”

Po tomto výstupu se Alana zavěsila do Trevora a nechala se odvést ke kočáru. Když se ohlédla, spatřila, jak se za nimi Caroline Astorová dívá pohledem plným nenávisti. Eagan ještě přilil oleje do ohně. Stál vlevo od paní Astorové a nabídl šokované matroně jako útěchu kytici pomerančových květů. Když paní Astorová nereagovala, chápavě přikývl a připil jí demonstrativně na zdraví, jako by tím chtěl říct - Vy to máte víc zapotřebí než já.

Jak Alana viděla, Caroline Astorová se na něj konečně podívala a s významným „ehm”, které museli slyšet všichni shromáždění, se zavěsila do svého manžela a odcházela. Eagan se rozesmál, a kdyby Alana neznala lépe Williama Astora, měla by pocit, že se smíchem otřásala i jeho ramena, když odváděl svou ženu.

„Proč jste to udělala?”

Alana se otočila a octla se tváří v tvář svému manželovi. Když si představila, co ji už brzy čeká, znovu ztratila nervy. Měli před sebou celodenní jízdu do Newportu. Když si uvědomila, že bude muset strávit tolik času sama s Sheridanem, s tím jeho pronikavým pohledem, začala se chvět. „Zasloužila si to,” odpověděla rychle a odvrátila se.

„Ta ježibaba si to zasloužila, ale jenom se divím, že jste jí tohle řekla zrovna vy.”

Chladný sarkasmus v jeho slovech ji rozzlobil. Ať udělá co udělá, nezavděčí se mu. Patřila ke Čtyřem stům, tak neměla šanci na sympatie. Odpověděla: „To, že jste Ir, ještě neznamená, že jste darebák, a že je Caroline Astorová snob, ještě neznamená, že je ježibaba.”

„Hlavně tahle ženská může za to, co se stalo Maře. Pověsit ji je moc dobré.”

Posadila se tak, aby mu viděla do tváře. Udivilo ji, jak se kvůli němu dokáže rozčilit. A jak rychle. „Jak můžete něco tak hrozného říct? Caroline Astorová možná není ten nejlaskavější člověk, ale také není vtělením zla. A má ráda děti, kdyby vás to zajímalo. Dává peníze já nevím kolika sirotčincům, a ulehčila tak život spoustě ubohých dětí, které jste vy Irové nechali na ulici. Dokonce jsem

viděla, jak měla v očích slzy, když je pozorovala. To je také žena, kterou byste nejradši pověsil.”

„Jestli měla nějaké slzy v očích, tak to byly slzy krokodýlí. A jestli přispívá na sirotčince - tak o tom bych řekl, že špatné svědomí někdy dokáže pohnout i horami.”

Pevně se na něj podívala. „Jsou to ženy jako paní Astorová, jejichž zásluhou mnohokrát irské děti trpí míň. Měl byste o ní smýšlet lépe.”

„Kdybychom měli stejné podmínky a spravedlivé příležitosti, dokázali bychom se postarat sami o sebe,” pokračoval zachmuřeně. „A jsou to právě lidé jako Caroline Astorová, kteří nás drží dole.”

„Možná. Ale za něco si vaši lidé mohou sami. Ne vším je vinna Caroline Astorová.”

„Jedním dechem ji soudíte i obhajujete. Tak je tak špatná, nebo je to světice?”

„Je obojí, tak jako každý z nás.”

„Mluvte jen za sebe.”

Oči se jí zúžily. „Vás, pane, za světce rozhodně nepovažuju. Ani částečně ne.”

Opřel se do vínových polštářů a pohrával si s hlavicí své hole. „Já sebe taky ne. Tak si dejte pozor.”

Měla pocit, jako by byla boxer v ringu a zrovna dostala zásah do obličeje. Otevřela ústa úžasem, ale neřekla nic. Co by taky měla říct člověku, který se zrovna prohlásil za hříšníka? Nejisté se opřela a pozorovala ho jako králík chycený v kleci. Uklidnilo ji, když začal pozorovat omnibusy, které vyjížděly z Vanderbilt avenue na Čtyřicátou druhou ulici. Vydechla úlevou a podívala se z okna na nádraží Commodore Vanderbilta.

Místní mu přezdívali „Centrální blázinec”, protože celý komplex byl tak špatně vyprojektován, že si cestující museli hledat cestu ve spleti kolejí a proplétat se mezi lokomotivami a výhybkami, přičemž kolikrát riskovali zlomenou nohu nebo i život. I přes všechny tyto nedostatky byl na nádraží hezký pohled. Nad třemi věžemi terminálu na Čtyřiadvacáté ulici svítil nápis NEW YORK - HARLEM R. R. a budova ve stylu druhého empíru patřila k nejhezčím v New Yorku.

Kočár zastavil před nástupištěm a oni vystoupili. Trevor ukázal jednomu ze zřízenců průkaz, a zřízenci je pak rychle doprovodili halou k jejich nástupišti. Vlaky čekaly pod kryty ze skla a oceli.

Byla to největší zastřešená plocha v zemi a pokaždé, když se octla na Centrálním nádraží, ji ohromilo svou rozlohou.

Nejdřív si Alana myslela, že tato cesta bude stejná, jako když jela do Newportu několikrát předtím. Ale když se zavěsila do manžela, došlo jí, že tentokrát to bude vypadat trochu jinak. Jeli jednou z Vanderbiltových souprav, ale ne v soukromém kupé, jako obvykle cestovala Alana, ale v samostatném vagonu, který zrovna připojili k vlaku. Když Trevor dohlížel na nakládání zavazadel a na to, jak služebnictvo nasedá do jiných vagonů, zdvořilý zřízenec pomohl Alaně po schůdcích do zlatozeleného vozu. Když se octla uvnitř, strnula nad honosným vybavením. Na obou stranách oken visely temně kaštanové hedvábné draperie, stažené zlatými šňůrami. Všechno vypadalo jako v salonu - sedadla byla čalouněna temně rudým sametem. Kolem sebe viděla leštěný mahagon a mosaz a černé, zlaté a zelené čalounění, zhotovené podle Sheridanovy zakázky. Spatřila také vyšívané irské motivy harfu a trojlístek a také štít Connachtu, kterými se Sheridan hlásil ke své vlasti. V koutě stála příjemně vytopená kamna, připravená pro cestu na Rhode Island.

Alana nepotřebovala, aby ji někdo vybízel, aby se posadila u kamen. Ve vagonu nebyla zima, na to byl příliš dobře připraven, ale zdálo se jí, jako by ji ta nádhera mrazila až do morku kostí. Rozhlédla se kolem sebe a myslela na Sheridanův palác na Páté avenue. Jeho sídlo v Newportu bylo legendou z mramoru, navrženou architektem Huntem. Znovu si vzpomněla na svůj sen, a jestliže měla dřív pocit, že ji její bohatství dusí, tak teď si připadala, jako by se v něm topila.

Sheridan nastoupil do vozu a pohodlně se usadil na jednom sofa na opačné straně kupé. Do odjezdu vlaku zbývalo asi deset minut a za tu dobu ani jeden z nich nepromluvil. Na svatbě z ní nespustil oči a teď s ní zacházel, jako by byla neviditelná.

Když vlak vyjel ze stanice, vznesl se oblak páry. Bylo vidět, jak na nástupištích mávají lidé cestujícím. Sheridanovým nikdo nemával. Vlak vyjel z depa a najednou se octli ve sluncem zalité krajině a směřovali na sever k Yorkvillu.

Alana se odtrhla od okna, vytušila, že ji Sheridan pozoruje. Když se na něj ale podívala, byl ponořený do večerníku Chronicle a studoval burzovní sekci. První stránka, kde se psalo podrobně o jejich svatbě, ležela pohozená na vyšívaném koberci.

„Pojedeme do Newportu nebo nás tam vaše peníze dostanou rychleji?” Nebyla to zrovna nejzdvořilejší otázka, ale nějak ji rozzlobila zmuchlaná stránka, která mu ležela u nohou.

Pomalu vzhlédl od novin. „Říkala jste něco?”

Vůz se lehce otřásl, a tak se pohnula i její pečlivě sešněrovaná hruď. I když to byla jen chvilka, byla by přísahala, že se podíval tím směrem. „Ptala jsem se vás, jak dlouho pojedeme.” Zkřížila si ruce na hrudi, aby mu tak zabránila v pohledu.

„Jako obvykle. Copak jste nikdy nebyla v Newportu?” Podíval se stranou, jako by tam vůbec nebyla. Skoro se usmála. V hlase se mu znovu ozval akcent. Čas od času nebyla jeho maska tak perfektní. Byla zvědavá, jestli mu kdy bude úplně rozumět, když věnuje tolik pozornosti přetvářce.

„Myslela jsem, že s vašimi miliony bychom se tam mohli dostat dřív.” Také ho přestala brát na vědomí a podívala se z okna.

„Můžete si být jistá, že až bude způsob, jak se tam dostat rychleji, budu jeden z prvních, kdo o tom bude vědět.”

„A začnu prodávat akcie a vydělám další bilion dolarů,” dodala kousavě.

Ostře se na ni podíval a překvapil ji úsměškem. „To je pro vás problém? Myslel jsem si, že tak to Američanům vyhovuje. A vy jste nejameričtější z Američanů, tak by se vám to mělo obzvlášť

líbit.”

Povytáhla obočí a podívala se na něj. „Právě naopak. Slyšela jsem, že spekulování na burze není zrovna nejčestnější způsob obživy. Dokonce i můj strýc tvrdil, že spousta transakcí je ilegálních, že se prodávají akcie, které ten člověk vůbec nevlastní, že se tisknou akcie, které nemají žádnou cenu -”

„Takže tvrdíte, že by se člověk měl ujmout svého dědictví a žít z něj. To navrhujete?”

Povzdychla si a zlobila se, jak překroutil to, co řekla. Nebyla to socha s kamenným srdcem, jak si o ní stále myslel. „Není to žádná hanba zdědit rodinné peníze,” zašeptala.

Znechuceně se ušklíbl. „Chápu, že tahle hypotéza pro vás musí být šok - ale co když někdo žádné rodinné peníze prostě nemá?”

Něco v tom, jak to vyslovil, ji řízlo jako nůž. Cítila, že ji nenávidí. Nezahrával by si s jejím životem tak, jak to až doposud dělal, kdyby bral nějaké ohledy na její city, ale myslela si, že ji má za víc než za hlupáka. „Co si myslíte, že jsem?” zašeptala. „Že nepřemýšlím? Že necítím? Myslíte si, že jsem tak hloupá, abych

nevěděla, že všichni nejsou bohatí a urození? Myslíte, že mi uniklo, že je spousta chudých lidí, kteří trpí? Že když vidím, že nemají chleba, tak začnu volat Ať jedí koláče?”

„Nikdy jste nebyla chudá. Nemáte žádné právo mě odsuzovat, a dokonce ani o chudobě mluvit.” Přinutil se znovu se začíst do burzovních zpráv.

Do očí jí stouply horké slzy, to po celém tom únavném, vyčerpávajícím dni. „To vy mě neustále odsuzujete.” Pak se postavila a přešla na druhý konec polstrovaného vozu. Dívala se z okna a uvědomila si, že zrovna projeli Bloomingdalem. Jejich trasa vedla Bloomingdaleskou cestou k Harlem Heights, pak do Kingsbridge a odtud se napojovala na bývalou poštovní cestu na Boston.

Popadla kabelku vyšívanou perlami a začala hledat kapesník. Nebylo jasné, že pláče. Jen se jí chvílemi otřásla ramena - dobře se naučila skrývat bolest.

Otřela si tváře. Tvrdil, že nemá právo na chudé ani myslet, ale ona na ně myslela. Život chudých měl své výhody. Byl jednodušší, nebylo zapotřebí se omezovat a přetvařovat. Když měl člověk štěstí, tak si našel přátele, kteří ho brali takového, jaký je, a nečekali, jestli se náhodou v legendě, kterou o vás znají, neobjeví nejmenší prasklina.

Dívala se na pustou krajinu, kterou projížděli. Blátivá země bez stromů, farmy, o něž se už zajímali prodejci pozemků - kvůli prodeji parcel na předměstí. Monotónnost pohledu ji přiměla, aby se ponořila do svého starého snu. Představovala si, že je jiná dívka, která má mnohem méně peněz a víc přátel. Měla by obyčejnější radosti. To jistě. S takovým životním stylem by jí ke spokojenosti stačil teplý krb a dobrá společnost. Nic by jí nescházelo.

Dívala se na kamna a přemýšlela o muži ze snu. I on patřil k těm, kterým stačí ke štěstí sedět za chladného dne u teplého krbu a mít po boku ženu, kterou má rád. Toužila být takovou ženou, sedět u ohně a těšit se jeho přítomností. Kdyby si tak dokázala představit jeho tvář. Kdyby tak vůbec nějakou měl.

Zdvihla hlavu a spatřila Sheridana. Na tváři měl znepokojený, napjatý výraz. Vstal a přešel k ní, směřoval k lahvi šampaňského, která stála na baru. Přešel ji, když si nenápadně otřela oči. Nechtěla, aby viděl, jak pláče. Nechtěla, aby viděl, jak lehko je zranitelná.

Dívala se, jak si nalil sklenici šampaňského a naráz ji vypil. Nestačilo mu to, tak vytáhl z baru křišťálovou karafu a nalil si

pořádnou dávku bledě jantarového alkoholu. Neřekl ani slovo, vypil sklenku a nalil si další.

Pozorovala ho a hněv ji přecházel. Skoro mu záviděla. Protože byla žena, nemohla si dovolit udělat to, co on, a pro úlevu se napít. Kdyby si nalila sklenku, bylo by to příliš vyzývavé. Na chvilku měla sufražetkám za zlé, že v tomto se shodovaly s umírněnými. Ale čím víc na to myslela, tím byla odvážnější. Tento muž ji donutil, aby si ho vzala, a ona neměla žádný důvod, aby se snažila na něj zapůsobit, nebo ho poslouchat. Jejich manželství existovalo jen naoko. Měla se jen postarat o to, aby jeho sestru přijala vyšší společnost, tak co mu bylo po tom, jestli se v soukromí napije a pomůže jí to tak, jako to pomáhá jemu?

Narovnala se a rozhodla. Cesta do Newportu už stejně trvala příliš dlouho. Když se mu to nebude líbit, může jít k čertu. Když se kvůli tomu bude zlobit, aspoň ji to na chvíli rozptýlí.

Sledoval ji, když se postavila a zamířila k baru. Neodvážila se na něj podívat zarudlýma očima od pláče a vadil jí jeho utkvělý pohled, který ji celou pronikal.

„Kdybyste chtěla šampaňské, přinesl bych vám sklenku,” podotkl suše.

„Nechci šampaňské, děkuji.” Našla sklenku a nadzdvihla uzávěr karafy, z které pil on.

„To přece nemůžete pít,” řekl a na tváři se mu objevil nesouhlas.

Její vzdor zesílil. Sufražetky bojují o volební právo, ale byla by ráda, kdyby také bojovaly o to, aby ženy měly právo se napít a nepřipadat si výstředně a provinile. „To mi bude vyhovovat.” Nebrala na vědomí jeho rozhořčený výraz a zdvihla karafu.

Bez varování jí karafu vzal z ruky. „To vám nebude chutnat.”

Pohled mu potemněl. „Nebo máte ve zvyku dojít k baru a nalít si panáka?”

Oči jí zajiskřily hněvem i potěšením. Tak on si myslí, že pije. Bylo jí do smíchu. Výborně, ať si to myslí. „To vám dělá starosti?” ušklíbla se. „Koneckonců, moc toho o mně nevíte. Můžu mít všechny možné zlozvyky.”

Přejel prstem po hlavici hole. Nevěděla, proč jí v tu chvíli proběhlo zachvění. „To je pravda. Já ovšem také.” Znovu se zlověstně pousmál.

Připadalo jí, že v takové chvíli je nejlepší nebrat ho na vědomí. Znovu se natáhla po karafě a znovu s ní uhnul. „Říkám vám, že tohle nemůžete pít!”

Rozzlobila se. Takový pokrytec! Připadalo jí úplně typické, že by jí v Delmoniku rád povolil nějaké lehké víno, aby nebyla tak upjatá, ale když se teď chtěla sama napít něčeho tvrdšího, nenechá

ji.

„Když se posadíte, naliju vám sklenici šampaňského.”

Připadalo jí, že s ní mluví jako s dítětem. On jí bude něco dovolovat! „Chci něco silnějšího. Chci to, co pijete vy.”

Znovu chtěl něco říct, ale pak, jako by si to rozmyslel. Snad ho ta situace začala bavit. „Opravdu chcete tenhle poitín? To, co je v téhle karafě? Dobře. Dejte si.” Vzal její sklenku a nalil jí. Bavil se tím víc, jak přibývalo ve sklence tekutiny. Pak jí ji podal. „Do dna,” vybídl ji a na rtech se mu objevil úsměv.

„Do dna,” přikývla a zhluboka se napila.

Měla pocit, že začíná hořet. Chtěla se rozkašlat, ale bylo to tak silné, že nemohla popadnout dech. Za chvíli vdechla a oči se jí zalily slzami. Rozkašlala se ve stejnou chvíli, kdy se Sheridan dal do smíchu.

„Prosím, tady máte další.” Trevor přinesl karafu a znovu jí nalil., Bylo by to k smíchu, kdyby se tak nezlobila. „O co - vám -jde? To mě chcete zabít? Co to je?” Kašlala a prohlížela si sklenku vražedné tekutiny proti světlu.

„Dobrá irská whisky, domácí, destilovaná v Bandiťs Roost, kde mám palírnu. Copak vám nechutná?”

„Je to jed!” vydechla.

„Když se jí pije moc…”

„A vy tohle pijete dobrovolně?”

„To je jediný, co mě posadí na zadek.” Zlomyslně se zasmál. „No, dejte si.” Bavil se zjevně na její účet.

Odtáhla skleničku. „Ale já nechci, aby mě něco posadilo na -,” přitiskla si ruku ke rtům. Do tváří jí stouplo teplo.

„O co jde? Bojíte se, že by vám to mohlo zachutnat? To si nedělejte starost. Je to laciné a mám dobrou zásobu, tak se nemusíte omezovat!”

„Panebože! Na tohle si přece nemůže nikdo zvyknout. To chutná hůř než voda na vlasy.”

„Jak to víte? Nebo takhle to děláte vy, urozené dámy, když dostanete chuť na drink? Že si přihnete vlasové vody?” Zaklonil hlavu a rozesmál se.

Urazil ji a měla by se na něj zlobit. Ale hned, jak se poprvé napila, si uvědomila, že je s ním docela dobrá zábava, když se nezlobí. S údivem si ho prohlížela. Měl v sobě Eaganovo rošťáctví, ale mnohem lépe skryté a pro ni přitažlivější.

Vypadalo to, že i vlak se proti ní spikl s Sheridanem. Vůz sebou náhle trhl a srazil ji Sheridanovi do náručí. Přestal se smát a na chvíli se na sebe překvapeně zadívali. Alana cítila, jak ztrácí půdu pod nohama. Měla dojem, že v jeho tmavých očích vidí výzvu.

Nejhorší na tom bylo, že se nechtěla bránit.

Byli si tak blízko, že cítila jeho dech ve vlasech. Snažil se ovládnout, ale nedařilo se mu to. Sklonil hlavu a ona chtěla vykřiknout, zastavit tu divnou touhu, která se jich obou zmocňovala, ale nevyšlo z ní ani slovo. Tahle touha v ní spala celá léta, ale kdyby měla říct pravdu, poprvé cítila, že se v ní něco takového probudilo, když se poprvé setkala s tímto tmavým Irem.

Připadalo jí to jako záchrana, když ucítila na svých ústech jeho rty. Bylo to tak příjemné, chtěla vydechnout úlevou a potěšením, i když i před tím rozum varoval. Objal ji kolem pasu a přitáhl ji blíž k sobě. Políbil ji stejně jako v kostele, ale teď kolem nich nebyli žádní diváci, kvůli nimž by musel přestat. Trvalo mu to dlouho, až nakonec povolila sevřené rty. Jeho jazyk ji překvapil. Znovu cítila přicházet varování, aby přestala. V té chvíli jí ale položil ruku pod uzel vlasů a nedovolil jí uhnout. Líbal ji dál a ona zapomněla, že chtěla utéct. Rozum jí sice radil něco jiného, ale ona ho zatím pohladila po naškrobené košili a zlehka se dotkla jeho tváře, jako by přikývla na souhlas.

Zdálo se, že ho to těší. V tu chvíli stála opřená zády o bar a přijímala jeho polibky jako drogu, bez které nemohla být. Hladil ji po pase staženém šněrovačkou, ale pak posunul ruce výš, až do úrovně jejích prsů. Když se jí dotkl, znovu ji rozum varoval, a tentokrát tak hlasitě, že poslechla. Tělem jí proběhla panika a odtrhla se od jeho rtů.

Rozechvěle se na něj podívala a nevěřila tomu, co skoro udělala. Ještě pořád tam stáli v objetí a kolébali se v rytmu vlaku.

Když se narovnal, připadalo jí, jako by na ni někdo vylil vědro ledové vody. Opírala se o bar, hlavu zakloněnou, rty jako by si

říkala o další polibek. Zděsila se, ne proto, že ji políbil, ale proto, jak moc si přála, aby ji líbal dál. On, který ji nenáviděl.

Podíval se na ni a viděl, jak se jí v obličeji objevilo pohrdání. Neuhodl, jaké má pro to důvody, z obličeje mu zmizel veškerý cit. Vrátil se ke své whisky. Pak, jako by tomu nedokázal zabránit, se zeptal se silným přízvukem: „Tak tohle dělají vážené dámy, když chtějí chlapa?”

Měla chuť ho uhodit. Zatvářila se, jako by ji zradil, nebo jí ublížil, ale brzy se ovládla a nasadila masku ledového klidu. Otočila se a zamířila k sofa hrdě jako anglická královna, nemluvila, ale její tvář a oči to řekly za ni.

Znovu se zadívala z okna a ve vagonu se rozhostilo ticho. Němá, vyděšená a příliš hrdá na to, aby si začala olizovat rány, seděla tam jako loutka na pohřbu. Cítila v prstech whisky, a když si uvědomila, že je to kvůli jeho polibkům, neklid v ní jen vzrostl. Třesoucí se rukou si přejela po rtech, jako by ten polibek chtěla setřít. Nešlo to a chuť whisky jí ho připomínala dál.

Projížděli teď otevřenou krajinou. Jiným cestujícím by se líbily staré farmy a hezké bílé ploty, které se táhly už několik mil. Těm dvěma, kteří seděli v soukromém vagonu, rachotícím po kolejích na sever, ale ne.

Muž seděl tiše v rohu a pil. Jeho žena se dívala z okna a netěšilo ji vědomí, že její manžel ji dokáže přimět cítit takové věci, které jen povedou ke katastrofě.

Ten večer v osm hodin jim vlídný černý sluha naservíroval večeři o mnoha chodech, ale Alana se skoro nedotkla jídla. Veškerou odvahu spotřebovala na to, aby seděla proti Sheridanovi u stolu s damaškovým ubrusem zrovna v tom kupé po onom polibku. Brzy se omluvila. Usadila se sama nepohodlně na jednom ze sametových sofa, pak si lehla a klapání vlaku na kolejnicích ji ukolébalo do spánku.

Po půlnoci vlak zastavil. Vzbudila se a nevěděla, kolik je hodin ani kde je. Ve voze bylo šero, svítily jen plynové lampy na nástupišti. Ve tmě se posadila, shodila přikrývku a rozhlédla se, kde je Sheridan. Stál naproti ní, pozorný, díval se z okna a světlo lamp ho ozařovalo z profilu. Byla ještě omámená spánkem, tak se na něj jen dívala a ani se nedokázala zeptat, jestli už jsou v Newportu.

Dokonce i v té tmě vypadal tajemně, směs toho, čeho se člověk bojí a po čem touží. Když ho viděla, jak tam osaměle a důstojně stojí, nevědomky si hraje s hlavicí hole, měla chuť ho obejmout. Zároveň se jí ale chtělo utéct. Nevěděla, jak to dělá, že se pak cítí takhle. Byl to jeden z nejnecitelnějších mužů, s jakými se kdy setkala. A na druhou stranu v něm bylo něco, co ji dojímalo, dokázal ji tvarovat jako plastelínu. Důsledkem toho byl i fakt, jak dosáhl jejich sňatku. Existovalo tisíc různých důvodů, aby si toho Ira nebrala, a přesto to udělala. Manipuloval s ní sice dokonale, ale když se na tím zamyslela pozorněji, říkala si, jestli v tom nebyl ještě jiný důvod, že svolila, stejný jako ten, proč se nebránila, když ji políbil.

Začervenala se, jakmile si na ten polibek vzpomněla. Ráda by řekla, že jí to vadilo, ale její vlastní chování ji zrazovalo. Anson se jednou snažil takhle ji políbit, ale když se jeho jazyk dotkl jejích zubů, nepřála si nic jiného, než aby už byl konec - a sama to pak skončila. S Trevorem, dokonce i v kostele, to bylo něco jiného. Nejenže si přála, aby polibek pokračoval, ale dokonce aby se stalo i něco víc. Nedalo se to kontrolovat. Když se svými rty dotkl jejích úst, měla pocit, že ji někdo očaroval. Připadala si najednou jako zvíře, které poznalo svého partnera.

Když se ale podívala na tmavou postavu, připomněla si, že jejich manželství je jen dohoda, neosobní, dobře zvážená obchodní transakce, stejná, jakou prováděl každý den na Wall Streetu. Kdyby se zapomněla a začala k němu něco cítit, zacházel by s ní jen jako se soupeřem. Zničil by ji. Což se už, svým způsobem, stalo.

„Newpóót! Newpóót!” křičel zřízenec bostonským dialektem, když vstoupil do vozu. Černý sluha šel před ním a rozsvítil plynovou lampu.

Alaně chvíli trvalo, než si zvykla na světlo. Podívala se na sebe, byla zvědavá, čím byla přikrytá. Měla pocit, že je to nějaká krátká, lehká deka, pod kterou se nemůže pořádně zahřát. Pak překvapeně zjistila, že je to černý pánský plášť. Zvedla ruku, aby si ho prohlédla. Opravdu, byl to plášť jejího manžela.

„Můj plášť nekouše,” řekl Sheridan.

Podívala se na něj, protože nevěděla, jak to myslel. Pak si uvědomila, že stále drží plášť v ruce. „To od vás bylo milé -,” začala nejistě, ale on se odvrátil.

„Je pozdě. Kočár už čeká. Měli bychom jít.” Přistoupil k ní, vzal si plášť a oblékl si ho. Tvářil se chladně a nepřátelsky.

Otevřela ústa, chtěla mu něco říct, poděkovat, nebo mu aspoň vymluvit to, co si myslel. Pak se mu podívala lépe do obličeje a rozmyslela si to. Dnes večer ho o ničem nepřesvědčí.

„Potřebuju svůj plášť,” zašeptala, protože ho nikde neviděla. Sheridan kývl na sluhu, který stál u dveří s modrým pláštěm přes ruku. Postavila se a sluha k ní přišel, aby jí pomohl. Co si pamatovala, vždycky jí s oblékáním pomáhaly komorné nebo sluhové, ale teď na sobě nechtěla cizí ruce. Teď bylo na jejím manželovi, aby jí pomohl obléct si kabát. Ve chvíli, kdy to dělal sluha, se ohlédla po Sheridanovi, ve tváři vepsanou touhu.

Když kočár projížděl Bellevue avenue, bylo všude ticho. Jeli k dvoru Fenian, Sheridanovu sídlu. Když byla malá, často se s Christabel procházely po pláži a sbíraly škeble nebo jen pozorovaly, jak se pěnivé vlny rozbíjejí o černé skály na pobřeží.

Před deseti lety vypadal Newport úplně jinak. Domečky jako z perníku se vzdušnými verandami lemovaly Bellevue a v červnu rozkvetly všude modré hortenzie, které městečku dodávaly útulnou atmosféru. Na léto sem rádi jezdili Jižané, aby unikli vedru cestou na sever, a také Bostoňané, když zatoužili po jiné společnosti, než jakou nabízel Cape Cod.

Všechno se ale rychle měnilo. Potahy tažené osly a letní pikniky ustoupily potřebám Čtyř set. Pokud byly manželky nuceny přijmout jistá pravidla demokracie na Manhattanu kvůli obchodním transakcím svých manželů, v Newportu tomu tak nebylo. Manželky zde vládly naprosto neomezeně a za peníze svých manželů nechávaly budovat ohromné padesátipokojové „chaty”, přes které už nebylo pořádně vidět na moře.

Alana pozorovala z kočáru obrysy domů, ohromená jejich velikostí a zklamaná tím, co představují. Starý Newport se měnil na pastviny za Bellevue a přibývalo exkluzivity. Byla z toho unavená. Věděla, že je to všechno jen fasáda. Poznala sama nejlíp, kolik strachu a nejistoty je za vší tou přetvářkou.

Bylo ironií osudu, když si uvědomila, že dvůr Fenian je nejluxusnější ze všech paláců.

Zahnuli doleva a ujížděli uličkou lemovanou mladými jilmy. Slavný dvůr Fenian stál před nimi, postavený ve stylu Ludvíka XV. Bylo ho dobře vidět i ve světle plynových lamp. Na stavbu bylo zapotřebí dovézt tuny mramoru. Bylo to dobře napodobené francouzské rokoko, nenašla se téměř jediná linie, která by nebyla křivkou. Dokonce i schodiště bylo vybudované ve stejném stylu. Mramorové, s rytým železným zábradlím a naleštěným bronzovým držadlem nahoře.

Rozlehlost stavby brala dech. Slyšela, že Sheridanovo přímořské letovisko má sedmdesát osm pokojů, v což se nepočítaly hospodářské stavby jako loděnice, stáje a zahradní altánky. Od chvíle, kdy o letovisku prvně slyšela, dělala si z něho legraci.

Přivítání bylo nacvičené perfektně jako balet. Majordom od ní vzal plášť, sekretář předal Sheridanovi poslední telegrafickou pásku. Když si majordom všiml, jak je unavená, doprovodil ji do jejích pokojů. Trevora se zeptali, jestli chce odeslat nějaký telegram. Když ji odváděli, manžel se uklonil a propustil ji tak s dokonalým nezájmem.

Dotklo se jí to, i když si to nechtěla připustit. Procházela chodbami, v kterých si docela dobře dokázala představit Marii Antoinettu. Nedokázala ale ocenit vnitřní zařízení domu, byla příliš unavená a zmatená rozdílnými pocity. Tolik se toho dnes stalo, a přestože si namlouvala, že její manželství bude trvat jen rok, věděla, že to navždy změní její život.

Její ložnice byla ve srovnání se zbytkem dvoru Fenian zařízena ve střídmých tónech růžové a slonovinové. Majordom ji nechal o samotě a Alana zkoušela uhodnout, které dveře vedou do šatny, ale nebyla si jistá. Po její levici bylo několik dveří a na pravé straně jedny zdobené ornátem. Domnívala se, že ty vedou do její šatny. Otevřela je a překvapeně zjistila, že za nimi je ložnice jejího manžela.

Když viděla, že je pokoj prázdný, vydechla úlevou. Poslední věc, kterou by si přála, by bylo narazit na toho chladnokrevného Ira ve chvíli, kdy se chystá jít do postele. Chtěla odejít, když tu ji zaujalo, že jeho ložnice je zařízena zcela jinak než celý zbytek domu. Stála na starém tabrízu a zvědavě si prohlížela Sheridanovo panství. V krbu hořel oheň a příjemně tak zaháněl chlad květnové noci. Ořechové obložení dýchalo teplem a za dne musel být z východního okna krásný pohled na Rhode Island. Draperie byly bohaté, ale z prostého hnědého lnu, přikrývky byly z překvapivě

těžkého vlněného tartanu. Když byl Sheridan sám, vytratila se ostentativní nádhera a byla nahrazena hezkou prostotou a funkčností.

Zabloudila pohledem ke krbu. Šedomodré kožené křeslo čekalo na svého majitele a na opěrce leželo číslo ranních Chronicle. Z druhé strany se o ni opírala Sheridanova hůl. Oči se jí rozšířily a pomalu ustoupila. Nikdy neviděla Sheridana bez té hole v ruce. Jestliže tedy hůl leží zde, tak on -

„Co tu děláte?” osopil se na ni známý hlas z druhého konce pokoje.

Vyděšená Alana vzhlédla a spatřila Trevora, jak stojí ve dveřích s ručníkem, jako by se zrovna umyl. Byl až do pasu nahý a u kalhot měl dva horní knoflíky rozepnuté. Jeho hruď vypadala ještě mohutnější, než když měl na sobě košili. Leskly se mu na ní kapky vody.

Když viděl, kam se dívá, utřel se ručníkem. „Ptal jsem se vás, co tu děláte,” opakoval a hodil ručník na postel. „Já - já -” začala zmateně vysvětlovat.

Chvilku se rozmýšlel, jako by to nechtěl udělat, a pak vykročil směrem ke své holi. Ve tváři měl napjatý výraz. Šel pomalu ke krbu a každý další krok udělal s větší námahou než předchozí.

„Vy jste se poranil,” zašeptala a překvapilo ji to. Chtěla se k němu rozběhnout a pomoct mu. To ho tak rozzlobilo, že kdyby se zachoval méně vybraně, byl by ji uhodil.

„Jděte ode mě,” zavrčel a uchopil hůl.

„Ale vždyť vás to bolí,” řekla a ruce jí bezmocně klesly.

„Nebolí,” odsekl. „Mrzí mě, že vám to musím říct, milá dámo, ale k mým jiným kvalitám můžete dodat ještě, že jsem mrzák.”

Vzpamatovávala se, když sevřel hlavici hole a přešel do druhého rohu místnosti. Když se na něj dívala, uvědomila si, že to, co pokládala za obřadnou, vznešenou chůzi, byla vlastně naprostá závislost na holi jako opoře. Teď viděla, jak se o ni ztěžka opírá. Předtím tu hůl pokládala jen za extravagantní drahý doplněk. I když to skrýval, nebylo pochyb o tom, co řekl. Ten velký, silný, mocný muž byl postižený.

„Tak proto jste upadl v Delmoniku?” zeptala se tiše a vybavila si, jak se obviňovala, že je pak kněz našel v té pozici, jak je našel. Teď si vzpomněla, že nějak zakopla o hůl.

„Ano,” odpověděl a stál k ní stále zády. Díval se do tmy za oknem, v které zářil jen maják na Sachuest Point.

Přikývla, i když ji neviděl. „I když se vám ta scéna hodila, neplánoval jste ji.”

„Ne.”

„Jak -”

Než stačila větu dokončit, prudce se k ní otočil. „Co je vám po tom?” zeptal se a do hlasu se mu vloudila zloba. „A co to napadlo ty pitomce dát vás do pokoje hned vedle mě, abyste sem mohla vtrhnout a ptát se mě na takovéhle věci?”

Jeho tón se jí dotkl. „Mysleli si zřejmě, že jsem vaše žena.” Říkalo se jí to těžko.

Uklidnil se, ale napětí mu z obličeje nezmizelo.

„Copak nemám právo vědět, co je vám?”

Tmavé hnědozelené oči se mu naplnily opovržením. „Budete snad se mnou sdílet tohle lože?” Ukázal na postel s těžkými dekami. „Chystáte se snad žít se mnou jako moje žena?” S nechutí pokračoval. „Ne, na tom jsme se nedohodli. Nejste mou ženou o nic víc než moje milenka na Manhattanu. Nemáte tedy právo o mně cokoliv vědět.”

Ten poslední fakt z jeho života ji málem porazil. Nedokázala skrýt své zděšení a překvapení. „Vy máte milenku?” vydechla. „Dokonce i teď?”

„Proč bych ji neměl mít? Chystáte se snad zaujmout její místo?”

„Ale vždyť jste se oženil!” vykřikla a nevěřila tomu, co jí řekl. To, že si teď vydržoval milenku, znamenalo, že vůbec nebere vážně sliby, které dal před několika hodinami. A že si neváží ani jí.

„Teoreticky jsem ženatý. Prakticky nejsem o nic víc ženatý než Eagan.”

Dívala se na něj, v tváři výraz křivdy a zloby. Všechno se v ní vařilo, ale podařilo se jí to skrýt pod maskou nuceného klidu. Uvědomila si, že žárlí. Ale to přece nemohla být pravda, protože by to nebylo logické. Aby na něj žárlila, tak by k němu přece musela něco cítit - a ona necítila vůbec nic. Ani nehodlá. „Aha,” řekla klidně a chladně.

Podíval se na ni, jak tam zaraženě stojí, a trochu se uvolnil. „Můžeme mít každý své zlozvyky, pokud budeme diskrétní.”

„Vy tedy svoje rozhodně máte,” zašeptala.

Přešel k ní, zjevně rozhněvaný. „Co je vám po tom?”

Vzal ji za ruku a ona se mu snažila vytrhnout. Nepodařilo se jí to, jeho stisk byl příliš pevný. Uklidnila se, ale odmítla se mu

podívat do očí. „Nic,” zasyčela. „A až někdy nachytáte mého milence, řekněte si totéž.”

„Vypadá to, jako byste žárlila. Možná ten polibek ve vlaku -”

„Neměla jsem vám dovolit, abyste mě políbil! Měla jsem vás místo toho uhodit!”

Ironicky se zasmál. „Vy že byste si troufla mě uhodit? Vy, s vaší sebekontrolou a výchovou? Kdepak, moje drahá, na něco takového vy byste se nezmohla. Na to nemáte dost temperamentu.”

Bylo to jako úder, už se déle nedokázala ovládat. Než si uvědomila, co dělá, napřáhla ruku a udělala přesně to, o čem pochyboval, že by dokázala. Když svěsila ruku, bolela ji, ale jedinou útěchou jí bylo, že jeho musí tvář bolet mnohem víc.

Čekala, že se stane spousta věcí. Čekala, že vybuchne, čekala, že ji možná také uhodí. Překvapilo ji, že místo toho ji sevřel v pase a přitáhl ji k sobě. V druhé ruce držel hůl, ale zjevně ji nepotřeboval, jako by oporu našel v tom, jak ji druhou rukou objímal. Snažila se mu vytrhnout, ale jeho ruka ji svírala jako železná obruč.

„Pusťte mě,” vydechla.

Přitáhl ji blíž. Vztáhla ruce, aby ho odtlačila, ale ve chvíli, kdy se dotkla svalů na jeho hrudníku, měla pocit, že z ní vyprchává všechna síla. Nevěřila tomu, že by někdo dokázal být tak milý… a zároveň tak tvrdý.

Zlobil se a bylo vidět, že ji chce vystrašit. Jako by mluvil s malým zlobivým dítětem. „Něco vám musím vysvětlit, Alano. Na něčem jsme se dohodli. Ještě jednou uděláte něco podobného a draze mi to zaplatíte!”

„Vy jste mě vyprovokoval!” Stále se mu snažila vytrhnout.

„Vy mě taky.”

„Nic takového jsem neudělala,” bránila se a odstrkovala od sebe teplé tělo.

„Mám vám to ukázat?” zašeptal, pustil ji a přejel jí po boku. Vzal ji za bradu a zvedl jí hlavu. Když se setkala pohledem s jeho očima, byla ztracená.

Lehce se jí rozevřely rty, když se k ní naklonil. Mohla by sice křičet o pomoc, ale věděla už, že jeho polibky jsou jako droga. Čím víc ji líbal, tím víc si přála, aby to pokračovalo.

Už se jí skoro dotkl rty. Podvědomě zdvihla hlavu, aby se s ním setkala. Připadalo jí, že ji rty bolí touhou. Měla pocit, že má ústa prázdná a vyprahlá, že touží po jeho jazyku. Už to vypadalo, že se jí

přání splní, když zaslechla zezadu nějaký hluk. Trevor zdvihl hlavu a záblesk touhy z jeho obličeje zmizel.

„Ach! Panebože! V tomhle domě se vůbec nevyznám. Odpusťte, slečno - e - paní Sheridanová! Hledala jsem jeden váš kufr. Promiňte, já jsem nevěděla!”

Alana měla pocit, jako by byla opravdu pod vlivem drogy. Vypotácela se z Trevorova náručí a otočila se k Margaretě, která stála ve dveřích růžovoslonovinové ložnice. Malá komorná se červenala a rozhlížela se po pokoji, jako by hledala místo, kam by se mohla schovat.

„To nic, Margaret,” hlesla Alana a v hlase se jí ještě třásla touha. „Nic se nestalo,” řekla a podívala se zmateně na Trevora.

„Počkám na vás v šatně, slečno - e - paní Sheridanová.” Margaret se uklonila a vyběhla nejbližšími dveřmi. Když se ukázalo, že jsou to dveře na záchod, vypadalo to, že Sheridan vybuchne. Vykročil hněvivě směrem k její ložnici, ale Alana mu položila ruce na prsa a zadržela ho. Zmatená Margaret se znovu uklonila, tváře jako oheň. Podívala se do obličeje svého nového pána a běžela k dalším dveřím. Tentokrát to byly dveře od šatny, které za sebou zabouchla s velkou úlevou.

V nastalém tichu si Alana uvědomila, že má stále ruce na Trevorových prsou. Odtáhla je, jako by se dotkla žhavého železa, a zaťala ruce do pěstí, jako by ji ten dotyk bolel, nebo jako by si chtěla zachovat ten pocit.

„Dobrou noc,” rozloučila se tiše a otočila se, že půjde.

Dotkl se její ruky. „Chcete, aby vás přestěhovali do jiného pokoje?”

Nevěděla, proč ji ta slova zabolela. Možná že to jen poranilo její představy o manželství, ale cítila v tom něco daleko víc osobního. „Když myslíte, že je to nutné. Ale můžu vám slíbit, že už vás nebudu obtěžovat, když vím, že je to vaše ložnice.”

„Ale já bych mohl obtěžovat vás.”

„Věřím vám,” zašeptala.

„To je vaše první chyba.”

Podívala se na něj. Jeho poznámka ji vyděsila, ale protože nevěděla, co říct, vrátila se do své ložnice a zavřela za sebou zdobené dveře.

Margaret už rozprostřela ranní pláštík na stylové sofa, když se s ní Alana potkala v šatně. Obě byly příliš zmatené na to, aby spolu mluvily. Alana rychle vklouzla do noční košilky, co vypadala jako

broskvová pěna - jeden ze svatebních darů. I když jí nevadilo, že ji Margaret vidí v něčem takovém - komorná ji vídala nahou od prvního dne, kdy u ní byla, vadil jí ten kus oděvu jako takový. Když se na sebe podívala do zrcadla, viděla zřetelně své bradavky, zakryté jen mlhovinou broskvového hedvábí. Košilku vybral Trevor, a povedlo se mu to. V něčem podobném jí nezbývala ani trocha decentnosti.

„Je dobře, madam, že jste vdaná. Pro mladou dívku by se něco takového nehodilo,” potřásla Margaret hlavou, když viděla její odraz v zrcadle.

Alana přikývla na souhlas a propustila ji. Skoro svítalo. Byl to dlouhý den a byla ráda, že si jde konečně lehnout, a ještě raději, že může přikrýt svou špatně skrývanou nahotu pod těžkými saténovými dekami. Když Margaret zhasila plynové lampy a odešla, Alana si myslela, že okamžitě usne, ale nestalo se tak. Dívala se do tmy a pozorovala dveře, které vedly do ložnice k Trevorovi. Myslela na toho muže v druhém pokoji. Nepřijde za ní. Nedokázala si představit, že by se mezi nimi mělo odehrát něco tak intimního. Byli si příliš podobní, oba spoléhali na logiku a ovládání. A právě rozum jí říkal, že zamilovat se nebylo součástí jejich dohody.

Ale i když se snažila popřít zvláštnost nastalé situace, převalovala se v posteli a dívala se ke dveřím. Znovu a znovu si představovala, jak Trevor stojí za dveřmi, ruku na klice a v tváři odhodlání. Kdyby k ní té noci přišel, mohlo nastat tisíc různých scénářů, od něhy až po krutost. Ležela ve tmě, okny probleskoval kalný úsvit a ona myslela na všechny z nich. Nakonec usnula, a bylo jí líto, že skončila její svatební noc. Nikdy ji nenapadlo, že bude tak osamělá.

„Ale já nechci jet do Newportu! Proč mě k tomu Trevor nutí, Eagane? Je to přece jeho svatební cesta! Připadám si hloupě, když mě takhle táhne s sebou!” vykřikovala Mara, když jí snášeli zavazadla po mramorovém schodišti paláce na Páté avenue. Její osobní služebnictvo už bylo na nádraží Grand Central a soukromý vagon Sheridanů byl připraven pro další cestu na sever.

Mara si prohlížela zavazadla s nechutí. Otočila se k bratrovi. „Je mi jasné, že o tom víš víc, než mi říkáš, Eagane. Přiznej se,

nebo se máš na co těšit.” Nakrčila čelo a zatvářila se tak výhružně, že se Eagan rozesmál.

„Maro, sestřičko,” začal a objal ji kolem ramen. Zavedl ji do kreslicího salonku. „Musím ti něco vysvětlit o Trevorově manželství. Tak za prvé, Trevor neví, co je pro něj dobré. Všimla sis toho někdy?”

Mara potřásla černými kadeřemi.

„A všimla sis někdy, že Trevor není úplně dokonalý, i když je to můj příbuzný?”

„Ty mě jenom škádlíš,” odstrčila ho. „Neříkáš mi nic důležitého.”

„Ale říkám. Hezky se tady posaď a poslouchej a já ti povím všechno, co potřebuješ vědět o Trevorově manželství a své cestě do Newportu.”

„Tak dobře, povídej,” dožadovala se Mara, sotva dosedla.

„Máš ráda Alanu?”

„Mám. Připadá mi, že je hodná.”

„Mně taky.”

Mara chtěla něco namítnout, ale Eagan ji zadržel gestem ruky. „Maro, Trevor má s tímhle manželstvím problémy a my jsme možná jediní, kdo bychom mu dokázali pomoct.”

Mara vydechla a na čele se jí objevila ustaraná vráska.

„Jsou jisté věci, které o našem bratrovi nevíš.” Eagan se od ní odvrátil, aby navodil vážnost situace. Přesto se mu v zelených očích zablesklo, když promluvil: „Řeknu ti to, protože si myslím, že bys mu mohla pomoct.”

„Co o Trevorovi nevím?”

„Trevor je plachý člověk.” Eagan se kousl do rtu, aby se nerozesmál.

Maru to zmátlo. „Trevor že je plachý?” opakovala nevěřícně. Rozhlédla se kolem sebe, jako by hledala pomoc, aby lépe porozuměla. Když se k ní Eagan stále neobracel obličejem, připadalo jí, že na to přišla. „Ty si ze mě děláš legraci! Trevor přece vůbec není plachý.”

Eagan se ovládl, i když to vyžadovalo železnou vůli. „Je, Maro, a mám obavy, že by to mohlo zničit jeho manželství. Musíš mi věřit. Spoléhám na tebe, že mi pomůžeš. Musíš se postarat, aby v Newportu strávil pokud možno každou chvilku se svou nevěstou, protože jinak je možné, že svou plachost nepřekoná.”

„Eagane, Trevor přece není plachý! Vydělal všechny tyhle peníze, a když vidí ostatní podnikatele na burze -” „Před těmi plachý není. Bojí se žen.”

„Ale já jsem ho jednou viděla s tou jeho přítelkyní, herečkou, slečnou Daisy Dumontovou. Byl trochu opilý a nevšiml si, že jsem také v knihovně. Vtáhl ji dovnitř a políbil ji. Eagane, opravdu, tenkrát plachý nebyl. Ani ji nežádal o dovolení. A pak, natáhl ruku a stiskl -”

„Zapomeň, žes někdy něco takového viděla!” vykřikl Eagan, zděšený, že jeho nevinná sestra viděla podobné chování, a dokonce u nich doma. „Proč ses o tom nikomu nezmínila?”

Mara vypadala trochu překvapeně. „A komu jsem to měla

říct?”

„Někomu jsi to prostě říct měla! Nepochybuju o tom, že když jsi viděla něco takového, musela tě -” Nevěděl přesně, jak to vyjádřit, „napadnout spousta věcí -”

„Nenapadla.”

Eagan se díval zamyšleně do ohně a nevěděl, jestli má být rád, že ho neobtěžovala s otázkami, na které by neznal odpověď, nebo jestli má mít strach, že toho ví na svůj věk moc. Lehce se začervenal, když si uvědomil, že Mara mohla vidět i někoho jiného než Trevora. Nebyl si tím jistý, a tak raději rychle změnil téma. „Zapomeň na Daisy Dumontovou, Maro. Není ze stejné společnosti jako Alana. Už je ti to jasné?”

K jeho nesmírné úlevě Mara přikývla.

„Dobře. Chápeš tedy, jak se mohlo stát, že Trevor je úplně ochromený, když je se ženou, jako je Alana Van Alenová?” „Myslím, že ano,” řekla pomalu.

„Proto tě bere s sebou. Chápeš? Má strach být s ní sám.” „Opravdu si myslíš, že to tak je?”

Bůh ať mi odpustí, bratře. Nevím, co činím. Eagan přikývl, jako by si byl naprosto jistý.

„Tak co bych měla udělat, abych mu pomohla?”

Skryl vítězný úsměv za záchvat kašle. Posadil se a znova ji objal. „Maro, myslel jsem na to celý den. Myslím si, že bys měla.”

Příští den, ani ten další Alana manžela neviděla. Slyšela o tom,, že Trevor chodí rád na dlouhé procházky na pláž, ale nikdy ho nespatřila. Chodil ráno a večer, a to je čas, kdy pro dámu není vhodné vycházet.

Bavila se tím, že psala Christal o svatbě a četla svazek poezie z občanské války od neznámého básníka Walta Whitmana Rány na buben.

K večeru ji to už ale nudilo. Jejich svatební cesta měla trvat dva týdny, možná tři, a Alana už si začínala dělat hlavu, jak bude trávit ty dlouhé hodiny, než se zas bude moct vrátit na Manhattan. Byl květen, a protože v Newportu sezona sotva začala, nemohla počítat s tím, že by dostali víc než pár pozvání. Mara měla teprv přijet a kromě Margaret tu nebyl nikdo, s kým by si mohla promluvit. Alana měla svou komornou ráda, ale brzy vyčerpaly všechno, co si mohly říct, a jejich rozhovory se začínaly opakovat. Alana se zkusila projít kolem a prozkoumat ohromné bludiště domu. Když neměla žádnou společnost, zdálo se jí, že hodiny se nekonečně táhnou.

Přišlo jí to jako vítané rozptýlení, když jí přišel od Trevora stručný vzkaz, jestli by s ním povečeřela v jídelně. Zatím vždycky večeřela ve svém pokoji. Teď se po pravdě těšila na to, jak si „vyjde”. Pečlivě se oblékla do elegantních zelených sametových šatů a vzala si rodinné perly, ale ve chvíli, kdy vstoupila do jídelny, skoro zase zatoužila po útulnosti své ložnice.

Jídelna byla ohromná místnost, jako na francouzském zámku někdy v sedmnáctém století. Vstoupila a Trevor ji přivítal úklonou, s prázdným výrazem. Zamířila k němu, ale pak si všimla, že jí komorník chystá židli na opačném konci dlouhé tabule. Pomohl jí, aby se posadila, a jí připadalo divné, když Trevor byl skoro deset metrů od ní a ve výhledu jí překáželo osm zlatých svícnů, které, i když plné svící, nijak neprohrály velkou mramorovou jídelnu. Hned se podávala večeře. Alana jedla tiše, nechtěla si připadat jako hlupák, kdyby se pokoušela o konverzaci.

Přišlo jí jako úleva, když se konečně podával dezert. Cítila se nepohodlně, když měla jíst pod pohledem dvou sluhů a její

společník byl tak daleko, že mohl být zrovna tak zpátky na Manhattanu.

Právě zabořila lžičku do pudinku, když do dveří vtrhla Mara a měla ještě na ramenou plášť. „Dobrý večer, všichni! Tak jsem konečně tady.” Mara zmlkla, když si všimla bratra na opačném konci stolu. Otočila se opačným směrem, jako by se dívala na tenis, a spatřila Alanu, jak sedí v dálce proti němu. „Panebože! Tak ona je to pravda!” Alana slyšela, co si dívka pro sebe pošeptala, než k ní přiběhla a políbila ji na tvář. „Dobrý večer, švagrová! Jak se ti líbí Newport? Už se těším, až tu budeme pohromadě, abychom se všichni lépe poznali.” Mara pak přešla k druhému konci stolu a políbila bratra. „Trevore! Ne, nevstávej. Už jsem jedla, a až s tvou krásnou ženou dovečeříte, přijdu za vámi do knihovny na čaj. Teď

půjdu.”

Mara zmizela, než Alana stačila odložit lžičku.

„Co to má znamenat?” Trevorův hlas se ozvěnou odrážel od mramoru. V dálce bylo vidět, jak sluhové pokrčili rameny, jako by to patřilo k běžným slečniným výstřelkům.

Alana už to déle nemohla vydržet, postavila se a zamávala na Trevora. „Kdyby vám to nevadilo, potřebovala bych se trochu osvěžit, než bude večeře pokračovat,” zavolala na Trevora tak hlasitě, jak dokázala, aby nemusela rukama napodobovat hlásnou troubu.

Trevor se také postavil a přikývl. Teprve když odešla, znovu se posadil. Do té doby z ní nespustil oči.

Alaně to trvalo déle, než si myslela. Našla sice správné mramorové schodiště, ale pak špatně zahnula a prošla v druhém patře několika místnostmi, salonem na biliár, několika obývacími pokoji a dokonce nepoužívaným dětským pokojem a stále nemohla najít křídlo s ložnicemi. Konečně došla do křídla, kde bydlelo služebnictvo, vyděsila dívku, která se starala o prádlo, ale dozvěděla se od ní, kudy jít. Když dorazila do své ložnice, Margaret jí pomohla s toaletou, a ona pak spěchala zpátky dolů, protože měla strach, že ji budou postrádat.

Spěchat nemusela. Když vkročila do knihovny, překvapila ji příjemná rodinná scéna, jakou už neviděla celá léta. Trevor přikládal na oheň a smál se něčemu, co Mara zrovna řekla. Mara seděla na sofa, mluvila a gestikulovala přitom rukama tak, jak to dělají všechny šestnáctileté dívky.

„.. .a viděl jsi všechny ty důležité lidi u sv. Brendana, Trevore? Otec Donegal říkal, že takovou svatbu, jako byla vaše, v životě neviděl.”

„To má tedy smůlu, že už je tak starý. Otec Donegal uvidí ještě spoustu podobných svateb, tím jsem si jistý.”

Alana tam stála, překvapil ji manželův hlas, jeho přirozený, lyrický přízvuk. Znělo to hezky. Trevor tak mluvil málokdy a jí bylo jasné, že kdyby neposlouchala tajně, nikdy by ho tak neslyšela. Připadalo jí, že mezi ně nepatří, že bratra a sestru ruší v přátelském rozhovoru. Chtěla zavolat, říct jim, že je tam, a snad by ji vzali mezi sebe, ale váhala, protože měla pocit, že mezi nimi pro ni není místa. Bylo jí jasné, že Sheridanova rodina drží při sobě. Ona byla nově příchozí, cizí osoba pro ně oba, někdo, koho je nutné držet si opatrně od těla. Couvla do stínu, protože jí najednou připadalo rozumnější odejít.

Marin hlas se ale najednou změnil. „Alano! Ty už jsi zpátky! Zrovna jsme se divili, kde tak dlouho jsi.” Teď už se nemohla nepozorovaně vytratit.

Nuceně se usmála a prošla dveřmi. Neochotně se podívala na manžela a zjistila, že si ji stále měří pátravým pohledem.

Mara ji uvedla do knihovny. Připadala si divně. „Doufám, že vás neruším,” dodala. Všimla si, že si Trevor hraje s hlavicí hole a to mohlo znamenat pouze dvě věci - buďto že se mu nelíbí, že ví o jeho blízkém vztahu k sestře, nebo že se necítí dobře v její společnosti. Nevěděla, co je nepříjemnější.

Odtrhla se od něj pohledem, vyhlédla si nejbližší křeslo a doufala, že ji napadne něco chytrého, co by mohla říct. „Tak co, Maro, už New Yorku schází proslulá dvojice?” Začala se smát, ale ve chvíli, kdy se podívala na Trevora, zmrzl jí smích na rtech.

Její poznámka se mu nelíbila. Usadil se vedle sestry na sofa a měřil si Alanu nepřátelským pohledem. Alanu to nezmátlo, vrátila mu pohled, ale opřela se pevněji, jako by jí židle mohla poskytnout oporu. Zřejmě byl přesvědčený, že každý, kdo není členem jeho rodiny, je nepřítel. Byla zvědavá, jestli se změní jeho postoj alespoň k ní, teď, když je jeho ženou.

Mara vyskočila, a přerušila tak nastalé ticho. Vůbec nepochopila, co se děje a vykřikla: „Co to dělám! Ty přece musíš sedět vedle svého manžela, Alano.”

Alaně poklesla čelist. Nezmohla se na slůvko odporu, když ji Mara popadla za ruku a dovlekla k sofa. „Ne, to je v pořádku,

Maro, seď vedle bratra,” řekla jí zmateně a zoufale se snažila vyhnout manželovu pohledu.

Mara potřásla hlavou. „Nemůžu se mezi vás takhle míchat. Je mi jasné, jak musíte jeden po druhém toužit.”

Alana cítila, jak jí zrudly tváře. Nedokázala se na Trevora ani podívat.

„Je ti to jasné?” Trevor se jí podezíravě zeptal.

Mara se pousmála. „Tedy, dokážu si to představit. Je mi šestnáct, koneckonců. A přečetla jsem pár romancí.” Pak Alanu vtlačila na malé sofa vedle bratra. S uspokojením se pak sama usadila v koženém ušáku naproti nim a pozorovala je se zasněným výrazem.

Alana cítila, jak jí z obličeje mizí krev. Připadala si jak vytesaná z kamene, když měla sedět na sofátku velikosti poštovní známky vedle Sheridana. Jeho blízkost ji znervózňovala. Kdykoliv na něj pomyslela, zmocnila se jí panika. Aby nějak odpoutala pozornost, zeptala se nejisté Mary: „Tak nám něco řekni o cestě sem.”

„Jestli chcete, můžete se držet za ruce,” usmála se Mara. „Paní Mellenthorpová by s tím sice možná nesouhlasila, ale vždyť tady není, že.”

„Paní Mellenthorpová?” nechápala Alana a doufala, že jí to Mara vysvětlí. Ta se na ni jen usmála. Podívala se tedy na manžela, ale ani od něj se jí nedostalo vysvětlení.

Vypadal, že by svou sestru nejradši uškrtil. „Maro -,” začal výhružně.

Mara ho přerušila. „Vezmi přece svou ženu za ruku, Trevore. Musíte se chovat, jako bych tu nebyla. Nechci mít pocit, že vám překážím.”

„Ale vždyť nám nepřekážíš.”

„Překážím. Neměla bych tady být. Eagan mi to řekl.”

„Takže Eagan,” opáčil Trevor a vypadalo to, že začíná chápat.

„Trevore, vezmi prosím tě Alanu za ruku. Není důvod k tomu, aby ses ostýchal.”

Ostýchal! Alana málem vykřikla. Než se stačila vzpamatovat, Trevor ji hrubě popadl za ruku, kterou měla na opěrátku. Mohl to být zrovna tak kořen stromu, vůbec mu na tom nezáleželo. Ani se na ni nepodíval.

„Tak se mi to líbí.” Mara se opřela o opěradlo židle a měla na tváři neměnný zasněný výraz.

„Řekni nám něco o své cestě, Maro,” vybídl ji bratr.

Mara vykládala něco o tom, jak měli zpoždění v Narragansettu, jak zřízenec zapomněl na jeden z jejích kufrů, a Alana seděla jako socha, ruku jakoby sevřenou ve lví tlapě. Cítila z té dlaně teplo, sílu i hněv a měla strach se na něj podívat, protože se bála, že by z jejího výrazu mohl vyčíst, co by si přála doopravdy.

„Ale já bych chtěla slyšet, jak ses měla, Alano, ty.” Mara se otočila k ní. „Líbí se ti dvůr Fenian?”

Alana se zhluboka nadechla. Bylo těžké se pokoušet o konverzaci, když měla plnou hlavu muže, který seděl tak blízko vedle ní. Ruku jí svíral ocelovým stiskem. Dotýkal se jí nohou, a i když mezi nimi byly vrstvy batistu a hedvábného sametu, cítila jeho napjaté svaly. „Dvůr Fenian je krásný, ale nikdy mě nenapadlo, že by mohl být tak rozlehlý.” Alana se nervózně zasmála. „Přiznávám se, že se tu nemůžu vyznat.”

Mara se usmála. „A co můj bratr? Neříkej mi, že tě opustil kvůli tomu svému telegrafu. To by mě zklamal.”

„Vlastně.” Alana najednou ucítila, jak jí Trevor stiskl ruku. Naváděl ji, chtěl od ní slyšet patřičné odpovědi. Bylo jí jasné, že nechce, aby se sestra dozvěděla o pozadí jejich svatby, ale tohle ji rozčililo. Nebyla žádné malé dítě, aby ji někdo musel poučovat, jak se má chovat ve společnosti. Věděla to sama. Stiskl ji pevněji. Vzepřela se. „Někdy je opravdu nemožný.”

Alanino prohlášení je všechny překvapilo. Mara se rozesmála a Alana by se byla smála také, kdyby neměla strach, že jí Trevor rozdrtí ruku.

„No dobře, ale nezapomínejte, že nemožný je moje krédo.” Mluvil sice k oběma dívkám, ale Alaně bylo jasné, že je to určeno jí. Chtěla odtáhnout ruku, ale sevřel ji o to pevněji.

Mara se zlomyslně usmála. „Řekni mi, nejdražší bratře, kdy můžu očekávat nějakého synovce nebo neteř?”

Trevor se na Maru podíval, jako by se ho zrovna zeptala, kdy se chystá přeskočit Měsíc.

Alana by se normálně začervenala, ale vzpomněla si na tu trapnou večeři ve velké jídelně a měla dojem, že nastala chvíle, aby se bavila ona. Zaryla mu nehty do ruky a zeptala se se sladkým úsměvem: „Ano, lásko, to by mě také zajímalo. Řekni nám to.”

Vrhl po ní pohled, který by dokázal vyřídit půl armády. Stiskl jí pevněji ruku a odpověděl: „To je na tobě, drahá. Až budeš mít

pocit, že chceš dítě, řekni mi, a já se postarám, aby se ti přání splnilo.”

Kdyby snad pochybovala o jeho upřímnosti, jeden pohled by ji přesvědčil, že dělá chybu. Odvrátil se od sestry a podíval se na ni s takovou touhou, že měla pocit, že jí zmizel vzduch z plic.

Uvolnila sevření a neochotně přiznala porážku. Doufala, že jí pustí ruku, ale k jejímu překvapení ji svíral dál. Podívala se na něj a on ji vytrvale pozoroval, ani jeden nechtěl uhnout.

„Mám vám zahrát něco romantického?” podívala se Mara spokojeně na jejich spojené ruce. „Už vím. Chtělo by to valčík. Jeden ti zahraju, Trevore.” Přešla k černému křídlu v rohu a začala z hlavy hrát. Melodie jako by se odvíjela zpod dívčiných dovedných prstů.

„Na krásném modrém Dunaji,” zašeptala Alana, když poznala Straussův valčík. Podívala se na Trevora. Bylo na něm vidět, že je pyšný, jak dobře jeho sestra hraje. Ale jak hrála, objevil se mu zároveň v očích smutek. Když viděla, jak stiskl hlavici hole, pochopila najednou proč. Bylo to smutné, že její manžel má rád valčíky. Nikdy si nebude moct zatančit.

Muzika jako by ho ukolébala. Mara hrála a Alana si najednou uvědomila, že ji prstem jemně hladí po kloubech ruky. Bylo to roztržité gesto, ale jemnost toho dotyku, obzvlášť v kontrastu s jeho silou, ji rozechvěla. Nemělo by se to dít, ale dobře se jí tam sedělo, ráda poslouchala Maru, jak hraje, a bylo jí příjemné, jak ji drží za ruku. Byla zvědavá, kolik takových večerů ještě zažijí. Kdyby jich mělo být víc, uvědomila si, mohlo by se stát, že by k tomuto muži začala něco cítit.

Příjemná chvilka skončila, Mara dohrála. V tom tichu Trevorovi došlo, co dělá, protože jí ruku vytrhl.

Alana se podívala na Maru, měla najednou v očích smutek. Měla pocit, že když ji nedrží, je jí najednou na ruku zima. „To bylo hezké,” pochválila ji a snažila se předstírat, že všechno je v pořádku.

Mara zavrtěla hlavou. „Kdyby tu byl Eagan, mohl by zpívat, a teprve pak by to byl opravdu hezký večer. Musíš si ho někdy poslechnout, Alano. Má krásný hlas.”

„Ráda. Jakmile se vrátíme do New Yorku, budu ho muset poprosit.” Alana se usmála a Mara úsměv opětovala. Alanu překvapilo, jak je hezká, a když se zadívala na její krátké šaty z

šedého popelínu, připomněla si, že si s ní o tom bude muset zítra promluvit.

Mara se postavila. „Byl to pro mě dlouhý den a vím, že vy se už nemůžete dočkat, abyste byli sami.”

Zdálo se, že sestřina věta Trevora vytrhla z klidu. Ostře se na ni podíval. „Ještě než odejdeš, bosorko, chtěl jsem ti říct, že se zítra chystám na výlet na Colleen. “

„Co - co je to Colleen?” ptala se Alana, která by byla přivítala jakoukoliv konverzaci, jen aby s Trevorem nemusela zůstat sama.

„Tu musíš vidět!” zvolala nadšeně Mara. „Colleen je Trevorova jachta. Vyhrál s ní všechny možné trofeje. Plachtění na ní je jako valčík na vlnách.”

Alana se podívala na Trevora. Mara to řekla dobře. Trevor Sheridan nemohl tančit, tak plachtil, a bez pochyby plachtil na té největší a nejlepší jachtě, jen aby vyrovnal ten domnělý handicap.

„Kdy vyjedeme, Trevore?” ptala se Mara.

„Zítra ráno. Hned ráno.”

„Už se nemůžu dočkat. Jsem tu s vámi tak ráda!” Dívka se rychle rozloučila a odešla z knihovny.

Trevor se postavil a Alana také. Bylo jí líto, že hezký večer tak najednou skončil. „Doprovodím vás do vaší ložnice,” nabídl zdvořile.

„Ne. Děkuji. Jestli vám to nevadí, ráda bych zůstala ještě chvilku tady.” Přešla ke krbu a začala si ohřívat prochladlé ruce. Zjistila, že knihovna je jedním z nejpříjemnějších pokojů v domě. Nebyla tu žádná nadbytečná nádhera ani stopy po nějakém „Ludvíkovi”. Převládal poctivý, důkladný design, anglické látky, kožená křesla u krbu a knihovny z ořechového dřeva kolem stěn. Jediný luxusní předmět byl na zakázku vyrobený koberec, temně zelený jako smaragd. Knihovna jí připomínala Trevorovu ložnici.

„Doufám, že budete na Maru hodná a že splníte, co jste slíbila v naší dohodě.”

Trevorova slova na ni dopadla jako kámen. Odvrátila se od krbu a pevně se na něj podívala. „Vaše sestra je milá dívka. Proč bych na ni neměla být hodná?”

„Třeba kvůli mně, abyste se mi pomstila.”

Nadechla se. Nebylo zřejmě v jejích silách, aby přesvědčila tohoto muže, že je člověk a že dokáže cítit soucit a bolest stejně jako ti, které má rád. „Věřte tomu nebo ne,” řekla ledově, „udělám pro ni všechno, co bude v mých silách, bez ohledu na vás.”

„Dobře.” Výhružně se na ni podíval. „Doufám, že je vám jasné, že nenechám ani vás, ani nikoho jiného, aby jí ještě někdy ublížil.”

S bolavou jasností si vzpomněla na Marin debut. Ale Mara nebyla jediná, komu té noci ublížili. Sama zaplatila vysokou cenu za tu společenskou nehoráznost a bylo ironií osudu, že přitom byla jediná, kdo na slavnost chtěl jít. Připadalo jí, že to všechno se stalo snad před sto lety. Malomyslně mu odpověděla: „Neublížila jsem vaší sestře. Je mi jasné, že mi nevěříte, i když jí jste řekl něco jiného.”

„Je důležité, aby si o vás myslela jen dobré.” Snížil hlas. „Chci, aby vám pokud možno věřila.”

„Jak můžete čekat, že mi bude věřit, když vy mi nevěříte?”

„Já vám věřit nemusím, záleží mi jen na tom, jak se chováte k mé sestře.”

Hlas se jí zadrhl a mluvila jen ztěžka. „Jsem vaše žena. Vy jste můj manžel. To neznamená vzájemnou důvěru?” „V normálním manželství ano.”

Podívala se do krbu, protože nebyla schopná snést jeho pohled. Nechápala, proč ji tak bolí to, co řekl. Všechno, o čem mluvil, bylo správné. Ale od chvíle, kdy se s ním setkala, pro ni přestala platit logika. „Překvapuje mě, že mě před ní neočerňujete.” Hořce se zasmála. „A po pravdě řečeno si odporujete, když máte takový zájem na tom, abychom se já a Mara spřátelily.”

Vypadalo to, že se Sheridanovi nechce do vysvětlování. Když se do toho konečně dal, mluvil jen krátce. „Mara si nikdy neužila moc ženské společnosti. Matka zemřela při porodu, tak ji nepoznala. Myslím, že by jí prospělo, kdyby jí někdy nějaká žena poradila. Ale jen taková, která by ji měla ráda.” Opět zaslechla výčitku.

Zhluboka se nadechla, ovládala se jen ztěžka. Rozechvělým hlasem mu řekla: „I když vás to překvapuje, nejsem socha s mramorovým srdcem neschopná citu, pokud ji k tomu někdo nedonutí. Maru mám ráda. Vždyť je stejně stará jako moje sest -” Zarazila se a prudce nadechla.

„Vaše sestra?” dokončil a všiml si její reakce.

„Dobrou noc.” Zdvihla si sukni a rychle odcházela. Nechtěla mu nic vysvětlovat. Dohodli se na tom, že na ní nikdy nebude vyzvídat. Buď slib dodrží, nebo rovnou požádá o anulování sňatku.

„Počkejte.” Tón jeho hlasu ji zadržel spíš než slova. Jako by mu došlo, že překročil určitou hranici, šel k ní a prostě požádal: „Slibte

mi, že Maře nebudete ubližovat. Když mi to slíbíte, budu vám věřit.”

„Nebudu ubližovat vaší sestře, slibuju,” přikývla a oči se jí zaplavily slzami.

Chvíli se jí díval do obličeje. Zřejmě ho uspokojilo, co viděl. Otočil se a vrátil se ke krbu. Chtěla tedy odejít, ale znovu ji zarazil. „Chtěl jsem vám říct, Alano, že dnes přišlo pozvání od Varicků. Zítra se u nich v Maison-sur-Mer koná ples.”

„Tak můžete být spokojen. Váš plán funguje.”

„Ano,” přisvědčil a ani nezastíral hořkost. „My Sheridanové bychom podobné pozvání nikdy nedostali, kdybych si vás nevzal.”

Najednou na ni padl smutek. Jejich manželství se ubíralo dohodnutou cestou, ale ji to pomyšlení ničilo. Nezbylo místo na nic jiného. Biskupova slova jako by ji strašila a musela myslet na to, co před oltářem slíbila. Z nějakého nepochopitelného důvodu chtěla, aby to všechno byla pravda, a chtěla brát své manželství důstojně a vážně. Ale kdykoliv na to pomyslela, Trevor naznačil něco, co jí znovu připomnělo, že jde jen o obchodní transakci. O nic víc.

Ale v tom polibku ve vlaku bylo víc. A bylo víc i v tu noc v jeho ložnici, kdy ji chtěl políbit znovu. Ale podle toho, co o něm věděla, jí bylo jasné, že je schopen obětovat život, jen aby dosáhl svého cíle a podržel si své předsudky. Jí měl za zlé její minulost a byl si jist, že není schopna soucitu, a proto si nezaslouží jeho pozornost.

„Zítra budeme mít spoustu práce, takže.” Otočila se a chtěla odejít.

„Ještě jedna, poslední věc. Chtěl bych vás o něco poprosit.”

„Ano?”

Hned jí neodpověděl, protože nevěděl, jak začít. „Chtěl bych -chtěl bych, abyste si s Marou promluvila o jejích nevhodných šatech.”

Alana zrovna myslela na stejnou věc. Měla chuť mu to říct, ale přemohla se.

Pokračoval: „Víte přece, proč pořád nosí krátké šaty?”

Přikývla a trápila ji bolest, kterou zaslechla v jeho hlase. „Vím,” přitakala tiše.

Když se dohodli, propustil ji. „Dobře. Můžete jít.” Najednou se tvrdě zasmál, protože si všiml, jak se snaží zmizet z jeho společnosti. „Utíkejte, jestli musíte.”

Ta slova jako by ji řízla. Zkameněla. Pak, protože jí nic jiného nezbývalo, se rozběhla do svého osamělého pokoje.

Úmluva

… a tak se stále uzavírali před těmi „novými lidmi “, kterých se New York začínal bát, a přece je přitahoval…

Edith Whartonová

Věk nevinnosti

Byl krásný den, modrá obloha, vál svěží vítr, prostě dokonalé počasí na plachtění.

Alana rozhrnula těžké závěsy a otevřela okna. Nadechla se zhluboka přímořského vzduchu. Najednou pocítila nečekanou radost, usmála se a na chvilku si pomyslela, že možná není všechno ztraceno. Když si Mara, Trevor a ona užijí několik příjemných dní plachtěním na Colleen, třeba začnou mít s Trevorem něco společného. Z důvodů, které zatím jasně nechápala, cítila najednou potřebu, aby to, co slibovala v kostele, nebylo jen pouhou lží.

„Co bych si měla vzít na jachtu, Margaret?” zeptala se, když se otočila od okna.

„Určitě něco bílého, lněného,” odpověděla Margaret.

„Dobře. Vyndej mi tedy ty bílé lněné šaty a možná ten modrý slamák, ten malý se stuhou.”

„Ano, paní Sheridanová.”

Alana se znovu otočila k oknu, závěsy vály ve větru. V dálce zahlédla, jak Colleen vyvezli z loděnice a teď ji desítky rukou připravují k plavbě.

Začala se těšit a představovala si, jak už je tam, jak jí vítr zdvihá vlasy a fouká do sukně. Představovala si, jak Trevor sedí vedle ní a ukazuje jí něco na pobřeží, zatímco ona a Mara se smějí a drží si ve větru klobouky. Bude to krásný den. A co je ještě důležitější, bude mít možnost vstoupit na posvátnou půdu Sheridanovy rodiny a třeba ji vezmou mezi sebe.

Margaret jí podala bílé šaty. Snažila se obléknout jak nejrychleji to šlo.

„Je všechno připraveno?” zeptal se Trevor prvního pomocníka, když přišel do přístavu a prohlédl si loď. Colleen byla opravdu krásná čtyřicetimetrová plachetnice, na ní leštěná mosaz a teakové dřevo. Tvrdilo se o ní, že je to nejrychlejší jachta na východním

pobřeží, a kdyby o tom někdo pochyboval, stačilo se podívat do místnosti, kde visely trofeje.

„Trevore!” volala Mara z přídi a slušelo jí to v krátkých růžových lněných šatech zdobených modrými stužkami. „Neměla bych pro Alanu poslat sluhu? Ještě tu není.”

Plavčík řekl Trevorovi, že jsou připraveni k vyplutí. Trevor přikývl a přešel k můstku.

Mara k němu přiběhla. „Mám pro ni poslat?”

Trevor se podíval zamračeně směrem k domu. „Říkala snad, že chce přijít?”

„Myslím, že chtěla. Včera. Copak dnes ráno nic neříkala?”

Nepodíval se na ni. „Ne, neříkala.”

„Třeba byla unavená.” Mara posmutněla.

Trevor neodpověděl. Díval se k domu, hluboce zamyšlen.

„A spala, když jsi odcházel?”

„Já nevím, Maro. Proto, že je to moje žena, ještě neznamená, že jí dokážu číst myšlenky.”

„Já se tě neptám, jestli jí dokážeš číst myšlenky, ale jestli spala, když jsi odcházel.”

„Nevím.” Kývl na plavčíka, který mu mával. „Podívej Maro,” začal vysvětlovat, „tvoje švagrová pochází z jiného světa. Dámy jako ona nejsou nadšené plachtěním, když jim cáká mořská voda na šaty a vítr jim kazí účes.”

„Ale Alana taková není.” Mara zvážněla. „Nebo je?”

Trevor se znovu podíval k domu. „Včera večer jsem o té vyjížďce mluvil. „Když tu není,” a v tu chvíli jeho hlas zlhostejněl, „znamená, že tu být nechce.” Kývl na plavčíka a zavolal „Vyplouváme!” Za deset minut už byli na moři.

Alana byla tak netrpělivá, že vyběhla dveřmi a přes záhon na kopec, odkud bylo vidět do přístaviště. Držela si klobouk a pátrala po ohromné jachtě, která tam ještě před několika minutami byla. Teď zmizela.

Přestala se usmívat, když se podívala na moře. Spatřila jasně Colleen, jak klouže hladce po vlnách jako bílý přízrak. Přišlo jí to líto.

Ruku, kterou si stínila oči, si položila na ústa. Vypluli bez ní. Cítila, jak jí stoupá lítost do hrdla, a snažila se popřít to, co cítí. Rozum jí říkal, že je tisíc různých důvodů proto, proč vypluli bez

ní, jen kdyby se na chvilku zamyslela. Ale ať se snažila, jak chtěla, napadala ji jen pořád jedna myšlenka, ta, která ji bolela nejvíc. Vypluli bez ní, protože si na ni ani nevzpomněli. Nechtěli ji s sebou.

Ale to určitě nezpůsobila Mara. Včera večer mluvila tak, jako by ji na výletu chtěla. To Trevor. Ten se ji snažil vynechat. Zamrazilo ji u srdce, když si představila, jak dlouho ještě bude muset platit za to, že nepřišla na Marin debut. Trevor to udělal naschvál, aby ji zranil, jako tenkrát zranili Maru.

Ramena jí při té myšlence poklesla. Trevor o ni stál jen jako o okrasu po svém boku, aby pomohla Maře při vstupu do společnosti. Chtěl, aby Maře radila, ale nedovolil, aby začala patřit k nim do rodiny. Měla konat své povinnosti a on měl svůj život. Ty dvě cesty se nemají nikdy setkat.

Vypadalo to, že začne plakat, ale pak polkla zklamání jako hořkou pilulku. Trevor stanovil hranice jejich vztahu a možná to tak bylo dobře. Nakonec, až dojde k anulování, to tak bude nejjednodušší. Nebude si muset dělat hlavu, že začala mít ráda jeho rodinu a hlavně že by začala mít ráda jeho. Na chvilku, to jak si připadala provinilá, chtěla, aby ty sliby, které dala před oltářem, byly pravdivé. Teď už ne. Jen ať s ní zachází, jako by neměla žádné city. Ona mu dokáže, že je nemá. Bude chladná, zdvořilá, bude vykonávat své povinnosti. Nic víc.

Ale když se znovu podívala na Colleen, jak brázdí mořskou hladinu, zaleskly se jí oči slzami. Představovala si Trevora, uvolněného a šťastného. Třeba teď stojí na přídi a do vlasů mu vane slaný vítr, a to pomyšlení ji zabolelo víc než předtím. Její manžel si nepřál, aby s ním sdílela takové potěšení. Provdala se za člověka se srdcem z kamene. Stál jen o obchod a na jejích potřebách mu vůbec nezáleželo.

Nedokázala tomu zabránit, po tvářích se jí začaly kutálet horké slzy. Byli spolu tak krátce a Trevor už ji tolikrát zranil, že se ani nestačila z každé rány vzpamatovat.

Odešla. Snažila se nasadit si obranný štít, aby to už nemohlo pokračovat. Příště, zapřísahala se a stírala si prudce slzy, příště už mu nedovolí, aby se jí dotkl. Myslí si, že si vzal ledovou pannu, tak mu připraví překvapení. Ještě neví, co to znamená ledové srdce.

Pozdě odpoledne se Alana rozhodla, že smutku a opuštěnosti už bylo dost a že se půjde projít. Procházela se po zahradách dvoru Fenian, těšila se zelení a namlouvala si, že nejlepší společností jsou ptáci a napodobeniny římských soch.

K jejímu velkému překvapení ji našla Mara. Vyběhla za ní z domu. Alana si říkala, že Colleen musí být už dlouho v přístavu. „Měla ses ráno dobře, Alano?” zeptala se jí Mara, když ji dostihla a trochu zápasila s dechem.

„Trochu jsem šila. A teď jsem se chtěla projít -”

„Můžu jít s tebou?”

Alana se usmála. Nemůže přece Maru obviňovat z toho, co udělal její bratr. „Jistě.” Upřímně se do dívky zavěsila.

„Už jsi viděla besídku?” Mara si shrnula z čela neposlušný pramen vlnitých vlasů, který vyklouzl z uzlu.

Alana si znovu uvědomila, jak je hezká. „Ne. Kde je?”

Mara ukázala k moři, které se v odpoledním slunci lesklo jako modrý skvost. „Tamhle. Copak to nevidíš?”

Vpravo, kde se vlny pěnivě rozbíjely o skály a kde pak následoval klidný záliv, stála na konci dlouhého doku besídka.

„Musí se projít loděnicí. Ale voda je tam klidná, myslím, že je to bezpečné.”

„Tak pojďme.” Alana vykročila k besídce. Bylo to vhodné místo, aby začala s tím, co si od ní Trevor přál. Můžou si tam samy povídat a nikdo je neuslyší. Tam si bude moct s Marou promluvit o nevhodných krátkých šatech.

Otevřená besídka byla postavena v čínském stylu, který s blížícím se výročím objevení začínal být velice populární. Když prošly velkou loděnicí, kde měl Trevor Colleen, a přešly náplavku, usadily se pohodlně na lavičkách s polštářky. Začaly mluvit o tom, jak je krásné počasí a jaký je hezký pohled od moře na dům, že vypadá jako mramorový monolit v neporušené zeleni kopce. Alana si uvolněně povídala s Marou a dívala se okrasnou zídkou na divokou krásu moře. Byla si jista tím, že objevila své nejoblíbenější místo.

„Máš nějaké starosti, Alano? Vypadá to, jako by…”

Alana se na ni podívala a překvapilo ji, jak je dívka upřímná. Byla v ní přímost, která byla Alaně příjemná, obzvlášť ve srovnání s chováním kruhů, v nichž se pohybovala. Alana na sheridanovskou upřímnost nebyla zvyklá. Se všemi penězi a majetkem byli překvapivě přímí. „Ne, jsem v pořádku,” odpověděla a usmála se.

Ještě ji sice mrzelo, že nebyla na projížďce, ale rozhodla se, že o tom nebude mluvit a nebude zatěžovat Maru svými starostmi. Kromě toho, měly tu řešit Mariny problémy a ne její.

Vrátila se tedy k tomuto tématu. „Jdeme večer k Varickovým, víš o tom?”

Mara přikývla a znovu setřásla neposlušnou kadeř z čela. „Vím. Určitě se s Trevorem budete dobře bavit.” „Vždyť jdeš přece také. Tos nevěděla?”

„Já - já nevím, jestli bych měla jít.” Maře se v očích objevila bolest. Byly teď tak tmavé jako hladina moře.

„Maro, je důležité, abys šla. Chtěla bych tě představit svým známým. A vím, že si Trevor přeje, abys šla.”

„Nezlob se, prostě nemůžu.” Mara se od ní odvrátila a dívala se na moře.

Alana neodpověděla. Přemýšlela o tom, co by měla říct. Maře slušely její růžové, lněné šaty, ale k jejímu věku už se nehodily. Měla by nosit něco usedlejšího, jako Alana. Po tom ranním zklamání se převlékla z bílého obleku do šatů z taftu barvy jarní zeleně. Byly to prosté šaty, ale byly dlouhé a vzadu měly krátkou vlečku. „Maro,” začala váhavě, „začínáš už být velká na takovéhle šaty. Myslím, že je načase, abys začala nosit něco z toho, co ti bratr nakoupil u Worthe. Mám dojem, že ty šaty jsou ještě všechny v tvém pokoji. Žes je nevybalila z kufrů?”

Z modrých očí vyklouzla slza. Mara si ji rychle otřela. „Já nechci. Vypadám tak hrozně?”

„Ne, o to nejde -”

„Rozhodla jsem se, že nikdy nebudu dámou. Zůstanu napořád dívkou.” Měla v očích odhodlání, které Alaně připomínalo jejího bratra.

Alana si k ní přisedla blíž, vzala ji za ruku a lehce ji stiskla. „Ať už jsi měla debut nebo ne, nemůžeš zůstat navěky dívkou. Z některých šatů už jsi prostě vyrostla. Já vím, že je to těžké, obzvlášť když jsi neměla debut, ale musíš to tak brát.”

„Nechám si udělat jiné.” Mara se podívala na svá prsa. „Všechno schovám. Já -” Zničehonic se rozplakala.

Alana ji objala a nechala ji, ať se vypláče v jejím objetí. „Já vím, já vím,” šeptala jí tiše do ucha a myslela na to, jaký je to obtížný věk a jak všechno bolí dvojnásob. Vzpomínala na to, jaké to bylo s ní před několika lety. Tenkrát si připadala bezpečně, žila v rodině s hezkými a pevnými vztahy. Pak se ukázalo, že nic netrvá

věčně a že věci se mají úplně jinak. Vytryskly jí slzy, plakala nad Marou, nad Christal i nad sebou.

Viděla Maru jen rozmazaně a srovnávala ji v tu chvíli s Christal. Obě dívky si musely v útlém věku klást zásadní otázky o svém okolí, a dokonce i o vlastní ceně. Když ji pevně objímala, věřila najednou tomu, že jak Christal, tak Mara nepříznivé okolnosti překonají a budou šťastné. Musí. „Maro,” vysvětlovala tiše, „lidé nejsou vždycky laskaví. Ale nesmíš se nechat porazit. Musíš s námi dnes večer jít. Já a Trevor se postaráme, aby ti už nikdy nikdo neublížil.”

„Budou mi říkat tak, jako říkají svým irským služkám,” vzlykala Mara.

„Nebudou, nedovolí si to.” Obzvlášť ne teď, pomyslela si, když si vzpomněla na zkázu, kterou způsobil Sheridan.

„Mám strach. Co když se mi ženy budou smát? Co když mě nikdo nevyzve k tanci - protože jsem Irka a nejsem pro ně dost dobrá?”

Alana ji políbila na čelo a znovu ji objala. „Časy se mění, Maro. Slibuju ti, že se k tobě budou chovat zdvořile. A až přítomní mladí muži uvidí, jak jsi krásná, nebudou myslet na to, že jsi Irka.”

„Tak ses zamilovala do Trevora? Protože je hezký?” Mara popotáhla a Alana jí nabídla kapesník, který schovávala v rukávu.

Alanu to překvapilo, nevěděla hned, jak odpovědět. „Ano, Trevor je opravdu hezký.”

„A měla bys ho ráda, i kdyby hezký nebyl?”

Alana nakrčila čelo, když o té otázce přemýšlela. Mara potřebovala ujištění, a přece se jí nedalo odpovědět, když hned její první předpoklad byl nesprávný. Neměla Trevora ráda. „Tvůj bratr je tvůj bratr, Maro. Je to osobnost a je těžké si cokoliv odmyslet.” Alana se na ni podívala a vyslovila to, co si opravdu myslela. „Ale řeknu to takhle. I když je Trevor kromobyčejně hezký, je v něm ještě něco jiného, co mě přitahuje. Nějaká síla. I kdyby byl méně hezký, musím přiznat, že bych o něm asi nesmýšlela jinak.”

„Věděla jsem, že ho máš ráda! Věděla jsem to!” Mara ji radostně objala a pevně stiskla.

Alana se ani nepohnula, vadila jí faleš, kterou kolem sebe s Trevorem šíří. „Co kdybychom teď šly do tvé ložnice a vybraly nějaké hezké pařížské šaty na večer, nějaké, které by se hodily na

bál?”

Mara se opřela a otřela si oči. „Pořád se bojím.” Podívala se na Alanu a usmála se. „Ale když myslíš, že je to tak dobře, tak půjdu.”

„Věř mi, že to není vždycky jenom špatné, když člověk dospívá.” Alana se na ni opatrně usmála. Pro ni dospívání znamenalo hlavně to, že se naučila lépe skrývat bolest. Ale Marinu budoucnost neviděla tak černě. Tušila, že někde pro tuhle dívku existuje princ na bílém koni.

„Myslíš si, Alano, že mě někdo vyzve k tanci?” Mara vypadala tak utrápeně, že se Alana musela smát.

Upravila dívce pramínek vlasů. „Myslím si, že tvou jedinou starostí bude, koho z nich si vybrat.”

Alana se oblékala na ples, když se ozvalo zaklepání na ozdobné dveře, které oddělovaly Sheridanovu ložnici od její. Bylo to nesmyslné, ale ve chvíli, kdy klepání zaznělo, ona i Margaret ztuhly.

„Mám otevřít, madam?” zašeptala Margaret.

Alana váhala, stále ještě ji mrzelo, co se ráno stalo. Měla ale celý den na to, aby se připravila na setkání s Trevorem. Nachystala si tedy ledovou masku a řekla „Ano, prosím.” Vadilo jí, že její komorná se nového pána bojí tak, že šeptá.

Margaret šla ke dveřím a Alana se prohlížela v nástěnném zrcadle. Byla ráda, že vypadá chladně a nepřístupně. Měla krásné šaty z modrého hedvábí, po stranách velké mašle a hedvábné kytice temně růžových růží. Střevíčky měla také modré a vykukovaly z nadýchaných vrstev krajkové spodničky. Šaty komplikovaného střihu se hodily víc na večer, ale už se rozhodla. Zbývalo jí ještě zaplést si vlasy a upevnit je nahoře na hlavě, protože teď jí splývaly volně po zádech jako vodní proud. Teď se jimi nechtěla zabývat a pokývla Margaretě, aby otevřela.

Trevor byl už oblečený na večer. Měl na sobě frak s vlaštovčími šosy a bílou kostkovanou vestu. Ve večerních šatech mu to neobyčejně slušelo, obzvlášť když zmizel tvrdý výraz kolem jeho rtů ve chvíli, kdy ji zdravil a když se na ni upřeně podíval. Dřív než tomu dokázala zabránit, napadlo ji, že takhle vypadá, když chodí do společnosti se svou milenkou.

Vstoupil do její ložnice, jako by mu patřila. Měla pocit, že když si ji prohlédl, objevily se mu v očích překvapení a obdiv, aspoň si

to myslela. Zjevně si všiml jejích vlasů, které jí volně splývaly po zádech, ve zvláštním kontrastu k jejím složitým šatům.

„Mohla bych na vás počkat v šatně, paní Sheridanová?” ozvala se komorná, která byla v přítomnosti pána značně nesvá.

Oba se na ni podívali, jako by zapomněli, že je v pokoji s nimi. Trevor se trochu zlomyslně usmál. „Mám dojem, Alano, že mě vaše komorná nemá zrovna ráda. Kdykoliv vejdu do pokoje, nejradši by utekla.”

„Ne, pane, vůbec ne, jste hodný,” bránila se Margaret, ale přesto o krok ustoupila.

Trevor se zasmál a zjevně se bavil na Margaretin účet.

Darebák, pomyslela si Alana. „Můžeš jít, Margaret. Můžeš jít dolů a vzít si něco k večeři. Nedělej si starosti s mými vlasy, zvládnu to sama.”

Margaret přikývla a pak se podívala na Trevora.

„Tak, Pegeen, běž,” Trevor použil vlídně irskou variantu jejího jména, jako by se jí tím chtěl omluvit za předchozí škádlení. „Mám pro tebe dole překvapení. Zrovna přijel tvůj manžel Kevin. Slyšel jsem, že se vám po sobě stýskalo, tak jsem ho nechal přeložit z Manhattanu. Běž tedy za svou láskou, ať ti pěkně zčervenají ty irské růžové tváře.”

Margaret vydechla. Byla tak překvapená, že se sotva zmohla na slovo. „Dě - děkuju vám, pane Sheridane.”

„Nechci, aby manželé museli žít odděleně. Běž za ním. Určitě jsi mu už chyběla.”

„Děkuju mockrát, pane Sheridane!”

Kývl a propustil ji. Margaret odešla, na tváři se jí mísily překvapení, úžas a nedůvěra.

„To od vás bylo pozorné,” připustila Alana, když se za komornou zavřely dveře a byli zase sami. Sotva tomu mohla uvěřit. Trevor Sheridan byl naprosto nevyzpytatelný. Chvíli se choval jako darebák a v příští chvíli jako světec.

„To nic,” odpověděl a tvářil se dál vážně.

Ale něco se dělo. Bylo to poprvé, kdy viděla, že se choval laskavě k někomu jinému než ke členům vlastní rodiny. Bylo jasné, že má Margaret rád navzdory svému škádlení. Obdivoval její půvab a byl tak pozorný, že nechal poslat do New Yorku pro jejího manžela.

Alana se bránila hořkému pocitu, který ji začal zaplavovat, ale šlo to těžko. Její manžel se choval laskavěji k její komorné než k ní

samé. Věděla, že by měla být vděčná, že se Trevor stará o svou rodinu a že je má rád. Zmocnilo se jí hrozné podezření, že k ní nikdy laskavý nebude, že se o ni nikdy nebude starat a zajímat.

Zoufala si, protože v jeho očích nebyla dost dobrá. Margaret dobrá byla, protože byla Irka, a tím pádem skoro příbuzná, vzdálená příbuzná z rodiny Erinu. Trevor cítil, že mezi nimi dvěma existuje pouto, které nikdy nemůže být mezi ním a jeho ženou. Alice Diana Van Alenová je outsider, není dost dobrá na to, aby se stala jednou z nich, je vinna svou minulostí, svou výchovou. Ale stejně tak jako chudá žena nemůže za to, že je chudá, ani ona nemohla za prostředí, z něhož pochází. Byla to hořká pilulka, když si uvědomila, že by se sňatkem chtěla dostat do té společenské vrstvy, z které se Trevor vší silou snažil stejným sňatkem vymanit. Také bylo ironické to, jak myslel, že by manželé neměli žít odděleně. Ona si těžko dokázala představit dva sobě vzdálenější lidi, než byli oni dva s Trevorem.

„Mara na nás čeká v kreslicím salonku. Je už připravená,” přerušil ji v neradostných myšlenkách.

Sledovala ho, jak přechází po ložnici, a snažila se skrýt rozrušení a zklamání. Nemohla být nikdo jiný, než kdo byla, ať se snažila jak chtěla. Takže jestliže se k ní nikdy nebude chtít přiblížit, bude nejlepší, když si zachová chladnou hlavu a bude na celé manželství také pohlížet jako na obchodní transakci. „Je Mara oblečená?” zeptala se s důrazem na to, o čem s dívkou mluvila odpoledne v besídce.

„Je a sluší jí to. Děkuji vám.”

Ještě pořád se zlobila kvůli Colleen, ještě pořád byla odhodlaná chovat se tak, aby se jí nemohl dotknout, ale přesto vydechla úlevou. Určitě by z toho byly mrzutosti, pro ni i pro Maru, kdyby ji nepřemluvila pro jedny z pařížských šatů. Upravila si šaty na rameni. Snažila se zachovat ledový tón: „Děkuji vám za zprávu, ale teď potřebuju soukromí. Musím si dočesat vlasy.”

„Nechte to na chvíli. Pojďte sem.” Usadil se na jednom sedátku, hůl na koleně. Na pozadí růžového saténu a zlatého krajkoví vypadal neobyčejně mužně.

Přešla pokoj a snažila se nedat na sobě znát zájem. Byla zvědavá. Byla napjatá od chvíle, kdy vstoupil do její ložnice. Nechtěla dát najevo, že jí na něm záleží, ale tváře měla ještě zbarvené ruměncem za ranní odmítnutí.

Když stála vedle něj, sáhl do náprsní kapsy a vyndal podlouhlé pouzdro. Bez dalšího jí ho podal. „To je na důkaz mé vděčnosti za to, jak jste pomohla Maře. Nechal jsem pro to poslat odpoledne do Bostonu. Když budete pokračovat stejně, můžete čekat podobnou odměnu.”

Třásly se jí ruce, když otvírala víčko potažené kůží. Vydechla, když spatřila nádherný diamantový náhrdelník. Byl velice složitý, ani se nemohla dopočítat kamenů.

„Můžete si ho nechat, Alano, i když dojde k anulování. Je to dárek ode mě za dobře provedenou práci.”

Zavřela víčko. Veškeré odhodlání zachovat klid a rozvahu ji opustilo. Jeho slova byla urážkou a jeho chování ještě horší. Pěnila se jí krev. Chtěla na něj začít křičet, uhodit ho přes tvář. Ovládla se, zapřisáhla se přece, že už se nenechá unést. „Lituji, ale tohle nemohu přijmout.” Podala mu pouzdro, tvář jako z mramoru. „A teď, kdybyste dovolil, bych se učesala.”

Také Sheridan zamaskoval dobře své překvapení. Perfektně klidným hlasem se zeptal: „Proč to odmítáte?”

Snažila se skrýt svou bolest a ponížení, ale byl to úkol skoro nadlidský. Jeho náhrdelník se jí nelíbil. Vadil jí. Svou nápadnou nádherou jí připomínal charakter jejich manželství. Trevor Sheridan si myslel, že si může všechno koupit svými miliony. Bylo načase, aby mu někdo vysvětlil, že tomu tak není.

Setkala se s jeho pohledem. V jejím byl nesouhlas a nadřazenost. Těšilo ji, když mu říkala následující slova: „Tam, odkud pocházím, pane Sheridane, se darování šperku považuje za důvěrnost, něco, co vzájemně cizí lidé nedělají.”

Tentokrát se mu nepodařilo skrýt dobře své překvapení. Odpověděl jí zlověstným tónem: „Nejste přece cizí člověk, jste moje žena.”

„Jenom na papíře.”

Díval se na ni příliš zaskočen, aby jí dokázal něco odpovědět. Pak popadl pouzdro a vykřikl: „Tak ho mám vyhodit z okna? Když ho nechcete, co s ním mám dělat?”

„Možná by ho uvítala vaše milenka jako příspěvek do sbírky.” Sotva to řekla, nejradši by se neviděla.

Podíval se na ni a jeho oči vypadaly jako obloha před bouřkou. Otevřel pouzdro a přesýpal si náhrdelník z jedné dlaně do druhé. „To ne. Myslím, že Daisy má takovýchhle věcí dost.”

„Takže se jmenuje Daisy?” zeptala se a zachvěl se jí hlas.

„Proč ten zájem, má drahá?”

Zavřela oči. Choval se nemožně. Připadalo jí, že vždycky řekne něco, za co ho měla chuť uhodit.

Odvrátila se od něj. „Opravdu se musím připravit, tak kdybyste byl tak laskav -”

„Ne.” Postavil se a vzal ji za paži. Bez hole neměl potřebnou rovnováhu, vzal ji tedy kolem pasu. „Chci vědět, proč odmítáte můj dárek.”

„Prosím. Musím dokončit -”

„Řekněte mi to.” Zatřásl s ní a pevněji ji sevřel v pase.

Snažila se od něj odtáhnout, ale snadno nad ní zvítězil. Měla chuť ho porazit, ale vzpomněla si na Delmonico. Ta zkušenost jí připomněla, že je mnohem jednodušší s ním bojovat vstoje nežli vleže na podlaze.

„No tak, paní Sheridanová,” dráždil ji, když se mu snažila vysmeknout. „Řekněte mi, proč ho nechcete přijmout.”

„Váš dárek se mi nelíbí pro důvody, které se za ním skrývají,” zasyčela. Přestávala se ovládat, znovu se k ní vrátila lítost, kterou pocítila, když zjistila, že Colleen vyplula bez ní. „Nelíbí se mi cena, kterou jste za něj zaplatil. Nelíbí se mi jeho chlad. Nelíbí se mi, od koho je.”

Dostal, co chtěl. Vypadalo to, že každé slovo je jak rána bičem. Rozzlobeně ji k sobě přitáhl a zblízka jí ukázal diamanty. „Jak myslíte, Alano. Měly by se vám takové šperky líbit. Jsou studené, hodí se k vám.”

Podívala se na něj. V tu chvíli ho nenáviděla. „Nebudu nosit vaše vulgární šperky, Trevore. Jsou věci, které si nekoupíte ani za vaše peníze.”

Oči mu blýskaly vztekem. „Ano, jsou věci, které si nemohu koupit. Třeba právo dotknout se vás těmahle irskýma rukama. Ale nestarejte se vážená, možná že přijde den, kdy si je nebudu muset kupovat, kdy je prostě jen užiju.”

Otevřela ústa úžasem. Podívala se, jak ji svírá rukama v pase, a najednou se začala bát.

„Dostanu všechno, co chci, Alano. Buď tak, nebo tak,” zašeptal.

„A co já?” zeptala se opatrně. „Chcete mě?” Neodpověděl a pustil ji. Přistoupil k posteli a hodil třpytící se náhrdelník na saténovou přikrývku.

„Zavolejte komornou a dooblékněte se. Musíme jít s Marou na ten zatracený bál.”

Pozorovala ho a nechápala, jak se tak rychle dokáže uzavřít. Vrhl na ni jeden ze svých chladných pohledů a ona si vyhrnula sukně a odběhla do šatny. Cestou ji napadlo, jak jen přežije dnešní večer s takovýmhle člověkem. A jak celý rok manželství?

Když kočár Sheridanových dorazil do Maison-sur-Met, bál již začal. Dům Varickových byl také postaven v ludvíkovském stylu, ale Alana si nebyla jistá, jestli šlo o Ludvíka XIV, XV. nebo XVI. V Newportu se všechny tyto styly slévaly v jednolitou masu mramoru a zlatých dekorací.

Na to, že byl teprve začátek sezony, byl sál překvapivě plný. Hluk, který nastal poté, co dovnitř vstoupila Alana zavěšená do Sheridana, jí prozradil pravý důvod. Bylo jasné, že spousta lidí přijela do Newportu jen proto, aby se bavili pokračováním Sheridanovy svatby. Jeho sňatek s Alicí Dianou Van Alenovou byl stále ještě společenskou senzací.

Alana se zhluboka nadechla a nasadila odvážnou tvář, když majordom ohlásil: „Pan a paní Sheridanovi! A slečna Sheridanová!” Šlo to těžko. Po tom, co se odehrálo v její ložnici, to trvalo skoro deset minut, než se jí přestaly třást ruce. Margaret jí upravila vlasy do složitého účesu, několik copů jí upevnila do uzlu v týlu. Na krku měla vyzývavě Van Alenovy perly.

Cesta kočárem byla skoro nesnesitelná. Musela sedět naproti Trevorovi, a dokonce i ve tmě cítila, s jakou nenávistí sleduje perly na jejím krku.

„Drahá Alano! Jsem skutečně ráda, že jste přišla!” Joanna Varicková, jedna z nejstarších žen společnosti, ji přišla přivítat ke vchodu. Byla to pohledná, asi padesátiletá žena. Měla na sobě bílé šaty, které se hodily k jejím bílým vlasům, a smaragdy, které rodině daroval Lafayette při své poslední cestě do Ameriky.

„Děkuji vám za pozvánku, paní Varicková. Bylo to od vás milé. Těším se, až vám budu moct představit svou novou rodinu.” Alana se usmála povzbudivě na Maru. Zdálo se, že dívka má strach.

Alana se otočila k Trevorovi. Vypadalo to, jako by se chystali zašklebit. Joanna Varicková ho pozorovala tak, jako by si nebyla jista tím, jestli má ve svém salonu přijímat Iry jako hosty. Když se pak ale obrátila k Alaně, zablesklo se jí v zelených očích a bylo

vidět, že se tím skandálem částečně baví. „Myslím, že znáte mého manžela, Trevora Byrna Sheridana,” zašeptala Alana. Zlobil ji přístup paní Varickové.

Joanna Varicková nasadila zdvořilý úsměv a podala mu ruku. „Blahopřeji vám, pane Sheridane. Dostal jste od nás opravdu to nejlepší - myslím v Alaně.”

Alana byla zvědavá, jak Trevor přijme tuhle poklonu. Překvapilo ji, když se na Joannu Varickovou vyzývavě usmál. „S tím vřele souhlasím, madam.” Uklonil se a políbil jí ruku.

Joanna Varicková zdvihla udiveně obočí. Na takovou reakci nebyla zvyklá, ale nedalo se říct, jestli byla potěšena nebo ne. Když se pak podívala znovu na svou ruku, Alana si všimla, že se jí tváří mihl výraz uspokojení. Ať už byl Ir nebo ne, Trevor Sheridan byl neobyčejně hezký muž, a ať se Joanna Varicková chovala sebechladněji, měla přece jen v žilách krev, a ne led.

„A tohle je moje švagrová, slečna Mara Sheridanová.” Alana stiskla Maře ruku a postrčila ji dopředu. Joanna Varicková se vzpamatovala, přestala se věnovat Sheridanovi a zaměřila se na jeho sestru. Dala se jen těžko přehlídnout. Byla plachá a krásná, měla na sobě nádherné šaty s motivem letících vlaštovek, vlasy ozdobené perlami a byla takovým vtělením nevinnosti, že musela uspokojit i ty nejkonzervativnější kruhy. Joanna Varicková se na ni podívala a usmála se. „Jsem ráda, že vás poznávám, slečno Sheridanová.”

„Tě - těší mě, paní Varicková,” zakoktala Mara a uklonila se.

„Taneční pořádek má paní Andersová.” Pak se obrátila k Alaně. „Mám Maru provést kolem?”

Alana pocítila příchuť prvního vítězství. „To by od vás bylo milé.”

„Velice ráda to udělám.” Joanna Varicková se naposledy podívala na Trevora, pak vzala Maru zdvořile za paži a vedla ji mezi společnost na jejím prvním bále.

„Jestli jí ublíží -”

Alana za sebou zaslechla naléhavý šepot. Viděla, jak Trevor pozoruje mizející paní Varickovou s Marou v davu.

„Neublíží. Teď už si to nedovolí. Paní Varickové se líbí. A i když ji někteří považují za poněkud excentrickou - byly jisté řeči o nějakém mladém muži v New Yorku, její rodina patří k velice významným.”

Podíval se na ni. „A co Caroline Astorová?”

Alana se lehce usmála. „Caroline Astorová ji přijme. Náš sňatek jí nedá jinou možnost.”

Setkali se očima. Něco mu svítilo v očích, ale nemohla odhadnout, jestli to bylo pohrdání, touha nebo triumf. „Dobře,” řekl a pak jí nabídl rámě a provedl ji sálem.

Večer pokračoval úspěšně. Mara získala spoustu obdivovatelů, jen na valčík zůstala sedět. Trevor, i když byl zdrženlivý, se choval vybraně a Alana seděla spokojeně v rohu na židli a sledovala, co se děje. Trevor stál celou dobu za ní.

Všechno šlo podle plánu. Na plese nebylo mnoho lidí, tak měla Mara dobrou příležitost, aby zaujala a aby si dojem z ní odnesli zpátky na Manhattan. Alana se skoro uvolnila, když najednou v sále nastalo ticho. Za vějíři se ozvalo šeptání a smích a Alana se postavila, aby zjistila důvod. Téměř se zhroutila Trevorovi do náručí, když uslyšela, jak majordom říká: „Dámy a pánové, přichází pan Anson Vanbrugh-Stevens!”

V obličeji se jí objevil záhadný, ostražitý výraz, částečně proto, že na ni zírala třetina sálu, částečně proto, že druhé dvě třetiny střídavě pozorovaly Trevora a Ansona.

Zmateně se podívala ke vchodu. Anson tam stál a prohlížel si přítomné. Byl to pohledný muž, vysoký a plavovlasý, měl klasické, i když ne příliš jemné holandské rysy a živé modré oči. Když se podíval na Alanu, objevil se v nich hněv, který ztlumil jen zdvořilý úsměv.

Pak si jí už nevšímal a vykročil do sálu. Orchestr začal hrát další valčík a všichni předstírali, že se nic nestalo.

„Pan Vanbrugh-Stevens nebyl na svatbě, že?” Trevor jí položil ruku na rameno. Tomu, kdo by je náhodou pozoroval, to mohlo připadat jako zběžné přátelské gesto. Alana ale věděla svoje.

„Ne, nebyl,” odpověděla chladně.

Zašeptal jí do ucha, aby to slyšela jenom ona. „Nebylo to kvůli tomu, že byste ho neinformovala o našem úmyslu nechat se oddat?” Na hlase mu bylo znát, že se baví.

„Byla bych mu o tom řekla,” odpověděla zpoza francouzského vějíře, „ale byl tou dobou v Salcburku. Nemohla jsem mu o tom dát včas vědět.”

„Tak to tedy zpečetilo definitivně váš osud. Váš bájný rytíř vás nemohl přijít osvobodit od oltáře.”

Když neodpověděla, naklonil se k ní a pokračoval: „Slyšel jsem, že vás žádal několikrát o ruku. Zůstává mi záhadou, že jsem si vás nakonec vzal já a jemu se to nepodařilo.”

„Chtěl mě za ženu, ne jako nástroj pomsty. Jeho záměry byly zcela jiné než vaše,” šeptala, aby ji nikdo neslyšel. Měla se také zmínit o tom, že Ansonův návrh na sňatek platil na celý život, kdežto Trevorův jen na rok.

„Možná že naše záměry přece jen nejsou tak rozdílné.” Spočinul pohledem na místě, kde jí z bledého ramene sklouzlo ramínko modrých hedvábných šatů.

Dokud se na ni díval, nezmohla se na odpověď. Protože jí bylo jasné, že v tuto chvíli nemůže říct nic, aby tím neohrozila Marinu budoucnost, odvrátila se, aby viděla lépe do sálu. K jejímu velkému překvapení stál před ní najednou Anson a zdvořile skrýval hněv.

„Paní Sheridanová,” začal a znělo to jako kletba, „mohl bych vás požádat o tento valčík?” Uklonil se a políbil jí ruku.

„Nevím,” podívala se na Trevora a okamžitě mu viděla na očích, že se mu to nelíbí,

„Dovolíš, kámo, viď,” řekl Anson Trevorovi a zvedl Alanu ze židle. Nijak se nesnažil skrýt svou nenávist.

Trevor mlčel a ji to vyděsilo mnohem víc, než kdyby mu jakkoliv odpověděl.

Položila ruku na manželovo předloktí. „Trevore, nech mě jednou si s ním zatančit. Mysli na Maru. Všichni ode mě očekávají, že si s ním zatančím.”

Viděla, jak sevřel hlavici hole, jako by to byl Ansonův krk. Nenamítal nic, opřel se o zeď a ruce si zkřížil na prsou.

Alana kývla na pozdrav známým na parketu. Vypadalo to, že do nich všichni schválně vráží, jako by chtěli zaslechnout aspoň zlomek konverzace.

„V Newportu je tento týden kromobyčejně hezky. Mnohem tepleji než obvykle.” Anson se zdvořile usmál na starší dámu vedle sebe a pak se podíval rozzlobeně na ni.

„Ano,” přisvědčila, protože nevěděla, kam míří.

„Chtěl bych vám poblahopřát, paní Sheridanová, k vašemu skvělému sňatku.”

Zhluboka se nadechla. Teď alespoň věděla, o čem bude řeč. „Vím, že vám matka poslala telegram. Neměla jsem čas dát vám vědět osobně. Je mi to líto.” Měla pocit, že bude nejlepší ho

odzbrojit a přejít rovnou k věci. Ještě nikdy neviděla Ansona tak rozhněvaného. Nevěděla, že je něčeho takového vůbec schopen.

„Přijel jsem, jak nejrychleji to šlo. Už to nebylo nic platné.”

„Nezlobte se, Ansone.” Podívala se na něj a v zelených očích měla zmatek. „Nemohla jsem jednat jinak.”

„Mohla jste si vzít mě!” ohradil se.

Viděla, jak kývl na Joannu Varickovou, která je pozorovala z rohu sálu. Když se jí znovu věnoval, Alana promluvila: „I když jste skvělý člověk, Ansone, nehodili jsme se k sobě a vy to víte. Už jsem vám to říkala dřív.”

„A ten balík se k vám hodí?”

Zapomněla udělat krok, klopýtla a Anson ji chytil do náručí.

„Alano, všechno jsme měli společné. Rodiny, zázemí, smýšlení. Měla jste si vzít mě, než bylo příliš pozdě.”

„Nic o mně nevíte, Ansone. To by nešlo.”

„Já že o vás nic nevím!” Vypadalo to, že vybuchne. Rozhlédl se kolem a pečlivě volil slova. „A Sheridan vás zná líp? Za týden vás zná líp než já? Měl bych ho zabít. Moc dobře vím, co ten primitiv udělal, aby vás poznal líp.”

„Neříkejte mu tak,” odpověděla a už to nemohla snést. „Víckrát mu tak neříkejte.”

Podíval se na ni a nevěřil tomu, že se hněvá.

„Vy ho bráníte? Caroline Astorová tvrdila, že vás tou uličkou v kostele málem vlekli! Chce, abyste přemýšlela o anulování.” Přitáhl ji k sobě blíž. „A já také.”

„Nedosáhnu anulování, Ansone. Nevím, co jiného bych vám měla říct. Vzala jsem si Trevora Sheridana a zůstanu jeho ženou.” Byla to pochopitelně pravda jen napůl, ale nechtěla mu vysvětlovat, že i když její manželství skončí, stejně odmítne jeho nabídku. Nebyl žádný důvod, proč by ho měla dál zraňovat.

„Čekáte snad s tím Irem dítě?”

Zděšeně se na něj podívala, tváře jí polila hanba. „Tak to si každý myslí? Že jsem se musela vdát, protože Trevor -”

Málem se hořce zasmál. „A co bychom si měli myslet? Sheridan vás přinutí k sňatku - to nemůže být kvůli penězům, protože peníze já mám také. A hodně. Mohla jste si vzít mě, Alano, ale já jsem se, bohužel, vždycky choval jako gentleman.” Nevypadl ani na chvíli z tance, vláčel ji za sebou v rytmu valčíku.

„Není to z toho důvodu, jak si myslíte, Ansone. Za pár měsíců se to ukáže.”

„Já vím, za devět.” Hrubě ji popadl kolem pasu.

„Neprovdala jsem se za něj z tohoto důvodu.”

„Tak proč?” Zaklonil hezkou plavou hlavu a zasmál se. Znovu se rozzlobil a přitáhl ji k sobě. „Nelžete a netvrďte mi, že ho máte ráda, protože to vám nevěřím.”

Když se na něj podívala, pochopila najednou, proč by spolu nemohli být nikdy šťastní. Navzdory povrchní podobnosti byli oba dva úplně jiní. Ona stála o lásku. On stál o to, čeho si nejvíc cenila společnost. Ona chtěla přijatelné, on dokonalost. Ona si toužila někdy poplakat na mužově rameni a vyzpovídat se ze všeho, co ji trápilo. On se snažil, aby si nepomačkal kravatu.

„Jen mi řekněte, že máte Sheridana ráda,” vyzýval ji a smál se na hosty kolem nich.

Tiše se na něj dívala.

Usmál se. „Věděl jsem, že to neřeknete.” Modré oči se mu naplnily triumfem. „Nemohla byste mít ráda takového člověka.”

„Něco mě k němu přitahuje. Bylo to tak od první chvíle, co jsem ho spatřila.” Nevěděla, proč cítí potřebu vůbec něco vysvětlovat. Přesvědčovala jeho, nebo sebe?

„Dobře, ale to není láska.”

„Ne.”

„Tak mi řekněte, že ho máte ráda, Alano, a já vás nechám být. V opačném případě vám nedám pokoj, dokud vás nedonutím k té anulaci.”

„Mám ho ráda.” Alana se na něj nechtěla dívat, na chvíli podlehla citu. Byla to ta největší lež, jakou kdy vyslovila, a přece v ní bylo něco pravdy. Bylo to horší než lež - propadla divokému, nejistému zmatku.

K velkému potěšení i šoku hostů se Anson zastavil v půli tanečního sálu. Přitiskl ji k sobě, v tu chvíli mu nezáleželo na skandálu. „Tak vy mi říkáte, že jste se zamilovala do toho nemožného zatraceného Ira? Že jste mě odmítla jen kvůli tomu, že dáváte přednost tomu - balíkovi? ” zašeptal zle.

„Ano,” vydechla.

Ansonu Vanbrugh-Stevensovi za jeho život řeklo ne jen málo lidí. Alana si myslela, že to bylo kvůli její váhavosti, že ji tolik přesvědčoval. Bylo pro něj těžké smířit se s tím, že prohrál. Ale když ho nyní pozorovala, věděla, že se s tím bude muset smířit. Byl si jist, že dosáhne, čeho bude chtít. Stalo se pro něj to nejhorší.

Neřekl ani slovo, uklonil se jí a proklestil si cestu davem. S kamenným obličejem odešel, ani se neobtěžoval poděkovat hostitelce za ples.

Alana cítila v zádech pohledy jako nože. Hrozilo jí, že se každou chvíli rozpláče. Utekla na balkon, zhluboka a rychle dýchala. Vadilo jí, že musela Ansona tak zarmoutit. I když měl své chyby, chápala, že se zlobí. Její rychlý sňatek se ho musel dotknout. Teď mu ještě lhala. Opravdu? Rozplakala se ještě víc a snažila se nemyslet na to, proč pláče. Nebyla to pravda, pochopitelně. Neměla Trevora ráda. Ale poprvé si totiž uvědomila, že by se mohla zamilovat do svého manžela. Kvůli tomu se bála a docházel jí dech.

„Neberte si to tak, Alano. Marin úspěch byl rychlý, a než se nadějete, budete zpátky v jeho náručí.”

Ten chladný hlas ji vyrušil. Vzhlédla a spatřila, že vedle ní, u tmavého balkonu, stojí Trevor. Proti své vůli se zachvěla.

Temně se zasmál. „Podle toho, jak odešel, bych řekl, že trpělivost nepatří k jeho největším ctnostem.”

„Chtěl se se mnou oženit,” zašeptala. „A nebylo to ode mě správné, že jsem mu nedala vědět o našem sňatku.”

„Dostane se přes to.”

Jeho chladnokrevný přístup ji děsil. Byla zvědavá, kdy se obrátí proti ní. A také ji zajímalo, jestli ji to zničí. „Zdá se, Trevore, že vám jeho přítomnost vadí.”

„Zosobňuje všechno, co nemám rád na vás, á mhúirnín. “

„A co na mě nemáte rád?” zeptala se a skrývala dotčenost za dobře nacvičeným výrazem. Nějak ji oslovil v irštině. Byla to nadávka?

„Nesnáším vaše výsady. Nesnáším fakt, že pocházíte z privilegovaných rodin a myslíte si, že na všechno máte nárok, ať si to zasloužíte, nebo ne. Ten nedostatek překážek se mi hnusí.”

Odvrátila se od něj, přemáhal ji hněv a do zelených očí jí vhrkly slzy. „Moje rodina zahynula při požáru, když mi bylo šestnáct. Mé výsady mě před tím neochránily. Ani před mým strýcem, jak víte.”

Chvíli mlčel a pozoroval ji ve tmě. Měl ve tváři zvláštní výraz, jako by váhal mezi pomstychtivostí a slitováním. „Ten večer, kdy vás Didier přivlekl zmoklou do mého pokoje, Alano, jsem vás neviděl poprvé. Už jsem vás viděl dřív, věděla jste o tom?”

Ramena jí ztuhla. Statečně si otřela mokré tváře.

„Bylo to asi před rokem,” zašeptal a položil jí dlaně na ramena. „Bylo to v Delmoniku. V jednom z těch jídelních salonků, nepamatuju se, v kterém. Lorenzo ke mně přišel, když jsem byl v půli večeře. Řekl mně a Eaganovi, že se zrovna vrací společnost z hudební akademie. Velice zdvořile mě požádal, abychom si přesedli.” Trevor se na chvíli odmlčel. „Lorenzo je taktní, ale on i já jsme věděli, proč si musíme přesednout. Tihle lidé nehodlali sedět ve stejné místnosti s Iry.” Cítila jeho ruce jak závaží. „A víte, kdo první vešel do místnosti, když jsme se přestěhovali? Vy a ten zatracený bastard, co zrovna zmizel. Budu si to navždycky pamatovat. Když jsem odcházel, ani jste si mě nevšimla. Tak jste byla zaujata Ansonem. Ale já jsem vás viděl. Byla jste krásná, pravděpodobně nejkrásnější žena, jakou jsem kdy viděl. A určitě nejchladnější. Měl jsem pocit, že se měním v kus ledu, jak jsem se na vás díval.” Přitáhl ji zády k sobě. „Kdyby nebylo Mary, byl bych vás nechal na pokoji. Ale pak, když jsem věděl, že to musím udělat, vychutnával jsem to, jak vás srazím z toho piedestalu. Konečně jsem celou tuhle společnost srazil na kolena. Jednou konečně musí oni vzhlížet ke mně. “

Alana poslouchala Trevorův příběh a z jeho ironie jí bylo smutno. Nepamatovala si ten večer, protože v Delmoniku byla s Ansonem mnohokrát. Pokud „nežádoucí” museli skutečně odejít, nebylo to na její přání, a dokonce o tom ani nevěděla. Ale nejhorší na tom bylo, jak si Trevor celou situaci mylně vykládal. Viděl ji zavěšenou do Ansona a myslel si, že žije šťastný a pohodlný život. Jaká to byla lež. Byla ve společnosti muže, o kterém věděla, že ho nikdy nebude moci mít ráda, a strávila další společenský večer jen proto, aby to rozdmýchalo její fantazii o tajemném muži z prostého bílého domu. Snila o dětech, domově a o teplém krbu. Místo toho tu pro ni byla samota a drahé šaty. Není divu, že vypadala chladně. Musela toho tolik skrývat. A nikomu se nemohla svěřit.

„Ten piedestal pode mnou nikdy nebyl, Trevore. Vždycky jsem měla pod sebou jen vzduch,” zašeptala a po tváři se jí znovu kutálely slzy.

„Ne,” odpověděl sebejistě. „Jen se podívejte, jak všichni reagují na naši svatbu. Jejich bohyně padla. A to všechno kvůli mně.”

V tichu, které nastalo, zaslechla tóny valčíku Na krásném modrém Dunaji. Vánek nesl zvuk houslí a bylo ho slyšet daleko na moři.

„Měla byste se vrátit do sálu a tančit. Vím, že je to váš oblíbený valčík.” Sundal jí ruce z ramen a ustoupil. „Nechci se tu zdržet příliš dlouho. Je vhodnější, aby Mara šla domů dřív než později.”

„Netancuji tenhle valčík.” Zvedla si sukni a chtěla odejít.

Dotkl se jí v pase a otočil ji k sobě. „Proč ne?”

„Kdysi dávno jsem si něco slíbila, když jsem ho slyšela poprvé. Řekla jsem si, že ho budu tančit jen s mužem, kterého budu mít ráda.” Nechtěně se dotkla očima jeho hole.

Zdálo se, že je mu jasné, že on tím mužem nikdy nebude. Odpověděl jí chladně. „Když je tedy Anson pryč, nezbývá nám, než abychom odešli.”

„Ne,” zašeptala a skrývala zoufalství v hlase. „Mám jít pro Maru?” Přikývl. Ještě nikdy neviděla tak tvrdý výraz v jeho obličeji.

Mara je pozorovala z chodby. Její bratr a jeho žena se na konci dlouhé chodby loučili na noc a Mara si všimla každého detailu v jejich chování.

Ples u Varicků skončil tak náhle, a jeli pak v tichosti domů. Mara nerozuměla tomu, co je ve vzduchu, ale když se v hale podívala na bratra, začala chápat Eaganovy obavy.

Trevor doprovodil Alanu ke dveřím její ložnice. Vyměnili si několik slov. Mara pak sledovala bratra, jak jde ztěžka ke svému pokoji. Měla dojem, že na chviličku chtěl Trevor políbit svou ženu tak, jak ho jednou viděla líbat Daisy. Bylo to v okamžiku, kdy položil ruku na Alanin pas, nebo si to možná jenom představovala. Stejně, k polibku nedošlo a každý odešel sám do svého pokoje.

Mariny safírové oči posmutněly, když si uvědomila, že s perfektním manželstvím jejího bratra opravdu není něco v pořádku. Zamračila se, když přemýšlela, co se s tím dá dělat. Když ji něco napadlo, čelo se jí rozjasnilo a odběhla do pokoje napsat dopis Eaganovi.

Začínal slovy: Na zítřek se chystají drastická opatření…

Když příštího rána sešel Trevor do vestibulu, měl radost, kolik přišlo navštívenek. Byly důkazem Marina úspěchu a zdálo se, že si jimi s uspokojením listuje a všímá si známých jmen.

Když ale přišel k poslední navštívence, výraz v jeho tváři se podstatně změnil. V tmavých očích se mu nebezpečně zablesklo. Zběžně se podíval na zadní stranu obálky, strčil si ji do kapsy, zavolal majordoma a dal mu přesné příkazy - aby došel pro jeho manželku do patra a přivedl ji.

Alana se vzbudila, když se nad ni postavila Margaret s šaty přes ruku. Malá komorná jí řekla, že si pán okamžitě žádá její přítomnost dole. Alanu to zlobilo, ale zároveň byla zvědavá. Oblékla si hedvábné hnědé šaty a sešla do slunného salonu, kde se podávala snídaně.

Trevora rozhodně nezastihla v slunné náladě. Nevlídně si ji změřil, když jí majordom pomáhal s židlí. Útulný salonek byl vyzdobený světle zeleným taftem a také hedvábím, které bylo v mnoha jiných oknech. Ale ani příjemné barvy a materiál nedokázaly rozptýlit nevlídný vliv Sheridanovy nálady. Prohlížel si ji v mrtvém tichu.

K mahagonovému stolu se vešlo pouze šest osob, a když si brala ze stolu ubrousek, přisedl si tak blízko k ní, aby viděl každé hnutí její tváře.

Alana se podívala na talíř před sebou a spatřila Ansonovu navštívenku. Ležela tam jak svinutý had. Alana se nejdřív podívala na Trevora a pak teprve sebrala odvahu ji zdvihnout.

„Napsal vám na zadní stranu vzkaz,” řekl příkře Trevor.

Alana si všimla, jak se sluhové nenápadně vytrácejí z místnosti. Otočila navštívenku a přečetla si vzkaz: Nevěřím vám.

Vzhlédla. V Trevorově tváři viděla hněv a oči se mu leskly. „Vypadá to, že je nějak zmatený. Nejsem si jist, že rozumí neporušitelnosti našeho manželství.” I do jeho slov se promítl skrývaný hněv.

Položila navštívenku na stůl. „Mám hlad, doufám, že budeme brzy jíst.”

„Čemu nevěří?”

Ta otázka ji zmátla. Nevěděla, co má udělat. Nemohla mu opakovat, co řekla Ansonovi. To by radši umřela.

„Čemu nevěří, Alano,” ptal se dál Trevor a zlobil se čím dál

víc.

Nevšímala si otázky. „Doufám, že se sluhové brzy vrátí.” Udělala chybu.

Trevorovi bylo jasné, že odmítá odpovědět. Natáhl se pro svůj šálek kávy a napil se. „Kdyby si snad Anson myslel, že ze mě bude dělat paroháče, měla byste mu vyřídit, že ho zabiju.”

Ta slova v sobě měla tolik zloby, že jí chvíli trvalo, než se zmohla na odpověď.

Pak i jí zajiskřily oči hněvem. „Co si to dovolujete - urážet mě nebo Ansona? Nemáte na to žádné právo. Nebo jste už snad zapomněl na naši milou slečnu Daisy Dumontovou?”

„Daisy byla moje milenka dlouho předtím, než jsem poznal vás.”

„A já jsem znala Ansona dlouho předtím, než jsem poznala vás. Co může kohout, může i slepice, aspoň tak se to říká.”

Postavil se a opěradlem židle narazil do vyleštěného ostění. „S tím nemá Daisy nic společného. Vždycky jsem podobné věci prováděl diskrétně. Stevens, naproti tomu, se snaží ze mě na veřejnosti dělat šaška. A já mu to trpět nebudu. Říkám to dost jasně?”

„Napadlo vás, že třeba na světě existuje něco, co se vás netýká? Chápu, že je to šokující zjištění, velkolepý Atlase, ale napadlo vás někdy, že nějaký čin může znamenat také něco jiného než spolčení proti vám? Přemýšlel jste někdy o tom, že třeba ke mně Anson něco cítil a je pro něj teď těžké vyrovnat se s touto situací?”

Vůči jejímu sarkasmu zjevně nebyl imunní. S potlačovaným hněvem pomalu pokračoval: „Jsem váš manžel, a jako takový mám jistá zákonná práva. A jedním z nich je, že se nebudete stýkat s jinými muži, kdybych vás kvůli tomu měl bít.”

Rozzlobilo ji to tak, že se začala chvět. Postavila se a řekla: „Takže ve chvíli, když zatoužíte po své drahé Daisy, mám za vámi vyrazit s pánví?”

„Jestli chcete zaujmout její místo, stačí říct a já s Daisy nadále nebudu nic mít.”

Byla to jasná výzva. Na chvilku na něj zírala a měla chuť zdvihnout hozenou rukavici. Ale pak ji zachránil rozum. Hodila na stůl ubrousek a málem porazila Maru, když běžela do svého pokoje.

Byl už skoro večer, když od Mary dostala vzkaz. Celý den přecházela po pokoji - zlobila se, mrzela ji ranní scéna, byla zmatená. Když si přečetla, že se s ní Mara chce sejít v besídce, připadalo jí to jako vysvobození. Vyběhla z pokoje, ani si nevzala šál.

Když šla po trávníku a pozorovala siluety postav, znovu se jí zlepšila nálada. Uvědomila si všechnu tu krásu kolem. Slunce zapadalo nad Bellevue avenue a moře dostalo barvu temné, klidné modři. Za ní se tyčil dvůr Fenian jako bílý mramorový monolit, který se tvářil, jako by chtěl moře pohltit.

Když procházela loděnicí, byla prázdná. Když už stála na náplavce, čekala, že se na jejím druhém konci objeví Mara.

Místo ní se objevil Trevor. „Co tu děláte?” zeptal se překvapeně.

„Kde je Mara?”

Zamračil se, když se podíval ke dveřím. Ty se v tu chvíli zabouchly a bylo slyšet otočení klíče v zámku. Pak Alana viděla Maru, jak běží zpátky k domu.

„Nedostala na zadek už spoustu let, ale dneska večer jí to vynahradím,” přislíbil rozzlobeně Trevor.

„Ona nás tu zamkla!” vydechla Alana.

„To ji určitě navedl Eagan. Už jak jsme se měli držet za ruce! Hned jak přijela, čekal jsem, že z toho budou nějaké mrzutosti. Vylákala mě sem vzkazem, že se se mnou chce sejít.”

„Mě také.” Alana se podívala na temné vody vířící pod náplavkou. Všude byla hloubka. „Budete muset plavat. Je mi líto, ale kde jsem se narodila… prostě, nenaučila jsem se plavat.”

Podíval se na ni. „Já také neumím plavat.”

Rozšířily se jí oči. „Jak je to možné? Slyšela jsem, že jste vynikající jachtař! Colleen je tak slavná díky vaší dovednosti.”

„Jestliže jsem opravdu tak skvělý jachtař, tak je to kvůli tomu, že bych se nerad utopil,” procedil mezi zuby.

Zoufale se rozhlédla kolem. Vypadalo to špatně. Před ní svítila besídka. Nedalo se nikudy uniknout.

„Budeme tu muset zůstat, než nás ta káča pustí,” řekl.

Poklesla jí ramena. Ukázal směrem k besídce a společně tam zamířili.

Minuty se táhly jako hodiny a venku ubývalo světla. Ve dvoře Fenian zapálili plynové lampy a okna se třpytila jako diamanty. Byl to krásný pohled, sedět tu ve tmě a dívat se na ozářený palác na pobřeží. Začalo se ale ochlazovat a ona se chvěla, obzvlášť, když se podívala na Trevora, který stál ve stínu.

„Bude nás tu držet celou noc?” zeptala se váhavě.

„Doufám, že ne,” odsekl.

„Budete jí muset vysvětlit naši situaci, Trevore. Určitě si o našem manželství myslí něco, co není pravda.”

„Nechci ji připravovat o iluze.”

„A naše anulování ji o iluze nepřipraví?”

Mlčel. Ačkoliv mu neviděla do očí, věděla, že se na ni dívá. „V anulaci není tolik cynismu jako v naší dohodě.”

Přikývla. Byla jedna věc manželství skončit, když se o něj předtím snažili. Něco jiného bylo udělat z manželství frašku od začátku až do konce. Padla na ni deprese a nechtělo se jí mluvit. Otočila se a pozorovala krajinu a těšila se ostrým přímořským vánkem.

„Vám je zima,” řekl za chvíli.

Schoulila se. „Nečekala jsem, že tu budu celou noc.”

„Prosím.” Stál tak blízko ní, že skoro cítila jeho dech ve vlasech. Dal jí svůj plášť a položil jí své velké ruce na křehká ramena.

Pod tím dotykem jako by zkameněla. Ani se na něj nemohla podívat, aby mu poděkovala.

„Proč jste si nevzala Stevense?” zašeptal a bylo znát, že ho to zajímá.

Nevěděla, jak by mu to lépe vysvětlila. „Anson pro mě nebyl ten pravý.”

„Jak by se k vám mohl někdo hodit lépe než on? Vybrané chování z něj táhne na sto honů.”

Nevšímala si jeho sarkasmu, přivřela oči a snažila se myslet na muže ze svého snu. Tak dlouho se snažila představit si, jaký asi je, jaký by chtěla, aby byl. Dokázala si ten sen okamžitě vyvolat a pokračovat v něm. Ted to bylo z nějakého důvodu obtížné. Zdálo se to tak daleko, jako v nějakém jiném životě. „Jsou i jiné věci, na kterých mi záleží víc, než je vybrané chování. I když vám to možná připadá divné.”

„Jako?”

Nadechla se. „Představuju si laskavého člověka. Jemného, inteligentního, silného. Jestli má vybrané chování a dost peněz, to mě vůbec nezajímá.”

Ztichl, pochopil její narážku. „Ten muž, kterého popisujete - je to ten, za nímž jste byla v Brooklynu den před svatbou?”

Otočila se, zděšením se ani nemohla nadechnout. Tak on ví o Brooklynu! Srdce jí na chvíli přestalo bít. Obětovala se tedy pro nic za nic? To pomyšlení ji málem zabilo.

Přála si, aby mu viděla do tváře. „Slíbil jste mi, že mě nebudete špehovat! Nechal jste mě sledovat, když jsem jela do Brooklynu?” Zmocňovala se jí hysterie a vykřikla: „Vzala jsem si vás jen proto, že jste slíbil, že mě necháte na pokoji!”

„Nevím, proč jste jela do Brooklynu.” Natáhl ve tmě ruku a konejšivě se dotkl její tváře. „Vím jenom, že dnes jsme manželé, a ten slib, co jsem vám dal, se mi líbí čím dál tím míň.”

„Nemůžete ho vzít zpátky.” Odvrátila se a nelíbily se jí pocity, které v ní jeho dotyk vyvolal.

„Slibte mi, že už tam nepojedete.”

Odtáhla se a začala se bát. „Ale já tam jet musím.”

Na chvíli se odmlčel, a ani šplouchání vody nedokázalo zakrýt napětí, které v tom tichu bylo. „Teď konečně rozumím Ansonovi. Ten o Brooklynu ví?”

„Nikdo o tom neví.” Vzala ho za paži a všimla si svalů pod rukávem košile. „Prosím vás, nepátrejte po tom. Dělám, co mohu, abych pomohla vaší sestře. Nechte mě být.”

„Řekněte mi alespoň jednu věc. Jezdíte tam za nějakým mužem? Máte tam milence?”

„Ne,” řekla a doufala, že po tom nebude pátrat.

„Jak si tím můžu být jistý? Vypadá to, že člověka, kterého popisujete, dobře znáte!”

„Věřte mi, to se vás netýká. Musíte na to zapomenout. Víckrát už mě nesledujte!”

„Takže to není Anson?”

„Není to nikdo. Žije jen v mých představách a mám strach, že tam zůstane až do mé smrti.”

Leželo mezi nimi těžké ticho. Ještě chvíli trvalo, než ji pustil z pevného sevření.

„Věříte mi?” zeptala se, poražená a rozhněvaná.

Ve tmě se na ni podíval. „Ano,” zašeptal.

„A slibte mi, že už o tom nebudeme nikdy mluvit.” „Dobře.”

Stále byla vystrašená, nevěřila, že to myslí vážně. Překvapila ji i lehkost, s jakou chtěl porušit svůj slib. „Vzala jsem si vás, protože jsem si chtěla chránit své soukromí. Na něčem jsme se dohodli. Jestliže se podmínky změnily, měl jste mě o tom informovat.”

„Když jsem vám sňatek nabízel, měl jsem o vás všechny údaje. Myslel jsem si, že o vás vím všechno. Patřila jste k newyorské elitě, žila jste na Washington Square, pořádala jste pondělní čajové dýchánky. Ale teď mě ničí to vaše tajemství, protože mám pocit, že právě ono je jedinou věcí, která je na vás lidská.”

V jednom bláznivém okamžiku měla chuť říct mu všechno o Christabel. Myslela si, že by tak unikla nepříjemnostem, že by ji pochopil a možná jí pomohl dostat sestru z ústavu. Ale rychle se vzpamatovala, byla by to hloupost. Vždycky byla opatrná, aby se o Christal nikdo nedozvěděl, a s manželstvím se její opatrnost ještě zvýšila. Trevor Sheridan byl manipulátor. Kdyby mu řekla o svém tajemství, jednoho dne by toho mohl použít proti ní, a možná i proti Christal.

„Ale já jsem člověk,” zašeptala. „Přišel byste na to, kdybyste se snažil.”

„Já chci.” Ucítila na čele jeho dech. „Opravdu.”

Políbil ji zrovna ve chvíli, kdy se chtěla vyprostit, a bylo v tom vysvobození i zatracení. Chtěla utéct - ale něco silnějšího, možná jeho ruka, napadlo ji, ji stahovala do jeho objetí. Plášť sklouzl k zemi, ale skoro si toho nevšimla, protože měla pocit, že se tím polibkem ocitla v jednom ohni. Jeho polibek v ní uvolnil lavinu citů. Natáhla ruku, aby ho opatrně pohladila po tváři.

To ho povzbudilo, a tak natáhl ruku k jejímu korzetu. Vzlykla, nebyla schopna se bránit. Hladil ji prstem a cítila ten dotyk vrstvou bavlny a hedvábí. Byla zmatená, chtěla ho zastavit a zároveň vybídnout, aby pokračoval. Anson ji několikrát políbil, ale nikdy mu nedovolila zajít takhle daleko. Teď věděla proč. Nepřitahoval ji. Když znovu ucítila Trevorovy neústupné rty, napadlo ji, že nebude mít nikdy sílu, aby se mu bránila.

Jemně ji kousl do spodního rtu a přejel jí jazykem po krku. Odtáhl ruku z jejího prsu a ona měla pocit, že je jí najednou zima.

Věnoval se teď jejímu krku a perlovým knoflíčkům její košilky. Když se uvolnil krajkový okraj, začal ji laskat teplou rukou. Bezmocně se o něj opřela.

„Je vidět, že přece jen nejste z ledu,” zašeptal a pohladil ji po prsou.

Těmi slovy jako by jí vrazil hřebík do srdce. Chtěla, aby se jí dotýkal, chtěla, aby ji hřál. Toužila ale, aby se to všechno odehrávalo v něžnosti. Aby byla přítomna jeho mysl i jeho tělo, jako tomu bylo u ní. Teď bylo jasné, že u něj tomu tak není. Se silou, o které ani nevěděla, ho od sebe odstrčila a otočila se, aby si zapnula knoflíčky.

„Alano,” zašeptal a bylo znát, že něco cítí, že je mu, jako by spadl do ledové vody.

„Ne, mlčte! Na něčem jsme se dohodli. Nemůžete to měnit od minuty k minutě.” Snažila se zapnout si ledovými prsty knoflíčky. Nedošlo jí, jaká je venku zima.

„Před chvílí jste se nebránila.”

„Byla jsem blázen. Nemíním uspokojovat vaše potřeby. Pamatujte si to.

„Jistě,” začal jedovatě. „Slušná dáma jako vy by takové manželství neuzavřela, kdyby to mělo znamenat, že se mnou bude muset čas od času do postele.”

Vykřikla a proběhla kolem něj. Běžela po náplavce k loděnici, rozhodnuta dostat se ven, kdyby měla dveře vyrazit. Křičela a tloukla pěstmi do dveří, až konečně zaslechla v zámku klíč. Pak spatřila lucernu a tvář překvapeného zahradníka: „Paní Sheridanová! Jak vás tu proboha mohli zamknout?”

Neodpověděla. Vzlykala a běžela do kopce k domu, pálilo ji hrdlo slzami a měla pocit, že jí pukne srdce.

Tři dny spolu pak nemluvili a všechny denní činnosti probíhaly v naprostém tichu. Alana přišla na večeři, Trevor v tichosti čekal, až se usadí. Když oznamoval plány na večer, poslal jí vzkaz do ložnice na podnosu se snídaní. Večery byly nejhorší. Kvůli Maře nemohla Alana dát najevo, jak je se svým manželem nespokojená.

Hráli tedy svou hru s pomstychtivostí, jakou by ocenil i Shakespeare.

Mara pokračovala ve svém společenském úspěchu. Vnímala ale citlivě náladu svého bratra a neuniklo jí, jak temnými pohledy pronásleduje svou ženu, i když stála na druhé straně sálu. A bylo to ještě horší, když zůstali večer doma na dvoru Fenian. Všichni tři seděli tiše, Trevor pil u ohně, Alana pracovala na nějaké vlněné přikrývce, jako by ji honili všichni čerti. Mara nevěděla, co dělat. Zdálo se, že večer, který i strávili spolu v besídce, jim nepomohl. Pokud se něco stalo, tak jen to, že se k sobě chovali chladněji a odměřeněji než předtím.

Tento večer probíhal jako spousta jiných. Seděli doma u krbu v kreslicím salonku. Měli k večeři krocana. I když byl výborný, zdálo se, že nikomu nechutnalo. Trevor pil třetí sklenku whisky, Alana nervózně obdivovala svou skončenou ruční práci - přikrývku s obrázkem oblíbeného kokršpaněla královny Viktorie, a litovala rychlosti, s jakou práci dokončila. Mara se zrovna chystala zasednout k pianu a zahrát jim nějaké irské písně, které ji naučil mladší z bratrů, když tu se rozlétly dveře, a stál v nich sám Eagan.

Vstoupil dovnitř, jak nejnápadněji to šlo. Hodil nejdřív cylindr na sofa vedle Alany, takže ta se vyděsila a podívala ke dveřím. Pak vešel dovnitř a jeho krok nebyl zrovna nejjistější, protože z Manhattanu to sem nebylo blízko, a když vyjel, karafy s whisky ve vlaku byly plné. Neodolatelně se usmíval a Alana se nedokázala ubránit, aby jeho úsměv neopětovala.

„Drahá švagrová, tak se mi po vás stýskalo!” Vytáhl ji ze sofa a hlasitě ji políbil na tvář. Alanu to zaskočilo, začervenala se a podívala na Trevora. Stál tam a tiskl hlavici hole zbělenými prsty.

„Co tu děláš, Eagane?” zeptal se a v hlase mu bylo znát nesouhlas.

„Bratříčku!” Eagan k němu přistoupil, vzal mu z ruky sklenku a vypil ji. Když dopil, složil si ruce na prsa a ustoupil s úsměvem na své chlapecké tváři. Sotva mluvil. „Bratře drahý, ty piješ oheň pekelný. Todle by vzrušilo i samotnýho ďábla!”

Trevora bratrovy projevy zrovna netěšily. Přísně se ho zeptal: „Proč jsi sem přijel? Nevíš, že jsem na svatební cestě?”

„Já vím, povídals mi něco, že jedeš na svatební cestu, ale pak, když jsem věděl, že je tu Mara, tak jsem si říkal, jak se taková svatební cesta může líbit fajnový nevěstě mýho bratra?” Eagan se podíval na Alanu a mrknul na ni.

Zdálo se, že se Trevor zlobí. Vzal Alanu za ruku. Chtěla se odtáhnout, ale stačilo jí podívat se na vteřinu do manželových očí a pochopila, že na to teď není vhodný čas.

„Je načase, abych doprovodil svou fajnovou nevěstu do jejího pokoje,” oznámil Trevor a z hlasu mu čišela ironie. „Teď si popřejeme dobrou noc, Eagane, ale jestli jsi během svých fajnových studií na Kolumbii něco pochopil, tak se sebereš a za chvíli budeš sedět ve vlaku směr New York.”

„Výborně. Uvidíme se tedy všichni u snídaně?”

Alana se musela kousnout do jazyka, aby se nezačala smát. Mara se tak ovládat nemusela a rozesmála se vedle ní. Trevor vypadal, že každou chvíli dostane záchvat. Když se na ni podíval a viděl jí na očích, jak se baví, nabyla jeho tvář tak zlověstného výrazu, že se Alana začala ovládat.

„Trevore, bratříčku, nevypadáš moc zdravě. Takhle rudýho jsem tě v životě neviděl.”

Po tomhle Eaganově prohlášení už se hráz protrhla. Alana se hlasitě rozesmála. Trevor ji popadl za paži a vlekl ji po schodišti do pokoje. Smála se celou cestu.

„Co se to tu děje, Maro?” vystřízlivěl Eagan ve chvíli, kdy bratr s Alanou opustili pokoj.

Mara si vzdychla a posadila se na sofa. „Ty jsi asi nedostal můj poslední dopis. Zamkla jsem je v loděnici - víš, v besídce.”

„Opravdu?” V Eaganově hlase zazněl nevěřící obdiv.

„Ano.” Mara protáhla obličej. „A vůbec k ničemu to nebylo. Nenávidí jeden druhého, Eagane. Nevím, jak je to možné, ale je to tak. A vůbec si nemyslím, že by byl Trevor nesmělý. Je to v něčem jiném.”

„Mezi láskou a nenávistí vede tenká čára. Musíme je nějak přimět, aby ji překročili, to je všechno.”

„Nevěřím, že by se nám to podařilo, Eagane. Něco takového by muselo vyjít od nich, zevnitř.”

Eagan se na ni něžně podíval. „Taková chytrá holčička. Někdy se divím, odkud to máš.”

„To je obyčejný selský rozum, Eagane.”

„Tak v tom případě jsi jediná z Sheridanů, kdo něco takového má.”

„Jsem tedy hodně jiná než ty a Trevor?”

Eaganovi se najednou přestal líbit směr, kterým se rozhovor začal ubírat. Zatahal ji za nos a nenápadně změnil téma. „O tom se nebavme. Co uděláme s Trevorem? Když nemůžeme donutit jeho a jeho ženu, aby byli spolu, tak opravdu nevím, jak jejich manželství zachránit.”

„Možná by to bylo šlo, kdybychom nešli na ten bál k Varickům. Přinutila jsem je, aby se drželi za ruce, tak jak jsi mi řekl, a ke konci večera to vypadalo, že se jim to líbí. Ale pak viděl Trevor u Varicků pana Stevense a od té doby se chová úplně jinak.”

„Kdo je to pan Stevens?”

„Alanin bývalý nápadník. Přišel k Trevorovi a vyzval Alanu, aby s ním šla tančit valčík. Když jsem se mu v tu chvíli podívala do očí - myslela jsem si, Eagane, že mu jednu vrazí.”

Eaganovi se v tváři objevil pobavený výraz. „Je to tak, kočičko?”

Mara přikývla.

„Starý plán tedy nefunguje.”

Mara zavrtěla hlavou.

„Víš, co si myslím?” rozesmál se Eagan. „Myslím si, že drahý bratr pořádně žárlí. A víš co, sestřičko? Myslím, že potřebujeme změnit směr té žárlivosti. A od toho jsem tu já!” Pohodil hlavou a znovu se rozesmál.

Trevor doprovodil Alanu do ložnice asi tak vřele, jako by ji vedla policejní patrola. Snažila se potlačit smích, konečně stála před dveřmi a odvážila se na něj podívat. Kdyby se tak usmál, myslela si, že to nedokáže, neusmát se. Otevřel dveře a s chladnými slovy „Dobrou noc!” odešel. Najednou nevěděla, co má dělat, smích ji přešel a stála chvilku na prahu, docela osamocená.

Když jí Margaret pomohla s převlékáním a Alana si lehla, slyšela jak Trevor v druhém pokoji přechází z místa na místo. Bylo jasně slyšet jeho kroky, každý třetí zněl úplně jinak, jak se opíral o

hůl.

Ležela ve tmě, dívala se na dveře a přemýšlela o lvech za mřížemi. Pamatovala si, jak byla jednou v zoologické zahradě a cítila jejich sílu a hněv. Teď si je představovala, jak přecházejí za mřížemi, chodí sem a tam, každý sval napjatý, každou částečkou energie protestují proti svému zajetí. Pak třeba někdo zapomene, otočí se zády a oni budou moct uniknout.

A vždycky je možné se pomstít.

Trevor přecházel po pokoji až do rána. Alana to věděla, protože ležela celou noc s otevřenýma očima. A myslela na lvy.

„Dobré ráno! To máme krásný den, že?” Alana nasadila nejzářivější úsměv a vešla do salonku, kde se podávala snídaně. K jejímu potěšen už tam byli Eagan i Mara, na Eaganovi bylo vidět, že se vzpamatovav ze včerejší kocoviny.

Šla na své místo a odmítla Eagana, když se snažil, navzdory tomu, jak ho bolela hlava, pomoct jí posadit se u stolu. Prostřela si na kolena ubrousek a dovolila sluhovi, aby jí dal na talíř dvojitou porci vajíček.

I když se v noci málo vyspala, byla v dobré náladě. Byla ráda, že jsou tu Eagan i Mara. Ochrání ji před jejich starším bratrem. Včera večer si uvědomila, že s jejich přispěním snad s Trevorem najdou společnou půdu a že snad jejich manželství bude přece jen moct existovat ve snesitelné formě. Ta představa ji rozveselila a zdálo se, že se úzkost z předchozí noci rozplynula v jasném ranním slunci.

„Trevor je ještě určitě v posteli,” poznamenala věcně, když si všimla prázdné židle naproti. „Neměli bychom mu poslat někoho se snídaní?” I když to bylo zvláštní, potěšila ji představa, že je manželkou, která se stará o to, aby se muž ráno najedl.

„To nejde. Trevor je pryč.” Vypadalo to, že se Mara rozpláče.

Když se na ni Alana lépe podívala, neušlo jí, jak je smutná. A to, co si myslela, že jsou následky Eaganovy kocoviny, bylo něco jiného.

„Co tím myslíš, že je pryč?” zeptala se Mary tím nejlhostejnějším hlasem. Ale jaká to byla lež!

„Před úsvitem odjel do Bostonu. Nechal vzkaz, že je to nějaké obchodní jednání,” odpověděl za Maru Eagan.

„Aha.” Alana sklonila hlavu k talíři s vajíčky a nechápala, že na ně kdy měla chuť.

„Co mu je?” rozčílila se Mara a zamračila se. „Vždyť je na svatební cestě! To je hrozné. My tři jsme tady a Trevor si odjede do Bostonu…

„Psst, Maro,” klidnil ji Eagan. „To teď nepotřebuje.”

Alana ho ani neslyšela. Nemyslela na nic jiného než na to, že ji Trevor opustil na jejich svatební cestě. Tak ji to mrzelo, že se nedokázala na nic soustředit a seděla jako hromádka neštěstí.

„Určitě se brzy vrátí, Alano,” ujišťoval ji Eagan. „Moc toho v Bostonu nemáme, musí se brzy vrátit.”

Zavřela oči, protože nechtěla plakat. Nechtěla, aby viděl, jak ji to mrzí. Nemělo by, ale přesto ji to hrozně mrzelo a bylo to jen horší, když začaly přemýšlet o důvodech, proč asi odjel. „Jezdí do Bostonu slečna Dumontová?” zeptala se tiše.

Nastalo tíživé ticho.

„To není nic takového, viď, Eagane?” ptala se Mara a v jejím dívčím hlase bylo slyšet prosbu o ujištění.

„Ne, ne - tím jsem si jistý,” odpověděl Eagan a zamračil se. Podíval se na Alanu, její reakce ho překvapila. „Podívejte, Alano, nejde o to, co si asi myslíte -” Odmlčel se a podíval se na Maru. „Mohla bys nás tu chvilku nechat o samotě, holčičko?”

Mara se na Alanu účastně podívala, pak neochotně složila ubrousek a šla.

Když odešla, posadil se Eagan na židli vedle Alany a pohladil ji lehce po ruce. „Neberte si to takhle, je to úplně zbytečné. Prostě musí jen vyřídit pár obchodních věcí.”

„Nevěříte tomu o nic víc než já.” Podívala se mu přímo do očí, v hezkém obličeji bolest a zoufalství. „Jel za ní, že.”

Chvíli mlčel. „Já nevím,” odpověděl po pravdě a do zelených očí mu vstoupila lítost.

„Vy víte o naší manželské dohodě, že?”

„Ano.”

Chvíli polykala slzy. „A to si Trevor plánuje, že to bude pořád takhle strašné?”

Eagan potřásl znechuceně hlavou. „Za všechno můžu já. Neměl jsem sem jezdit, tím jsem všechno jen zkomplikoval. Myslel jsem si, že bychom vám s Marou mohli pomoct.” Pohrdavě se ušklíbl. „Myslel jsem, že by na mě třeba mohl začít žárlit, věřila byste tomu?”

„Ne, za to můžu já.” Hledala jakékoliv jiné vysvětlení než pravdu. „Měla jsem vědět, jak se s tímhle vyrovnat. Že - že se tím

nemám nechat vyvést z míry. Jenže jsem -,” začala šeptat, Jenže jsem si to začala připouštět, protože -”

Nedokázala větu dokončit. Když se dotkl její ruky, proudily jí slzy po tváři a začala vzlykat. „Prostě jsem chtěla těm slibům z kostela věřit, Eagane. Na krátkou, bláznivou chvíli jsem chtěla předstírat, že to není lež.”

Přitáhl ji k sobě a ona plakala, jako by jí mělo puknout srdce. Zůstali tak dlouho. Teprve pak se vzpamatovala natolik, že se odtáhla.

„Promiňte,” zašeptala a snažila si slzy setřít rukama. Vzal ubrousek a začal jí utírat tváře. Opatrně jí upravil pramínky vlasů, které vyklouzly z uzlu. Když se jí pak znovu podíval do obličeje, věci se udály velice rychle. Setkali se očima, a jako by mu to instinkt napověděl, sehnul se a lehce ji políbil na rty.

Teprve potom si uvědomila, co udělal. On si toho zjevně také nebyl vědom. Ale když mu to došlo, rozšířily se mu oči a rozpačitě se usmál. „Promiňte, a mhúirnín, to je prostě síla zvyku, že musím políbit každou hezkou dívku, kterou vidím.”

Nemohla se na něj ani podívat. Tváře jí hořely rozpaky.

Stále hledal nějaké vysvětlení. „Pochopitelně nemám ve zvyku líbat svou švagrovou.”

„To nemusíte vysvětlovat, opravdu.” Opatrně se na něj podívala, sotva věřila tomu, co se stalo. Viděla, jak se směje.

„Ne, opravdu, dlužím vám vysvětlení, Alano.” Potřásl hlavou způsobem, který svědčil o pobaveném pohoršení nad sebou. „Můj bratr a já jsme dva naprosto rozdílní lidé s rozdílným životním stylem. Můj bratr vydělává peníze a stará se o to, aby nám nějak vynahradil náš původ. To je účelem jeho života, jeho vášní, jeho podstatou. Já naopak mám volnost peníze utrácet a běhat za děvčaty - a bohužel obojí mi značně vyhovuje.”

Neřekla ani slovo.

„Přál bych si, abych vám mohl slíbit, že se to víckrát nestane,

ale -”

„Víckrát se to nestane, Eagane, najděte si tu správnou dívku.”

Něco z cynismu jeho bratra se mu objevilo v úsměvu. „Já nikdy nenajdu tu pravou, á mhúirnín. Žádná taková pro mě neexistuje. Věřte mi. Vyzkoušel jsem je všechny.”

Dívala se na něj. Snažil se k ní být upřímný. Byl nezodpovědný, pravý postrach pro starostlivé otce. Kdyby nebyla tak beznadějně zaujata jeho bratrem, snadno by se mohla stát jeho

obětí. Ty proklaté zelené oči a krásná irská tvář si musely podmanit desítky žen. Skoro ji mrzelo, že nebyla jedna z nich. Ale nebylo to možné. Nejen kvůli slibům manželské věrnosti ani ze strachu před trestem. Nebylo to možné, protože - navzdory své vůli - si nedokázala lhát. Toužila po Trevorovi.

Když si to uvědomila, sklouzla pohledem na prázdné místo u stolu. Zamilovala se do manžela jen proto, aby viděla, jak se od ní víc a víc vzdaluje? Nezůstal s ní dokonce ani na svatební cestě. Jak by ho měla přesvědčit, aby s ní zůstal po dobu trvání jejich manželství, když tu byla neustále ve stínu slečna Dumontová? Když si na ni vzpomněla, začala znovu plakat.

„Už neplačte.” Tentokrát jí podal ubrousek a nechal ji, aby si slzy osušila sama. Jemně změnil téma. „Je takový krásný den, Alano, zapomeňme na Trevora a na mé nevhodné chování. Zavoláme Maru a posádku a vyjedeme si na Colleen. Užijeme si tolik legrace, že nebudeme myslet na nic nepříjemného.”

Podívala se do klína, kde svírala slzami promočený ubrousek. Tohle řešení by mohlo pomoct Eaganovi, ale věděla, že jí to nepomůže. „Vadilo by vám, kdybych nejela?” zeptala se tiše.

„Chtěla byste tedy dělat něco jiného? Mám vás doprovodit do města? Nebo se pojedeme projet do přírody?”

„Víte, co bych doopravdy chtěla, Eagane? Chtěla bych se vrátit do New Yorku. Nechci tady zůstat a čekat, až se Trevor vrátí. Rozumíte mi?”

Přikývl. „Zařídím to. Mara a já pojedeme s vámi. Trevor vás možná nepovažuje za člena rodiny, ale my ano. Budeme držet s vámi, a mhúirnín, nebojte se.”

„A mhúirnín - co to znamená?” Trevor jí tak jednou řekl a ona si myslela, že je to urážka.

„To je taková irská zdrobnělina. Přesně jako má milá. “

Překvapilo ji to. „Používá se to tedy poněkud volně, že?”

„No. ano. Proč se ptáte?”

Sklopila oči a nechtěla, aby viděl, jak je zklamaná. Odpověděla vyhýbavě. „Jednou jsem slyšela, jak to používají sluhové, a zajímalo mě to. Kdybyste byl tak laskav, teď mě omluvte, protože musím jít za Margaret, aby mi sbalila věci.”

„Jistě.” Postavil se a sledoval, jak odchází. Ale než odešla, objevil se mu v očích záblesk naděje. „Lžete.”

Starobylý vzhled Brattle Street neobětovali moderní architektuře železných konstrukcí, jako se to stalo na Manhattanu. Trevor Sheridan ale nepatřil k lidem, kteří by si všímali tak nepatrných rozdílů. Byl v Bostonu už čtyři dny a všechno, co v měl úmyslu udělat, už udělal nejmíň dvakrát. Prohlédl ranní telegrafické zprávy a v několika hodinách úspěšně investoval do akcií Hudsonu. Jeho obchody v Bostonu prosperovaly, jeho lodi byly neustále objednávány. Krátce, nebylo nic, čím by se dala vysvětlovat jeho zamračená tvář. Ale když se projížděl kočárem po staré dlážděné ulici, mračil se tím víc, čím víc přemýšlel.

Na pokyn kočár zabočil a brzy zastavil před cihlovou budovou postavenou v koloniálním stylu. Na vkusně provedeném štítu stál nápis: Klenotnictví Weymouth. Trevor vystoupil z kočáru a bez velké pompy vstoupil dovnitř.

Když ho zahlédl majitel s knírkem, okamžitě se přestal věnovat zákazníkovi, kterého právě obsluhoval, a vrhl se k němu: „Pane Sheridane! To je od vás hezké, že nás jdete navštívit. Doufám, že je tady ve městě i vaše sestřička. Mám tu krásný safírový náramek, který by se hodil pro někoho tak mladého a čistého.”

„Mara teď se mnou nepřijela, pane Weymouthi, ale rád bych jí něco přivezl. Ukažte mi ten náramek.”

Weymouth odemkl truhlu a tvářil se jako kočka, která si z vousů olizuje zbytky smetany. Položil těžký zlatý náramek se safíry na sametovou podušku a předložil ho Irovi. „Za pět set dolarů se dá koupit něco opravdu vkusného, že?”

Sheridan si prohlížel drahý šperk, jako by to byl kus ovadlého salátu. Hodil ho zpátky na podušku. „Dobře, zabalte to.”

„Jistě, pane.” Weymouth luskl prsty a okamžitě přišel mladík v drahém obleku, který náramek odnesl. „A teď,” klenotník si přejel po knírku, jako by stíral neexistující smetanu, „bych vám mohl nabídnout něco dalšího, třeba pro tu krásnou slečnu Dumontovou, s níž jsem se měl tu čest jednou setkat.”

Sheridan se na něj pevně podíval. „Od té doby, co jsem tu byl na výletě se slečnou Dumontovou, jsem se oženil. Asi jste se o tom ještě nedoslechl.”

Weymouth rychle opustil téma slečny Dumontové, jako utíká kočka před psem stiženým vzteklinou. Ale protože dobře rozuměl svému obchodu a nutným trikům, stále se nevzdával. Když ten Ir utrácel tolik za šperky pro svou milenku, kolik by byl ochoten zaplatit pro svou manželku? „Blahopřeji vám, pane,” navázal

rychle. „Vaše žena je jistě vtělená ctnost a krása sama. Tak náročný muž jako vy by si jistě jinou nevyvolil.”

Sheridan přikývl a nevěnoval jeho lichocení žádnou pozornost.

Když měl majitel obchodu pocit, že je vhodné přejít znovu k obchodnímu jednání, přešel k jiné truhle a odemkl ji. „Má paní Sheridanová ráda diamanty? Mám tu -”

„Ne,” přerušil ho zamračeně Sheridan. „Diamanty se pro ni nehodí.”

„Tak tedy safíry? Mám tu ještě jeden náramek, o něco složitější a zdobnější, jak se hodí na vdanou ženu.”

Sheridan zavrtěl hlavou a rozhlédl se po obchodě. Nevšímal si šperků a jinak tu nic nebylo, kromě zlatých rámečků a několika hudebních skříněk, které stály uprostřed místnosti na stolku pokrytém krajkou.

„Už to mám, pane Sheridane.” Weymouth si zamnul ruce. „Paní Sheridanová musí dostat něco opravdu zvláštního. Znám jednoho šperkaře v Rusku - v Petrohradě, myslím, který dělá nádherné věcičky ze zlata, diamantů a tak. To musíte vidět.”

Šel k sejfu a vrátil se s něčím, co vypadalo jako vajíčko zdobené bílými liliemi. Vajíčko bylo ovšem zlatě smaltované a lilie byly ve skutečnosti umně zasazené perly. Když vajíčko otevřel, bylo vidět, že je v něm uloženo sedm miniaturních ikon, z nichž každá byla pozoruhodným dílem. „Zrovna jsem to dostal od pana Fabergé - co tomu říkáte?”

Sheridan si složil ruce na prsou, jako by nevěděl, co si má myslet. „Jedině ona by měla mít něco takového.”

Sheridan se ušklíbl. „V tom s vámi souhlasím.” Zamračil se. „Nic z toho se nehodí. Vezmu jen ten náramek pro Maru. To je všechno.”

Weymouth zavřel vajíčko a přikývl, pokrčil odevzdaně rameny. Přišel mladý pomocník. Náramek byl uložen ve stříbrném pouzdru, převázaném modrou stužkou. Spěchal, protože nechtěl zdržovat tak významného zákazníka, jako byl Sheridan, a vrazil do stolku, na kterém ležely hudební skříňky. Jedna z nich spadla na zem, a jak se otevřela, začala hrát Na krásném modrém Dunaji.

„Ukažte, co to je,” přikázal Sheridan, když chtěl mladík dát skříňku na místo. Hned mu ji podal a Sheridan ji několikrát obrátil v ruce.

Skříňka se do obchodu skoro nehodila, protože toto klenotnictví bylo známé svou úrovní a vysokými cenami. Byla to malá krabička,

pomalovaná pomněnkami a břečťanem. Z nějakého důvodu ale Sheridanovi došlo, že to bylo přesně to, co hledal. Obrátil se k Weymouthovi. „Tohle přivezu paní Sheridanové. Je to její nejmilejší valčík. Zabalte mi to.”

„Jistě, ale víte, pane Sheridane, stojí jen pětadvacet dolarů. Jste si jist, že by vaše paní nechtěla něco. hodnotnějšího?”

„Pokud se mnou příště přijede, může si koupit třeba všechno, co tu uvidí, když o to bude stát. Ale teď nechci nic než tuhle skříňku.”

„Dobře, pane Sheridane.” Weymouth znovu luskl prsty, aby pomocník skříňku zabalil. Nechtěl ohrozit příští prodej jen kvůli tomu, že by ho přemlouval tentokrát.

Když byla skříňka zabalena, Sheridan si vzal oba balíčky a požádal klenotníka o účet. Weymouth se uklonil a podržel mu otevřené dveře. Nedokázal se ovládnout a zavolal za odcházejícím Sheridanem: „Doufám, že se brzy setkám s paní Sheridanovou! Možná až příště pojedete na sever?”

Sheridan se zasmál. Bylo to poprvé za dlouhou dobu.

Příměří

Vlastní velikost ho tížila, a vůle mu nepatřila.

(Neboť sám byl rabem svého rodu.)

Shakespeare

Hamlet, princ dánský

Uplynul týden, co Trevor odjel do Bostonu. Večer seděli Mara, Eagan a Alana v kreslicím salonku v domě na Manhattanu a příjemně se bavili. Jak se stalo jejich oblíbeným zvykem, Mara hrála na harfu a Eagan zpíval čistým, jasným hlasem irské písničky. Snažil se Alanu rozveselit několika zábavnými písněmi, ale pak se poddal její melancholii a začal zpívat zvláštní píseň o lásce. Zpíval ji irsky a bylo v ní tolik citu, že jí vstoupily slzy do očí.

Skončil a vypadalo to, že je dojata i Mara. Dlouho nikdo nemluvil, až pak se Alana zeptala: „Co je to za píseň, Eagane? Je tak krásná. A co ta slova znamenají?”

Pokrčil rameny a usmál se svým neodolatelným způsobem. „Vůbec nevím. Naučil mě ji Trevor. Ten ví, co slova znamenají. Má ji od otce.”

„Je to Brig Óg Ní Máille - Bridget O’Malleyová, a s Eaganovou výslovností to neznamená nic.”

Alana se prudce nadechla a otočila. Ten hluboký, zvučný hlas nemohl patřit nikomu jinému než Trevorovi.

Všichni se otočili ke dveřím. Trevor tam stál, hůl v ruce, chladný, klidný, pohoršený. Rychle si zlatozelenýma očima prohlédl pokoj, a když utkvěl pohledem na ní, objevil se mu v nich náhlý cit, směs odmítání a touhy.

První promluvil Eagan. Nejdřív se podíval na Alanu a pak začal: „Bratře, tak ty ses vrátil.” Nedokázal skrýt sarkasmus, když pokračoval: „Chápu, že už jsi vyřídil ty naléhavé obchodní záležitosti.”

Trevor neodpověděl. Rychle si všiml, jak se Mara mračí, uvědomil si Eaganův nepřátelský tón a pak se znovu podíval na Alanu.

„Mám dojem, Alano, že jste byla tak zvědavá, jak to tu vypadá, že jste se nemohla dočkat, ale nepřipadá vám vhodnější, abych vám váš nový domov ukázal já - a ne můj bratr se sestrou?”

Nebylo pochyb o tom, že se ho to dotklo.

Alana odložila šití a postavila se. S veškerou zdvořilostí, na kterou se zmohla, mu odpověděla: „Jistě mi to prominete, ale to čekání už mi přišlo dlouhé.”

Eagan se rozesmál. „To je žena, Trevore! Pravý poklad. To se máš, že ses oženil se ženou, která umí používat svůj vlastní rozum!”

Trevor po něm vrhl vražedný pohled. „Alano,” pokračoval výhružně, „chtěl bych s vámi mluvit. Dokážete si představit, jaké bylo mé překvapení, když jsem přijel do Newportu a zjistil jsem, že má žena odjela?”

Přemohla dotčení a řekla tak klidně, jak jen dokázala: „Ne, to si představit nedokážu. Po pravdě řečeno, myslím, že jste si toho ani nevšiml.”

Podíval se na Maru a jeho napětí vzrostlo. Bylo jí jasné, že nechce, aby Mara viděla jejich hádku. Koneckonců, na něčem se domluvili. Usmála se na Maru i na Eagana a rozhodla se rozhovor ukončit. „Jsem najednou hrozně unavená. Půjdu spát. Dobrou noc.”

„Dobrou noc,” řekla Mara s ustaraným pohledem.

Eagan se uklonil a nenápadně se usmíval.

Manželovi Alana kývla na rozloučenou, když ho míjela. Vešla do foyeru, a teprve když je ani Mara, ani Eagan neviděli, zastavil ji. „Alano, řekl jsem, že s vámi chci mluvit.”

Všechny pocity které se snažila tak pečlivě skrývat, najednou získaly navrch. Pořád ji mrzelo, že ji tak opustil. Ani se na něj nepodívala, když promluvila: „Tak tedy udělejte to, co by udělal každý jiný gentleman, pane Sheridane. Pošlete vzkaz po komorníkovi. Ráno ho zvážím.”

Zůstal stát, jako by zkameněl, a sledoval ji, jak stoupá po mramorovém schodišti. Řekl něco irsky, a tentokrát nepotřebovala Eagana, aby jí to přeložil. Bylo jí jasné, že to byly kletby.

Whittaker stál před dveřmi ložnice svého pána, stříbrný podnos se snídaní v ruce. Zaklepal a počkal, až se zpoza dveří ozve nevrlé

„Dál”.

Když byl uvnitř, položil tác na pánův stůl a začal stlát postel. Trevor ho pozoroval od zrcadla, před kterým se holil. Když se Whittaker na chvíli zarazil, odložil Trevor břitvu, otřel si tvář nahřátým ručníkem a zeptal se: „O co jde?” a z jeho tónu bylo jasné, že nečeká žádné dobré zprávy.

„Dostal jste dva dopisy, pane. Mám vám je položit na stůl?”

Trevor si založil ruce na nahé hrudi a přikývl.

Whittaker udělal, co měl, ale stále neodcházel.

Trevor povytáhl obočí, jako by tím chtěl říct: Tak o co jde

doopravdy?

Komorník rychle odpověděl. „Dnes se chystá ven. Myslel jsem si, že by vás to zajímalo. Nechala si připravit kočár.”

Trevor se okamžitě vydal k oknu, jako by zapomněl na to, že kulhá.

Rozhrnul závěsy a viděl, jak o dvě patra níž pomáhají Alaně do kočáru.

„Mám poslat někoho s ní, pane?”

Trevor se k němu otočil čelem a byl strach se na něj podívat. Z okna mu vál do vlasů vítr a v očích mu blýskal hněv. Bylo vidět, že se nemůže rozhodnout.

„Mám?” zeptal se znovu Whittaker.

„Ne.” Trevor se obrátil znovu k oknu. Znepokojeně se díval, jak kočár Sheridanů odjíždí po Páté avenue. Když už ho nebylo vidět, zabouchl okno a zatáhl závěsy.

„Ještě něco, pane?”

„Počkej tady. Možná budu chtít poslat nějaké odpovědi.” Trevor popadl dopisy a roztrhl první obálku.

Pane Sheridane,

beru dnes večer Maru do hudební akademie na Straussovo Indigo a čtyřicet zlodějů. Není asi potřebné zdůrazňovat, že se nevrátíme na večeři. Doufám, že vám to nevadí.

paní Sheridanová

Ušklíbl se, zmačkal papír a hodil ho na desku stolu, potaženou kůží. Podíval se na druhý dopis a stačilo mu všimnout si rukopisu, aby věděl, od koho je a co v něm stojí. Nečetl ho, položil ho na hromádku jiných dopisů na stole a s ponurým výrazem se otočil k Whittakerovi: „Potřebuju zajet do hotelu slečny Dumontové. Připrav jiný kočár.”

Pečlivá maska na komorníkově tváři ho tentokrát málem zradila. Obličejem se mu mihl znechucený výraz, ale rychle si připomněl své povinnosti dobrého sluhy. „Jistě, pane.”

Trevor jako by zrozpačitěl. Třel si bradu a šklebil se vždycky, když narazil na místo, které při holení vynechal. „A pošlete do Ebelova květinářství. Chtěl bych, aby jí doručili dva tucty rudých růží, dřív než opustím dům.”

„Jistě, pane.”

Následovalo dlouhé ticho. Trevor se začínal zlobit. „Nemám pocit, že by ses hýbal, Whittakere.”

„Ne.”

„A proč ne?”

„Odpusťte, pane, ale jako bych se najednou nemohl hnout. Už se mi to stalo jednou. Promiňte.”

„To se stalo tenkrát, když jsem tě poslal do Tammany, a jestli se dobře pamatuju, tak Tweed nedostal můj vzkaz.”

„A tak to dopadlo s irským hlasem.”

Trevor se na něj výhružně podíval. „Nebavíme se o mých politických tazích.”

„Ne, pane, to jistě ne. Jméno Sheridanových se nedoneslo k Thomasu Nastovi a do New York Times. “

Trevor se zarazil. „To se snažíš mě vydírat, Whittakere?”

„Pochopitelně ne, pane. Znal jsem vašeho otce. Byl to dobrý člověk. Hodně jsme toho spolu vypili ve starých dobrých hospodách Connachtu.”

„To vím,” přiznal Trevor nevlídně.

„Vaše záležitosti jsou vaše záležitosti, pane.”

„Co chceš, Whittakere? Řekni rovnou sumu, jestli ti jde o

tohle.”

„Ne, to ne, nevím, o čem mluvíte, pane.”

„Dobře. Tak doruč tenhle vzkaz. Teď hned.”

„Udělám, jak poroučíte, pane. I když tahle akce je ještě nešťastnější než ta předchozí.”

Trevor se sehnul nad menším, postarším mužem a řekl mu tak hlasitě, že by to slyšel i hluchý: „Ty starej Angláne, koukej přestat strkat nos do věcí, do kterých ti nic není, a vyraz, nebo budu litovat, že jsi byl přítelem mého otce.”

„Ano, pane.”

Trevor ho upřeně pozoroval, ale nic se nedělo. Zdálo se, že s Whittakerem nic nehne. Trevor zrudl hněvem. „Ještě jednou se budeš starat o to, po čem ti houby je, a piš si, že na tvoje místo už bude čekat někdo jinej.”

„Máte pravdu, pane.” Whittaker neustoupil ani o krok.

Trevor si prohrábl vlasy a vzdychl. Ještě jednou se na komorníka podíval a pak se vzdal. „Chceš vysvětlení? O to jde?” „Ne, pane. Na to nemám nárok.”

Trevor si opovržlivě odfrknul. „Tak jestli ti to uleví a jestli to opravdu musíš vědět, jde o tohle. Rozhodl jsem se, že umožním slečně Dumontové, aby se věnovala své divadelní kariéře. Když jsem o tom chvíli přemýšlel, došel jsem k závěru, že bude pro každého nejlepší, když pošlu Daisy do Paříže a seženu jí nějakého pohledného, zábavného společníka, aby ji bavil. I když čekám, že potěším její marnivost dobře připravenými lichotkami a tím, jak se hrdinně obětuju, aby mohla uskutečnit své sny o slávě, myslím, že se bude i trochu zlobit. Proto ty růže. Už tě ten záchvat ztuhlosti přešel?”

„Úplně, pane.”

V tu chvíli se Trevor tak rozzlobil, že povolil svému irskému temperamentu. „Jsi jak stará drbna. Kdybys nebyl přítel mého otce, nechal bych tě pracovat pro vážené Brity až do soudného dne.”

„Dobře, pane.” Whittaker se uklonil. Když odešel - nebylo to jisté, ale na rtech se mu objevilo něco jako úsměv.

Když byl Trevor sám, oblékl si pečlivě naškrobenou košili a zapnul si límeček. Koutkem oka uviděl něco, co zaujalo jeho pozornost. Podíval se na římsu u krbu, kde stály dvě stříbrné krabičky převázané modrou stužkou. Něco ho napadlo. Vzal větší z nich a zamířil do vedlejšího pokoje. Otevřel dveře a překvapilo ho, když zjistil, že pokoj je neobydlený.

Na toaletním stolku nestály žádné parfémy, na posteli žádný kašmírový přehoz, pod ní žádné pantoflíčky. Překvapilo ho to, s námahou vešel do pokoje. Vypadalo to, jako by byl omámený. Zaslechl na chodbě nějaký hluk a otevřenými dveřmi zahlédl komornou své ženy. Ukázal na ni a zavolal „Hej!”

Margaret, když uslyšela ten hlas, se zastavila, jako by na místě přimrzla. Nahlédla dovnitř otevřenými dveřmi a nemálo ji vyděsilo, když tam našla pána, jak na ni ukazuje.

„Já, pane?” zeptala se slabě.

„Ano. Kde je tvoje paní?”

„Slečna Alana? Jela někam ven. Kam, to nevím.”

„Dvakrát špatně. Není slečna, ale paní Sheridanová, a nezajímá mě, kde je teď. Chci vědět, proč nebydlí v tomhle pokoji!”

Margaret nakoukla do pokoje zdobeného zlatem a slonovinou a pokrčila rameny. „Když jsme přijeli z Newportu, komorník jí ukázal její pokoj, ale jí se víc líbil jiný.”

„To si nebude vybírat. Tohle je pokoj pro paní domu.”

Přišel k ní a ani se nesnažil zakrýt, jak kulhá. Margaret měla oči navrch hlavy. Jestliže se svého pána předtím bála, tak teď byla děsem bez sebe. I ve způsobu jeho chůze bylo cítit násilí. „Okamžitě přestěhuješ její věci do tohohle pokoje, je ti to jasné?” Sklonil se nad ní.

„Ano, pane. Hned to udělám, pane Sheridane!”

„Deifir! Hoď sebou!”

„Ano, ano!” Uklonila se a málem spadla na koberec. Pak se vzpamatovala, rychle se na něj podívala a bez mrknutí oka byla

pryč.

Zhluboka vydechl, vrátil se do své ložnice a hodil krabičku na římsu. V tváři se mu objevilo znechucení, v očích úzkost.

Dooblékl se, ale ještě než odešel, nakoukl do pokoje své ženy. Spousta služebných už nosila dovnitř její toalety a potřeby. Zatvářil se odhodlaně. Stál ve dveřích, ruce zkřížené na hrudi a shlížel na ně jako dravec. Trevor Sheridan byl jako zvíře, které přežívá díky instinktu. Teď mu instinkt velel, aby si znovu vytyčil své panství.

Jak tomu bylo často po návštěvách Christabel, vracela se Alana unavená, vyčerpaná a smutná. Tentokrát se bála ještě kvůli něčemu jinému. Nebyla si jistá, jestli ji Trevor nedal sledovat.

Christal byla v obzvlášť dobré náladě, ale Alaně bylo jasné, že to dělá kvůli ní. Měla kruhy pod očima a stěžovala si na zlé sny. Sestra Steinova znovu trvala na tom, aby se nesnažila posílit její paměť, protože by to mohlo způsobit trauma. Podle toho, jak Christal upadala, si Alana nebyla jistá, jak dlouho to bude trvat, než doopravdy zešílí. A jako vždycky se utvrdila v tom, že není žádný způsob, jak by ji z ústavu mohla dostat. Všechny dobré karty už dávno rozdala a teď měla prázdné ruce.

Zoufalá se vrátila domů a dovolila Whittakerovi, aby si od ní vzal plášť. Toužila po samotě své ložnice.

Komorník ji ale překvapil. „Pan Sheridan odešel, madam, měl nějakou rozdělanou práci. Nedala byste si trochu čaje?”

S námahou se na něj usmála a přála si, aby měla sílu na to, aby byla vlídnější. Ten důstojný starší muž se jí líbil od prvního dne,

kdy se vrátila z Newportu. „Ne, děkuji, Whittakere. Nechci nic, chci si jen trochu odpočinout, než půjdu večer ven.”

„Dobře, madam. Pan Sheridan se postaral o to, aby pro vás připravili nový pokoj. Mohl bych vás tam doprovodit?”

Tak ji to šokovalo, že si ho přísně změřila pohledem zelených očí. „Co to má znamenat, že mi pan Sheridan nechal připravit nový pokoj?”

„Já jsem mu pochopitelně řekl, že dáváte přednost jinému pokoji, ale on trval na tom, že místo ženy je po boku jejího muže. Snažil jsem se najít v jeho logice nějaké nedostatky, ale po pravdě řečeno, na nic jsem nepřišel. Místo ženy je opravdu po boku jejího muže.”

Strnula, překvapila ji Trevorova opovážlivost. Když se vrátila sama do paláce, považovala za správné, že měla volnost vybrat si sama svůj pokoj, co nejdál od jeho. Teď se to mělo všechno změnit jedním arogantním příkazem.

„Zavolej prosím Margaret, a ať přestěhuje všechny mé věci do původního pokoje.”

„Dobře, madam.” Whittaker se uklonil a zůstal stát.

Alana přikývla a čekala, až odejde. Nehýbal se.

„Je ti něco, Whittakere?”

„Ano, madam, je to taková moje stará bolest, někdy to na mě

přijde.”

Zamračila se, měla o něj najednou starost. Nebyl už nejmladší. „Chceš se posadit? Tady je židle, pomohu ti.”

„Ne, ne, madam, přece vy mně nebudete pomáhat. Takovou ostudu bych nepřežil.” Natáhl ruku, aby ji zarazil.

„Mám teda někoho zavolat?” Podívala se do každého prázdného kouta mramorového foyeru a doufala, že zahlédne komornou nebo sluhu.

„Prosím, madam, hleďte si svého. Jestliže si přejete, aby odstěhovali vaše věci z pokoje vedle pána, mělo by se to udělat

hned.”

„Zapomeň na mé věci. Teď se musíme postarat o tebe.”

„Co jste říkala, madam?”

„Že mi teď nejde o mé věci, ale o tebe.”

Whittaker se uklonil. „V tom případě, madam, je mi už docela dobře. Nemohl bych si vzít na svědomí, aby si se mnou dělala starost paní domu.” Znovu se uklonil. „Teď, když dovolíte,

pověsím váš plášť a podívám se, jestli je náš pán připraven, aby vás večer doprovázel.”

Poklesla jí čelist, a on odcházel křepče jako starý lišák. Chvilku jí trvalo, než jí došlo, co se vlastně stalo, ale když pochopila, rozuměla najednou irské nechuti k Angličanům.

Ten starý milý komorník ji najednou štval.

Ten večer bylo v hudební akademii plno slavných ze Čtyř set, a i když to nedávali najevo, bavili se víc tím, že sledovali lóži Van Alenových než Straussovu operetu.

První polovinu Alana proseděla vedle svého manžela a předstírala zájem tak intenzivně, že ji rozbolela ruka od toho, jak držela kukátko. Trevor šel nakonec s nimi, k potěšení své sestry a k velkému údivu Alany. Mara seděla vpravo vedle ní, oči rozšířené úžasem nad nákladným, i když už poněkud omšelým interiérem.

V akademii bylo jen osmnáct lóží, bylo to nepohodlné a lidé se vždycky mačkali. Ale byla to budova dokonale postavená na to, aby nevpustila ty „nové” Newyorčany. Commodore Vanderbilt, kterého považovali za patriarchu nově zbohatlých, jednou nabídl skoro čtyřicet tisíc dolarů za jednu z lóží, a když byl odmítnut, vyhrožoval, že vystaví na vlastní náklady novou operu, jen aby je překonal.

Lóže van Alenových byla hned u jeviště. Tichá mocnost, paní Astorová, seděla v lóži naproti. Jako obvykle přišla už v devět hodin, oblečena v černém a se spoustou šperků. Zdvihla lorňon, aby se rozhlédla po přítomných, a málem ho upustila, když si uvědomila, že lóže Van Alenových je obsazena. Alana ji sice neviděla, ale bylo jí jasné, že musí mít oči navrch hlavy, když vidí, kdo to sedí proti ní.

Zdi jerišské byly strženy, poslední bašta společnosti dobyta, poslední bezpečný přístav smeten. Irové, kteří navíc nejsou v zemi ani tak dlouho, aby mluvili perfektní angličtinou, sedí teď klidně v

lóži proti Astorovým, jako by tam patřili odjakživa. Alaně neušlo, jak se energicky ovívá vějířem. Neušlo to ani ostatním. „Pozorují nás, že, á mhúirnín?”

„Ano,” zašeptala Trevorovi a překvapilo ji, že užil toho slova. „To je dobře.”

Dívala se na něj ve tmě, jeho profil vypadal odhodlaně. Zlobila se na něj, že dal přestěhovat její ložnici, i to, že šel s nimi, a ani jí o tom neřekl. Teď se s tím nedalo nic dělat, ale bylo jí jasné, že než večer skončí, určitě se pohádají.

Eagan, který je měl původně doprovázet, se usadil za nimi se svou společnicí, pravděpodobně herečkou, s neuvěřitelným jménem Evangeline de la Plume. Alanu zaskočily její šaty, poněkud ordinérní lesklá růžová róba s tím nejhlubším výstřihem, jaký kdy viděla. Ta žena byla docela hezká, i když vypadala poněkud unaveně, a své půvaby přehnaně zdůrazňovala. Ale i kdyby měla nějaké nedostatky, kvůli tomu neomalenému výstřihu je Eagan musel přehlédnout.

Alanu sice učili, že nesmí na nikoho zírat, ale během jízdy v kočáře, i potom, když čekali v lóži, se tomu několikrát neubránila. A aby bylo ještě hůř, pokaždé, když si slečna de la Plume všimla, že se na ni Alana dívá, začala rozmarně komíhat prsty a smát se do vějíře z purpurových pštrosích per.

Nastala přestávka. Alana neměla nejmenší chuť jít se procházet do dvorany. Mara šla s Eaganem a se slečnou de la Plume, která se do něj okamžitě zavěsila. Alana ji opatrně sledovala, jak odchází, a byla zvědavá, kdy jí sjedou šaty z ramen a bude tam stát úplně nahá. Otočila se k Trevorovi a zjistila, že ji pozoruje. Plynové lampy se rozsvítily a v jejich světle zahlédla jeho ironický úsměv.

„Líbí se vám ta opereta?” zeptal se.

Podívala se dolů na proudící davy. „Docela ano,” odpověděla nezávazně.

„A jak se vám líbí Eaganův poslední objev?” Alana se na něj dvakrát podívala a potlačila nechtěný úsměv. „Myslíte slečnu de la Plume?” „Ano.”

Hledala vhodnou odpověď. „Její vkus v oblékání je poněkud… výstřední.”

„To ano.” Trevor se opřel a pokračoval: „Měla byste o mém bratrovi vědět dvě věci, Alano. Jednak, že hodně pije, a jednak, že má příšerný vkus, co se týče žen.”

„Já bych neřekla, že slečna de la Plume je příšerná.”

„Ne?”

„Je to jen. jen.”

„Jen co?” „Prostě.”

Posunul si židli. „V Connachtu máme pro tyto ženy označení. Možná že je to ten výraz, který hledáte.”

„Jak je to?” zeptala se zdvořile a čekala nějaké dlouhé, záhadné keltské slovo.

„Kurva. “

Nechtěla se smát, ale takovou odpověď neočekávala. Neovládla se, přikryla si ústa rukou, ale prozradila ji chvějící se ramena.

„Je mi jasné, že ten výraz přesahuje rozdíly mezi našimi kulturami.”

Znovu se na něj podívala, oči jí slzely smíchem. V jeho byly jen pobavené jiskřičky. Netušila, že má tak zlomyslný smysl pro humor. „Nejste gentleman, pane Sheridane, když říkáte takovéhle věci o dámě,” řekla se smíchem.

„Nikdy jsem ale také netvrdil, že jsem gentleman.” Pobavení mu zmizelo z očí. Všechno bylo najednou hrozně vážné.

Také se přestala smát. „Ne, to jste netvrdil.”

„Chtěla byste, abych byl gentleman?”

Ta slova se chovala stejně jako kočka připravená vyskočit. Chtělo se jí odpovědět ano, ale nahlas to nevyslovila, možná proto, že hluboko uvnitř si myslela něco jiného a také možná proto, že touha být Trevorovou ženou tělem, myslí i duší v ní najednou dozrála tak, že bylo bolestné to skrývat.

„Proč se na mě nedíváte?” zeptal se tiše.

Neodpověděla. Touha zrušit všechny ty dohody o jejich manželství byla nesnesitelná. S potřebou, která hraničila se zoufalstvím, toužila v jeho očích spatřit vášeň, chtěla, aby ji objal, aby ji políbil, aby jí řekl, že ji má rád. Chtěla zničit tu zeď z ledu, která je oddělovala, a i kdyby se to dalo udělat jen v posteli, byla by ochotná to udělat za okamžik vlídnosti a tepla.

„Bože, vy dokážete být chladná.”

Ta slova ji ranila, chtěla mu dokázat, že to není pravda, ale nedokázala se na něj podívat, protože věděla, že kdyby to udělala, neovládla by se a s pláčem by utekla z lóže.

Světla zablikala, znamenalo to, že začne druhé dějství. Slyšela, jak se za nimi usadili Eagan a jeho společnice. Posadila se také

Mara a začala Trevorovi něco rychle vykládat. Ticho, které jako by se rozhostilo uvnitř Alany, se odráželo na pozadí nerozlišitelného hovoru. Nepodívala se na Trevora až do konce představení, a když odešli z akademie, nedíval se on na ni.

Vrátili se domů, ale nejdřív vyložili Eagana a slečnu de la Plume u hotelu Hoffman, kde v baru visel případný obraz od Bouguereaua Nymfy a satyrové. Doma se Trevor chladně rozloučil s Alanou ve foyeru a sám odešel po mramorových schodech. Mara si s Alanou ještě vypily v knihovně čaj a pak se rozloučila i Mara.

Alaně se ještě nechtělo jít spát, seděla ve velké místnosti a dívala se do ohně. Tvář měla nehybnou, jen v očích jí bylo vidět, jak se trápí. Nevěděla, jak dlouho tam sedí, ale najednou z foyeru zaslechla, jak někdo hlučně vešel. Vzhlédla zrovna ve chvíli, kdy se Eagan vpotácel dovnitř.

„Alano, drahoušku, co tu děláte?” zeptal se a nepřítomně se usmíval.

„Nechtělo se mi spát.” Usmála se, i když jí do smíchu nebylo. V Eaganově přítomnosti to jinak nešlo. „To jste přišel brzy. Slečna de la Plume nebyla tak pohostinná, jak to vypadalo?”

„Uhodila mě,” ušklíbl se a ukázal na zrudlou tvář. „Temperamentní potvo -” Zarazil se a rozpačitě se na ni podíval.

Zavrtěla hlavou. Čím víc nepřístojností prováděl a mluvil o nich, tím víc se mu do hlasu vkrádal akcent. V tuhle chvíli byl tak silný, že mu skoro nerozuměla. „Udělala i něco jiného, soudím podle té rtěnky na vašem límečku.”

„Ona si to rozmyslí. Všechny si to nakonec rozmyslí.”

„To je vaše starost, Eagane.”

„Vím to. Nikdy mi nikdo neřekne ne. a já řeknu pokaždé ano.” Zasmál se a nalil si sklenku z jedné z karaf, které stály na stolku ve stylu Ludvíka XVI., a posadil se naproti ní. „Takže Trevor si vás zase nevšímá. Potřeboval by ránu do hlavy, aspoň to si myslím.”

Smutně se usmála a cítila, jak se jí svírá hrdlo. Všiml si její reakce a chápavě se usmál.

„Ale možná že měl jen špatný večer. Čas od času má bolesti -to ta noha, víte to?”

„Povídejte, co se mu stalo. Nikdy mi o tom neřekl. To má z

války?”

Eagan se zhluboka napil. „Ne, ve válce nebojoval. Byl už sice plnoletý, ale tou dobou už měl těch tři sta dolarů, aby se vyhnul naverbování. A stejně by ho byli nevzali. Od čtrnácti byl mrzák.”

„Vyprávějte mi o tom, vím toho o něm tak málo.”

„Není to nic hezkého.”

„To nevadí, řekněte mi to.”

Zdálo se, že se mu do toho moc nechce. „Patřil do party kluků na East Side. Jedné noci se vloupali do klenotnictví. Vyrušila je policie. Trevor utekl, a jak běžel, střelili ho do zad.”

Nastalo těžké ticho. „A to mu bylo čtrnáct?” zeptala se tiše a vážně.

„Musíte pochopit, jak jsme byli hrozně chudí. Jak to bylo zoufalé. Já jsem byl malý, moc si nepamatuju -” Eaganovi ztvrdla ústa. „Ale pamatuju se na ten hrozný pokojík, kde jsme bydleli. Byl to jeden pokoj, Alano, a najímali jsme si ho ještě s jednou rodinou. Trevor, znáte ho, jaký je, brzo odešel z domova, aby nám neubíral místo. Spolčil se s Kapitánem - Isaiahem Ryndersem - a jeho partou Mrtvých králíků. Je to častý příběh. Chtěl nám pomoct. Doufal, že nám tak bude moct pomoct.”

Chtělo se jí plakat. Bylo jí líto toho chlapce, který udělal tak hloupou chybu. „Tak šel do vězení?”

Zavrtěl hlavou. „Ne, nějak policistům utekl. Ležel pak v aleji celý den a krvácel a pak ho někdo známý našel. Přinesli ho domů a matka se o něj starala. Kdybychom si byli tenkrát mohli dovolit doktora, nemusel Trevor dneska kulhat. To ta střela. Má ji pořád v sobě, v boku. Je už pozdě, aby mu ji teď vyndali. A někdy ho to

bolí.”

Alana zavřela oči a vzpomněla si na ten večer v Delmoniku, když upadl. Muselo ho to bolet, ale snášel to tak statečně, že měla pocit, že se jí to jen zdálo.

„A jak získal tohle všechno?” ukázala rukou na bohatě zařízený

pokoj.

„Trvalo to skoro rok, než se uzdravil. Panebože, to byl rok.” Eagan mávl rukou, jako by tu vzpomínku chtěl zahnat. „Všechno šlo od desíti k pěti. Trevor, jak kulhal, nemohl najít práci. Nemohl jít znovu krást, jak by utíkal? Dělal roznašeče novin u Chronicle. Bylo to za mizernou mzdu, ale dřel se do úpadu, aby nám dal aspoň drobné.” Zamračil se a podíval se do ohně. „A pak se narodila Mara.”

„Vaše matka zemřela při porodu?”

„Ano. Dodnes si pamatuju, jak Trevor držel Maru. Byla taková malinká. Víte, co znamená jméno Mara?”

„Ne.”

„Hořká.”

Nepokračoval. Alana ho nevybízela. Chvíli to trvalo, než znovu začal. „Trevor si klade za vinu Marin nemanželský původ. Myslí si, že se to stalo proto, že nenosil domů dost peněz, a tak matka musela dělat to, co dělala.”

„To ale nemůže,” zašeptala a v hlase se jí třásly slzy.

„Všechno to klade za vinu sobě. A od toho dne, kdy matka zemřela, se jen užíral hněvem.”

„A jak vydělal všechny ty peníze?”

„Četl v Chronicle o tom, jaké jsou zisky z pozemků na Manhattanu. Přesvědčil jednoho pána, který od něj denně kupoval noviny, aby koupil pozemek a že se rozdělí o zisk, jestli ho se ziskem prodají. Přineslo mu to slušnou sumu, tolik, že si mohl koupit vlastní pozemek. Dělal to pořád dokola, až se mohl objevit na Wall Streetu.”

„Na burzu ale musí člověka pozvat. Nechápu, jak ho tam mohli pustit.”

„Prodával akcie před burzou z penny levněji, než se prodávaly vevnitř. Když na to přišli, měl už tolik, že ho rádi museli přizvat.” Usmál se na ni. „A zbytek už je historie, jak se říká.”

Alana se zhluboka nadechla. Pořád musela myslet na muže, který ležel sám nahoře v ložnici. Třeba má opravdu bolesti. Třeba měl tak špatnou náladu jen kvůli tomu. To jí přišlo líto. Najednou ho hrozně chtěla vidět. „A pomáhá mu něco, když má bolesti?”

„Nikdy mi o ničem neřekl.”

„Můj dědeček měl dnu a tvrdil, že nejlepší je liniment - tekutá mast, co se dává koňům. Vyzkoušel to někdy?”

Eagan se zasmál. „To bych chtěl vidět ženskou, které by Trevor dovolil, aby ho mazala linimentem.”

Vzala to jako výzvu, usmála se a zazvonila. Když přišel Whittaker, požádala ho: „Whittakere, řekni štolbům ze stáje, ať mi přinesou láhev linimentu. A postarej se, ať ho dostanu do pokoje.”

„Ano madam,” uklonil se Whittaker a obrátil oči v sloup. Ovšem až ve chvíli, kdy byl zády.

Otočila se k Eaganovi a vzala jeho ruce do svých. „Chtěla jsem vám to říct už několik dní. Děkuju, že jste na mé straně. Chci,

abyste věděl, že vás budu vždycky považovat za přítele, i když se někdy nechováte jako správný švagr.”

Eagan se na ni podíval a poznamenal poťouchle: „Možná byste měla být spíš moje manželka, Alano. Myslím, že po boku ženy, jako jste vy, bych se naučil chování.”

„Určitě na vás někde čeká ta pravá. Počkejte a uvidíte.”

Přikývl a podíval se do prázdné sklenky. Předstíraně lehkým tónem dodal: „No, a do té doby mi zbývá hotel Hoffman.”

Na takového světáka, jakým byl, vypadal najednou hrozně nešťastně. Alana si nedokázala poručit. Políbila ho na rty a odešla. Vyděsila ho tím tak, že v tu chvíli vystřízlivěl.

Když přišla Alana do patra, byla ráda, že se v Trevorově pokoji ještě svítí. Na chvilku stála přede dveřmi, držela tmavou láhev s linimentem a sbírala odvahu. Bylo to jako výprava do lvího doupěte. Bylo jí ale stále jasnější, že o tohle manželství stojí. Něco slíbila a teď tomu muži navíc začínala rozumět, a to obojí ji pohánělo. Vztahy mezi nimi byly sice složité, ale copak by se nemohly změnit? Samozřejmě že mohly, kdyby se k tomu jeden z nich rozhodl. S tou myšlenkou zvedla ruku a zaklepala.

„Co se děje?” ozvalo se přísně.

Leknutím málem poskočila. Zapomněla, jak hrozivě jeho hlas někdy zní. „To jsem já, Alana. Já -,” nabrala dech, „já jsem viděla světlo a myslela jsem si, že. vám není dobře. Můj dědeček používal koňský liniment, když ho bolely klouby. Tak. tak jsem vám ho trochu přinesla.”

„Já nejsem váš dědeček,” řekl nevlídně.

Ta slova ji zabolela. Věděla sice, že nemá dobrou náladu, ale přesto čekala něco jiného.

Zklamaně zašeptala: „Ne, jste můj manžel.”

Mohla odejít, ale z nějakého důvodu zůstala stát, i když to vypadalo, že jen kvůli tichu, které panovalo za mahagonovými dveřmi.

Dlouho se nic nedělo. Zdálo se, že neslyšel, co odpověděla, ale pak se ozvalo: „Můžete jít dál.”

Třásla se jí ruka, když stiskla kliku. Měla na sobě večerní šaty, musela za sebou opatrně přitáhnout vlečku, aby mohla zavřít dveře. Ležel v posteli, přesně, jak očekávala. Netušila ovšem, že propadne takovému zmatku, až ho uvidí ležet přikrytého jen od boků dolů.

„Tady je,” řekla třesoucím se hlasem a podávala mu lahvičku. Musela dojít až k němu, ale zdálo se jí, že to nedokáže. Jako by se jí nohy najednou proměnily v olovo.

„Proč si myslíte, že zrovna tohle pomůže?” ptal se nedůvěřivě a podíval se na ni tak, že bylo vidět, že jednak nevěří linimentu a jednak jí.

„Eagan mi řekl o vaší -” Chtěla říct nehodě, ale nebylo to to správné slovo.

Než ji nějaké napadlo, ozval se sarkasticky: „Myslíte moji

ránu?” „Ano.”

„A řekl vám také, jak jsem k ní přišel?” „Ano.”

„A to vás neodpuzuje? S vaším vychováním a citlivostí?”

„I já jsem v životě zažila ošklivé věci.” Snížila hlas. „I já jsem musela udělat zoufalé věci.”

Chvíli mlčel. Očima těkal z láhve na její živůtek a na její tvář. Opatrně se opřel, bylo vidět, že ho to bolí. „Ukažte mi to.”

Přistoupila k posteli jako poslušné dítě. Nebyla zrovna teplá noc, ale najednou jí bylo horko. Lehké taftové šaty se na ni najednou lepily jako přikrývka a každý další krok směrem k němu byl obtížnější a pomalejší. Z toho, jak tam ležel natažený na posteli, svalnatý, se zarostlým hrudníkem, který stoupal a klesal podle toho, jak dýchal, se jí zatočila hlava. Kůži měl do zlatová opálenou, hezky se leskla ve světle lampy. A pak ty jeho oči, které se blýskaly příslibem i zatracením. Ty způsobovaly, že se její strach měnil ve zvláštní rozechvění. Plaše položila liniment na stůl a ustoupila.

Převalil se na bok, stranou od ní. Ani se na ni nepodíval, jen řekl: „Budete mi to muset namazat vy, já tam nedosáhnu.”

Byla ráda, že se otočil, aspoň neviděl, jak zbledla. Měla najednou hroznou chuť utéct. Něco silnějšího ji ale přinutilo, že zůstala a vzala ze stolu láhev s linimentem. „Kde.?” Měla tak vyschlo v ústech, že ani nedokázala dokončit větu.

„Tady.” Stáhl prostěradlo, takže mu sotva zakrývalo levou půlku zadku.

I v třepotavém světle lampy spatřila jizvu. Byla růžová, kulatá, skoro na pravém boku. Nebyla nápadná. Po pravdě řečeno, kdyby ji nehledala, tak by si jí možná nevšimla. Najednou si připadala odvážnější, otevřela láhev a trochu si nalila do dlaně.

„Páni, to je smrad,” ozval se.

Podívala se do zrcadla nad postelí a spatřila, jak se tváří. Měl obličej stažený bolestí a chápala, kolik ho to stojí přemáhání, aby ji nechal, aby mu pomohla. Neochotně přijal úlevu pro fyzickou bolest, ale když se v zrcadle setkala s jeho očima, nevěděla, jestli on, stejně jako ona, nemá ještě jinou bolest.

„Zkuste to.”

Přikývla a zmateně se podívala stranou.

Sebrala všechnu odvahu, přistoupila k němu a položila ruce na jeho bok. Cítila jeho teplo, jako když se vejde do koupele, a jeho tělo bylo tak tvrdé na dotek, jako by ani nebylo z masa. Přejela prstem po jizvě.

Myslela, že pod kůží ucítí kulku, ale nahmatala jen kosti a pevné svaly.

Osmělila se trochu a začala mast vtírat důrazněji. Podívala se do zrcadla a viděla, že zavřel oči. Podle výrazu v jeho obličeji se zdálo, že cítí úlevu. Chtěla, aby se to ještě zlepšilo, posadila se tedy na okraj postele, aby k němu lépe mohla. Liniment ji pálil v nose, ale nevšímala si toho a vtírala mast dál. Když se ho dotýkala, měla pocit, že její ruce jsou nepatrné. Zabíral celou postel, a i když ležel, bylo znát jeho mohutná ramena. Třela dál.

Očima po něm přejížděla sem a tam, nebyla nikdy tak blízko svlečeného muže. Páteří jí probíhal teplý proud. Když se ho dotýkala, připadalo jí, jako by hladila lva. Měla strach, ale potěšení, že se jí dostalo takové důvěrnosti s tak mocným zvířetem, se nedalo srovnat s ničím, co zažila dřív. Když se dlaněmi dotýkala jeho pevného boku, měla chuť prozkoumat i další části jeho těla. Chtěla zkusit štípnout do kůže na břiše a zjistit, jestli má svaly opravdu tak napjaté, jak se to zdá. Chtěla zkusit, jaké by to bylo dotknout se jeho zarostlého hrudníku. A také, dotknout se té hranice, kde jeho tělo mizelo pod přikrývkou.

Třela dál, myslela na jeho tělo, ale dotýkala se jen boku. Opírala se vší silou, až ji začaly bolet ruce a na čele jí vystoupil pot. Chtěla si přesednout, ale měla strach, že to by jí odhalilo jiné části jeho těla. Soustředila se tedy na jeho záda, na hladkou kůži a pevné svaly a všimla si nohou, které se rýsovaly pod tenkou přikrývkou, dlouhé, svalnaté a zarostlé. Dotýkala se ale stále jen jeho boku, když se podívala znovu do zrcadla.

Díval se na ni jak dravec na svou oběť. Tvrdé oči měl plné touhy, až se jí zastavil dech. Měla na sobě večerní šaty, a i když jí jejich výstřih připadal decentní na večerní představení, nebyl

decentní pro to, co dělala teď. Kdykoliv pohnula rukama, pohnul se i náznak výstřihu a proměnil se v dráždivé údolí. Oči měl upřené do toho údolí, které bylo ještě přitažlivější tím, jak se neustále měnilo. Pak se jí podíval do tváře.

Tak ji to vyděsilo, že se jí ruce zastavily. Jedna zůstala na jeho boku, druhá mu sklouzla na břicho. Díval se na ni, přestal existovat čas, nemohla se soustředit na nic jiného než na něj. Vůně jeho těla se mísila se zápachem linimentu, cítila, jak se jeho tělo napjalo ve chvíli, kdy se v zrcadle setkali očima.

Kdyby se nepohnul, možná by ji nikdy nenapadlo, co se děje, ale přidržel si její ruku na břiše a ona se probrala. Všimla si změny, a přestože toho o mužském těle moc nevěděla, poznala přesně, co se děje, a zmátlo ji to.

Nedal jí ale ani chvíli na rozmyšlenou. Obrátila na něj vyděšené oči zrovna ve chvíli, kdy ji vzal druhou rukou kolem krku. Přitáhl si ji k sobě a políbil ji s takovou lehkostí, kterou by od něj nečekala. Napadlo ji - tohle zná určitě s Daisy, ale hned na to zapomněla, sotva se jí dotkl jazykem.

Rozum jí říkal, aby si to rozmyslela, aby byla opatrnější, ale nedokázala si poručit, nechala ho, aby přejel rukou po jejím živůtku a odstranil vrstvu krajek u výstřihu. Pak přišly na řadu perleťové knoflíčky, - na chvíli ji přestal líbat, aby se mohl lépe soustředit. Zmateně se podívala na zem a spatřila tam přikrývku, kterou měl ještě před chvílí na sobě. Ležel pod ní nahý, a i když měla koleno tak, že skrývalo jeho klín, v objetí mu rukou byla docela blízko.

Odtáhla se. Začala propadat zmatku, ale nechtěl ji pustit. Znovu ji políbil, tiskl jí ruku tak, že to nemohla vydržet. „Prosím,” zašeptala a odtrhla od něj rty. Dotyk jeho těla ji pálil jako rozžhavené železo. Nemohla se na něj podívat.

„Když ne pro tohle, tak pro co jste přišla?” zeptal se jí, když se na něj nechtěla podívat, a dýchal rychle a těžce.

„Já - já nevím,” vzlykla a mátlo ji, že to byla pravda.

„Nejsem z kamene.” Zmáčkl jí ruku a znovu významně opakoval: „Nejsem z kamene.”

„Já vím,” vykřikla a mísily se v ní zmatek, hanba a touha.

Díval se na ni a něco, možná starost v jejích zelených očích, ho oblomilo. Pustil ji a ona málem upadla. Zamířila ke dveřím, rukou si zakrývala ústa, chtěla se k němu otočit, ale věděla, že tam stále leží nahý. Věděla, že se na ni pořád dívá a v hezké irské tváři má vepsanou zradu a zklamání.

Alana tu noc nedokázala usnout. Neustále si představovala, jak utekla z Trevorova pokoje - zděšená, zklamaná a s pláčem. Myslela si, že za ním šla jenom proto, aby mu pomohla. Ale když se jí na to ptal, nedokázala mu odpovědět. Trvalo jí to celou noc, než přišla na ten pravý důvod.

Chtěla mu prostě patřit. Chtěla, aby jejich manželství bylo opravdové a úplné, a ne jen hra dvou lidí spoutaných kusem papíru. Už si nemohla nic nalhávat. Šla do jeho pokoje s jasným záměrem - naplnit jejich manželství. Předtím jen nechtěla lhát, po tom, co slibovala v kostele, ale teď, když zjistila, že má mysl, srdce i duši posedlé tím tmavým, zvláštním Irem, měla pocit, že je to zločin, který si zasluhuje těžký trest.

Ležela ve tmě a dívala se na zdobený strop. Přinutila se přiznat si pravdu. Přesně tohle chtěla. Trevor Sheridan sice nebyl typem muže, o kterém si myslela, že by ho chtěla, některé jeho zbohatlické zvyky jí nevyhovovaly, i některé jeho vlastnosti, o tom nebylo pochyb. Přesto chtěla být jeho ženou v každém smyslu toho slova.

Důsledky této myšlenky jí dělaly starost, všechny možnosti byly neradostné a vážné. Kdyby se jejich manželství mělo naplnit, nepřicházela by v úvahu anulace. V úvahu by přicházel jedině rozvod, kdyby Trevor stále trval na dohodě a chtěl manželství ukončit. Ale společenské stigma rozvodu by bylo snesitelnější než odmítnutí poté, co by mu dala všechno, co jako žena může.

Ne, kdyby se odvážila s ním spát, tak jen s nadějí, že je to sváže dohromady a jejich manželství potrvá.

Ale bude Trevor smýšlet stejně? Dokázala by ho přimět, aby v jejich manželství začal věřit? Vzdychla a zmáčkla saténový polštář. Vzpomněla si na prostý bílý dům a dětský smích. Nic z toho nebude s Trevorem mít. Nikdy nebudou žít obyčejným životem, nezatíženým majetkem. A děti - třeba ani žádné nechce. Vzpomněla si na to, co řekl ve dvoru Fenian, když se ho Mara ptala na neteř nebo synovce. Tvrdil, že může mít dítě, kdy si bude přát, ale to řekl jen kvůli Maře. Nemyslel to vážně. Veškerou pozornost věnoval burze a svému majetku. Nechtěl by se zabývat něčím tak nepohodlným, jako je rodina.

Ta poslední myšlenka ji obzvlášť mrzela, ale i kdyby měla obětovat sen tomu, co si přeje doopravdy, udělá to. Protože co chtěla nejvíc na světě, byl její současný manžel.

Usnula až na úsvitu a bylo už pozdě, když ji vzbudila Margaret. Přinesla jí snídani do ložnice. Alana vstala a rychle se oblékla. Ani si nevypila kávu, protože chtěla mluvit s Trevorem. Musí se mu nějak omluvit za to, co se stalo předešlé noci. Chtěla mu to vysvětlit a také možná říct, že jestli byla zmatená a zdráhala se, tak už tomu tak není.

Do uzlu vlasů si dala červenou stužku, podívala se do zrcadla a byla se sebou spokojena. Měla na sobě hezké šaty z hedvábí listové zeleni, které dávalo vyniknout jejím zeleným očím. Štípla se do tváří, aby byly o něco červenější, a najednou se ledová princezna úplně vytratila. Místo ní tu stála obyčejná mladá žena, která chtěla mluvit se svým manželem.

Poslala pryč Margaretu a podívala se na dveře, které oddělovaly její a manželovu ložnici. Na rozdíl od dveří v Newportu nebyly tyhle zlacené, ale byly do nich vyryté motivy trojlístků a štítů. Mohly vést docela dobře do temného, nedobytného hradu.

Nevšímala si rozechvění, které jí proběhlo páteří, a zaklepala na Trevorovy dveře. Čekala, až se ozve jeho nevrlý hlas. Nic se nestalo. Klepala znovu a znovu, ale stále žádná odpověď. Už se chtěla obrátit, když ji napadlo, že je možná v šatně a neslyší ji. Pomalu stiskla kliku a nakoukla dovnitř. Postel byla rozestlaná, vypadalo to, že se ještě obléká. Vkročila dovnitř, nedokázala skrýt zmatek, který na ni najednou padl. Bylo to odvážné, ale chtěla s ním mluvit v soukromí, ne přede všemi v jídelně. A nechtěla mu poslat vzkaz. Dělala to poslední dobou často, aby zakryla zraněné city. Ale teď nastal čas na slova.

„Trevore!” zavolala směrem k šatně, ale najednou ztichla. Když neslyšela žádnou odpověď, zkusila to přece jen ještě jednou, víc nahlas. Pokoj jen ozvěnou zopakoval jeho jméno. Postávala u stolu a neměla odvahu nakouknout do šatny. Bylo jasné, že už vstal a je pryč. Bude ho teď muset najít někde v bludišti velkého domu a přesvědčit ho, aby si s ní promluvil o samotě.

Rozčilená už chtěla odejít, ale v tu chvíli zahlédla na jeho stole nějaký dopis. Její pozornost vlastně nepřilákal ten dopis, ale podpis. Modrým inkoustem na konci stránky bylo napsáno Daisy.

Všechno dobré vychování, zásady i snaha o zachování důstojnosti jí radily, aby ten dopis nečetla, když je tak nedbale

pohozený na stole. Rozum jí říkal, aby se otočila, vrátila do pokoje a schovala hlavu do písku jako pštros. Ale její srdce, které toužilo po důkazu nějakého nově objeveného citu, ji přinutilo natáhnout po něm ruku.

Trevore, drahoušku!

Ty jsi lhal! Už je vidět, jak nepohodlné je Tvé manželství, a jak je pro mě těžké to snášet. Pokud ti na mě záleží, tak se u mne dnes zastavíš. Jsem tak sama, mon cher.

Tvůj anděl, Daisy

P. S. Líbánky skončily. Psaly to noviny.

Alana se narovnala a zbledla. Kdyby jí to tak neotřáslo, byla by se stylu té ženy zasmála. Dokázala si tu herečku představit, ruku na čele, usazená na sofa, vymýšlí tenhle vzkaz pro svého milence. Ale milenec téhle ženy byl její manžel a najednou jí na Daisy Dumontové nepřipadalo zábavného vůbec nic.

Trhla sebou, když zaslechla kroky. Rychle se vrátila do své ložnice, zrovna když služebná přišla ustlat. Byla v pokoji sama a hrozně toužila po tom, aby si mohla promluvit s někým, kdo nepatří do Sheridanovy rodiny. A tak se rozhodla, jako tomu bylo už hodněkrát v posledních třech letech, že se pojede podívat za sestrou. Nechtěla promarnit už ani minutu a nechala si připravit kočár do Brooklynu.

„Bere si kočár, pane. Mám někoho poslat, aby na ni dohlédl?” Whittaker stál jako socha vedle stolu v knihovně, kde si Trevor četl ranní Chronicle.

Trevor se na něj podíval a v očích měl nerozhodnost. Vypadalo to, jako by ji sám chtěl zadržet, ale pak si vzpomněl na to, co nedávno slíbil a řekl jen: „Ne.”

Whittaker se uklonil, nechápal sice zábrany svého pána, ale uznal je. Natáhl k němu ruku s podnosem, který přetékal navštívenkami. „Tyhle přišly dneska ráno. Chcete se na ně podívat, nebo je mám dát vaší paní?”

Zdálo se, že Trevora nezajímají, ale pak si to rozmyslel. Prošel je, ale nemusel ani pořádně číst. Ta, na které mu záleželo, byla hned nahoře. Bylo na ní vytištěno jméno Anson Vanbrugh-Stevens a pravý horní roh byl ohnut a tam napsán vzkaz, který mohl každý přečíst - Musím s vámi mluvit.

„Můžeš jít.” Trevor vzal tu navštívenku a zmačkal ji.

Whittaker rychle odešel. Trevor se postavil a šel k oknu. Alanin kočár zrovna odjížděl. Sledoval, jak se jeho žena vydává na cestu do neznáma. Když zmizela z dohledu, otočil se a podíval se na zmačkanou navštívenku v dlani. V tváři měl kamenný výraz.

Kdyby na Wall Streetu chtěli sázet na to, že další výlet do Brooklynu už své ženě nepovolí, byl by to dobrý tip.

V obležení

A Mhúirnín dílis geal mo chroí.

Pořád si tě pamatuji,

vidím tě v měsíčním světle,

ve spánku vrací se mi tvá andělská podoba

a jen ve snu tě objímám.

Stará irská báseň

Alana se vrátila z Brooklynu dost pozdě, měla sotva čas na to, aby se převlékla do Delmonika. Paní Astorová chtěla, aby přišla, protože vévoda z Granvillu konečně přijel do New Yorku, a toto měl být jeho první večer ve společnosti. Alana nebyla příliš nadšená. Radši by si v pokoji vypila čaj a šla brzy spát, ale to nepřicházelo v úvahu. Všichni budou večer v Delmoniku a pro Maru to byla příliš významná příležitost, aby ji promeškala.

Návštěva u Christabel ji posílila, oblékla se tedy rychle a čekala na ostatní v kreslicím salonku. Přišla tak brzy, aby se setkala nejdřív s Trevorem, ale vůbec nečekala ten nával touhy, který pocítila, když vstoupil do pokoje. Zběžně na sebe kývli, a kdyby se Alana neovládla, byla by se začervenala, když si vzpomněla na to, co se dělo, když se viděli naposledy. Ale nečervenala se. Ledová princezna se vrátila a pomáhala jí skrýt poděšené, zranitelné srdce.

„Mara hned přijde.” Přišel ke krbu, odlesk ohně se odrážel od hlavice jeho hole. Nezměnil tón a pokračoval: „Měla jste hezký

výlet?”

Znepokojila ji ta otázka i to, jaký má přehled o tom, jak odchází a vrací se. Podívala se do ohně. „Ano.” „Kdy se chystáte příště?”

V očích se jí objevilo rozhořčení. „O tom, co dělám, víte zřejmě líp než já. Proč mi to tedy neřeknete?” Místo odpovědi nastalo tíživé ticho.

Nadechla se a pokračovala: „Necháváte mě špehovat služebnictvem? Jak to, že víte, že jsem byla dneska pryč? Donáší vám Whittaker?”

„Musím se zajímat o to, co se děje v mojem - v mém domě.” Uklidnil se.

„Jistě. Tak prosím. Dnes jsem byla v Brooklynu.” Otočila se a podívala se mu do tváře. Vzpomněla si na dopis od Daisy Dumontové. „Ale nebyla jsem sama, kdo byl dnes ve městě. Vy jste také vstal brzy.”

„Jak to víte?” Pevně se na ni podíval.

Chtělo se jí plakat, když si vzpomněla, s jakými nadějemi se ráno probudila a jak ji mrzel dopis, který našla. „Třeba tu mám také své špehy.”

Mlčel a nevěřil jí. „Nepřišel jsem na snídani. To myslíte? Měl jsem nějakou práci. Neměl jsem na snídani čas.” Aspoň ne na snídani tady, pomyslela si.

„Hledala jste mě ráno?” zeptal se o něco laskavěji než obvykle. Ale ani jeho přívětivý tón nepomáhal. Nedokázala si představit horší ponížení, než že by se musela dělit o svého manžela s jinou ženou.

„Naučila jsem se, že vás hledat nemám.” Chladně se odvrátila. „To máte pravdu.” Do té doby, než nasedli do kočáru, už spolu nepromluvili.

Mara byla jako obvykle nadšená z nadcházejícího večera. Byla tak zaujatá, že ji Trevor a Alana nechali povídat, protože to zmírňovalo napětí mezi nimi. Ale pak si Mara všimla jejich chladu a zmlkla.

Alanu to znervóznilo, tak začala mluvit sama. „Sluší ti to, Maro. Těšíš se na setkání s vévodou?”

„Nikdy jsem žádného vévodu neviděla. Jde z nich strach?” Mara se podívala na zachmuřenou siluetu svého bratra a pak nejisté na Alanu.

Alana se zasmála. Měla chuť jí říct: „Ne takový jako z tvého bratra, ” ale rozmyslela si to. „Vůbec ne, bude zřejmě starý a napůl hluchý. Nemusíš se bát. Stejně ho moc neuvidíme. Paní Astorová ho určitě zaměstná sama.”

„To je dobře.” Mara se plaše usmála a stiskla v ruce vějíř.

Jak pohnula rukou, všimla si Alana náramku. „To je krásný náramek. Ten jsem ještě neviděla - nebo viděla?”

„Je nový,” odpověděla Mara a přejela prstem po čtvercových safírech. „Trevor mi ho přivezl z Bostonu.”

„Sluší ti.” Snažila se usmát, ale nešlo jí to. Po tom, jak Trevora znala, by se jí to už nemělo dotknout - a přece. Její manžel odjel ze svatební cesty a přivezl sestře drahý šperk - a jí nic. Sice mu předtím řekla, jak se jí nelíbí jeho nákladné dary, ale zabolelo ji, že si na ni během své cesty do Bostonu nevzpomněl. Daisy určitě něco přivezl. Té by to chybělo, jak bylo znát z dopisu. Bylo sice pravděpodobné, že Trevor koupil milence šperk, za který by se zaplatila polovina konfederační armády, ale i kdyby utrhl u cesty

čtyřlístek, zmačkal ho v kapse a pak ho dal Daisy, vadilo by jí to stejně. Nešlo o cenu. Šlo o cit, o kterém nevěřila, že by v něm kdy dokázala probudit.

V Delmoniku bylo plno důležitých lidí. Čtyři sta, významní lidé z Washingtonu a ze starostovy kanceláře - všichni přišli přivítat slavného anglického vévodu. Nikdo toho o Granvillech moc nevěděl, jen to, že mají velké panství blízko skotských hranic, že prvního vévodu pasoval Jindřich V. na rytíře a že časem tak zbohatli, že se říkalo, že královna Viktorie s Albertem se vypravili na svatební cestu na granvillský hrad.

Když oznámili příchod vévody, zástup se utišil. Alana stála s Marou v zadní části sálu a Mara se o vévodu zajímala asi tak jako malí chlapci, kteří se bezcílně procházeli kolem ní. Největším překvapením bylo, když se vévoda objevil ve dveřích - nebyl to starý pán s velebnými licousy, jak všichni čekali, ale mladý muž asi Eaganova věku.

„Tohle že je vévoda z Granvillu?” uklouzlo Alaně poněkud nezdvořile.

„Nemůže mu být víc než čtyřiadvacet,” řekl Trevor, který na něj díky své výšce viděl lépe.

„Je tak hezký,” zašeptala Mara. „Je to Angličan,” odpověděl Trevor.

„Je hezký, ” potvrdila Alana a nevěnovala pozornost manželově poznámce.

„Myslíš, že nás představí?” ptala se Mara.

„Určitě.” Alana ji vzala za ruku a vedla ji k místu, kde se lidé řadili, aby mohli být představeni.

Trevor je zadržel a odtáhl Alanu stranou. „Chci vás varovat, Alano. Vévoda Granville je Angličan a já si nepřeju, aby se Mara zaplétala s takovým neřádem.”

Alana se na něj podívala, ústa otevřená úžasem. „Chápu, že Irové nemají Angličany zrovna v lásce, ale tohle je, Trevore, trochu moc. Vždyť ho ani neznáte.”

„Je to Angličan. Víc nepotřebuju vědět. A nechci, aby měl cokoliv společného s mou sestrou!”

„Takový předsudek je skvělá věc. Mohli bychom si za Angličan dosadit Ir a stejnou větu bychom slyšeli od mnohých přítomných.”

Sarkasticky se ušklíbl. „To máte pravdu, ale Maru stejně nedostane žádný Angličan. Znám, jak to chodí. Vidí, že to jde s rodinným majetkem z kopce, tak se vypraví do Ameriky, aby si

přivezli domů hezkou mladou dívku, která pak tučným věnem přispěje na opravu chátrajícího hradu. Mohu vám říct teď hned, že za peníze Sheridanů se žádná zatracená zřícenina v Northumberlandu opravovat nebude.”

Alana poslouchala a bylo jí jasné, že si Trevor neuvědomuje, jak se mu do hlasu vloudil akcent. Podivila se: „Mara se s vévodou ještě ani nesetkala, a vy už ji vidíte vdanou a jako matku jeho dětí. Neměli bychom přece jen počkat, abychom viděli, jestli se budou jeden druhému líbit?”

„Mara se mu líbit bude, tím jsem si jist. Podívejte se na ni - je milá, krásná a je tu jedna z nejbohatších. Prostě žádnej Angličan si ji neveme a bašta.”

Alana si zakryla ústa rukou v saténové rukavičce, aby se nezačala smát. Věděla, že si hraje s ohněm, ale když si vzpomněla na Marin náramek, měla dojem, že nastal čas pro malou odvetu. „Ale no tak, Trevore, jsem si jistá, že vy - pán Burza, pán Železnice, pán Všechno na Manhattanu patří mně, pán Vždycky je po mém - byste vévodu ocenil. Myslím, že zrovna vy byste měl obdivovat muže, jehož příbuzní ovládali dvě stě let nějakou zemi, i když ta země je náhodou vaše. Není to váš modus operandi?”

Podíval se na ni, nejdřív překvapeně, a pak se nečekaně zasmál. „Dobře. Představte ji vévodovi z Granvillu, ale naše dohoda přestává platit, jestliže si ji bude chtít vzít. Na tom jsme se nedomluvili.”

„V těch papírech, které jsem podepsala, když jsem si vás vzala, nestálo, že si Mara nesmí vzít Angličana.” „Nemůžu myslet na všechno.”

„Ne, to nemůžete. To, na čem jsme se dohodli, platí. Ať je to Angličan nebo ne.”

Se semknutými rty ji pozoroval, jak se znovu zařadila do davu a vedla Maru k zástupu.

Uměla to s nimi. Byla ráda, že vévoda vypadal znuděně, když mluvil s paní Van Damovou, postarší matronou z Washington Square. O to radši si pak promluví s Marou.

Ohlédla se po Trevorovi, pak stiskla Maře ruku a představila se vévodovi: „Vaše Veličenstvo, jsem manželka Trevora Sheridana.”

Vévoda jí políbil ruku. Pak mu zablýsklo překvapeně v očích. „Hodně jsem o vás slyšel, paní Sheridanová. Za svobodna jste se jmenovala Van Alenová, že?”

Alana se usmála, nevadilo jí, že se o ní mluví. Čekala to. „Ano, ale teď se jmenuji Sheridanová.” Podívala se poočku na Trevora. Mračil se na ni. Pokračovala tak nahlas, aby ji slyšel i on. „A jméno Sheridanových ještě uslyšíte, Veličenstvo, protože bych vám ráda představila švagrovou, slečnu Maru Sheridanovou.”

Vévoda se sklonil, aby jí políbil ruku. Když se narovnal, střetl se modrýma očima s Mařinýma a nuda mu z obličeje zmizela. „Opravdu mě těší,” řekl a podíval se na červenající se dívku.

„Slečna Sheridanová je rodilá Newyorčanka,” pokračovala Alana, „a má ráda náš nový park. Jezdíte na koni, Veličenstvo?”

„Jistě, jistě,” řekl roztržitě a díval se na Maru.

Alana se usmála. Všechno probíhalo hladce. Vévoda se o ni zajímal. Jak to bylo snadné. Poklepala vějířem, aby přilákala jeho pozornost.

„Slečna Sheridanová mi zrovna říkala, že se brzy musíme vypravit na projížďku. Někdy ráno, řekla bych, po snídani.” „Tou dobou jezdím na projížďku i já.”

„Opravdu?” Alana si položila ruku na prsa, jako by ji taková shoda překvapila. Otočila se k Trevorovi, který celý rozhovor slyšel. Zamračil se a ona skryla úsměv za vějířem.

Trevor ji předtím pečlivě sledoval, jak na vévodovi uplatňuje svou dovednost. Byla zdvořilá, vtipná a okouzlující - tak jak ji vychovali. Kdyby se na něj někdo dobře podíval, uviděl by v jeho očích pýchu a obdiv, ale také strach.

A kdyby někdo dobře poslouchal, slyšel by, jak si tiše zašeptal. „Ne, paní Sheridanová, dohoda neplatí. Začneme hned vaším dalším výletem do Brooklynu.”

„Není hezký? Není okouzlující? Připadala jsem si tak nešikovná, když mě požádal o valčík. Určitě jsem mu šlápla aspoň čtyřikrát na nohu!” Mara povídala celou cestu po Páté avenue.

„Mladý Granville působí dojmem gentlemana, nezdá se vám, Trevore?” Ve světle lamp se Alana otočila k podmračenému manželovi a vyloudila ten nejúlisnější úsměv. „Řekla jsem mu, že ve čtvrtek pojedeme s Marou na projížďku. Nemyslíte si, že jsem mu záměrně vykládala o našich plánech, aby tam na nás mohl náhodou narazit, že?”

Trevor se zamračil a podíval se na Maru. „Je zbytečné, abys marnila čas tím, že na něj budeš myslet. Caroline Astorová se už postará, aby byl natolik zaneprázdněný, že na tebe nebude mít čas.”

„Máš pravdu.” Mara povadla jako růže.

„To je nesmysl,” zasáhla Alana a stiskla jí ruku. „Ve čtvrtek bude určitě v parku, tím jsem si jistá. A zařídím to tak, aby věděl, že se s tebou může stýkat.”

„Opravdu?” vykřikla Mara a do tváře se jí vrátilo štěstí.

„Jistě. Koneckonců -,” podívala se významně na Trevora, „od toho jsem tady.”

„Rád bych si s vámi promluvil, až přijedeme domů,” procedil mezi zuby.

„Ale jistě, s radostí,” odpověděla Alana, ale jeho tón se jí nelíbil.

Když přijeli domů, Trevor se rozloučil s Marou a zamířili do knihovny. Alana měla knihovnu ráda. Měla by ji nenávidět, protože právě v této místnosti před několika týdny uzavřela dohodu s tím irským ďáblem, ale byla to její nejmilejší místnost v domě. Připomínala Trevorovu ložnici. Nikde žádné zbytečné křivky. Navrhl ji mladý architekt Charles Lock Eastlake a rozhodla se, že jestli budou mít někdy pro sebe s Christal dům, zařídí ho podle jeho knihy Poznámky k zařízení domácnosti.

„Podporujete tu známost jenom kvůli tomu, abyste mě provokovala, a to se mi nelíbí.” Trevor si založil ruce na prsou a podíval se na ni.

Nadechla se, přešla ke knihovně zabudované do stěny a začala si prohlížet tituly. „Nemůžeme stát v cestě opravdové lásce, Trevore.”

„Takhle se z toho chcete vyvléct? Předhodíte Maru tomuhle holobrádkovi, a až se vdá, budete si myslet, že teď můžete zamávat na rozloučenou, že jste dobře provedla svou práci. Ale já vás tak snadno nepustím.”

Zasmála se. „Trevore, vy ale vyvádíte. Granvillovi se Mara líbí a já ho nebudu odrazovat. Vypadá jako slušný mladý muž, který postrádá spoustu předsudků, kterými trpí zdejších Čtyři sta. Myslím, že byste měl být nadšený, kdyby takový muž o Maru skutečně stál.”

Trevor se rozzlobil a odvrátil se. „Dobře. Tak ať se stýká s Marou. Když to bude zapotřebí, vyřídím to s ním sám. Nemyslete si, že se vám na obzoru rýsuje anulace. Muž, který si vezme mou

sestru, bude muset dokázat svou lásku, aby mě o ní přesvědčil. A to není nic snadného.”

Alana už měla chuť něco říct, když se zmínil o anulaci. Nebude to trvat dlouho, než o ni zažádají. Mara sice ještě partnera neměla, ale to byla jen otázka času. Bylo to s ní tak snadné, jak Alana čekala. Nebude to trvat ani několik měsíců, a někdo určitě požádá o její ruku.

Několik měsíců, pomyslela si. Myslela na manželovu milenku Daisy a chtěla ho nenávidět. Ve skutečnosti to nedokázala. Její city byly právě opačné, a proto jí dokázal tak ubližovat. Snažila se nahlédnout do budoucnosti, do budoucnosti bez toho pohledného muže, který teď stál vedle ní. Tolik v budoucnosti záleželo na snech - o bílém domě, o tom, jak vysvobodí Christal, o muži, který ji jednoho dne přijde zachránit. Byly to sny pevné jak pavučiny.

Najednou ji přemohlo všechno to, co chtěla popřít. Starý sen se jí objevil před očima s překvapivou jasností - až do chvíle, kdy se muž otočil a ona mu konečně viděla do obličeje. Bylo to jako daguerrotypie, ta představa jí utkvěla v hlavě - a viděla jen Trevora, tak jak vypadal teď, s tváří otočenou k ní, a bylo jí jasné, že na jeho podobu už nikdy nezapomene.

„Neuniknete tak snadno,” opakoval. „To si pamatujte. Budete se muset snažit mnohem víc, abyste našla pro Maru vhodného muže.”

Vyplývalo z toho, že jejich manželství bude trvat déle, než se čekalo, a ona si nepřála nic jiného, než aby to byla pravda. Jak pozorovala Granvilla, nebyla by překvapená, kdyby Mara byla vdaná za několik měsíců, možná i týdnů.

Na něco se jí ptal, ale neslyšela ho. Myslela jen na to, jak bude osamělá, až dojde k anulaci. Připadala si jak Popelka po bále. Teď, když našla svého prince, muže ze sna, musí zjistit, že je to muž, kterého nikdy nebude mít.

„Žádný komentář? Žádná vtipná poznámka?”

Dívala se na něj. Nebylo vlastně tolik věcí, které se jí na něm líbily. Nesnášela dům, ve kterém žil. Byl moc velký, moc vulgární, přezdobený. Ale když si představila, že pak by měla svůj bílý dům na břehu moře a žila tam sama až do konce života, uvědomila si, jak by tam byla nešťastná. Chyběl by jí tenhle zvláštní, rozhněvaný muž. Když si pomyslela, že už by ho nikdy neviděla, že by ho nemohla pokoušet, že už by nikdy neseděli, nedrželi se za ruce a

neposlouchali Maru, jak hraje na harfu, chtěla se vrhnout na postel a začít naříkat tak, jak to dělají Irové.

„Nikdy jsem vás neviděl takhle zamlklou. Spolkla jste jazyk?”

„Není mi - není mi dobře. Chtěla bych jít do svého pokoje.” Položila si dlaň na rozpálenou tvář a odešla. Víc už neřekla a Trevor se za ní díval, jako by se zbláznila.

Byly skoro dvě hodiny v noci, když Alana uslyšela klepání na dveře. S červenýma očima, úplně probuzená, si otřela slzy s tváří, zkontrolovala, jestli má zapnuté knoflíčky u košile a šla ke dveřím.

Tajně doufala, že je to Trevor. Když nad ránem přecházela po pokoji, uvědomila si a smířila se s tím, že se do něj zamilovala. Co jí připadalo těžké, bylo smířit se s beznadějností celé situace. Nedokázala si představit, že by ji ten chladný Ir mohl mít kdy rád. Nešlo to, když zosobňovala všechno, co nesnášel.

V té myšlence byla odpověď na všechno. Otevřela dveře dokořán a spatřila Eagana, který se na ni vesele smál.

„Co tu děláte v tuhle dobu?” zašeptala a v očích měla výtku.

„Právě jsem se vrátil z hotelu Hoffman.” Prošel kolem ní do pokoje.

Rozšířily se jí oči a zahradila mu cestu. „Sem nemůžete!” zašeptala důrazně. „To se neumíte chovat? To je dámská ložnice!”

„Nebojte se, Alano, už jsem v dámské ložnici byl. Po pravdě řečeno, zrovna se z jedné vracím.”

„To věřím,” odpověděla a zamávala rukou, aby rozptýlila oblak fialkové vůně, která Eaganovi táhla z šatů.

Posadil se do její zdobené lenošky a vypadalo to legračně, když tam tak seděl v růžovém saténu. Lenoška pro něj nebyla dost velká a vždycky, když se pokusil usadit pohodlněji, měla pocit, že spadne na zem. Byl opilý.

„Eagane, vy jste beznadějný případ.” Přišla k němu. „Co tu

děláte?”

„Neměl jsem matku, Alano, aspoň se na ni nepamatuju. Chtěl bych si s vámi popovídat tak, jako byste byla moje máma.”

Alana se začervenala a sáhla si nervózně k výstřihu, protože si nebyla jistá, jestli její košile není příliš odvážná.

Ale než s ní něco mohla udělat, Eagan složil hlavu do dlaní a vzdychl. „Alano, už mám dost téhle zábavy. Ničí mě to. Chtěl bych

jednou stát na vlastních nohách, a ne aby byl pořád za mnou Trevor a tahal za nitky.”

Upřímný tón v jeho hlase ji dojal. Klekla si k němu a položila mu ruku na hlavu. „On netahá za nitky, Eagane. Vy dokážete myslet stejně jako on. Trevor vás obdivuje. Vždycky mluví o tom, jak jste chytrý.”

„On je ten, který stojí za obdiv. Je sám sebou.”

„Ale vy jste také sám sebou. Jen potřebujete trochu vystřízlivět. Jestli tomu dobře rozumím, v hotelu Hoffman to nedopadlo s vaší poslední - ehm…” Nevěděla dobře, jak označit druh ženy, s kterou ho naposledy viděla v akademii. Když si vzpomněla na Trevorův popis, málem se rozesmála.

Vzhlédl a chytil ji za ruce. Úplně zvážněl: „Chtěl bych jednou spát se ženou, kterou mám rád. Chci vědět, jestli je to jiné. Jestli je to zvláštní pocit.”

Snažila se odtáhnout. Trochu nervózně se ho zeptala: „Proč mi to říkáte, Eagane?”

„Protože bych chtěl spát s vámi. Zjistit, jestli vás mám rád. Myslím, že ano.”

Vyděsilo ji to a překvapilo. „To - to není pravda, Eagane. Nemáte mě rád. Chcete jen něco dokázat Trevorovi.”

Díval se na ni zamlženýma očima. Když mu došlo, co řekla, usmál se. „Ale považuju vás za krásnou ženu. To neplatí?”

„Ne,” odpověděla přísně.

„A Trevor vás hrozně zanedbává, že?”

Ta pravda ji zabolela. Nekomentovala to.

„No tak, Alano, proč by mu mělo vadit, kdybyste mě políbila.” Přitáhl ji k sobě, seděla mu na klíně a bránila se.

„Eagane, pusťte mě a nechte toho!” Přesto se nervózně rozesmála, když se snažil políbit ji na ústa a místo toho ji políbil na bradu.

„No tak, spousta žen by mě ráda políbila.”

„Nepochybuju, že spousta už to taky udělala!” Bránila se a smála zároveň. „Měl byste se stydět!” Sotva to dořekla, Eagan ji k sobě přitáhl ještě víc. Ztratil však na vratké lenošce rovnováhu a oba skončili na podlaze na nedůstojné hromadě.

Alana se málem nahlas rozesmála, snad to bylo i tím, jak se snažila přemoct zármutek nad Trevorovým chováním. Eagan, protože byl tím, kým byl, využil okamžitě její dobré nálady, objal ji v pase a přitáhl k sobě.

Zrovna se ji pokusil znovu políbit, když zaslechl hlas, který je oba přimrazil k zemi. „Zasloužil bys, abych tě spráskal jako psa, Eagane.”

Alana se vyděšeně ohlédla a zjistila, že Trevor stojí ve dveřích, které oddělovaly obě ložnice, a tváří se hrozivě a nepřístupně. Podíval se na ni. Zmocnil se jí pocit viny. S námahou se zdvihla z podlahy a snažila se dát do pořádku. V košili, kterou měla na sobě, to nebylo jednoduché.

„To není, co si myslíš, Trevore,” začal vysvětlovat Eagan a také se namáhavě postavil.

Trevor neřekl ani slovo, jen bratra upřeně pozoroval.

„Pokládáš to omylem za něco, co to není,” pokračoval. „Opravdu. Sice bych tady tak pozdě neměl být, ale to -”

„Vypadni.”

Alanu překvapilo, jak jedním slovem dokázal Trevor nahradit dlouhý projev.

Eagan nevěděl, co by mu měl říct. „Trevore, já vím, co si myslíš, a mýlíš se. Já bych nikdy ne -” „Vypadni.”

„Nech mě, ať ti to vysvětlím!”

„A co mi povíš?” vyštěkl Trevor, změřil si bratra a pak svou ženu, která si držela u krku košili jako vystrašená nevěsta o svatební noci. „Řekneš snad, že se ti moje žena nelíbí? Že ji bereš jako sestru? K Maře ses nikdy takhle nechoval, jestli se dobře pamatuju.”

Eagan se podíval na Alanu, najednou úplně střízlivý. Pak se obrátil k Trevorovi. „To já jen tak, nemyslel jsem tím nic špatného.”

„Za takovéhle hrátky by tě měli vykastrovat.”

V tu chvíli Eagan vybuchl: „Možná by tvoje žena nebyla takovým pokušením, kdybys ji zabavil sám.”

Trevor k němu přistoupil a Alana zatajila dech. Myslela si, že se začnou prát, ale pak se její manžel zastavil. „Běž pryč a nech nás samotné!” přikázal mu.

Eagan by ale neodešel, kdyby nemohl mít poslední slovo. Rozzlobil se: „Připusť to. Dělá ti těžkou hlavu, když vidíš, že Alana se se mnou směje. Myslím, že by ti ani tak nevadilo, kdybych se jí dotkl, ale nesneseš pomyšlení, že by se bavila - a netýkalo se to

tebe!”

„Mluvíš o mé ženě!”

„Jestliže je tvou ženou, tak se k ní tak chovej!”

Trevor s Eaganem se na sebe dívali, jako by mezi nimi probíhala tichá bitva. Alana zrovna chtěla zasáhnout, když Trevor řekl nepřátelsky: „Teď jdi, Eagane. Jdi pryč.”

Eagan se vzdal. Omluvně se podíval na Alanu, pak vyběhl z pokoje a přibouchl za sebou dveře.

Když zůstala Alana sama s manželem, měla pocit, že je kolem ní ohlušující ticho. Trevor se k ní otočil, a jeho hněv jako by se odrážel ozvěnou v prázdném pokoji. Měla strach z výrazu jeho očí. Trochu se bála, ale ta část její bytosti, která ji přinutila k tomu, že prochodila v noci celé hodiny po pokoji a toužila po manželově lásce, z toho měla radost. Bylo vidět, že na ni hrozně žárlí. Pokud jejich manželství mělo nějakou šanci na přežití, byla v tom záblesku očí, když ji našel v Eaganově objetí.

Bylo ticho. Trevor ji pozoroval. Zdálo se, že zvažuje další rozhodnutí a přemýšlí o všech možných následcích. Ale byl přece Trevor Byrne Sheridan, a jakmile se jednou rozhodl, jednal. „Běžte do mého pokoje, Alano,” přikázal jí tiše.

Pevně se na ni podíval a věděla, na co myslí. Jeho žárlivost jí dala novou naději, ale načasování nebylo dobré. Věděla, že jen přijímá Eaganovu výzvu. Nechtěl s ní spát proto, že by o ni stál, ale protože byl takový, jaký byl. Bylo mu to vidět na očích. Nedokázal nereagovat na výzvu.

„Ne,” řekla tiše a pevně.

Přikývl, a to nebylo dobré znamení. „Jste moje žena, Alano, má zákonná manželka, podle zásad katolické církve. Mám svá práva. Běžte do mé ložnice, nebo zavolám z ulice policistu a nechám vás tam odtáhnout.”

„Když to uděláte, nedostaneme anulaci.”

„Tak nedostaneme anulaci.”

Dívala se na něj, všechno, co chtěla, bylo na dosah ruky, a přece nedosažitelně daleko. Když ho odmítne, nebude už třeba mít žádnou další příležitost, jak zachránit jejich manželství, ale když se podrobí za těchto okolností, nebude pak zase chladný a neúčastný?

Přemýšlela o tom, co se za celý večer stalo, a o možných následcích. Věřila tomu, že ho má ráda. A když se na něj podívala, na tmavé vlasy, ostře řezaný obličej a rozzlobené oči, byla si tím jista. Utvrdil ji v tom i pohled na hůl. Pro většinu lidí hůl představovala omezení a strach. Pro ni byla výrazem síly. Hůl byla

u Trevora důkazem, že umí bojovat se strachem, že dokázal stát se tím, kým se stal, bohatým a mocným mužem.

Možná to byl jenom jeho těžký zápas, který se jí dotýkal, ale když k němu vzhlédla a viděla toho chladného, vzdáleného Ira, kterého si vzala za muže, nezajímaly ji už důvody, jaké pro své city má. Věděla, že ho má ráda a je ochotna pohnout zemí i nebesy, aby on ji měl rád také.

„Běžte, Alano.”

„Je to jen kvůli Eaganovi?” zašeptala a naposledy se zkusila zachránit.

„Ne.”

Podívala se na něj, věděla, že mu uvěří. Pomalu šla do jeho pokoje. Slyšela, jak za ní zabouchl dveře, a slyšela ozvěnu toho zvuku. Uplynula celá věčnost, než se na něj dokázala podívat.

Opíral se zády o dveře a prohlížel si ji, jako by si plánovitě promýšlel, jak ji svede. Předtím si toho nevšimla, ale byl stále ve večerním obleku, károvanou bílou vestu stále zapnutou.

V noční košili a župánku si proti němu připadala nahá a při jeho prvním pokynu se jí zastavilo srdce. „Běžte do postele.”

Podívala se tam vyděšenýma očima. Služebná ji ustlala, krémová saténová prostěradla vytvářela po straně hezký trojúhelník. Váhala a setkala se s jeho tmavýma očima. Nemínil se vzdát. Vydala se na dlouhou cestu k posteli.

„Sundejte si ten župan.”

Rukou si sáhla ke krku, k zapjatým knoflíčkům, jako by se chtěla bránit. Ačkoliv si to všechno přála, všechno bylo špatně. Žádné víno, žádné růže, žádné svádění. Místo toho strohé příkazy, dlouhé stíny od luceren na ulici a upřený manželův pohled.

„Ten župan.”

Podívala se na pláštík z broskvového hedvábí. Pod ním měla košilku, kterou jí koupil ke svatbě. Kdyby si svlékla župánek, byla by prakticky nahá. Znovu se setkali očima. Proběhla jí horká vlna. Musí to udělat teď, nebo nikdy. Nešikovně si začala rozepínat knoflíčky. Župan jí sklouzl z ramen a zůstal ležet na hromádce na zemi. Oblečená do hedvábí barvy své pleti tam stála, dech se jí zrychlil a pozorovala ho ze stínu velké postele.

Dlouho a pozorně si ji prohlížel, začal tam, kde dolní lem košile přecházel v krátkou vlečku, pokračoval, kde tušil její hezká lýtka a stehna skrytá hedvábím. Podle toho, jak se tvářil, se mu líbila

křivka jejích boků. Pak se jí zadíval na pas a chtěl výš, ale držela si na prsou zkřížené ruce. „Spusťte ty ruce,” zašeptal tvrdě a klidně.

Nepohnula se ani se na něj nepodívala. Stála tam, zkamenělá strachem a touhou, kterou nedokázala popsat. Hráli nebezpečnou hru, a ona došla tak daleko, kam se jen odvážila.

Aby Trevor vyrovnal skóre, opřel hůl o dveře a zamířil k ní nejistým, namáhavým krokem. To, že připustil, aby ho takhle viděla, bylo pro ni znamením důvěry. Přestala se tolik hlídat, když viděla, jak zamířil ke stolku a z jedné z karaf si nalil whisky do broušené sklenky.

Ucítila laciný alkohol. Byla zvědavá, jestli jí také nalije, a doufala že ano. Mohlo by ji to posílit, ale mohlo to být i další pouto mezi nimi, další sdílená důvěrnost.

Dvakrát se zhluboka napil, než se k ní otočil. Zklamalo ji, že držel jen jednu sklenku. Ale pak k ní natáhl ruku a jeho oči ji pobízely. Chvěla se jí ruka, když se po sklence natáhla. To, že sdílejí jednu sklenku, ji rozechvělo. Bylo to jen předznamenáním toho, co se bude dít, všeho, co spolu budou možná prožívat.

Dotkla se rty okraje sklenky a trochu upila. Whisky chutnala tak, jak si ji pamatovala, zahřála ji a také jí připomněla Trevorův polibek. Chutnal po whisky.

Vrátila mu sklenku. Vzal si ji a podíval se na ni a tentokrát viděl všechno, co neviděl předtím. Její ruce už nic nezakrývaly a pod průhledným hedvábím jí byla vidět prsa.

Oči mu ztmavly a dopil sklenku do dna. Zašklíbil se, protože whisky pálila jako oheň, a postavil sklenku hlučně na stolek. Znovu si chtěla zakrýt hruď, když zaslechla jeho hlas: „Ne.” Vzal její ruce do svých a nemohla se ani bránit, ani se ho dotknout.

Políbili se. Mohla stěží dýchat, připadalo jí ale, že s ním dýchat nepotřebuje, jako by jí nahrazoval vzduch. Snažila se ho dotknout, ale on ji nenechal, držel jí ruce u boků, i když mu chtěla vzít hlavu do dlaní.

„Řekněte mi,” zašeptal jí do vlasů.

Nerozuměla mu, co myslí, zavrtěla hlavou, ještě celá opilá z polibku. „Řekněte mé jméno,” naléhal. „Ne Eaganovo, ne Ansonovo, moje jméno.”

„Trevore,” řekla tiše.

„Správně. Tá sé agat anis. ” Po té záhadné větě pustil její ruku, uchopil ji a jemně položil do postele.

Jeho rty a tělo ji ponořily do měkké matrace a cítila, jak se jí dotýká jeho ruka, i když ne na místech, kde to čekala. Očekávala, že se dotkne jejích prsů a překvapilo ji, když natáhl ruku níž, kde se pod hedvábím skrýval její světlý klín. Vzdechla, ale proti jeho ústům ji nebylo slyšet. Chvěla se, chtěla mu uniknout, ale nešlo to. Chytil ji, držel její tělo i duši, celou její bytost v rukách, jako křehkého motýla, kterého buď propustí, nebo zničí, jak se mu zlíbí.

Povytáhl jí košilku nad stehna. Ležela pod ním, dobře vychovaná, vznešená dívka, a toužila po tomto Irovi. Zacházel s ní tak, že za chvilku téměř vzlykala rozrušením, ale bojovala se svou touhou, jako by ho nenáviděla, že objevil na jejím těle místa, o kterých ani nevěděla, že existují.

Pak zvolnil. Sundal si vestu a shrnul jí košili k ramenům. Kousek po kousku se svlékal sám a pak svlékl ji. Když jeho vesta a košile ležely na hromadě na koberci a měl rozepnuté kalhoty, z její košilky zbyla zmačkaná záplava u krku. Byl překvapený, jak se ovládá. Zbývalo mu svléct si kalhoty, a udělal to šikovně, ani se nemusel posadit.

Ulehl po jejím boku a ona očekávala, že ji zbaví košilky se stejnou dovedností. Ve chvíli, kdy se na ni znovu podíval, mu ale v očích zahlédla něco jiného. Najednou se všechno zrychlilo. Hladil ji, ve světle lamp měla její kůže zlatavou barvu. Stejné ruce, které byly předtím tak jemné, roztrhly košilku na dva kusy.

Poděsila ji taková vášeň, zkameněla úlekem, ale s tím si věděl rady. Znovu ji políbil a v tu chvíli zapomněla na všechno, až na to, jak jeho tělo při dotecích pálí, jak zvláštně jsou cítit jeho zarostlé ruce a hrudník a jak chutná jeho jazyk po stále nevyprchávající whisky.

Vždycky si představovala, že když spolu muž se ženou leží v posteli, je to něco, jako když se v salonu drží za ruce. Když přemýšlela o svém budoucím manželovi, představovala si, že bude jemný, klidný a něžný. Nepředstavovala si nikoho, jako byl Trevor Sheridan, a nikdy ji nenapadlo, že by to mohlo vypadat takhle.

Vzal si ji s vášní syrovou a silnou, jako byl alkohol, který pil, a když ji chtěl, spojil se s ní rychlým pohybem, který mu nedal čas na přesvědčování, a skoro očekával, že vykřikne překvapením nebo bolestí.

Byla ale úplně zticha, pozorovala ho, jak se pohybuje tím odvěkým pohybem, a cítila, jak ji zalévá něco nepoznaného. A bylo

jí také jasné, že nikdy nebude cítit nic podobného pro nikoho jiného.

Zvedl hlavu a znovu ji políbil. V klíně ji pálilo, bylo to zvláštní potěšení a měla pocit, že někam padá, až ji zachytil s rukama pod boky a přitáhl ji blíž k sobě, aby se tak její potěšení dovršilo.

„Trevore,” šeptala, jako by se odevzdávala.

To jako by podpálilo další oheň. Přitáhl ji k sobě. „Panebože, ” řekl potom a stulil se jí vyčerpaně k boku.

Chvíli tiše leželi, Alana potom opatrně vztáhla ruku a dotkla se jeho tváře. S tím, co teď věděla, pro ni byly všechny otázky jednodušší Dokázala by žít bez svých snů? Bez valčíků a jednoduchého bílého domu? Hořce se usmála. Odpověď byla jasná. Ano. Ano, protože žít jakýkoliv jiný život by znamenalo žít bez tohoto divokého, odvážného Ira, a to prostě nebylo možné. Žádný jiný muž jako Trevor Sheridan neexistoval. Buďto on, nebo nikdo. A osamělý život už poznala. Když zemřeli její rodiče a ztratila Christal, zažila tři hrozné roky bez jediného člověka, kterého by měla ráda. Teď měla ráda jeho a byla to taková vášeň, která vytrvá až do smrti.

Zbývala jen jedna otázka, ta nejdůležitější. Bude ji mít kdy rád?

Cítila závan chladného vzduchu, když se od ní odtáhl. Předtím jí noc nepřipadala tak chladná, teď ji úplně mrazilo.

Trevor se převalil na záda a díval se na zdobený strop. Nevěděla, co si myslí, a měla z toho strach. Nebyl to muž, který by si potrpěl na hezká slova, a neočekávala je ani teď. Nepředstavovala si, že budou dvojice, která si bude neustále vyznávat lásku a zářit všude štěstím.

Přála si ale, aby řekl aspoň něco. Chtěla vědět, na co myslí, a tak promluvila první. „Je to vždycky takovéhle?”

Otočil hlavu a podíval se na ni. „Jaké takovéhle?” zeptal se vážně.

„Takové. nespoutané.” Nevyjádřila se dobře. Chyběla jí slova na to, aby objasnila, co se právě stalo. Takové přirozené a divoké. krásné.

Neodpověděl. Prohlížel si ji, jak tam leží nahá, a Alana měla pocit, že mu v očích viděla vinu. Když vzal prostěradlo a přikryl ji, byla si tím jistá.

Držela prostěradlo a měla najednou prsty jako z ledu. Nechtěla se přikrýt. Chtěla, aby ji objímal a laskal jako něžný milenec, až by

usnula. Tak to ale nemělo být. Něco bylo špatně. Z jeho chování šla na ni taková hrůza, že měla pocit, že jí srdce zkamení.

Zavřel oči, jako by těžce bojoval s něčím uvnitř. Když promluvil, jeho hlas zněl cize. „Nejsem člověk, který by nakládal lehkovážně se závazky. Ani nejsem rád, když se změní. Přemýšlím v číslech. Ale tohle je něco úplně jiného.”

„Ale bylo tohle tak nečekané?” hlas se jí třásl. „Koneckonců, jsem vaše žena.”

„Když jsem s vámi uzavřel tu dohodu, nenapadlo mě, že by se tohle mohlo stát. Byl jsem si jistý, že se umím ovládat. Že se vyhnu takovýmhle pletkám.”

„Tak tomu říkáte pletka?” zeptala se a nebyla schopna skrýt dotčení a výčitku.

Mlčel, jako by ho nenapadala žádná odpověď.

„To je ale vulgární výraz, pletka,” zašeptala a cítila, jak se odtáhl. „To jsem nikdy neslyšela. Irové to zřejmě dělají jinak.” Věděla, že ho tím napadá, ale on ji před chvílí tak zranil, že jí to bylo jedno.

Znovu se podíval do stropu a viděla, že se zlobí. Nakonec promluvil: „Možná tomu každý říká jinak, ale věřte mi, že Čtyři sta i Irové - všichni to dělají stejně.”

Chvíli mlčela, dotklo se jí to. Nic neříkal, díval se do stropu. Začala se třást, všechny její naděje byly pomačkané jako polštář pod její hlavou. Leželi sice spolu v posteli, ale slova, která si říkali, byla chladná a vzdálená. Měl pocit, že to všechno byla chyba. Bylo to tak, jak se bála, jednal jen z žárlivosti na Eagana a z ješitnosti. Nic k ní necítil, vůbec nic. Jen něčeho litoval. Porušil jejich dohodu a teď měl strach kvůli Maře. Nebo ho možná mrzelo, že nebyl s Daisy. Na rozdíl od Daisy byla panna a možná mu to s ní připadalo divné, netěšilo ho, jak je nezkušená. Přes všechny ty pocity, které měla, mu mohla připadat chladná. Ale je možné, že je chladná doopravdy. Od chvíle, kdy jí umřeli rodiče, kolem sebe postavila hradby, které už snad nikdy neopustí.

Zavřela oči a bojovala se slzami.

Znovu promluvil a nedíval se na ni. „Pořád ještě můžeme dostat anulaci. Dám vám ji, jestli pořád stojíte o to, abychom dostáli dohodě.”

„Jak -” Polkla, nechtěla mu ukázat, jak je zklamaná. Když znovu promluvila, zněl její hlas chladně a vyčítavě. „Jak bychom mohli dostat anulaci po tom, co jsme udělali?”

„Nebyli bychom první, kdo by o tom lhali. Věřte mi.” Smetla si vlasy z obličeje. Našla župan, vstala z postele a oblékla se.

„Slyšela jste mě? Kam jdete?” zeptal se a nesnažil se skrýt svou nahotu. Vstal z postele, dokonale urostlý. „Já už nechci lhát. O ničem.” „Co říkáte?”

„Nebudu lhát, abych se vyvlékla z tohohle manželství.” Obličej mu ztvrdl. „Tak jak to skončí? Co se stane s naší dohodou?”

„Můžeme se nechat rozvést.”

Tvář měl jak vytesanou z mramoru. „Katolická církev rozvod nepovoluje. Bez debaty.”

Podívala se na něj. „Na něčem jsme se dohodli s tím, že manželství budeme moct skončit.”

„Nikdy jsem netvrdil, že bychom se rozvedli. Mluvil jsem jen o anulaci. Rozvod nepřichází v úvahu. Nepůjde to. Buď budete lhát a dostaneme anulaci, nebo nic.”

„Před bohem už lhát nebudu. Tohle manželství začalo jako lež a chci, aby skončilo jako pravda.”

Oči se mu leskly zlobou. „Chcete mi říct - žena vašeho postavení - že byste byla ochotna dát přednost rozvodu?”

Nakonec ji zachránil nepoddajný duch. „Ne,” odpověděla chladně. „Čemu bych opravdu dávala přednost, by bylo mít lepšího manžela, než jste vy.”

Díval se na ni, příliš rozzlobený, aby mohl mluvit. Odešla z pokoje a on byl pomalý na to, aby ji dokázal zadržet. Přibouchla dveře a hůl, která se opírala o zeď, spadla na zem. Zvedl ji a pomalu zamířil k posteli. Pak se v něm začalo něco vařit. Pohrdal sám sebou, zadíval se na hůl v ruce a pak ji s neobvyklou silou zlomil na dva kusy, které odhodil na druhý konec pokoje. Uniklo mu něco jako potlačený vzlyk.

Příštího rána seděl Eagan u snídaně sám. Mara vstala pozdě a Trevor i Alana snídali ve svých pokojích, jak se dozvěděl od sluhů.

Byl znechucený celým světem i sebou. Rychle snědl vajíčka a díval se do šálku s kávou. Zvedl se, došel ke stolku a z karafy si nalil do kávy pár kapek brandy.

Přepadl ho těžký záchvat irské melancholie. Zdálo se, že ho už nic netěší. Včera se jako obvykle procházel po Broadwayi od Madison Square, už za tmy, jako mnoho jiných pánů. Dámy už byly na ulici, krásné, nastrojené, dobře se chovaly, každá z nich byla osvěžením pro znuděného a neklidného muže. „Náhodně” se s jednou potkal, drobnou rusovláskou, a doprovodil ji domů. Na večeru nebylo nic výjimečného. Pro muže v jeho postavení bylo zvykem navštěvovat podobné domy. Bylo to tak veřejně známé, že podobné domy byly uvedené i v Průvodci pro pány a informace šly tak daleko, že udávaly počet přítomných dam i třídu obsluhy.

Přesto ta noc Eaganovi zhořkla. Když byla záležitost s dámou odbyta, posadil se a podíval se na ni. Poprvé v životě byl zmatený. Uvědomil si, že jí nemá co říct, že vlastně nemá co říct ani jedné ze svých známých. Pokud s těmi ženami zrovna neuspokojovali své tělesné potřeby nebo nebyli na cestě k tomu, neměli spolu vůbec nic společného. Nedokázal si vzpomenout na jedinou dívku, kterou by mohl jen objímat, ležet s ní ve tmě a povídat si s ní.

Odešel brzy, zaplatil dívce dvojnásobek ceny, a tím ji značně potěšil. Pak šel znovu ven a pil, až došel k Bauery. Díval se na světla na Governor’s Island a přemýšlel tak dlouho, až ho z toho bolela hlava. Několikrát si vzpomněl na Trevorovu ženu. Ta byla rozhodně jednou z těch, kterou by člověk rád držel ve tmě v náručí. Věděl ale, že Alana pro něj není, věděl to mnohem lépe než ona sama. Nebyl slepý a viděl, že Trevor ji začíná mít rád, že musí jen protrhnout zeď své uzavřenosti, a pak budou oba spokojeni.

Ale přesně to chtěl. Chtěl zaujetí. Svádění. Chtěl dívku, kterou by mohl objímat ve tmě. Poprvé za celý svůj život toužil Eagan po něčem, co nemohl mít.

Byl opilý a smutný, šel domů a doufal, že si bude moct promluvit s Alanou a že se mu tak uleví. Skončilo to mrzutostí, a když dopil poslední doušek příjemně chutnající kávy, napadlo ho, že to nejlepší, co by teď mohl udělat, by bylo na pár dní zmizet. Trevor by zatím vychladl a on by mohl dělat něco zajímavého na pobřeží v Jersey nebo odjet do Newportu.

Odešel z domu a odmítl kočár. Procházka do klubu Commodore mu jen prospěje. Teď ráno už neměl tak špatnou náladu jako v noci, a když si dal ještě pár sklenek brandy, začal vidět život znovu docela optimisticky. Nežil si koneckonců tak špatně. A ty dívky byly nakonec docela příjemné, takže v půl páté odpoledne se rozhodl, že zajde k Lordovi a Taylorovi a koupí pro slečnu Evangelinu de la Plume malý dárek, kterým by se jí omluvil za své chování. To by mělo zapůsobit, pomyslel si potměšile, protože si byl jistý, že slečna de la Plume se příliš neliší od dámy, s kterou byl včera v noci. Jen s tím rozdílem, že bude dražší a bude to trvat trochu déle.

Jel zpátky po Broadwayi na východní část Dvacáté do oslnivého pětipatrového obchodu s působivým průčelím. Palmy v květináčích a zlacená francouzská zrcadla zdobily první poschodí a nic nepřipomínalo, že majitelka této nádhery začínala s malým obchůdkem s podvazky. Malby, fresky, lustry a obzvláště nekonečné plochy chladného mramoru způsobily, že se mu skoro zastesklo po domově. Kdyby nebylo hor klobouků a rukavic naskládaných na pultech, připadal by si jako doma.

Procházel mramorovým zámkem a přemýšlel, jestli by měl koupit smaragdovou brož nebo požádat prodavačku, aby mu zabalila kožešinu. Rozhodl se pro kožešinu, to zapůsobí lepším dojmem a je možné, že slečna de la Plume bude tak vděčná, že dovolí, aby na ni ulehli oba. Prošel zdobenými dveřmi k výtahu a chtěl s ním vyjet do pátého patra.

Hodiny odbily pátou a ze dveří se vyhrnul proud zákazníků. Zavírali, ale přesto zazvonil a věřil, že až obsluha uvidí jeho tvář, nechají otevřeno třeba do půlnoci, když si to bude přát. Minuty plynuly, zazvonil znovu, aby přijel výtah. Netrpělivě poklepával špičkou vyleštěné černé boty na podlahu, a ten zvuk se nesl ozvěnou kolem.

Už ho to nudilo, rozhodl se, že vyjde schody pěšky, když okem zahlédl nějakou postavu. Myslel si, že je to nějaký prodavač, kterého by mohl pro kožešinu poslat, ale když se otočil, aby ho zavolal, zarazil se.

Nebyl to žádný prodavač, ale uklízečka. Měla v ruce kbelík a mop. Stála u spirálovitého mramorového schodiště, dost blízko, aby si ji mohl prohlédnout. Měla světlé vlasy, svázané do upraveného uzlu. Byla hezká, i navzdory špinavým šmouhám v obličeji, které svědčily o tom, jak dlouho a namáhavě pracovala. Byla malá, měla staré, obnošené, ale vyspravené a čisté šaty, až na lem, který měla mokrý od louží, jež vytírala.

Podruhé by se na ni nepodíval, viděl podobných v New Yorku tisíce, ale pod schody se zarazila, podívala se na nekonečné schodiště nad sebou, pohladila si vystouplé břicho a na tváři se jí objevil výraz nejistoty. Byla ve vysokém stupni těhotenství.

Výtah přijel, a když se otevřely dveře, ozvalo se cinknutí. Muž, který obsluhoval výtah, ho okamžitě poznal. Upravil si kravatu a uklonil se. „Do kterého patra, pane Sheridane? Chcete nakupovat šperky nebo kožešiny?”

Eagan se k němu otočil. „Myslím, že kožešinu, Billy. Do pátého.”

„Dobře, pane.” Muž ustoupil, aby mohl Eagan vejít.

Ten se nepohnul. Díval se na drobnou dívku, jak se drží za záda a dívá se na schody. I když jí nemohlo být víc než osmnáct, vypadala unaveně. Starosti, které měla, jí brzy vepíšou podobný výraz do tváře natrvalo. Přišlo mu jí líto a rozhodl se. „Mladá paní!” Ozvěna to zopakovala. „Mladá paní,” musel opakovat, než si uvědomila, že to platí jí.

Otočila se a podívala se na něj těma nejmodřejšíma očima, jaké kdy viděl. Byly jako obloha nad Ballinlough, jak si ji pamatoval ze svého dětství. Málem se mu zastavil dech. „Mladá paní, nechtěla byste se svézt?” řekl vážně a ukázal rukou na výtah.

Modré oči se rozšířily, a i když bylo jasné, že by se svezla velice ráda, zavrtěla hlavou a rozhlédla se kolem, jako by čekala nějakou mrzutost.

„Pojďte,” zval ji.

Udělala, k čemu ji vyzýval, v jedné ruce mop, v druhé kbelík. „Nechtěla byste se radši svézt, než byste šla pěšky?” Vzal ji za ruku a vedl ji k výtahu. Bránila se, ale Eagan byl silnější.

Billy zakašlal. „Kdybych mohl, pane… Ta dívka je pomocná uklízečka.” Bylo jasné, že se mu její přítomnost ve výtahu nezdá.

„To vidím. Ale jsem si jistý, že Lord a Taylor by nechtěli, aby v tomto stavu chodila po schodech, že?”

Zákazník má vždycky pravdu, ale muž s peněženkou Eagana Sheridana byl bůh. Billy se usmál. „Pochopitelně, pane Sheridane. Dovezeme ji, kam potřebuje. Vysadím vás nejdřív v pátém.”

„Děkuji, Billy.” Eagan mu potřásl rukou a nenápadně mu vtiskl do dlaně deset dolarů. Za tu cenu by je Billy oba vynesl na zádech.

Billy pak uzavřel klec a zatáhl za provaz, který vedl středem zdobené kabiny. Eagan se na dívku slabě usmál. V očích se jí objevil vděk a něco, co vypadalo jako nedůvěra. Vyjeli, ale páté patro jim nebylo souzeno. Když projeli třetím, ozvalo se hlasité prasknutí a výtah se zastavil mezi patry.

Billy zavrtěl hlavou a začal brumlat něco o zatraceným verku, co celej den nefunguje, tahal za provaz asi minutu, ale nic se nestalo. Omluvil se Eaganovi, přiložil ruce k ústům a začal volat nahoru: „Harpere! Vytáhni klec klikou! Vytáhni klec!”

Nic se nestalo. Billy znovu zavolal na svého společníka. Nikdo neodpovídal, jen ozvěna se rozlehla klecí.

Eagan se lehce bavil, posadil se na polstrovanou lavičku u stěny kabiny a byl rozhodnut čekat. Nabídl místo dívce, ale ona odmítla. Vypadalo to, že se bojí.

„To bude dobré,” ujistil ji s úsměvem.

Zdálo se, že mu nerozumí. Zajímalo ho, jestli zrovna nevystoupila z nějaké lodi ze Skandinávie.

Billy zatím tahal za provaz a křičel na Harpera, který zřejmě už odešel. „Opravdu mě to mrzí, pane Sheridane.” Billy nevěděl, co si počít, když pomoc shora nepřicházela. Podíval se na dvířka ve stropě a v tu chvíli ho něco napadlo. „Pane Sheridane, mám nápad. Dojdu do stanice ve čtvrtém a vytáhneme klec tam odtud a už vás nebudeme připravovat o čas.”

„Dobře. Zůstanu tady a budu hájit pevnost,” řekl Eagan se shovívavým úsměvem.

Billy se nervózně zasmál, nevěděl, co si o tom má myslet, a pak vystoupil na lavičku. Byl malý a hubený, ale i on měl potíže, když se protahoval dvířky ve stropě. Eagan se svými širokými rameny by se tudy nikdy nedostal. Když se Billy protáhl úzkými dvířky, bylo Eaganovi skoro do smíchu. Byla to docela zábava, ale pak Billy odešel a on tu zůstal sám. Až na.

Podíval se na dívku. Držela se stěny a snažila se nedat najevo, jaký má strach. Podíval se jí na břicho, a přestože to byl nesmysl, zdálo se mu, že je dvakrát tak velké, než bylo, když nastoupila. Začaly se mu potit dlaně.

Když viděla, jak se na ni dívá, přitiskla se dívka ke stěně a položila si ruku na břicho v ochranném gestu. Vypadalo to, jako by se ho bála, ale ve skutečnosti se bál mnohem víc on jí.

„Zatraceně! Zatraceně!” Eagan přecházel po kabině a tloukl pěstí do dlaně druhé ruky. Podíval se dírou ve stropě a zavolal: „Billy! Zatraceně! Vrať se!”

Uplynula skoro hodina, co odešel. Dívka se konečně posadila, teď si opírala hlavu o prosklenou výplň a přejížděla prstem po vyrytých motivech.

„Zatraceně, odpovězte mi někdo!” zavolal Eagan dírou, kterou by se ani jeden z nich nedokázal protáhnout.

Stále nikdo neodpovídal. Dopadl na lavičku, nervózně klepal botou. Dívka měla také strach, ale byla unavená a zdálo se, že ji únava ochromila.

Jeho ale ne. Vždycky si o sobě myslel, že je statečný muž, ale kdykoliv se podíval na dívčino břicho, přeběhl mu po zádech mráz. Co když bude něco potřebovat? Třeba vodu. Jak by se pro ni dostal? Jediný, kdo mohl prolézt těmi zatracenými dvířky, byl Billy. Kde vůbec je, ten darebák?

Pročísl si vlasy rukou a nechtěl pomyslet na to, že by se Billy třeba nevrátil. Musí se vrátit, nebo dá Lorda a Taylora k soudu a budou platit, až zčernají. Eagan se podíval pokradmo na dívku. Hladila si břicho zvláštním, trpělivým pohybem, jako by chtěla uklidnit dítě uvnitř. Cítil, že by pro ni měl něco udělat, ale to nejlepší, co by mohl udělat, bylo dostat je oba ven.

Postavil se a chtěl znova zakřičet. Najednou se ozval hlas a vypadalo to, že přichází z velké dálky. „Pane Sheridane! Pane Sheridane!”

„Jsme tady! Billy?”

„To není Billy,” křičel. „Já jsem Harper.” „A kam zmizel ten lotr?”

Následovalo dlouhé ticho. „Pane Sheridane, nesmíte ztrácet trpělivost. Děláme všechno, co je v našich silách.” „Kam šel Billy?” ptal se znova Eagan.

„Šel hledat pana Otise,” přišla odpověď a bylo znát, jak se Harper snaží zachovat klid.

„Pana Otise!” Eagan se popadl za hlavu. „To chcete říct, že jsme tu uvízli?”

„Pracujeme na tom, ale nějak se to nedaří. Pan Otis tomu rozumí. Je to jeho vynález, ten bude vědět, co s tím.”

Eagan se podíval na dívku. Jeho rozčilení ji děsilo víc než to, co říkal Harper. Pokusil se uklidnit. „Dobře. Počkáme tady. Jak dlouho si myslíte, že to může trvat?”

„To bude dobré, pane Sheridane,” uklidňoval ho Harper. „Nebude to trvat dlouho. Pošleme vám tam košík s nějakým jídlem.”

„Proč sem neslezete a nenaservírujete nám to sám?” vyprskl Eagan. „Nebo byste měl říct pánům Taylorovi a Lordovi, aby sem slezli, že bych si s nimi rád promluvil.”

„Myslím, že tou dírou proleze jenom Billy.” Harper se zasmál. „To má z toho, jak ta jeho vaří.”

Eagan se ušklíbl. „Vám by taky neuškodilo, kdybyste shodil pár kil, až ho budete shánět. Chci, abychom odsud byli i s tou dívkou do hodiny, je to jasné?”

„Ano, a pánové vám vyřizují, že se opravdu omlouvají.”

Eagan obrátil oči v sloup.

Uplynula čtvrthodina a nikdo z nich nepromluvil. Dívka se dívala na koberec a bylo jasné, že má starosti.

„Jak se jmenujete?” zeptal se, protože to chtěl vědět. Mlčela celou dobu, a to nebylo přirozené. Věděl, že dívka v jejím postavení byla nucena ponižovat se před „lepšími” a nemluvit první. Ale v této chvíli chtěl, aby na něj mluvila.

Vzhlédla a v modrých očích měla otázku.

„Vaše jméno?”

Řekla něco měkkým, melodickým, povědomým jazykem. A pak dodala: „Dyž ja neumim moc anglicky.”

Podívala se na něj. „Ochone, “zašeptala a v tu chvíli pochopil, odkud je. Z irštiny toho znal pramálo, ale tohle znamenalo „Panebože”.

„Vy jste z Irska?” zašeptal.

Ustrašeně se na něj podívala. „Ano.”

Přál si teď, aby se byl od bratra naučil víc. Kdyby se něco dělo, mohl by s ní aspoň mluvit jejím jazykem a uklidnit ji. Takhle by mohl jen zazpívat „Bridget O’Malley”, a to jim bylo oběma k ničemu. „Moje rodina pochází z Connachtu. A vy?” Podíval se na ni.

Oči se jí zjasnily a řekla něco irsky, ale on zavrtěl hlavou. S úsměvem poznamenal: „Bohužel, už tu bydlím moc dlouho. Umím jenom anglicky.”

Přikývla. „Ja anglicky neumim moc.”

To mu došlo. Dívka určitě pocházela ze západního Irska. Zoufale se znovu podíval na strop. „Kolik?” zeptala se. „Myslíte, jak dlouho už jsme tady?” Přikývla.

Vytáhl z kapsy zlaté hodinky a ušklíbl se. „Přes dvě hodiny.” Pak ho něco napadlo a zbledl. „Stalo se něco? Potřebujete něco? Můžu pro vás něco udělat?”

Zřejmě mu nerozuměla, mluvil příliš rychle a nesrozumitelně.

„Čeká na vás někdo? Manžel?”

Zdálo se, že poslednímu slovu rozuměla. Ztuhla a pomalu si pravou rukou zakryla levou, aby zakryla, že nemá na levém prsteníčku prsten.

Ale Eagan si toho všiml. Setkal se s jejíma očima a dojalo ho, když v nich spatřil výraz ublížení a zrady.

Znovu nastalo ticho a čas odměřovalo jen tikání hodinek.

Uplynula další hodina a shora nepřišly žádné zprávy. Eagan zrovna přemýšlel o tom, jestli by se díra nedala zvětšit natolik, aby jí prolezli, když se ozval známý hlas.

Eagan se ušklíbl. „Tak co se děje tentokrát, Harpere?”

Harper mlčel a Eagan v duchu přísahal, že jakmile se dostanou ven, popadne ho za tučný krk.

„Pane, určitě vás tam odtud dostaneme. Jenom to bude trvat trochu déle. Billy nemohl najít pana Otise. Vypadá to, že odjel do New Jersey. Billy už za ním vyslal z přístavu posla. Přivede ho, tak se zatím navečeřte a -”

„Do New Jersey!” Eagan sklonil hlavu do dlaní. „Panebože, to tu budeme celou noc!”

„Dostaneme vás ven, jak jen to nejrychleji půjde! Jakmile pan

Otis -”

„Ať ten člověk letí, Harpere! Slyšíte mě? Už toho mám akorát

dost!”

„Ano, pane Sheridane. A znovu se vám za vedení omlouvám.”

Eagan si unaveně povzdechl. Šel si znovu sednout, ale všiml si, že se dívka dívá hladově na spuštěný košík. Zastyděl se, podal jí košík a vybídl ji, aby si vzala, co chce. Pozoroval, jak si plaše bere rohlík, a pro něj nechává stříbrnou misku kaviáru, croissanty vypečené do pastelova, zabalené do bílého šátku a Dom Perignon. Bylo jasné, že ten košík poslali jen kvůli němu. Rozzlobilo ho, že kdyby dívka ve výtahu uvízla sama, neposlali by jí vůbec nic.

Snědla rohlík. Bylo jí trapně, že je díky svému stavu vydaná na pospas tělesným potřebám. Prohlížel si ji a dojímala ho její zranitelnost. Byla opravdu hezká. Tváře měla jako všechny irské dívky dětskou - měkkou, růžovou, hebkou.

Špatně si vyložila jeho pohled a podala mu košík. Položil ho stranou a pomyslel si, jak rád by se napil. Měl u sebe cestovní láhev, ale z nějakého důvodu se nenapil. Mnohem víc ho zajímala ta dívka. Nedokázal pochopit, že by s tak hezkou dívkou někdo spal, udělal jí to, co udělal, a pak by ji opustil. Sám nebyl žádný světec a měl spoustu žen, ale kdyby za ním kterákoliv přišla s podobným problémem, udělal by všechno proto, aby o ni bylo postaráno, aby nemusela drhnout nekonečná mramorová schodiště v devátém měsíci - tak, jak to musela dělat jeho matka.

Je také možné, že dívčin milý zemřel dřív, než ji mohl odvést k oltáři. Slyšel o podobných případech. Ale o to tu nešlo. I když spolu moc nemluvili, řekla mu všechno, co potřeboval vědět. Podíval se do krásných očí a viděl, že dívku někdo zradil.

„Jak se jmenujete? Já jsem Eagan Sheridan,” zkusil to znovu.

Když dívka zaslechla irské jméno, vypadalo to, že mu věří o trochu víc. „Caitlín O’Roarke.”

„Kathleen. To je krásné jméno.”

Dívala se na něj beze slova.

„Někdo má o vás určitě starost, Caitlín,” řekl jemně. „Kde je vaše rodina?”

Podívala se stranou. „O mě se nigdo nestará.” „Vy jste přijela do Ameriky sama?”

„Je to tu lepši pro diťatko.” Položila si ruku na břicho. Stále uhýbala pohledem.

Eagan se opřel a vzpomínal na matku. Trevor viděl, jak trpěla. Trevor si pamatoval víc než on, ale teď si přece jen vzpomněl. Caitlín byla živoucím důkazem, že osud jejich matky se opakuje příliš často.

„A otec dítěte - je Američan?” Eagan věděl, že se vyptává na věci, po kterých mu nic není, ale cítil nutkavou potřebu toho chlapa najít a pomstít se mu za to, co udělal.

Podívala se na koberec a přiznala, jako by se zpovídala knězi: „Je to anglicky pan.”

Takže Caitlín svedl jeden z anglických šlechticů. V tu chvíli je Eagan začal nenávidět stejně jako Trevor.

„A řekla jste mu to?” zeptal se tiše a snažil se zjistit osud nešťastné dívky.

Caitlín zavřela oči. „On si bral inou. Damu z Londýna.” Klesl jí hlas, v němž zazněly slzy. „Dal mi deset liber že mam jit do Ameriky.”

Eagan oněměl a nechal ji, ať se vzpamatuje. Nevěděl, co by měl udělat, ale bylo mu jasné, že jestli se někdy dostanou z toho zatraceného výtahu, že jí pomůže. Mohl by jí najít práci u nich doma. Sheridanové byli dobří zaměstnavatelé. Určitě by jí bylo líp tam, pod jejich ochranou, než aby musela někde drhnout schody, až padne únavou.

„Kde bydlíte?” zeptal se tentokrát bez ostychu.

„Baxter Street,” zašeptala.

V duchu se zhrozil. To byla ta nejhorší část New Yorku, špinavé brlohy. Nepotřeboval se na nic víc ptát. „Nechtěla byste -” Chtěl se jí zeptat, jestli by nechtěla pracovat u něj, když se zhluboka nadechla a zadržela dech, jako by ji něco bolelo. „Caitlín?” zašeptal, protože měl strach vyslovit, co si myslel.

Pak to pominulo a otočila se k němu. Asi si všimla, jaký má strach. „To nic. Boli mě neska záda.”

Chtěl jí věřit a znovu se podíval do díry. Křičel na Harpera, aby se dozvěděl, co je nového, ale Harper tam nebyl. Chtěl něco udělat, tak jí podal aspoň košík. „Musíte mít hlad. Najezte se, prosím.”

Vzala si košík, ale prsty, kterými držela ucho, jí najednou zbělaly. Eagan se na ni podíval a udělalo se mu slabo.

„Ochone,” zašeptala Caitlín a chytila se za břicho. Snažila se pohodlněji postavit a doufala, že tak se jí uleví. Když se ale pokoušela vstát, praskla jí voda a zmáčela jí sukni.

Eagan si všiml mokré sukně, a protože nevěděl nic o porodu, myslel si, ze se počůrala, když byla uvězněna ve výtahu a nemohla na záchod. Bylo mu jí líto, ale zároveň se mu ulevilo, že to nemá nic společného s jejím velkým břichem. Myslel si to do té chvíle, než k němu natáhla ruku a zmáčkla mu předloktí. Řekla něco irsky a potom: „Pane Sheridan, budu mit diťátko a nemůžu s tim nic

dělat.”

„Jak to víte?” zeptal se hloupě a tvář mu zbledla. „Voda. Moje voda,” zašeptala a znovu bojovala se záchvatem bolesti.

Eagan se díval na mokrou sukni. Její dítě se tedy mělo narodit.

Přesně to, čeho se bál. Pohladil ji po vlasech, snažil se ji uklidnit a přemoct vlastní strach. Sundal si kabát a položil jí ho na ramena. Pak zavolal na Harpera.

„Ano, pane Sheridane?” ozval se požehnaný hlas shora a Eaganovi bylo jasné, že bůh má smysl pro humor.

„Hned sem dostaňte doktora. Chci doktora a nádavkem Charlese Otise!”

„Děláme, co můžeme, pane. Billy se ještě nevrátil z New Jersey.”

„Potřebuju doktora! Ta dívka bude mít dítě! Teď!”

Následovalo ticho. Pak Harper vzdychl. „Ano, pane. Pošlu hned někoho pro doktora.” Bylo slyšet, jak rychle odchází, jak o něco zakopl a nadává.

Když kroky utichly, obrátil se Eagan ke Caitlín. Přišla další křeč, obličej měla zkřivený, držela se za břicho.

„Všechno bude v pořádku,” zašeptal jí. Ale jí jako by se to netýkalo. Podíval se, jak se mu třesou ruce. Žil život od jednoho bezvýznamného okamžiku k druhému. Pokud mu někdy něco chybělo, bylo to úplně malicherné. Ale teď ho potřebovala tahle dívka, její dítě a on nemohl nikam utéct, od nikud nemohl zavolat pomoc. Pokud byl opravdu statečný, teď to mohl dokázat.

Opatrně si vyndal zlaté manžetové knoflíčky s vyrytým štítem Connachtu a vyhrnul si rukávy, pro případ, že by doktor nedorazil včas. Sledoval Caitlín. Zavzlykala a z koutku oka jí vytekla slza, jak se snažila potlačit bolest.

Eagan Sheridan neměl ve zvyku se modlit, ale teď se modlil.

O hodinu později dítě stále nebylo na světě a Eagan doufal, že doktor přijde včas. Caitlín ležela na jeho kabátě, čelo zpocené námahou, v ruce mačkala kapesník. Sundal si hedvábnou vestu, protože stahy byly stále častější. Budou muset dítě do něčeho zabalit, až se narodí. Bylo mu jasné, že to nebude dlouho trvat.

„Caitlín,” zašeptal a chytl ji pevně za ruku. „Jsi skvělá, jsi statečné děvče! Ten si tě vůbec nezasloužil!”

Caitlín se slabě usmála a pak znovu začaly bolesti. Zhluboka dýchala, držela se pevně Eaganovy ruky, až nejhorší přešlo.

Ale to, co pokládali za nejhorší, nejhorší nebylo. Stahy byly stále častější a bolestivější, až se s Caitlín nedalo mluvit. Ležela na zemi, tiskla mu ruku a sténala jako zraněné zvíře, zatímco Eagan si z čela stíral pot.

Když viděl, že nic jiného mu nezbývá, vyhrnul opatrně dívce sukni.

Nahou ženu už viděl, ale teď mu připadalo, že vstupuje na posvátnou půdu, kde nemá co dělat. Caitlíh byla matka, která měla porodit své první dítě, a po jejím boku teď neměl co dělat žádný muž. Potřebovala teď ženu, která už to zažila, a ne darebáka, který způsoboval ženám jen trápení. I když se v tu chvíli nenáviděl, roztáhl jí kolena.

Vydechl. Objevila se hlavička dítěte, měla tmavé vlasy, po otci. Stiskl dívčinu ruku a vrátil se k její hlavě. „Budeš muset zatlačit, holčičko. Jde to?”

„ Tá mé an t-uirseach. Tá mé an t-uirseach, ” zašeptala.

Nerozuměl jí, ale bylo mu jasné, že je unavená. Musel ji znovu přinutit, aby něco dělala. „Caitlín!” zašeptal ostře. „Vidím tvoje děťátko. Má tmavé vlasy, ne jako ty. Ale nebudeme vědět, jestli je to holčička nebo chlapeček, dokud nezatlačíš.”

„Mo croi, tmavé vlasy,” zašeptala.

„Ano. Tmavé vlasy. Chceš se podívat?”

Slabě přikývla.

„Tak tlač, holčičko, musíš!” Mačkal jí ruku tak silně, až měl strach, že jí zláme prsty. Dělala, co jí říkal, nebylo to moc platné. A zrovna ve chvíli, kdy si Eagan pomyslel, že je to nemožné a že všichni umřou, břicho se jí stáhlo. Uchopil dítě za ramínka. Vyklouzlo ven a zaplakalo. Při tom zvuku Eagan málem upadl.

Podíval se na zázrak ve svých rukách. Dítě bylo kluzké jako ryba, ale držel ho, jako by měl v rukou celý svět. Počítal každý

dokonalý prstík, na rukou, na nohou, a divil se, jak ho to malé zakrvácené stvořeníčko dělá skromným a jak se mu chce žít.

„Co je to? Co je to?” ptala se Caitlín a snažila se zdvihnout, aby se podívala.

Podíval se na ni. Světlé vlasy měla zcuchané a zmáčené potem, šaty hrozně špinavé, tvář unavenou a vyčerpanou, ale v očích jí zářilo štěstí, a to z ní dělalo nejkrásnější ženu, jakou kdy viděl.

„Je to holčička, Caitlín, nádherná, krásná,” šeptal, plný úžasu nad plačícím dítětem i nad ženou, která mu dala život.

„Holčička?” ptala se Caitlín a chtěla se podívat sama.

Opatrně jí shrnul vlasy z očí, aby na dítě lépe viděla. Položil jí vestu na břicho a zabalil do ní dítě. Čekal na doktora, aby přestříhl šňůru. Caitlín byla příliš slabá, aby dítě sama držela, tak se posadil za ni a přitáhl si ji k hrudi. Objal ji rukama pod jejíma tak, aby dcerku mohla chovat. Leželi tak dlouho a Eagan začal cítit únavu. Ale jak tam tak seděl a obě je držel, cítil hluboké uspokojení, a kdyby musel, rád by to podstoupil znovu.

„To je krásná coilín, ” zašeptala Caitlín.

Tiše přikývl. Dítě teď neplakalo, když leželo bezpečně v matčině náručí. Caitlín tekly po tváři slzy. „Je krásná.” Podíval se na ni a opatrně jí utřel slzy. „Jak se bude jmenovat?” „Siobhan.”

Shivhan. Bylo to hezké jméno, a obzvlášť se mu líbilo, jak ho Caitlín vyslovila.

„Ale je tak slaboučká,” plakala dál. „A bude si tolik zasloužit..” Eagan ji chtěl utěšit, ale nemohl.

Zaslechli shora zvuky a znovu Harperův hlas. „Je všechno v pořádku, pane Sheridane?”

Eagan se slabě usmál. „Ano, ano, Harpere. Kde jste byl? A kdy se odsud dostaneme? Až bude tohle dítě vycházet ze školy?”

„Mám s sebou doktora, pane Sheridane. A pan Otis už je nahoře. Začínáme. Doktor na vás bude čekat ve čtvrtém patře. Ještě minutu, slibuju!”

„Sliby chyby,” odpověděl Eagan a stiskl Caitlín, která se usmála.

Podívali se na dítě, které usnulo v matčině objetí. Caitlín ji zrovna chtěla opatrně pohladit, když zhasla lampa. Došel petrolej. Oba se rozesmáli, jako by si říkali „A co se ještě stane?” Smáli se,

že je konečně vysvobodí, že je Shivhan s nimi, že je naživu a v pořádku.

Čekali ve tmě, Caitlín objímala své dítě a Eagan ji a poprvé v životě věděl, co mu vždycky chybělo.

Už se skoro stmívalo, když za Margaret přišel Whittaker a vyřídil jí, že s ní pán chce v knihovně mluvit. Chudák Margaret zbledla jako křída. Odešla z pokoje pro služky celá rozechvělá, protože si byla jista, že mizerná pánova nálada teď vyvrcholí jejím propuštěním.

Zaklepala opatrně na dveře a srdce se v ní zastavilo, když uslyšela Sheridanovo hlasité „Dál!” Třásla se jí ruka a potila se, když vzala za stříbrnou kliku a plaše vklouzla do místnosti. V knihovně byla tma. Zelené závěsy byly stažené, a i když knihovny a nábytek byly ze světlého dřeva, měl pokoj pochmurný ráz.

„Chci s tebou mluvit, Margaret.”

Malá komorná se na něj ustrašeně podívala. Sheridan seděl u krbu, neholený, neupravený a vypadalo to, jako by několik nocí nespal. Na stolku vedle něj stála prázdná karafa a prázdná sklenka. Bylo jasné, že pil, ale vypadal střízlivě.

„Co - co jsem udělala, pane?” zašeptala Margaret.

„Posaď se.” Kývl směrem k zelenému sedátku.

Překvapila ji vážnost jeho tónu, beze slova poslechla.

„Margaret, ty a Kevin jste jediní sluhové, které si s sebou paní Sheridanová vzala, když odešla z Washington Square, je to tak?”

„Ano,” odpověděla třesoucím se hlasem.

„Proč?”

Kousla se do rtu. Nenapadala ji žádná odpověď, tak se zeptala: „To nás s Kevinem chcete propustit?”

Zdálo se, že ho to překvapilo. Nesnažil se ale nijak ji utěšit, byl to koneckonců člověk zvyklý myslet v číslech a faktech, tak jí jen řekl „Ne,” a přísně si ji prohlížel.

„Proč si tedy přivedla zrovna vás dva?” ptal se znovu.

Dívka polkla a začala ztěžka mluvit. „Řekla bysem, pane, že moc nevěří ostatním sluhům. Je taková samotářka.”

„Proč?”

„To jak v tom ohni přišla o rodinu. Nikdy se přes to nepřenesla. Vlastně…” „Pokračuj.”

„Je trochu divná kvůli slečně Christabel, pane. Nějak se srovnala se smrtí rodičů, jak to jde, ale její sestra - pořád prostě myslí na slečnu Christabel a podle mýho to není zdravý. Někdy jsem ji slyšela, jak si šeptá s její fotografií, jako kdyby byla živá.”

„Nikdy jsem tu fotografii neviděl,” řekl tiše a v tváři se mu objevil překvapený výraz.

„Má ji vždycky u sebe, ale dělá s tím velký tajnosti, pane. Nechce, aby lidi o slečně Christabel věděli.”

„To je zvláštní. Paní Sheridanová mi vždycky připadala vyrovnaná.”

Margaret zbledla. „Já nechci dělat drby, pane, to jenom že jste se zeptal - a že je tak vyrovnaná -”

Sheridan mávl rukou, jako by ji chtěl najednou umlčet. Třel si neholenou bradu, jako by byl hluboce zamyšlen. „Věří ti, Margaret, a víš o některých jejích tajnostech. Mám jednu důležitou otázku, než odejdeš, a chci, abys mi odpověděla po pravdě. Přísahej jako dobrá katolička, že budeš mluvit pravdu.”

„Ano,” přikývla s rozšířenýma očima.

„Co dělala tvoje paní ten večer, kdy se konal u Sheridanů

ples?”

„Ten večer, kdy se konal u Sheridanů ples?” Margaret se snažila vzpomenout si. „Nepamatuju se, že by dělala něco zvláštního.”

„Byla tedy večer doma a chystala se zůstat doma?”

Podívala se na něj. „Kdepak, pane. Nechtěla zůstat doma. Oblíkala se na bál.” Potřásla hlavou. „A vzpomínám si, že pršelo. Nesla sem jí nahoru plášť.”

„To chceš říct, že moje žena chtěla jít na Marin debut?” zeptal se tiše Sheridan.

„Ano, pane, oblíkala se úplně stejně jako jindy, když jde na bál. Pomáhala sem jí.” Margaret se odmlčela. „Pak ale na to přišel její strýc a zatrhl jí to. Zamknul ji v pokoji a slyšela sem jí, jak tam celý hodiny pláče. Mohlo mi to srdce utrhnout, přísahám že jo. A druhej

den měla na tváři ošklivou modřinu. Dlouho nám trvalo, než sme ji skovaly pudrem.”

Sheridan se opřel o opěradlo, tvářil se vážně, oči mu jiskřily nepopsatelným citem. „Můžeš mi to odpřisáhnout, Margaret? Přísaháš, že mluvíš pravdu?”

„Ať zítra umřu a ať nikdy nemám děti!” přísahala Margaret.

Sheridan si prohrábl rukou vlasy a vypadal najednou o hodně hůř, než když přišla. Vrásky v obličeji se mu prohloubily, jako by mu přišlo něčeho líto.

„Můžeš jít, Margaret. A slib mi, že o tomhle rozhovoru nebudeš vykládat své paní.”

„Ano, pane,” uklonila se Margaret. Odešla z knihovny a bylo jí ho hrozně líto. Připadalo jí, že Sheridan v tu chvíli přišel o všechno, co na světě měl.

Ve čtvrtek ráno, přesně tak, jak to měly v plánu, si Alana s Marou vzaly nízký kočár a vyrazily do Central Parku. Už tam kvetly tulipány a záhony zářily jasnými barvami - žlutou, růžovou a červenou. Trochu dál seděla na lavičce nějaká dívka a četla si. Vypadala jako malba od Rembrandta.

Vévodu nepotkaly, ale Alana si byla jistá, že se s ním setkají. Roky společenského drilu nebyly nadarmo, naučila se porozumět nejjemnější narážce.

Mara byla zamlklá a příliš přemýšlela o mladém vévodovi, než aby se jí chtělo mluvit. Alaně se to hodilo, protože chtěla přemýšlet o svém manželovi.

Neviděla ho už druhý den. Včerejšek strávila ve svém pokoji a odmítala vyjít na sebekratší chvilku. Dlouho jí trvalo, než sebrala potřebnou odvahu, aby se s ním dokázala setkat tváří v tvář. Když pak ráno vyšla z pokoje, Trevor už byl pryč, jel něco zařídit na burzu.

Sluhové jí to tak aspoň řekli. Možná že jel za Daisy. Jen na to pomyslela, zmocnilo se jí zoufalství. Hned se ale vzpamatovala a teď seděla v kočáru, klidná jako jezerní hladina v bezvětří, i když jí toho všeho bylo líto.

Odevzdala se mu, protože věřila, že tím zachrání jejich manželství. Ale pořád se kolem nich tyčily lži jako hradby a bylo neštěstí, že z těch všech lží vyvstala jediná pravda - má ráda svého manžela, a to je na celé věci nejhorší.

Trevor si ji vzal bez jediného slovíčka lásky, bez svádění i bez falešných slibů věrnosti. Sotva skončili, začal se znovu dívat na celou věc jako na obchodní záležitost a myslel jen na to, jak se dostat z nepříjemné situace, která jejich spojením vznikla. A vymyslel další lež, lež, jež se navršila na původní. Budou lhát, aby jim povolili anulování.

Při tom pomyšlení jí tuhla krev, ale věděla, že když na tom Trevor bude trvat, bude nucena jeho rozhodnutí přijmout. Ve chvíli hněvu sice mluvila o rozvodu, ale s tím by asi nedokázala žít. Trevor měl pravdu. Rozvod je nepříjemná záležitost. Mohl by jim všem uškodit, dokonce i Christal. A k čemu by to všechno bylo? Stejně by ho ztratila. Nemůže ho donutit, aby o ni stál. K manželství je zapotřebí dvou. Když se snaží jen jeden, je to málo.

Otočila se k Maře, která se netrpělivě rozhlížela a doufala, že uvidí vévodu z Granvillu, jak přijíždí Mailem k fontáně Bethesda. Když ji tak pozorovala, bylo jí najednou ještě hůř. Začala mít Maru ráda a mrzelo ji, že s ní bude jen tak krátce. Trevor ji jen využil, aby sestře sehnala nápadníka, a nezajímalo ho, co začala ke komu cítit. Až bude její úkol u konce a Mara šťastně vdaná, bude moct Alice Van Alenová setřást manželství jako plášť z ramen, sbalit si věci a nikdy se už s nikým z nich nesetkat.

Ale ona se s Marou chtěla vídat dál. I s Eaganem. Po dlouhé době to byla jediná rodina, kterou měla. Začala je mít ráda. Trevorovi mohlo připadat, že pro něj je jen jako řetěz kolem krku, něco, co musí na chvíli snést, ale hodně by stála o to, kdyby tomu bylo jinak u Mary a Eagana.

„Nepřišel,” posmutněla Mara a hlas jí zněl jako umíráček.

„Ještě je čas, je brzy,” utěšovala ji Alana a pohladila jí ruku.

„Ne, pojďme domů. Už jsem čekala předtím. Víckrát už to neudělám .” Mara se odvrátila, aby jí Alana neviděla do očí.

Alaně stouply slzy do krku. Pláč na krajíčku, kývla na kočího, aby se vrátil na Pátou avenue.

Sotva přejely terasu, zaslechly zvuk kopyt. Otočily se a uviděly, jak k nim přijíždí vévoda. Každým skokem se vzdálenost mezi nimi zmenšovala a bylo vidět, jak se vévoda rozzářil, když spatřil Maru. „Dobrý den, paní Sheridanová!” Smekl klobouk a uklonil se. „Dobrý den, slečno Sheridanová!”

Alana byla první, kdo promluvil. Konverzovala s vévodou jako při dobře nacvičené hře. „To je náhoda, Veličenstvo, že jsme se tu takhle potkali.”

„Zrovna jsem na to myslel.” Málem na ni mrkl. „Chtěl byste se s námi ještě chvíli projet, než se vrátíme domů?”

„Když vám nebudu překážet.”

„Nebudete,” ujistila ho Alana. „Mohl byste ale jet vedle na Marině straně? Přeležela jsem si krk, a tak na vás budu lépe vidět.”

Vévoda přikývl a ocenil její důvtip úsměvem. Přejel na Marinu stranu a díval se na ni tak, jako by ji už nikdy neměl spatřit.

Mara se na něj párkrát plaše podívala. Vypadala jako vtělení nevinnosti, měla na sobě temně modré sametové šaty, stejně modré, jako byly její oči.

Vévoda nevěděl, co říct.

Alana jim pomáhala, mluvila o Greenswardu a vévoda začal brzy s Marou mluvit sám. Alana se mohla opřít a jen tiše hrát roli gardedámy. Pomalu pak jeli zpátky rušným městem a Granville je pozval na večírek, který pořádala na jeho počest paní Astorová. Alana málem zatleskala potěšením nad tím úspěchem.

Když přijeli domů, byla Mara ztracená a vévoda okouzlen. A Alaně bylo tak těžko, jako ještě v životě ne. Měla radost z Marina štěstí, ale ani na chvilku nepochybovala o tom, co to bude znamenat pro ni. Jakmile dojde k anulování jejího sňatku, už nikdy nebude šťastná. Bude muset přijmout podmínky, za jakých manželství uzavřeli. Bolelo ji, když si představila, že dnem Marina sňatku bude odsouzena k samotě do konce života. A že na Trevora Sheridana nedokáže zapomenout.

Bríg Óg Ní Máille

Bridget O ‘Malley, srdce mě bolí, jsem zoufalý a sám, a ty to víš, pro tvou tvář jen obdiv mám a tvá krása mě všude provází…

„Kdo to umřel, že tu sedíš jak u rakve? Nevšiml sis, jak je venku hezky?” Ten samý den odpoledne vstoupil Eagan do knihovny a rozhrnul těžké závěsy. Odpolední slunce zalilo vážnou tvář jeho bratra, který seděl u krbu.

„Co chceš, Eagane?” zeptal se nevlídně a přimhouřil oči.

Eagan se slabě usmál. „Přišel jsem se přiučit trochu irštiny. Včera jsem zjistil, že se to může někdy hodit.”

„O čem to mluvíš?”

„Nikdy bys neuhodl, co se mi včera stalo u Lorda a Taylora.” Eagan mu v několika větách odvyprávěl, co se přihodilo. Když skončil, usmál se.

„A kde je ta dívka a její dítě teď?” zeptal se Trevor, jako by to bylo po Eaganově úsměvu zapotřebí.

„Dole, kde bydlí ostatní služebnictvo. Slíbil jsem jí, že jak bude fit, bude tu moct zůstat a pracovat. Bylo mi jasné, že nebudeš mít nic proti tomu.”

„To je pravda.” Trevor se podíval na prázdnou sklenku a znovu si nalil. „Připadá mi obzvlášť ironické, že zrovna ty se ujmeš takového děvčete, když jsi typ chlapa, který podobné mrzutosti způsobuje.” Zvedl sklenku. „Dáš si?”

Eagan odmítl. „Měl by ses jít na to dítě podívat, Trevore. Je to krásná holčička, opravdu.”

„Věřím.”

„Pojď se na ni podívat a seznam se s Caitlín. Můžeš s ní mluvit jejím vlastním jazykem, to ji uklidní. Vím, že má strach, ale je to statečné děvče.”

„Půjdu dolů, jen co dopiju.”

Eagan si ho pečlivě prohlédl. Trevor se už dva dny neholil a měl pomačkanou košili. Eagan si nepamatoval, že by bratr kdy vypadal tak zanedbaně, aspoň od té doby, co se odstěhovali z Mott Street. „Vypadáš děsně.”

„Opravdu?” odsekl Trevor a vypil sklenku naraz.

„Jestli je to kvůli tomu, co jsem udělal předevčírem v noci, tak je to hloupost. Přísahám, Trevore, že jsem s Alanou -”

„Na tom nezáleží. Jdi pryč, Eagane. Na tohle nemám náladu.” „Co se stalo?” Trevor neodpovídal. „Řekni mi to.”

Trevor pomalu začal. „Neměls do toho pokoje vůbec chodit. Zamíchal ses do našeho manželství a bude to mít nepříjemné následky.”

„Podle toho, jak to vidím já, jsem vám manželství zachránil.”

Trevor se na něj podíval. Kdyby nebyli bratři, mohla v tu chvíli vypuknout rvačka.

„Mám pravdu,” hájil se Eagan. „Konečně jste ho naplnili, ne? Byl nejvyšší čas.”

Trevorův hlas zněl najednou zlověstně. „Došlo k tomu jen proto, žes mě hloupě vyprovokoval, a teď budeme muset lhát, aby nám povolili anulování.”

Eagan nebyl překvapením schopen slova.

Trevorovi bylo vidět na tváři, jak těžko se mu mluví. „Nikdy jsem nechtěl, aby tohle manželství trvalo. Nechtěl jsem se zaplést. To poslední, co jsem v životě chtěl, byla takováhle manželka -loutka do společnosti.”

„Ale zapletl ses a začalo ti na tom záležet, tak proč se toho zbavovat?”

Hořce si vzdychl. „Co bys dělal, Eagane, kdyby ses rozhodl pomstít určitému množství lidí a při tom jsi zjistil, že jsi ublížil někomu, kdo byl úplně nevinný? Co bys dělal?”

„Omluvil bych se. Snažil bych se to nějak vynahradit.” Podíval se na Trevora, jak se tváří a na plnou sklenku. „A připadal bych si hrozně provinile.”

Trevor zavřel oči, jako by ho něco bolelo.

„Dozvěděl jsem se, že Alana opravdu chtěla přijít na ten ples.”

„Já to věděl.” Eagan potřásl hlavou. „A co jí v tom zabránilo?”

„Bylo to přesně tak, jak mi to vylíčila. Strýc ji zamkl v pokoji.” Zhluboka se napil. „Do téhle chvíle jsem se na svou ženu díval jako na zosobnění všeho možného zla - předsudku, útisku, přetvářky a trestal jsem ji za to. A teď to vypadá, že byla jediná statečná, nebojácná, chtěla se jim postavit a sama přijít na Marin debut.”

„Tak teď když víš, jak je skvělá, proč trváš na té anulaci? Myslíš, že když k ní přijdeš, pohladíš ji po hlavě a omluvíš se, že bude všechno v pořádku?”

Trevor zvýšil hlas. „Co mám dělat? Mám ji znovu zradit? Mám ji nutit žít po boku muže, kterým pohrdá?”

„Alana tebou nepohrdá,” řekl Eagan tiše.

„Sama mi to řekla. Chtěla by prý za muže někoho lepšího, než

jsem já.”

„Na druhou stranu, jakékoliv řešení, které by ulevilo tvému provinilému svědomí, by ti zřejmě zlomilo hrdé srdce, co?”

Kdyby pohledy zabíjely, Eagan by v tu chvíli padl mrtev k zemi.

Eagan vzdychl a znovu potřásl hlavou. „Potrpíš si na úklady a léčky a nakonec ses do pasti chytil sám.”

„Jenže se z ní vysvobodím, to se neboj.”

Eagan se pousmál. „Stejně je v tom divná spravedlnost - že se zamiluješ do své manželky, do ženy, kterou nikdy nebudeš mít.”

Trevor vstal a nalil si další whisky. Dvojitou.

O dvě hodiny později Trevor ještě stále pil, ve stejně špatné náladě. Mluvil s Whittakerem, aby přivezli z Newportu Colleen, že by mu prospěla dlouhá projížďka, ale sotva dal rozkaz, hned ho to přestalo těšit a znovu se zavřel, tentokrát do kreslicího salonku. Tam zase pil a na klávesnici vyťukával „Bridget O’Malley”, jako by mu jedno nebo druhé mohlo v zármutku pomoct.

Přesně ve čtyři zaklepal na dveře Whittaker a přinesl zlatý tácek. Trevor zavrčel, ať ho nechá o samotě, ale Whittaker se nedal odbýt. Přišel k němu a podal mu tácek.

Trevorovi stačil jediný pohled, aby poznal, komu patří navštívenka, která na něm ležela. „Je tady?” zeptal se Whittakera a jeho mrzutá nálada ustoupila hněvu.

„Ano, pane. Myslel jsem si, že byste s ním tentokrát mohl chtít mluvit. Poslal paní Sheridanové vzkaz.” Rukou v bílé rukavičce Whittaker obrátil Ansonovu kartičku. Vzadu na ní stálo: Chci se s vámi setkat.

Trevor se postavil, a přestože pil, byl naprosto střízlivý. „Pošli ho sem.”

„ Velice dobře, pane,” odpověděl Whittaker.

Uvedl Ansona Stevense do pokoje a zavřel za ním dveře. Když Trevor osaměl s bývalým nápadníkem své ženy, zmrazil ho pohledem.

„Alana doma není? Odpusťte mi mou smělost, Sheridane, ale přišel jsem za ní, ne za vámi.” Anson semkl rty, bylo vidět, že ho překvapilo a znepokojilo, že se setkal s ním.

Trevor se napil pro uklidnění, ale nepomohlo to. „Stevensi, kdo vám dal právo, abyste sem chodil za mou ženou, jako by to byla nějaká svobodná mladá šestnáctka, co zrovna unikla mamince?”

Anson se ušklíbl. „Vítejte do společnosti, Sheridane. Asi vás to překvapí, ale New York není Irsko, kde si nějaká husa vezme podobného zabedněnce, nechá si udělat dvanáct dětí a víckrát o ní nikdo neslyší.”

„Mou ženu nikdy nebudete mít, Stevensi.”

„Ne?” Anson zdvihl obočí. „Caroline Astorová si myslí něco jiného. Slyšel jsem něco o tom, že se blíží anulace.”

Trevor zachoval klid. „A proč si myslíte, že je anulace možná?”

V ledově modrých očích se Ansonovi objevila nenávist. „Vaše manželství s Alanou je jen fraška. To je každému jasné. Alana sama to skoro připustila.”

Trevor se zle usmál. „Před Bohem a lidmi jsem Alaniným manželem já. Co se děje v naší posteli, je jen naše věc. To můžete vyřídit té ježibabě z Čtyřiatřicáté.”

Ve vzteku sáhl Anson po jakékoliv možné odpovědi. „Když není možná anulace, tak rozvod… Postarám se o to, aby Alana unikla z tohoto svazku, a nezáleží mi na tom, co budu muset udělat.”

„A proč vám na ní tak záleží? Copak mezi Čtyřmi sty není dost urozených slečen, na kterých byste mohl vyzkoušet své skvělé chovaní?

Ansonovi se do hlasu vloudil jed. „Caroline Astorová a já se považujeme za misionáře. Alana je vzácné děvče a neměla by mrhat svými kvalitami na někoho, jako jste vy. Je naší povinností zachránit ji před vašimi špinavými irskými penězi a vašima špinavýma irskýma rukama.”

Trevor postavil skleničku zprudka na desku klavíru. „Běžte a vyřiďte své velitelce, že Alana Sheridanová je ztracený případ. Už jsem na ni položil své špinavé irské ruce a hodlám je tam nechat.”

„Nemá vás ráda. Jen od vás něco potřebuje, a jakmile to dostane, přísahám, že vás opustí. Je to slušná dívka.”

Poslední slova Trevora zasáhla jak rána do brady. Rychle se vzpamatoval. „Tím chcete říct, že žádná slušná dívka by se mnou nežila v manželství?” Chvíli Ansona nechal, ať se smaží, a pak se teprve odhodlal k poslední ráně. „Něco vám řeknu, chlapečku. Alana si může stěžovat na spoustu věcí, které se jí na mně třeba nelíbí. Ale rozhodně si nestěžuje na to, co děláme v posteli.”

Anson se přestal ovládat. Vrhl se k Trevorovi, rozmáchl se a chtěl udeřit. Trevor ucouvl, měl své zkušenosti z rvaček na ulici. Pak vyrazil pěstí a Anson se zřítil na ludvíkovskou komodu.

Z nosu mu prýštila krev a vypadalo to, že neví, kde je. Trevor poslal pro lokaje. Přišlo několik mužů v černozelené livreji a tiše odnesli Ansona do kočáru, když jim předtím Trevor irsky důrazně řekl, kam ho poslat.

Když skončila projížďka parkem a vévoda se s nimi rozloučil, odešla Alana k sobě do pokoje, aby se převlékla na večeři. Ještě stále se nesetkala s manželem, a čím déle to trvalo, tím víc se setkání bála. Do pokoje proklouzla nepozorována. Margaret ještě nepřišla a Alana byla ráda, že je sama. V těch několika klidných minutách se mohla v tichosti připravit na náročný večer.

Hodila rukavičky na postel a ani by se na ni nepodívala, kdyby si nepovšimla Ansonovy navštívenky, která ležela na saténovém přehozu. Obrátila ji a zbledla, když uviděla, co je vzadu napsáno. Slova Chci se s vámi setkat byla přeškrtnuta a místo nich tam stálo pevnou rukou: Mám vám dát slova k Bridget OMalley? Hodila kartičku na postel.

Trevor znovu ukázal, jak žárlí, a Alaně se chtělo plakat, když si uvědomila, kolik je v tom ironie. Kdysi si myslela, že aby muž žárlil, musí mít rád ženu, na kterou žárlí, ale teď jí bylo jasné, že je možné cítit žárlivost i kvůli pouhému vlastnictví. Láska může chybět. Dokázala to předchozí noc. Trevor ji sice možná nechce, ale dokud patří jemu, nesnese, aby ji měl někdo jiný.

Dotkla se zlatého okraje kartičky. Její manžel byl složitý člověk, ale začala pomalu rozumět jeho manipulaci. Těmi slovy na Ansonově kartičce něco sledoval, a určitě se jí chtěl dotknout.

„Paní Sheridanová?”

Alana se ohlédla a spatřila Margaret, jak tam stojí s uzlíčkem flanelu, na tváři široký úsměv. „Paní Sheridanová, říkala jsem si, že vám to musím ukázat. Caitlín mi dovolila, abych sem holčičku přinesla. Viděla jste někdy tak roztomilou berušku?”

Alana k ní přistoupila. V růžové peřince spalo novorozeně. Mělo dokonalý obličejíček, na hlavičce trochu černého chmýří. „Ta je krásná,” zašeptala Alana a pohladila ji pod bradičkou. V tu chvíli se holčička zamračila a obě ženy se rozesmály.

Margaret jí dítě podala. „Chtěla byste si ji pochovat? Ani jedna nemáme dítě, o které bychom se mohly starat. Někdy mě napadá, jestli já a Kevin vůbec někdy… Ne, nechám toho. Pochovejte si ji! Určitě se vám bude líbit.”

Alana se začervenala vzrušením. Ani si nepamatovala, kdy měla naposledy v náručí dítě. Když malou chovala, teplou, měkkou a křehkou, srdce se jí naplnilo láskou a touhou někoho chránit. „Kdy se narodila? Nepamatuju se, že by některá ze služebných čekala.”

„To pan Eagan ji našel. Její matka, Caitlín O’Roarke, s ním uvízla ve výtahu a on pomohl holčičce na svět.” „Tomu nevěřím!”

„Opravdu, je to tak, paní Sheridanová. A pan Eagan, ten má holčičku tak rád, to byste nevěřila. Udělal by pro ni i pro její matku všechno na světě. Přivedl ji sem a slíbil jí práci, až bude moct, opravdu.”

„Věděla jsem, že Eagan je dobrý člověk. Je mu to vidět na očích, má je takové vřelé a laskavé.”

„Ano, paní Sheridanová.” Margaret pohladila holčičku po tmavé hlavičce. „Teď bude asi nejlepší, když ji zase odnesu dolů.”

„Půjdu s tebou. Ráda bych se setkala s její matkou. A taky si ji chci ještě chvíli podržet. Jak se jmenuje?”

„Siobhan,” zašeptala Margaret.

„To je krásné jméno. No, malá Shivhan, vrátíme tě mamince.” Margaret přidržela otevřené dveře a sestoupily po schodech dolů, kde žilo služebnictvo.

Prošly bludištěm pokojů, a když přicházely k matčině ložnici, zaslechly pevný hlas: „Za pár dnů, až budete silnější, můžete vstát a dělat, co budete chtít. Do té doby, než vám to doktor dovolí, zůstanete tady.”

Alana a Margaret vstoupily do pokoje zrovna ve chvíli, kdy Eagan vzal do náručí mladou ženu v bílé košili a opatrně ji odnesl zpátky do postele.

„Ale já bych měla pracovat,” bránila se dívka. Tvář měla ještě bílou, vyčerpanou po porodu a v očích jí bylo vidět nedůvěru a napětí nad tím, jaké ji potkalo štěstí.

„Ne, Eagan má pravdu,” připojila se Alana. „To vás nesmí ani napadnout, že byste pracovala, když se teď máte starat o tohle děťátko.” Usmála se na uzlíček, který měla v náručí. Shivhan tvrdě spala.

Caitlín si s obdivem prohlížela Alanu. Podle šatů bylo jasné, že je to paní domu. Caitlín nemohla uvěřit, že se zajímá o takové, jako je sama.

Eagan je představil. „Jen jí to přikažte, Alano. Za nic nechce zůstat ležet.” Podíval se na Caitlín a ona zpátky na něj a Alaně došlo, že mezi nimi cosi proběhlo. Zdálo se jí, že Eagan je trochu okouzlen touto dívkou, kterou zachránil před životem v hanbě na ulici. A měla pocit, že v Caitlínině úsměvu vidí obdiv pro Eagana, jako by to byl nějaký hrdina. A možná i trochu víc.

Eagan kývl na Alanu. „Musím říct, paní Sheridanová, že to dítě v náručí vám sluší. Trevor by si toho měl všimnout.”

Alana zbledla a vzápětí se začervenala. Eaganova slova ji vyděsila i potěšila. Možnost, že by měli dítě, se nehodila do vztahu, který s Trevorem měli, a přece ji po minulé noci napadlo, že by to bylo možné.

Dítě ji zachránilo, takže nemusela odpovídat. Shivhan se probudila, ulekla se a rozplakala. Alana se jí začala věnovat. Pohoupala ji a pak tiše řekla: „Myslím, že je čas na večeři.”

Caitlín se nabídla, že si holčičku vezme. Dříve než ji Alana stačila matce podat, ozval se od dveří hlas, který říkal něco irsky. Stál tam Trevor, v ruce novou hůl z irského trnkového dřeva. Zrovna se vykoupal. Měl ještě vlhké vlasy, leskly se mu olejem. Byl čerstvě oholený, měl na sobě jasně šarlatovou vestu a čistou košili s naškrobeným límečkem.

Znovu řekl Caitlín něco irsky. Trochu znervózněla a pak se ustaraně podívala na Eagana. Trevor se rozesmál.

„Musíte ji děsit? Zrovna měla dítě.” Alana nechápala, kde sebrala odvahu, aby mu něco takového řekla, obzvlášť když se setkali pohledem a v jeho očích byla všechna vášeň, vina i rozčilení z minulé noci. Prohlížel si ji, jak tam stojí a chová dítě. V tváři se mu objevil souhlas, pak starost a pak hněv.

„Jen jsem se ptal, jestli je keltská princezna, protože tu kolem ní všichni stojí jak u královského dvora.”

Alaně bylo jasné, že pil. Nevypadal jako opilý, ale měl něco v očích, nějaký nadpřirozený lesk. Dítě, jako by vycítilo napětí, se rozplakalo. Alana ji znovu pohoupala. Přikročila pak k matce.

„Určitě už má hlad. Margaret, mohla bys tu zůstat a dohlédnout, jestli Caitlín něco nepotřebuje? Odvedu mužské pryč, aby malou mohla nakrmit.”

„Ano, paní Sheridanová.”

„Pánové,” pokračovala pak odhodlaně, „šli byste se mnou nahoru?”

Trevor mlčel, tak začal mluvit Eagan. „Mám nějakou práci ve městě.” Pak se podíval na Trevora. „Je celá tvoje, drahý bratře.” Rozloučil se s nimi, ještě jednou se laskavě podíval na Caitlín a vyšel z pokojíku.

Caitlín se snažila uklidnit Shivhan, čekala, až bude sama a bude ji moct začít krmit. Alanu zlobilo Trevorovo otálení. Ledově se na něj podívala a pak odešla z pokoje.

„Počkejte.” Dohnal ji v chodbě. Chytil ji za paži zrovna ve chvíli, kdy kolem prošla služebná a uklonila se. Překvapilo ji, že uviděla pána v této části domu.

„Na co?” odsekla a snažila se mu vytrhnout.

„Musíme si promluvit.”

„Jste opilý! A není to trochu zbytečné? O čem bychom se měli bavit?” Hořce se zasmála, nedokázala zakrýt bolest. „Vlastně ano, je načase, abychom si nacvičili to lhaní na anulaci, když to Maře tak vychází s vévodou.”

„Mara se znovu setkala s Granvillem?”

„Jaká náhoda. Setkali jsme se v parku, představte si to.”

V zelených očích mu zablýsklo hněvem. „Dobře. Jen ať se s ním setká. Jak jsem slíbil, vyřídím ho jinak.”

„Jako obvykle máte všechno pod kontrolou. Takže kdybyste laskavě dovolil -”

„Ne.” Stiskl ji pevněji, ale jeho hlas zvlídněl. „Musíme spolu mluvit.”

Snažila se uvolnit sevření jeho prstů. „Možná vás to překvapí, pane Sheridane, ale já s vámi mluvit nechci.”

„Budete muset. A budete se mnou mluvit zde, na chodbě, kde bydlí služebnictvo, nebo v soukromí v kreslicím salonku?”

Přitáhl ji blíž k sobě a Alana ucítila z jeho dechu whisky. Závan alkoholu a vůně mýdla ji zasáhly jako šíp.

„Tvrdíte, že nemáme o čem mluvit, ale mýlíte se,” řekl a snažil se, aby to znělo souvisleji, než mu podnapilost dovolovala. „Začněme třeba vaším stavem.”

Ztuhla, zrudla hněvem i rozpaky.

Pokračoval. „Shivhan ve vašem náručí vypadala docela symbolicky, to mi neuniklo. Chystáte se snad za devět měsíců takhle držet vlastní?”

Ta slova ji zabolela. Dělal si legraci z jejich vztahu i z noci, kterou spolu prožili. Jemu určitě muselo připadat, že kdyby čekala dítě, byla by to jen další komplikace. Rozzlobila se. „To by vám zkřížilo plány, že?” Snažil se ji přerušit, ale pokračovala. „Dokážu si představit vaše nadšení, dítě s někým, jako jsem já. Jak odporné! Chcete, abych zašla za madame Restellovou?”

„Zabil bych vás, kdybyste se u ní jen ukázala.”

Nepochybovala o tom, že to myslí vážně. Najednou byla tak plna nepochopitelného hněvu, že by se na něj nejradši vrhla a začla ho tlouct, až by padla vyčerpáním. To on mohl za všechny její starosti. Přivádělo ji to k zuřivosti. Snažila se mu znovu vytrhnout, aby nezačala scéna, ale marně. Znovu a znovu se snažila, až už se neovládla.

Jednou, dvakrát, třikrát ho uhodila tvrdě přes tvář - jen se na ni díval, chladně, neúčastně. „Už jste skončila?” zeptal se, když se rozplakala.

„Nenávidím vás,” zašeptala přes slzy a bylo jí úplně jedno, jestli je někdo vidí. „Už se nemůžu dočkat anulace.” „Anulace třeba nebude možná.”

„Proč ne?” zeptala se zhloubi postrašené duše. Chtěla ho mít ráda, ale všechno vedlo k tomu, aby ho nenáviděla. Hrál si s ní jako kočka s myší. Neustále měnil pravidla hry, až měla pocit, že nesnese ten nápor na city.

„To dítě ve vašem náručí by vám mělo říct proč.”

„Nebudu mít vaše dítě.”

Zlostně se zasmál. „Ne? A jak to víte? To vaše vznešené lůno odmítá nosit dítě někoho, jako jsem já? To je mi líto, protože možná nebudete mít na vybranou.” Přitáhl ji k sobě. „A nesnažte se vymyslet, jak mě oklamat. Budu vědět, jestli jste těhotná, i kdybych měl přehrabávat vaše prádlo a denně vyslýchat vaši komornou.”

„Jste důkladný.”

„To je pravda. Jsem důkladný. Pohan ve vašem civilizovaném světě. Na to nezapomínejte.”

„Copak to jde?” Zoufale se mu snažila vytrhnout. „Připomínáte mi to na každém kroku. Nedivím se, že si nedokážete koupit přijetí. Nezajímá mě, kolik máte peněz, nic nehne s vaším pokrytectvím a

předsudkem. Zvládáte obojí skvěle. Ale proč by to mělo koho překvapovat, když vy sám jste obětí!” „Nejsem žádná oběť,” odsekl.

„Ne?” Odvážně se mu podívala do očí. „Já bych řekla, že ano. Jste obětí společnosti, Trevore Sheridane, a proto si myslíte, že máte nějaké božské právo zraňovat každého, kdo se vám postaví do cesty. Ale jste vlastně obětí vlastního smýšlení, a proto zůstanete obětí napořád.”

Vypadalo to, jako by chtěl pozvednout svou novou hůl a uhodit ji. Místo toho ji od sebe odstrčil. „Nikdo s vámi nemůže vyjít, Alano. Jste jako diamant, krásná, ale ledová. Je škoda, že diamanty nemáte ráda, náramně by se k vám hodily.” Potřásl znechuceně hlavou a podíval se na ni. „Tohle manželství je jak kletba, a bylo od samého začátku!”

„Máte pravdu, nemůžu se dočkat, až z toho budu venku!”

„Pak se mi nepleťte do cesty. Jestli mě přijdete ještě jednou svádět, jako jste to udělala včera, dostanu vás do postele, a jestliže jsme tentokrát vyvázli bez dítěte, příště už možná takové štěstí mít nebudete!”

„I když budu mít vaše dítě, stejně vás opustím! A protože jste katolík, musíte se rozvodu bát víc než já!” Podívala se na něj a vítězně se usmála.

Zkřížil ruce a přijal výzvu. „To mi nerozumíte, á mhúirnín, se mnou se rozvést nemůžete. Naše přísaha nás svazuje až do smrti. I když utečete, stejně budete moje žena. A pokud nedojde k anulaci, zůstanete mou ženou, než zemřete a vychladnete v hrobě.”

Dívala se na něj a děsilo ji, co říká. Pokud je těhotná a nedojde k anulaci, bude sice moct od Trevora Sheridana odejít, ale nikdy si nebude moct nikoho vzít, mít děti s někým jiným, být s někým jiným. A jak by mohla mít děti s ním, když se na ni dívá jen s hněvem a nenávistí?

Bledá jak stěna se od něj odvrátila a šla pryč. Snažila se vzpamatovat z posledních zpráv. Bylo to ironické, ale konečně se vyplnila symbolika jejího snu. Věděla, kdo je mužem ze sna. Ale místo aby ji zachránil, byl Trevor posledním člověkem, kterého viděla, než se utopila v moři jeho bohatství.

„Ale já - já se nemůžu moc dlouho zdržet.”

„To nevadí. Jen jsem vás chtěl vidět. Jste hodná, že jste přišla. Mohli bychom se trochu projít?”

Mara Sheridanová se ohlédla po komorníkovi a kočím. „Nemůžu jít moc daleko.”

„Dobře. Jen se projdeme po Mailu a zpátky. Budou s tím souhlasit?” Vévoda se podíval směrem ke kočáru.

„To by šlo. Mám hodinu času.”

Vévoda jí nabídl rámě. „Tak bychom měli vyrazit, ne?”

Mara chvíli zaváhala a pak se do něj plaše zavěsila. Šli chvilku, vyprávěli si o různých místech v New Yorku - o Delmoniku, o hudební akademii, o divadle Wallack. Zrovna mluvili o tom, jaký je Edwin Booth výborný herec a jak mu na slávě neubral ani zločin jeho bratra, když Mara ztichla a do očí se jí vloudilo provinění, kdykoliv se na něj podívala.

„Cože jste tak najednou ztichla? Narostly mi snad oslí uši?” zasmál se vévoda.

Mara zavrtěla hlavou. To ne. Vévoda z Granvillu byl nápadně hezký mladý muž s pravidelnými anglickými rysy, vlnitými světlými vlasy, které se ve slunci leskly až do červena a veselé modré oči takové barvy, jakou viděla jen jednou v životě, když ji Trevor vzal s sebou na jachtě do Monserratu. Na Karibské moře nikdy nezapomene. Vzpomněla si na ně pokaždé, když se vévodovi podívala do očí.

„Proč jste tak najednou ztichla, Mary?”

Odvrátila se, ani si nevšimla, že použil anglickou verzi jejího jména. „Zlobíte se na mě?”

„Ne, to ne,” vyhrkla a vystrašilo ji, že by si mohl něco takového myslet.

„Tak co se stalo?”

„To jenom - že nevím, proč se mi věnujete.” Konečně to řekla a bála se mu podívat do očí.

Zaklonil hlavu a rozesmál se. „Co je vám na tom tak divné? Myslíte si, že jsem pro vás příliš starý? Je mi dvaadvacet, jestli se teď budete cítit líp.”

„Ne, tím to není,” bránila se. „Trevor si myslel, že je vám dvacet čtyři, tak on by měl být klidnější. Zlobil se, když nás Alana představila. Nelíbíte se mu, to asi víte.”

Granville se lehce rozesmál. „Ptala jste se mě, proč by se člověk jako já ucházel o vás. Takovéhle komentáře mě budou věčně bavit, Maro. Vy americké dívky jste co na srdci, to na jazyku.”

„Ne úplně všechno, co mám na srdci,” přiznala Mara tiše.

„Co se děje?” Přestal se smát.

Dívala se před sebe, obličej jak vytesaný z kamene. „Slyšel jste od někoho o mém debutu?” „Ano.”

Dívala se mu do obličeje a hledala něco, co by ho zradilo. Pak se zeptala: „A co jste slyšel?”

„Že první přistěhovalci, kterým tu v New Yorku říkáte Čtyři sta, nepřišli.” Odstranil jí z obličeje pramínek tmavých vlasů. „A také jsem slyšel, že to bylo kvůli tomu, že jste Irka.”

„A vy jste Angličan. Trevor říká, že bychom měli Angličany nenávidět, protože Angličané nenávidí Iry ještě víc než zdejších Čtyři sta.”

Granvillův úsměv najednou zhořkl. „Nedovolte nikomu, Maro, aby vám radil, koho máte nenávidět. To je vždycky špatné. A co se mě týče, necítím k Irům žádnou nenávist. Moje babička byla Irka. Starý Granville pocházel z hrabství Clarke a moji babičku unesl přímo z kuchyně na svém panství. Žili spolu padesát let a měli deset dětí a třicet vnoučat. Vy mě nenávidíte?”

Mara zavřela ústa. „Ne. Jen jsem měla strach, aby.”

„Abych vám neublížil?”

Přikývla.

Znovu se dotkl její tváře a tentokrát už ani nepředstíral, že jí upravuje pramínek vlasů. „Víte, Granvillové jsou trochu zvláštní. Každý vévoda si vzal svou budoucí ženu po několikatýdenní známosti. Starý Granville byl nejhorší. Jeden den byla jeho vyvolená kuchařka a druhý den vévodkyně. Jsou lidé, kteří tvrdí, že jí nabídl sňatek hned toho dne, kdy ji uviděl, ale ona že ho odmítla, protože si myslela, že se buď zbláznil, nebo opil.”

„A nebylo to tak?”

„Nevím. Myslíte si, že já jsem se zbláznil nebo opil?” Zavrtěla hlavou a zadívala se do těch neuvěřitelně modrých očí. „To je dobře.” Opatrně se rozhlédl, jestli je nikdo nevidí, a pak ji lehce políbil na rty. „Kdy se vezmeme?”

Začervenala se. „Teď mi připadá, že jste přece jen trochu blázen.”

Usmál se. „Ještě mám čtyři týdny. Varuju vás, protože vím, co starý Granville cítil, když spatřil onu kuchařku. Kromě toho si myslím, že plavba zpátky do Anglie by byla příjemná svatební cesta.”

Mara se na něj dívala beze slov.

Alana upíjela šampaňské a pozorovala, jak lidé tančí valčík v plesovém sále hotelu na Páté avenue, jak se vyjímají ženy v náručích svých černě oděných partnerů. Kolem ní proplula Mara s Granvillem a tvářila se vážně a šťastně. Alana měla radost. Zpočátku si nebyla vévodou tak jistá. Teď trval na tom, aby mu rodina říkala Nigel. Alana jen chtěla dosáhnout určitého společenského úspěchu pro Maru, ale teď mu viděla na tváři, jak ho dívka zaujala, a věřila upřímně, že je to vážné.

Podívala se na Trevora, který stál vedle ní, a zabolelo ji u srdce, když si uvědomila, jak by si přála, aby se na ni někdy podíval podobnýma očima. Ale to přání bylo hloupé. I teď se tvářil zachmuřeně, když sledoval tanečníky na parketu.

„Sluší jim to, že?” zeptala se, protože ho chtěla zapojit do rozhovoru. Od oné debaty v chodbě pro služebnictvo spolu nemluvili a z nějakého zvláštního důvodu jí chyběly jeho ironické komentáře. I to bylo lepší než zdvořilé, chladné ticho.

Podíval se na ni a oči mu sklouzly k výstřihu, kde měla náhrdelník. Poslední rozhovor ji tak rozzlobil, že ji potěšilo, když našla diamantový náhrdelník, který jí kdysi dal. Spatřila ho a okamžitě si vybavila, co řekl o ní a diamantech. Pomstychtivě tedy vyndala nevkusný šperk ze zásuvky a připnula si ho na krk. Pokud ji pokládá za chladnou, dokáže mu, že má pravdu.

Náhrdelník teď byl mezi nimi jako zeď. Věděl dobře, proč si ho vzala. Viděla mu to na očích, když scházela po schodech. Všiml si, že jeho dárkem pohrdá a že ho má na sobě jen proto, aby se mu vysmívala. Od té doby mezi nimi nebyla klidná chvilka.

Teď toho Alana litovala. Byli nuceni spolu žít a jí bylo nepříjemné, že není laskavé slovo, které by si řekli s mužem, s nímž spala. „Sluší jim to, že?” opakovala tedy.

„Komu?” zeptal se, a to ji překvapilo.

„Maře a Nigelovi přece.” Zmateně se na něj podívala. Nespustil oči z parketu od chvíle, kdy přišli. Jestliže nemyslel na Maru v Angličanově náručí, tak na co tedy?

„Celý večer jste netančila. Proč? Copak je Stevens jediný muž, který by si s vámi zatančil valčík?” zeptal se jí a ta otázka ji překvapila.

„Cože?”

„Co je s těmi gentlemany? Všichni vědí, že ráda tancujete, tak proč pro vás nikdo nepřijde?”

„Trevore, o čem to mluvíte?” Dívala se na něj, jako by se zbláznil.

Ale Trevor se nezbláznil. Všechno jí došlo, když si všimla, jak se podíval na rukojeť hole. Pak se podrážděně rozloučil, omluvil a šel k baru pro další brandy.

Sledovala ho, jak namáhavě odchází, a do paměti se jí vrýval každý krok. Nevěděla sice, co ho dnes večer tak rozzlobilo, ale když si vzal z baru sklenici a vešel do vedlejší místnosti, měla chuť jít za ním.

Našla ho v knihovně, stál tam sám a díval se z okna na Čtrnáctou ulici. V místnosti vlastně bylo ještě několik lidí. V křesle pospával nějaký stařec a číšník odklízel špinavé sklenky. Přistoupila k Trevorovi, nevěděla, co má říct. „Za chvíli se bude podávat večeře. Potřebovala bych doprovod,” zašeptala.

„Stevens by vás nedoprovodil?” Díval se na ni a v očích měl nedůvěru.

„Chtěl byste snad, aby mě doprovázel Anson?”

Zrovna se chystal odpovědět, když do místnosti vtrhla skupinka mladých mužů. Zamířili přímo k baru, hlasitě se smáli a objednávali si brandy.

„…a pak ten Ir povídá Tak se drž!” Muž, který se smíchem dopověděl pointu vtipu, bouchl přítele do zad a znovu se všichni rozesmáli.

„Já znám lepší!” zvolal jiný. Ostatní ho pobízeli, aby začal. „Tak jedna irská husa, znáte to, přiběhne k mámě a volá: Mámo! Já sem v tom!”

Utišili se a byli zvědavi na pokračování.

Vypravěč se ušklíbl. „A pak jí máma povídá: A seš si jistá, že je to tvoje?”

Všichni se hlasitě rozesmáli. Plácali se po zádech, jako by zrovna vyhráli volby. Alana stála jako socha, sotva se na Trevora

podívala. Byl ve špatné náladě, už když přišel do místnosti. Teď měl obličej jak vytesaný z kamene a bylo vidět, že se blíží výbuch.

„Hej, hošo, co dělá ten tvůj mlejn? S akciema to vypadá pěkně na pytel!” zavolal Trevor s co nejtěžším přízvukem.

Muži se otočili a barva se jim vytratila z obličejů.

„Sheridan.” Muž, který vyprávěl vtip, vykročil a hloupě dodal na omluvu: „Nevěděli jsme, že jste tady.”

„To byl dobrej fór, fak že jó. Ale je tu dáma. Si myslim, že byste se moh omluvit.”

Fairchild se podíval vyděšeně na Alanu. Bylo jasné, že má větší strach z toho, že urazil jejího manžela než ji, ale pak kývl hlavou. „Promiňte, paní Sheridanová. Nevěděl jsem, že jste tady. Nikdy bych před vámi nic tak vulgárního neřekl.”

Alana neodpověděla. Podívala se na manžela.

„Dobře, hošo. Můžeš jít.” Sheridan si je dobře prohlédl a zapamatoval si jejich jména. Muži se stáhli jako zpráskaní psi a mysleli na svá konta v bance a na to, co s nimi Sheridan udělá.

Když odešli, rozhostilo se ticho. Alana se opatrně dotkla Trevorovy paže. „Trevore? Oni to tak nemysleli. Jsou prostě hloupí a baví se. Nestojí za to, abyste na ně byť jen na chvilku myslel.”

Přikývl a pořád se na ni nedíval. Pak promluvil, ale v hlase mu zněl vztek. „Já jsem o nic takového nestál. Dělal jsem to kvůli Eaganovi a Maře. V životě jsem nestál o společnost lidí, jako jste

vy.”

„Já vím,” odpověděla, a mrzela ji ta formulka „lidé jako vy”. „Někdy schovávám to, co je mi nejdražší, jen abych se jich

nedotkl.”

Dojala ji jeho nejistota a pocítila skoro něžnost. „Myslíte přízvuk? Vždyť tak mluvíte, jen když se zlobíte. Nebo když zapomenete.” Vzpomněla si na postel a na to, jak zapomněl. Začal mluvit s přízvukem, a prozradil tak, že není stvoření s železnou vůlí, jak by si to přál. Na krátkou chvíli něco cítil a zapomněl. Měla radost z toho, jakou sílu jí to dodalo.

Vzdechl a prohrábl si tmavé vlasy, kterých se znovu chtěla dotknout. „Neměl jsem s nimi tak mluvit. Teď řeknou, že se chovám jak jejich sluhové, a to nikomu neprospěje.”

„Jste Ir. Proč musíte mluvit, jako byste byl někdo jiný? Měl byste mluvit, jako byste byl sám sebou.”

„Mara a Eagan jsou Američané. Mluví jako Američané. Mrzelo by mě, kdyby jim to kazil můj přízvuk.”

Začala šeptat. Bylo bláznivé říct mu, na co myslela. Věděla líp než kdokoliv jiný, že její manžel je jako divoká kočka, která hned vrní, hned vyrazí k útoku. Ale nakonec ji přesvědčil jeho hezký profil i vlastní srdce. „Trevore, mně se váš přízvuk líbí. Chtěla bych - chtěla bych, abyste ho používal, třeba jenom, když mluvíte se mnou.”

Překvapeně se na ni podíval. Znovu však spatřila nedůvěru, zasetou tolika lety bojů s chudobou a předsudky. „Abyste si připadala výš? Jako oni?”

„Ne.” Zoufale ho chtěla zbavit toho podezření, chtěla ho přesvědčit, že je jí jedno, jak ho vidí ostatní, že jí to bylo vždycky jedno. Tolikrát jí ublížil, ale přesto v něm viděla některé šlechetné rysy, které stály za obhajobu. Dokázal to tím, jak se staral o Maru, a to ho v jejích očích stavělo výš než kohokoliv ze Čtyř set. Mrzelo ji, že mu nikdy nebude připadat dost dobrá.

„Běžte na večeři. Jsem si jistý, že po téhle scéně půjdete radši s někým jiným.” Otočil se k oknu a tvářil se neproniknutelně.

„Pojíte se mnou.” Šeptala, byla rozhodnuta mu dokázat, že ho nesoudí podle toho, co si myslí ostatní. Možná že jejich sňatek bude anulován, možná že nebudou šťastní, ale rozhodně ne kvůli tomu, že je Ir. „Nabídněte mi rámě a pojďte se mnou. Prosím.”

Pomalu se k ní otočil. V pohledu měl nejistotu a nedůvěru. Váhal a pak k ní vztáhl ruku. Stiskla ji pevně, ruka se jí samé třásla.

„V životě vám nebudu rozumět,” zamumlal skoro pro sebe a díval se na ni celou cestu k parketu. „Udělala jste tolik věcí, kterým nerozumím.”

Usmála se, bylo jí skoro do pláče, kývla na dvě nebo tři matrony cestou a držela se pyšně paže svého manžela. Pravda se jí říkala těžko. „To je proto, že mi nechcete rozumět, Trevore. Z toho pramení všechny vaše problémy.”

Neodpověděl a po zbytek večera pil. Několikrát si všimla těch hnědozelených očí, ale pokaždé, když si uvědomil, že se na něj dívá a hledá v jeho pohledu porozumění, se odvrátil.

Večírek u paní Astorové měl být společenskou událostí století. Za tři týdny se taneční sály v jejím sídle měly proměnit v napodobeninu Versailles. Ona sama chtěla jít samozřejmě v kostýmu Marie Antoinetty, a Backhouse jí dokonce koupil sadu šperků, které kdysi patřily slavné francouzské královně.

Alaně na večírku nezáleželo. Jestliže přece jen půjde, tak jen proto, aby slyšela vévodu, jak se rozloučí, a aby viděla udivené obličeje Čtyř set, až oznámí své zasnoubení s vyvrhelem společnosti - Marou Sheridanovou.

Bylo skoro jisté, že k zasnoubení dojde. Uplynul týden a védoda se objevoval po Marině boku při každé vhodné příležitosti. Alana je sice doprovázela jako pilná gardedáma, ale podezírala Maru, že se stýká s Granvillem během svých vyjížděk, a bylo jí jasné, že jsou sebou stejně nadšeni, jako Eagan a jeho padlý anděl.

Eagan každého překvapil, jak se k té irské dívce choval. I když ani on, ani Caitlín neudělali nic, co by překročilo vztahy pána a služky, bylo to jasné každému, kdo se na ně podíval. Caitlín ještě nepracovala a už se jí dostalo všeho možného pohodlí. Shivhan měla růžovou postýlku s růžovými stužkami a peřinky vyšívané jeptiškami z kláštera sv. Brendana, a co bylo nejabsurdnější, najatou chůvu, na které Eagan trval, protože byl přesvědčen, že Caitlín je po porodu příliš zesláblá, aby se mohla starat o dítě.

Přitom to nebyla vůbec pravda. Caitlín byla silná a zdravá a bylo skoro nutné přivázat ji k posteli, aby se hned nepustila do nových povinností. Bylo jasné, že se chce odvděčit muži, který zachránil ji i její dcerku, a mátly ji jeho dary a pozornosti. Alana si dokonce myslela, že z něj má strach. A čím víc o něm dívka pochybovala, tím víc ji zahrnoval dárky a tím víc byla pak ona zmatena.

Alana semkla rty. Nevěděla, jak vztah mezi Eaganem a Caitlín skončí. Mohl se sice vrátit ke svým prostitutkám, ale nějak si to nedokázala představit. Narození Shivhan ho změnilo. Po onom

zážitku ve výtahu se na ženy díval úplně jinak. Viděl, jak snadno se z nich stávají oběti, a viděl i jejich sílu. Díval se teď na Caitlín s takovou úctou, s jakou se nikdy na žádnou ženu nepodíval.

„Váš vůz je připraven, paní Sheridanová,” oznámil Whittaker a přerušil tok jejích myšlenek.

Alana se postavila, oblékla se do černých cestovních šatů, které vždycky nosila, když jela do Brooklynu. Byla tak ponořena do Mařiných a Eaganových starostí, že docela zapomněla na svoje. „Děkuju, Whittakere,” a potom, za chvilku, jako by pochybovala, že ji někdo bude pohřešovat, a ze všech nejmíň pán domu, dodala: „Kdyby se po mně někdo sháněl, řekni, že budu do večeře zpátky.”

„Dobře, madam.” Whittaker jí přidržel otevřené dveře a díval se, jak odchází mramorovým foyerem a míjí bronzovou sochu Amora, který se chystá k prvnímu výstřelu. Komorník se ještě podíval, jak nastupuje do kočáru, a pak se vrátil do domu. Prošel kolem Amora, mramorovým foyerem a zastavil se u otevřeného vchodu do knihovny.

„Má na sobě černé šaty, pane, jako vždycky, když jede do Brooklynu. Nechal jsem vám připravit druhý kočár.”

S temným výrazem Sheridan uchopil hůl a vydal se na cestu do Brooklynu.

„Není jí dobře, paní Sheridanová. Trvám na tom, abyste se vrátila na Manhattan. Vzkážeme vám, až bude moct přijímat návštěvy.” Sestra Steinova semkla tenké rty a dívala se přísně na Alanu.

„Co se stalo?” ptala se Alana a zmateně tiskla perlovou kabelku.

„Namlouvá si, že si pamatuje tu noc, kdy zahynuli vaši rodiče. Musela dostat sedativa. Dali jsme jí morfium, teď ji nemůžete

vidět.”

„Musím ji vidět! Zrovna teď mě potřebuje!” křičela Alana a bylo jí hrozně, když si představila, jak musí sestra trpět. „Kde je?”

„Paní Sheridanová, uklidněte se a rozmyslete si to,” radila sestra.

Alana se rozplakala. Slzy jí tekly po tvářích. „Věří tedy tomu, že je zabila? Proto ji nesmím vidět?”

„Je to ještě horší. Vymýšlí si. Jestliže za ní půjdete, pravděpodobně začne obviňovat vás, že jste je zabila. Teď vám skutečně radím, abyste se vrátila do kočáru a ušetřila sebe i ji nepříjemných zážitků.”

„Ne,” odmítla Alana prostě. „Chci ji vidět. Potřebuje mě.”

„Musíte mít souhlas lékaře. A ten tu teď není. Bude to možná trvat celý den, než se vrátí.” V tu chvíli to vypadalo, že sestra Steinova nemá vůbec žádné rty.

„Tak tu na něj počkám.” Alana vytáhla z rukávu lněný kapesník a osušila si oči. Zvedla hrdě hlavu.

„Jak myslíte.” Sestra se na ni podívala a v její tváři bylo jasně vidět nesouhlas.

Pak se ozval křik. Alana se vyděšeně podívala do chodby. Otevřely se dveře a bylo slyšet, jak nějaká žena zápasí s ošetřovateli. „To je moje sestra!” vykřikla Alana. „Kašlu na doktora, musím ji vidět!”

„Nemůžete!” vykřikla sestra, když Alana přiběhla k pokoji a otevřela dveře.

To, co uviděla, ji málem zabilo. Christal vypadala jak svůj vlastní stín, vyhublá, s rozšířenýma očima. Snažila se vstát z postele, v níž ji držely dvě ošetřovatelky v bílomodrých uniformách. Na nočním stolku stály morfiové soli a prázdná použitá stříkačka napovídala, že zrovna dostala drogu.

Morfium už začalo účinkovat. Christal se přestávala bránit. Ošetřovatelky ji připoutaly řemeny za ruce a za nohy. Nakonec už Christal ležela docela klidně, oči měla prázdné a bez výrazu, ty oči, které se dřív třpytily radostí a zájmem.

„Panebože!” Alana k ní přistoupila, dotkla se rozcuchaných plavých vlasů a rozplakala se.

„Vidíte, nemůžete jí pomoct,” řekla sestra Steinova.

„Je tohle zapotřebí?” rozzlobila se Alana. „Nikdy dřív nic podobného nepotřebovala.”

„Varovali jsme vás, že to bude nutné, když si začne vzpomínat.”

„Ale ona si nevzpomíná. Tvrdila jste, že si vymýšlí.”

Sestru Steinovou to zmátlo, ale rychle se vzpamatovala. „Ano, ale věří tomu, co si vymýšlí, a proto s ní není rozumná řeč. Její výmysly jí připadají tak skutečné, jako jsem já nebo vy.”

„A na co si vzpomíná?”

„Už jsem vám řekla, že to jsou nesmysly. Obviňuje každého.”

Alana měla dojem, že ošetřovatelka lže, ale věřila tomu, že to dělá proto, aby ospravedlnila, jak se sestrou zacházejí. „Chci, abyste ji odsud okamžitě propustili. Sbalte jí věci. Odvezu ji hned dnes.”

„To nemůžete, paní Sheridanová. O tom, že má být tady, rozhodl policejní náčelník. Jen on ji může poslat někam jinam.”

„Získám od něj povolení. Než se s ním vrátím, připravte ji na cestu.”

Sestra Steinova se najednou začala chovat úplně jinak a Alaně připadalo, že ji nenávidí. „Až přinesete podepsaný dopis od policejního náčelníka, že Christabel Van Alenová může být svěřena do vaší péče, tak s vámi půjde. Do té doby mám povinnosti vůči vašemu strýci a vůči všem lidem v New Yorku, aby zůstala, kde je a kde má být.”

„Ale máte ještě důležitější povinnost, abyste byla lidská! Copak to nechápete?” Znovu se rozplakala. „Christal je jen šestnáct. Nemůžete s ní takhle zacházet!”

„Je nebezpečná sobě i okolí.” Ošetřovatelka ji propichovala ledovým pohledem. „Měla byste odejít, paní Sheridanová. A než seženete ten dopis, nevracejte se.”

Alana se na ni dívala a slzy jí tekly po tváři. Christabel už byla klidná, jen pohybovala rty, jako by tiše protestovala. Alaně bylo špatně bezmocí, chtěla ji odsud vysvobodit, ale ve chvíli, kdy se podívala na sestru Steinovou, jí bylo jasné, že to půjde jen ve chvíli, kdy přinese dopis. A to bylo nemožné.

„Sbohem, paní Sheridanová.” Sestra Steinova otevřela dveře.

Alana rychle políbila Christal na tvář a vyběhla z pokoje. Byla rozrušená a myslela si, že chladný vzduch jí pomůže, že bude moct znovu začít klidně myslet. Vyběhla z hlavních dveří, vzlykala a lapala po dechu. Kdyby měla svůj poslední den na zemi prožít tak, že bude prosit náčelníka, aby dovolil propustit její sestru, udělá to. Ale když si představila, jak dlouho ještě sestra bude muset snášet podobné zacházení, bylo jí zle. Za celá ta dlouhá léta se zdálo, že sanatorium Parkview, nákladný soukromý ústav v New Yorku, předstírá humánní péči, ale zrovna teď, když Christal potřebovala pomoc a podporu, tak ji jen svázali a umlčeli, jak se to dělalo za temného středověku.

Alana měla pocit, že ji zradili, a zatoužila po odvetě. Když se podívala po svém kočáru, měla pocit, že ji matou smysly. Pár metrů od ní stál její manžel, ruce založené na hrudi, opíral se o svůj kočár a pozoroval ji se zamyšleným výrazem.

Připadalo jí, že byla zrazena dvakrát.

Asi vteřinu se nic nepohnulo. Dokonce i ptáci na jilmech, které lemovaly cestu, na chvíli zmlkli.

„Ptal jsem se správce. Řekl mi, že tu mají pacientku jménem Christabel Van Alenová.” Jeho hlas zněl najednou jako laskavé šeptání. „To je vaše sestra, že?”

Alana se na něj podívala a v tu chvíli nenáviděla úplně všechno - jeho hezký irský obličej, jeho černou trnkovou hůl, jeho chování. „Lhal jste mi. Slíbil jste mi, že mě sem nikdy nebudete sledovat. Jste lhář. Lhář!”

Přišel k ní, ve tváři se mu nehnul ani sval, jako by podobnou reakci čekal.

Chtěla ho začít bít. Neměla se čím bránit, všechna její tajemství byla prozrazena. Nevěděla, jak to spravit, jak chránit sebe i sestru, teď, když Trevor Sheridan všechno věděl. „Jste podlý. Na něčem jsme se dohodli. Slíbil jste -”

„Alano!” Příkře ji přerušil. „Už jsem to nemohl vydržet ani den, abych nevěděl, kam jezdíte. Musel jsem to udělat.”

„Jste lhář,” opakovala, jako by ho to slovo mohlo zranit.

Obličej mu ztvrdl jako kámen. „Ano, lhal jsem, ale nedokázal jsem se přemoct, abych vás nesledoval.”

„Co teď uděláte, když to víte? Jak mě budete vydírat?”

„Nepřišel jsem, abych vás vydíral.”

Zmocnila se jí panika. „Prosím vás, neubližujte mé sestře,” prosila tiše. „Neubližujte Christal. Udělám všechno, abych ji ochránila, dám vám cokoli, abych ji ochránila, můžete mít všechno, co budete chtít, jen jí neubližujte!” Napadalo ji všechno možné, co by teď mohl udělat. Život jako by se jí rozpadal na kusy. Zdálo se jí, že už nad ničím nemá vládu. Zabořila hlavu do rukou a rozplakala se.

Ucítila jemný dotyk. Vzal ji do náručí, hůl měl za zády. Sotva si to uvědomovala. Ničila ji situace, do jaké se dostala Christabel, a všude kolem sebe viděla nevyhnutelnou porážku. Neměla dost slz, které by vyjádřily její smutek, zklamání, beznaděj.

Minuty plynuly a slz ubývalo. Pomalu si začala uvědomovat, co se děje kolem ní, jak ji drží v náručí, jak ji tlačí holí do zad a jak ji jemně hladí po rameni. Na chvíli si připadala v jeho objetí jistá a bezpečná, skoro mu věřila, že jí chce pomoct, ale pak se jí vrátil zdravý rozum. Věděla, že i jeho objetí dokáže lhát.

„Nepřišel jsem proto, abych ubližoval vaší sestře. Chci vám jen nějak pomoct, jestli to jde.”

Znovu se rozplakala a odvrátila se, aby na ni neviděl.

Ale stejně jako předtím se Trevor nechtěl vzdát. Přistoupil blíž a objal ji v pase. „Řekněte mi, jak bych jí mohl pomoct.”

Alana vzlykala a nemohla mu hned odpovědět. Pak to zkusila. „Je nemocná. Špatně tu s ní zacházejí. Musím ji odsud dostat, nebo ji zabijí… oni ji tu zabijí…” Pak se znovu rozplakala, a než se mohla bránit, přitáhl ji k sobě, až jí slzy padaly na jeho hedvábnou vestu.

„S kým potřebujete jednat, abyste ji odsud dostala?” zeptal se

tiše.

„S ná - náčelníkem od policie.”

„Dobře. Dostanu ji odsud. Můžu ji odsud dostat.”

„Jak?” Podívala se na něj s překvapením i důvěrou.

Skoro se usmál. „Přemýšlejte, á mhúirnín. U policie je rozhodně víc Irů než Poutníků.”

Znovu se na něj podívala. „To máte pravdu,” přisvědčila.

„Tak mě nechte, abych se postaral o vaši sestru. Udělám to rád.” Hořce se usmál. „To je možná jediná oblast, kde mám víc vlivu než vy -”

„Opravdu nám chcete pomoct?” zašeptala. Držela se toho příslibu jako klíště, i když věděla, jak snadno může zmizet. Když přikývl, zeptala se: „Proč?”

„Protože mám rád, když mě potřebujete.”

Pevně se na něj podívala a proběhlo jí zvláštní zachvění. Svým nevlídným způsobem jí možná naznačoval, že k ní začíná něco cítit. Ale pak jeho slova mohla znamenat také něco jiného, potvrzovat tu část jeho bytosti, kterou znala až příliš dobře. Trevor Sheridan, který musí vyhrát za každou cenu.

„Potřebuju vás,” zašeptala a byla ochotná udělat cokoliv, jen aby sestru dostala z toho pekla. Bylo ironické, že vlastně řekla to, co jí na srdci leželo nejvíc.

„To je dobře,” odpověděl a v temných očích mu blýsklo uspokojení.

Když Sheridanův kočár odjel, sestra Steinova ustoupila od okna, kterým je sledovala. Šla k svému psacímu stolu a rychle napsala vzkaz, který adresovala panu Baldwinu Didierovi, hotel Athéna, Troy, New York.

„Vezměte tohle a postarejte se, aby to šlo první třídou,” nařídila zřízenci, který se objevil v pokoji.

Zřízenec přikývl a podíval se na dopis.

„Jak je jí?” zeptala se sestra.

„Spí.”

„Tak běžte. A pospěšte si. Pan Didier trval na tom, abychom ho okamžitě vyrozuměli, kdyby se něco takového začalo dít.”

„Ano prosím.” Zřízenec se převlékl z bílé uniformy do černého pláště. Sestra se dívala, jak odchází. Pak šla k Christabel.

Dívčiny rty se stále pohybovaly, jediný důkaz odporu pod vlivem drogy. Sestra ji chvíli neúčastně pozorovala, když Christabel vykřikla a snažila se ve spánku vyprostit z pout.

Nemohla pro ni nic víc udělat. Otočila se a odcházela z pokoje. Neslyšela už, jak nemocná začala sténat: „Já jsem tě viděla. já jsem tě viděla … ne! Ne! Prosím tě, nedělej to, strýčku!”

Když se vrátili domů, byla Alana úplně vyčerpaná. Trevor se okamžitě vydal za policejním náčelníkem, tak si šla odpočinout do pokoje. Ležela jí v hlavě jednak Christalina obtížná situace, jednak Trevorova slova. Alana znala svého manžela příliš dobře na to, aby si neuvědomovala, že za svůj dobrý skutek bude chtít nějakou odplatu, a v hlavě se jí honila tajemná slova „Bridget O’Mailley” jako příslib i varování.

Po krátkém neklidném spánku vstala a zazvonila na Margaret. Komorná jí pomohla se svléct a zrovna se chtěla vykoupat, když se rozhodla jinak. Poslala Margaret pryč, oblékla si růžový župan a šla do vedlejšího pokoje u koupelny.

Dosud v tom pokoji nebyla, i když byl připojen k její ložnici a měla ho sdílet s pánem domu. Kolikrát zaslechla, jak si tam odbývá hygienu Trevor, ale ona si vždycky nechávala připravit koupel ve své ložnici, tak jak to dělávala na Washington Square. Koneckonců, byla jedna ze Čtyř set a nesnižovala se k moderním vymoženostem, jako je zabudovaná koupelna. Dnes se ale rozhodla svůj zvyk změnit. Nedokázala odolat pokušení tekoucí teplé vody, která by jejímu unavenému tělu přinesla úlevu. Teď, když byl Trevor pryč, nebyl důvod, aby se neuvolnila. Musela se připravit na večírek u

Van Damových a na zprávy, které Trevor přinese z policie, ať už budou jakékoliv.

Dešťová lázeň - tak se jí říkalo, stála uprostřed velké místnosti obložené mramorem. Kolem mramorové vany visely lněné závěsy, aby voda, která stříkala z krabičky na stropě, necákala kolem. Obsluha byla jednoduchá, stačilo otočit pozlacenými kohoutky a přidat podle potřeby studenou vodu.

Sundala si plášť, rozpustila vlasy a vstoupila do vany. Brzy měla strach, že už z ní nikdy nebude chtít vylézt. Když jí na záda a na hlavu padaly proudy teplé vody, zdálo se jí, že se všechny její starosti rozpouštějí a mizí. Najednou pocítila vlnu optimismu, byla si jistá, že všechno zvládne. Trevorovi se podaří osvobodit Christal. Byl přece mistrem podobných situací. Dokázal dostat všechno, co chtěl, to přece dokázal mnohokrát.

A pak, pomyslela si, neznamenala ta jeho ochotná pomoc Christal, že o ni samotnou přece jen stojí víc, než dává najevo? Zavřela oči jako by se modlila, a doufala, že by to mohlo znamenat obrat v jejich manželství. Děs z toho, že by ho musela opustit, kdyby jejich manželství bylo anulováno, ji zmáhal. Trevor sice nebyl tak vtipný jako Anson, ani takový svůdce jako Eagan. Cítila se s ním ale méně osamělá než předtím s kýmkoliv jiným -dokonce i s Christal. Uvědomila si, že mají něco společného. Poznala to hned té první noci, a teď cítila záhadné pouto. Bylo to tím, jak byl ochoten udělat cokoliv pro svou sestru, a Alana tomu rozuměla, i když to pro ni bylo bolestivé, protože jí to připomínalo její lásku k Christal.

Bylo ale smutné, že právě jeho láska k vlastní rodině z ní dělala nežádoucího outsidera, že kvůli jeho rodinným svazkům nemohli mít vlastní rodinu. Nechtěla se vzdát manželství bez boje, ale nemohla zapomenout na svou pýchu a prosit ho, aby ji měl rád. Potřebovala svou pýchu, protože to bude to jediné, co jí pomůže překonat roky samoty, až budou rozloučeni.

Lily se na ni proudy vody. Na závěsech se srazily kapky. Natáhla se pro mýdlo, co leželo v zlaté misce ve tvaru mušle. Vonělo jako Trevor, slabá vůně kořenné kolínské se mísila s vůní mýdla. Když zavřela oči a nadechla se, představovala si Trevora tak živě, že měla dojem, že stačí jen natáhnout ruku a dotkne se ho.

Rychle si namydlila ruce, nechtělo se jí přiznat si, jak ji rozrušuje představa, že si zrovna tímhle mýdlem bude mydlit tělo. Chtěla být rozumná, umyla si ruce, ale jak vůně naplnila koupelnu,

nedokázala se pomyšlení na Trevora zbavit. Byl všude kolem ní, ve vůni, ve vzduchu. Potají by ji to těšilo, ale měla zároveň strach si to přiznat. Její tělo reagovalo tak, jako by bylo tělem zvířete, a měla pocit, že se celá rozpouští, pálí a touží po něm tak, že si to nechce připustit.

Otřásla se a namočila houbu. Přejela si houbou po hrudní kosti, zmáčkla ji a po prsou jí začaly stékat mydliny jak ledová poleva na dortu. Drhla se, a najednou už to nedokázala vydržet. Co bylo zpočátku potěšením, jí najednou připadalo jako trápení a bylo to o to smutnější, že všechna zažehnutá touha musela zhasnout.

Ponořila hlavu pod vodu, doufala, že tak smyje vůni i rozrušení. Zůstala pod vodou skoro minutu, se zavřenýma očima. Nezmizelo to, reagovala pořád stejně. Její mysl, tělo i duše se dokázaly soustředit jen na Trevora, a i když jí to trochu vadilo, uvědomovala si, že to je vlastně to, co chce.

Najednou zaslechla zvláštní zvuk, jako když déšť bubnuje na papír. Otevřela oči a proudem vody zahlédla, jak se závěs rozhrnul a jak před ní stojí tmavá postava s pocákanou košilí.

Třesoucíma rukama si vytřela vodu z očí. Trevor ji pozoroval, v pohledu směs překvapení a potlačované touhy. Alana ztuhla, měla pocit, že nějakým kouzlem se její představy zhmotnily, a nedokázala zatáhnout závěs a skrýt svou nahotu. Ani ji nenapadly otázky, které mu měla položit o Christal. Než vyslovila jediné slovo, položil jí ruku na šíji a přitáhl ji k sobě. Políbili se.

Unikl jí vzlyk, ale nebyl v tom protest. Protesty teď byly zbytečné - vlastně ještě něco horšího, pokrytecké, protože teď by lhala jemu i sobě, kdyby tvrdila, že nechce to, po čem hladoví tak, že umře, jestli to hned nedostane.

Chutnala znovu a znovu jeho teplý jazyk, kolem šuměla sprcha. Pohladil ji po prsou, sbíral prsty kapky vody, jako by to byly diamanty. Rozepnul si kalhoty.

Nevěděla pořádně, co se dělo potom. Uvědomovala si jen jeho ústa a to, že ji chce.

Octli se oba na dně mramorové vany a Trevor ji položil na sebe. Muž, který byl vždycky chladný a ovládal se, se najednou proměnil a nic nebylo nemožné.

Koupelna byla plná páry z horké vody, ještě vřelejší než touha, která je rozněcovala. Toužila nějak si zvěčnit tuhle chvíli soukromí, rozhrnula mu mokrou košili a nedočkavě ho začala hladit po zarostlých prsou. Líbilo se mu to, v koutku jeho úst zahlédla

úsměv. Hladil ji po jemných, bílých stehnech a pak natáhl ruku po její zlatovlasé hlavě, aby si ji přitáhl k dalšímu polibku. Druhou rukou ji objal kolem boků a posadil ji na sebe.

Měla pocit, že je ho najednou plná. Prohnula se jako kočka. Ukázal jí, jak se má pohybovat, a protože ho chtěla potěšit, stala se z ní dobrá žákyně, obzvlášť když se jí dotýkal v místech, kde se setkávali klínem. Hladil ji po celém těle a přitáhl si ji k dalšímu polibku. Pohyboval se v ní, znovu a znovu, a když viděla, jak se jeho obličej změnil, obličej člověka, který potřeboval sebekontrolu jako drogu, vykřikla a snažila se uchovat si své potěšení, jako by jí ho brzy měli vzít.

Nevěděla, jestli uplynula minuta nebo hodina. Byla zesláblá, nestačil jí dech, podívala se na něj pod sebou. Hladila ho po promočených šatech, po lesklých vlasech i zvedajícím se hrudníku, po obličeji naplněném potěšením a najednou měla radost ze své nově nalezené moci. Byla si jistá, že Daisy takhle Trevora Sheridana nikdy neměla. Ledová maska jejího manžela zmizela a místo toho tu bylo divoké zvíře, které po ní toužilo tak, že jí to bralo dech.

Slyšela, jak vzdychl, pak ucítila teplý proud a chtělo se jí plakat, smát se, vyjádřit všechny city, které by se rovnaly tomu, co v tuto chvíli cítila. Poprvé ucítila, jak chutná moc. Moc je neodolatelná droga, ale to platí i o lásce. Těšilo ji obojí, protože na jednu krátkou chvilku si připadala jako lvice.

V pět třicet stála Margaret na chodbě před dveřmi do Alaniny ložnice a sledovala komorníka pana Sheridana, který čekal u jeho dveří. Alana nebyla ani v ložnici, ani v koupelně, kde ji Margaret opustila. Všechny Trevorovy pokoje byly zamknuté, a instinkt jim oběma napověděl, že by nebylo vhodné klepat.

Margaret se podívala s očekáváním na komorníka a ve tváři měla vepsanou otázku: „Co teď?” Komorník jen přikývl a otočil se na patě. Zrůžovělá Margaret udělala totéž a říkala si, že i když Sheridanovi nestihnou večeři, ještě je dost času, aby se oblékli a připravili na večírek u Van Damových, který začínal v deset.

Alana ležela Trevorovi v náručí v prostěradlech zvlhlých sprchou a potem. Trevorovy šaty ležely jako mokrá hromádka u

postele. Když ji tam donesl, vzal si ji ještě dvakrát, pomaleji, ale se stejnou vášní.

V tichosti se objímali, Alana ležela na břiše a jemně si hrála s tmavými chlupy na jeho prsou. Trevor ležel na zádech a hladil jemnou křivku jejího boku. Zdálo se, že oba mají strach něco říct. Slova jim vždycky škodila. Bud řekli příliš mnoho, nebo příliš málo. Když bylo tedy zapotřebí mluvit, mluvil Trevor irsky, jemnými slovy, kterým nerozuměla, ale dokázala vycítit, o čem asi

jsou.

Líbala ho, když chtěl, on ji hladil, když potřebovala jistotu, a pak se spojili v novém vášnivém objetí, v kterém jí šeptal znovu a znovu tar-cionn, až nastalo ticho.

„Chci si Maru vzít. Rád bych ji vzal s sebou zpátky do Anglie, až se budu za týden vracet. Doufám -” vévoda se na chvíli zarazil a pak pokračoval, „že budu mít vaše svolení.”

Trevor pozoroval Granvilla, když proti němu seděl v knihovně. Bylo to ráno příštího dne, Alana ještě stále spala v jeho posteli. K Van Damům nešli. Třel si zarostlou bradu. Vévoda přijel dřív, než se stihl oholit, a měl tisíc jiných starostí, než se bavit s tímto neodbytným mladým Angličanem.

„Co k vám Mara cítí?” zeptal se zdrženlivě a nepřátelsky.

Nigel chvíli váhal, pak opatrně odpověděl. „Doufám, že opětuje to, co cítím já.”

„Je jí teprv šestnáct, to snad víte. Podle mého názoru je moc mladá na to, aby se vdávala.” „V Irsku se vdávají mladší.”

„Tady nejsme v Irsku.” Trevor se poprvé usmál. Vypadalo to, že je vévoda nervózní. „Víte, Vaše Veličenstvo, je to zvláštní věc, jak si Irové potrpí na vrchnost. Jak ji milují i nenávidí. Můj otec mi dal jméno po hraběti, u kterého sloužil. Taková pocta. A přece to byl ten samý hrabě, co pak nechal mou matku hladovět, když otec umřel. Šlechtu tedy nemám nijak v lásce. Nezlobte se tedy na mě,

že vás přátelsky nepoplácám po zádech a nezačnu volat: Vítej do rodiny, milý hochu!”

„Granvillové neměli nikdy nic společného se systémem v Irsku. Souhlasím s tím, že je špatný a nespravedlivý.”

Vévoda zdvihl hlavu. Najednou vypadal na víc než na dvaadvacet.

„Správně. Tak až budou křivdy napraveny, můžete si vzít mou sestru.” Trevor vstal, jako by ho propouštěl.

Nigel se ale nedal setřást tak rychle. „Chcete tedy, aby od vás utekla? Přesně to uděláme, jestliže budeme muset, to vám přísahám. I když vím, že stojí o vaše požehnání.”

„Přišel jste si ale pro něj vy. To mi připadá legrační.”

Vévoda pomalu řekl. „Co se mně týče, na vaše požehnání kašlu, Sheridane. Nepotřebuju vás. Chci jenom, aby Mara byla šťastná.”

Sheridan se zasmál. Stiskl hlavici hole. „Tak vy jenom chcete, aby Mara byla šťastná,” zopakoval po něm ironicky. „Co chcete, jsou americké peníze, které k ní patří. No tak, chlapče, nedělejme ze sebe hlupáky. Řekněte mi pravdu.”

„Mám rád vaši sestru, Sheridane, a ne její peníze. A budu jí dobrým manželem, to vám slibuju.”

Trevorův hlas zněl nebezpečně chladně. „Granville,” pokračoval pomalu, „chci, aby se Mara dobře provdala, a vykonal jsem činy skoro herkulovské, aby k tomu dostala příležitost. Chci, aby vám bylo jasné, že si nepřeju, aby se provdala za nějakého zchudlého šlechtice, který ji chce jen proto, že je pupeční šňůrou svázaná s newyorskou bankou.”

Nigela přešla trpělivost. „Jestliže se nemůžeme dohodnout, chci aspoň, abyste věděl, že jsem se o to snažil. Nechci Maru kvůli jejím penězům. Nepotřebuju její peníze, ale protože vás o tom nemohu přesvědčit, půjdu. Ale musím vás upozornit, že se chystám oznámit naše zasnoubení na maškarním bále u Caroliny Astorové. A pak, jak se říká, už to bude jen mezi vámi a vaším Stvořitelem, Sheridane.”

Sheridan se znovu zasmál. „Mohli bychom tu předehru skončit, ne? Oznámíte své zasnoubení s Marou a já ji vydědím. Když si chcete vzít Irku, vezměte si chudou. Když si ji vezmete pak, bude mít zrovna tolik, kolik měla její matka, když připlula do Castle Garden.”

„Je mi jedno, jestli bude chudá nebo bohatá.”

„V tom případě vám nic nebrání, abyste zasnoubení oznámil.” „Jistě že ne.” Nigel rozhněvaně zvedl klobouk, uklonil se a rychle odešel.

Trevorův úsměv byl najednou ještě o něco cyničtější. „Ani se tam neukážeš,” prohodil pak směrem k zavřeným dveřím.

Alana se obrátila a pomalu otevřela oči. Dovnitř se lilo denní světlo, viděla čtyři neznámá okna se závěsy a záclonami. Z dálky slyšela hluk z Páté avenue, rachocení omnibusů i nadávky kočích, když vrazili jeden do druhého.

Zavřela oči a uvědomila si, že je ještě v Trevorově ložnici. Myslela na minulou noc a připomínala si každou podrobnost. Bolel ji každý sval, ale obzvlášť ji bolelo mezi nohama - jenže když si to uvědomila, znovu zatoužila po Trevorovi.

Jak to, že si o něm kdy myslela, že je chladný a uzavřený? Na rtech se jí objevil úsměv. Aspoň v noci takový nebyl. Teď bylo ráno, možná už dopoledne. Co se stane? Bude jejich důvěrnost trvat, nebo se znovu uzavře mezi zdi, které kolem sebe vybudoval? Přestala se usmívat.

Převalila se a podívala na opačnou stranu pokoje. Překvapilo ji, když tam uviděla Trevora, jak sedí v koženém křesle u krbu, hůl na klíně a dívá se na ni.

„Nevěděla jsem, že jste ještě tady,” zašeptala a strnula pod jeho pohledem. Podíval se níž a ona si všimla, že si prostěradlem sotva zakrývá prsa. Přitáhla si je ke krku. „Už jste dlouho vzhůru?”

Přikývl a v jasném světle se zdálo, že mu ubylo vrásek. Možná to bylo kvůli minulé noci, ale když se teď na ni díval, vypadal přesně na svých dvaatřicet let. „Vypadáte tak hezky v mé posteli, á mhúirnín, ” řekl tiše. „Taková klidná, jako dítě, úplně někdo jiný, než jste byla v noci.”

Alana cítila, jak se červená. Nemohla to popřít. Její vášeň překvapila i ji samotnou.

Vyndal z kapsy u vesty dopis. Postavil se, přišel k posteli a sklonil se nad ní. „Tady máte dopis od náčelníka. Sestra má být propuštěna do vaší péče. Teď už ten dopis jen musíte ukázat v ústavu.”

Vzala dopis a prohlížela si ho, ruce se jí třásly. Sen se jí splnil. Christal propustí do její péče. Chystala se vyskočit a běžet se

obléct, aby se co nejdřív mohla vydat do Brooklynu. Konečně bude všechno v pořádku.

Podívala se na Trevora a ve tváři měla nekonečnou radost. „Děkuju vám,” zašeptala. „Nevíte, co to pro mě znamená. Zůstanu napořád vaší dlužnicí.”

„Ten dluh jste smazala dneska v noci.”

Tolik myslela na Christal, že jí chvíli trvalo, než jí došlo, co to vlastně řekl. Ustoupil, bylo slyšet zvuk hole, jak tlumeně klape o koberec.

„Jestli si myslíte, že poslední noc byla splátkou za svobodu mé sestry, tak se mýlíte.”

Zastavil se. Nechtěl se obrátit. „Byla to splátka. Proč byste na mě jinak čekala ve vaně?”

„Ale -,” já jsem na vás nečekala, chtěla říct, ale nemohla mu přece vykládat, že to, jak se včera setkali, byla náhoda. Tomu nechtěla věřit ani ona sama. Přitáhla je k sobě nějaká síla, a ať se jí chtěla nebo nechtěla podrobit, bylo to víc, než čemu by se dokázala bránit. Proto se jí tolik chtělo zrovna včera vyzkoušet koupelnu. Nebyla si vědoma, že by na něj čekala, ale podvědomě věděla, že k ní přijde.

„Přesně to jsem si myslel,” řekl, když neodpovídala.

„Ne, je to jinak, než si myslíte. Ta noc neměla s Christal nic společného.” Vztyčila se na posteli, přidržovala si prostěradlo. „Udělala jsem to proto, že -” Odmlčela se ve chvíli, když si uvědomila, co chtěla říct.

„Proč jste to udělala?” zeptal se s úsměškem, když se k ní konečně otočil. Když neodpovídala, začal sám. „Já vám řeknu proč. Objevila jste sílu svádění a tělesnosti, a teď víte, jak dosáhnout všeho, co chcete.”

„To není pravda!” Nevěřila tomu, že by mohl takhle zkreslovat její jednání.

„Tak proč?”

Podívala se na něj, celá rozrušená. „Proč si myslíte, že by se žena jako já chovala tak, jak jsem se chovala?” Přešla do šeptání. „Žena jako já, Trevore, tohle udělá jen pro muže, kterého miluje.” Konečně to bylo venku a ulevilo se jí, že řekla pravdu. Už nemusí nic zakrývat.

Díval se, jak klečí na jeho posteli, s prostěradlem ovinutým kolem těla. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. „Říkáte, Alano, že

mě milujete. Ale proč by žena jako vy měla milovat někoho, jako jsem já? Uveďte mi jediný rozumný důvod.”

Bylo jí do pláče, když viděla, jak se jí zase vzdaluje. „Pro lásku nejsou žádné rozumné důvody, Trevore. Já vás ani nechci mít ráda. Skoro jste mi zničil život a ublížil jste mi. A přesto vím, že vás mám ráda, a i když mě od sebe oběma rukama odstrkujete, věřím tomu, že aspoň částečka vaší bytosti mě má také ráda.”

Mlčel, ovládal se železnou vůlí. Mrzelo ji, že nijak nezareagoval, ale chtěla být statečná. Bojovat za jejich manželství. Chtěla být trpělivá a dát mu dost času. Je rád pánem situace. Poprvé v životě nastal okamžik, kdy neměl kontrolu ve svých rukou.

„Stevens by pro vás byl lepší manžel než já. I když ho nemám rád, musím s ním souhlasit. Patříte do jeho světa, ne do mého.” Na chvilku se mu zachvěl hlas a stáhly oči.

Z jeho slov na ni padl strach. Cítila, jak se jí vzdaluje. Začala plakat. Chtěla jím zatřást a donutit ho říct to, co potřebovala slyšet. „Proboha Trevore, to si nemůžeme být nikdy rovni? To nedokážete oddělit můj původ od toho, co skutečně jsem? Já to ve vašem případě dokážu. Nevidím ve vás Ira, který zrovna povstal z bláta, ale muže, kterého zoufale chci mít ráda!”

Stál a ani on už své city neskrýval pod maskou. „Ne, nevidíte mě, Alano.” V hlase mu zněla hořkost a hněv. Nenamáhal se skrýt svůj přízvuk. „Ten muž, kterého chcete mít ráda, je pořád jen kousek nad blátem. Uvědomím si to pokaždé, když jdeme na nějaký večírek, pokaždé, když se na mě dívá s nechutí Caroline Astorová. Muž, o kterého prosíte, vlastně ani pořádný muž není. Nemůže ani vyzvat manželku k tanci. A proč? Já vám to povím. Protože muže, kterého chcete za manžela, chytli, když kradl u Five Points, a postřelili ho. Nemůže nikdy tancovat valčík!”

Otočil se a šel k oknu, tentokrát bez hole, těžce a namáhavě. Alana se na něj dívala, slzy jí tekly po tvářích, do duše se jí vkradla černá beznaděj. Nevěřil tomu, že by jejich manželství mohlo fungovat, protože si myslel, že pro ni není dost dobrý. Nikdy ji nepřijme proto, že si je tak nejistý sám sebou, a proto je jejich manželství odsouzené k nezdaru stejně teď, jako bylo na začátku. Už nad tím nedokázala ani plakat.

Ozvalo se zaklepání. Trevor vykřikl směrem k zavřeným dveřím „Teď ne!” Ozval se Whittakerův hlas. „Pane, zrovna přišel telegram. Je pro paní Sheridanovou a myslel jsem si, že je naléhavý.”

Trevor se podíval na Alanu. Utřela si tváře a přitáhla si těsněji prostěradlo. Šel ke dveřím. Když Whittaker odešel, podal jí telegram.

Hned ho otevřela. Jak četla, vytrácela se jí z obličeje krev.

Ze sanatoria Park View se v hodin ráno ztratila Christabel Van Alenová. Je pravděpodobné, že uprchla. Probíhá pátrání, zatím neúspěšně. Až bude nalezena, budeme vás kontaktovat.

Mathilde Steinová

Alana bezmocně odložila telegram. Prostěradlo sklouzlo na zem, ale nevšimla si toho.

Vzal jí telegram z ochablé ruky a přečetl si ho. Ujistil ji: „Najdu ji. Mám k dispozici muže, kteří dokážou hledat. Detektivy.”

Přemohl ji smutek, nechtěla se na něj ani podívat. Myslela jen na Christal, křehkou a zranitelnou, na svou jedinou příbuznou kromě Didiera, která byla teď někde venku na ulici a neměla nikoho, kdo by se o ni postaral.

„Slyšela jste mě?”

Zvedla hlavu, nevěděla, jak mu odpovědět. V jedné krátké chvíli ztratila muže, kterého měla ráda, i sestru. „Proč to udělala? Zrovna když jsem ji mohla…”

„Já nevím, moje milá. Nevím, proč to udělala.”

„Ona to neudělala.” Znovu jí vytryskly slzy. „Christal by něco takového bezdůvodně neudělala. Je mi jedno, jestli si všichni myslí, že je blázen! Ona by takhle neutekla, kdyby k tomu neměla rozumný důvod. Já to vím!” Hledala něco, co by si mohla vzít na sebe, aby mohla odejít.

„Kam chcete jít?”

„Do Brooklynu! Najdu ji!”

„Není nic, co byste mohla udělat líp než já, když nasadím detektivy. Nechám ji hledat. Jak vy byste jí teď mohla pomoct?” Zadržel ji. Prostěradlo bylo pryč, a teď se nahá bránila jeho objetí. „Alano, buďte rozumná. Teď nemůžete dělat vůbec nic.”

Rozzlobila se. Odmítl její lásku a teď ji ještě zadržuje, když se chce vydat za sestrou. Nemohla se vyprostit. Vykřikla: „Pusťte mě!

Teď jí mohu pomoct jenom já. A není to trochu divné, že se o mé sestře dozvíte, a ona hned příštího dne zmizí?”

„Co tím myslíte?” zeptal se, přitlačil ji k posteli a povalil ji.

Chtěla kolem sebe plivat. „Chci tím říct jen to, že vám záleží na tom, jakou máte pověst. Možná, kdyby se přišlo na to, že mám šílenou sestru, že by to mohlo poškodit Mariny vyhlídky. A když vám tak šlo o to, aby uspěla, nedivila bych se -”

„To nemyslíte vážně, a vy to víte!”

„Pusťte mě,” sykla tiše.

„Vaší sestře nebylo dobře. Řekla jste mi, že jí dali drogy. Byla zmatená a časně ráno utekla. Jsem si jist, že se objeví. Najmu kdekoho, aby ji pomohl hledat.”

„Uvidím ji ještě někdy?”

Uvolnil sevření, jako by se ho to dotklo. „Udělám všechno pro to, abych vaši sestru našel. Slibuju vám to.” Díval se na ni, tvářila se nepřítomně a zmateně. „Podívejte se na mě.” Pohladil ji po stehně.

Nechtěla se na něj dívat. Myšlenky jí vířily hlavou. Dokázala myslet jen na Christal. Byla zvědavá, kde asi může být, a jestli je v pořádku. Tiše se modlila, aby přišla k nim. Ve chvíli, když pomyslela na to, že už ji nikdy neuvidí, se rozplakala.

„Alano!” Chtěl ji utěšit a natáhl k ní ruku.

„Ne, nedotýkejte se mě! Když mě nemáte rád, nedotýkejte se mě!” Vyskočila z postele a přitáhla si prostěradlo. Držela si ho u krku a běžela ke svému pokoji.

Zastavil ji a objal kolem štíhlého pasu.

„Panebože,” plakala, „ať se jí nic nestane. Prosím tě o to.”

„No tak,” šeptal jí a snažil se ji uklidnit.

Odstrčila ho a dívala se na něj očima plnýma bolesti.

„Najdu ji. Slibuju.” Teď i jemu zaznělo v hlase zoufalství.

„Všechny sliby jste porušil. Naši dohodu, manželství, nikdy jste nesplnil nic z toho, co jste mi sliboval.”

Díval se na ni, tvář jako vytesanou z kamene. „Já vám můžu pomoct, Alano. Opravdu.”

Otočila se, nedokázala už se na něj dívat. Málem zakopla, když běžela do ložnice. Trevor se na ni díval a jeho samotného užíral smutek.

„Ne, ne, já nic takovýhleho nemůžu udělat,” trvala na svém Caitlín.

Eagan se na ni díval a ničemu nerozuměl. Přendavala si dítě ze strany na stranu a holčička tiše plakala. „Přece nemůžete být pořád jenom služka. Pomyslete na své dítě.”

„Moje mamka byla služka. A její taky. Co je na tom špatnýho?”

„Ale proč byste byla služka, když můžete být něco lepšího? Zařídím vám obchod. Vzpomeňte si na dcerku. Musí chodit do školy, aby z ní něco bylo. Jak budete platit za školu? Z platu služky?”

Caitlín přešla k oknu a dívala se na mřížku. Pevně k sobě tiskla Shivhan. „To není správný, říkám vám, přijímat něco takovýhleho od pána.”

„Můžete mi peníze vrátit.”

„Tolik nikdy neseženu.”

„Ale mě na tom nezáleží, tak proč se staráte?”

Rychle se na něj podívala a pak se znovu věnovala dítěti. „Já nemůžu. Nemůžu.”

Eagan si přejel rukou po bradě. Jemu se zdálo všechno jednoduché. Teď se objevila Caitlín, a najednou nic nešlo. „Někdy si myslím, že mě nemáte moc ráda.”

Prudce se otočila. „To není pravda! Byl ste k nám jako svatej!” Podívala se na Shivhan a zamžily se jí oči.

Postavil se vedle ní. „Tak co je to?”

„Tomu byste nerozuměl.”

„Tak mi to vysvětlete.”

Mlčela a hladila dítě. Když už se konečně chystala promluvit, Shivhan zničehonic hlasitě říhla.

Oba je překvapilo, že tak malé stvoření mohlo vydat tak hlasitý zvuk. Chvíli mlčeli, první se rozesmál Eagan a pak Caitlín. Shivhan se uklidnila a jen se ospale dívala na Eagana.

Ten se pořád smál, vzal Caitlín za bradu. Přestala se smát ve chvíli, kdy ji políbil.

Podle Eagana to byl polibek rychlý a zdvořilý. Asi se jí to líbilo, protože její ústa byla najednou měkká a poddajná, přesně ta odpověď, kterou si přál. Když ale polibek skončil, bál se na ni

podívat. Měla v očích něco mezi obviněním a zradou a také trochu touhy.

„Vy se na mě zlobíte,” zašeptal.

„Dneska odejdu,” řekla tiše. „Mluvíte o Irsku, jako by nám bylo společný. Společnýho nemáme nic.” Rozhlédla se kolem sebe, stáli v kuchyni. I jen v téhle místnosti bylo víc přepychu, než kdy viděla doma. „V takovejchle domech bydlí páni. A vy jste jako americký páni, Eagane.” Rozplakala se. „A já nechci vaše dítě, abyste mě pak taky strčil na ulici.” Jak to řekla, zabalila Shivhan do pokrývky a utekla do svého pokojíčku.

Eagan překvapením otevřel ústa a bezmocně pozoroval, jak od něj utíká.

Ve tři hodiny odpoledne byli bratři Sheridanovi opilí. Eagan přišel do knihovny chvíli po obědě a obsloužil se Trevorovou whisky. Pálila ho v krku, ale protože mu beztak bylo mizerně, nevadilo mu to, a navíc se touhle whisky mohl opít daleko rychleji než brandy.

Uplynuly dvě hodiny a ani jeden z nich moc nemluvil. Trevor si opřel hůl o zeď a zamyšleně se díval do vyhaslého zčernalého ohniště, zatímco Eagan do sebe lil jednu sklenku za druhou.

Konečně dopil poslední a postavil sklenku hlučně na stůl. „Mám starosti, Trevore, bratříčku můj chytrej. Co bys dělal na mým místě?”

Trevor si založil ruce na hrudi a zamyšleně ho pozoroval. Kdyby jeho hlas nezněl tak nejistě, nebylo by znát, že byl také opilý. „Jaký starosti?”

„Ženská, ženská.”

„Jako bych to neznal.” Trevor vyprázdnil sklenku. „Já se z Caitlín asi zblázním. Mám ji rád.” „Hlavně se do ní nezamiluj.”

Eagana to varování zarazilo. „Pozdě. Kromě toho, potřebuje manžela. A Shivhan otce.” Přejížděl prstem po okraji sklenky, vypadal zamyšleně. „Žádný - námitky?”

„Ne.”

„To mě překvapuješ. Co se to s tebou stalo? Myslel sem, že bys po mně chtěl, abych se oženil - líp.” „Já jsem se oženil líp, a podívej.” Eagan si prohlížel zachmuřeného bratra.

„Vem si takovou, která je pod tebou, Eagane, jinak z bolesti nevyjdeš.”

„Alana tě má ráda, Trevore. Má tě ráda!”

Trevor se po něm zasmušile podíval. To, co odpověděl, bylo stejně poetické a přesné jako beznadějné. „Jak smícháš whisky se šampaňským? Jak zazpíváš Bríd Og Ní Máille na melodii Krásného modrého Dunaje? Jak?”

Oči mu pohasly. „Nejde to prostě. Zatraceně to nejde.”

Ráno Alana seděla v zahradě s palmami a pila kávu. Kolem ní bylo příjemně zeleno, šuměla fontána, ale ji nedokázalo nic potěšit. Hodiny pomalu ubíhaly. V domě bylo ticho jako v hrobě, připadal jí jako mramorové vězení, v kterém jen čeká na zprávu o své sestře.

Žádné zprávy nepřicházely. Zdálo se, že její sestra zmizela beze stopy. I když bylo sanatorium pečlivě prohledáno a každou chvíli přicházeli do domu detektivové, kteří sledovali různé stopy, nic se nevědělo. Christabel Van Alenová jako by se vypařila do vzduchu.

Alaně bylo smutno a nevěděla, co počít, ale znovu si vzpomněla na tvrdá slova, která řekla Trevorovi. Když se dozvěděla, že se Christal ztratila, bylo toho už na ni moc, ke všem těm zmateným pocitům ze vztahu s Trevorem. Vždycky si vedle něj připadala zranitelná, ale po té noci, kterou spolu prožili, potom, co mu řekla, jak ho má ráda, ji zpráva o Christalině zmizení zlomila. Něco v ní jí napovídalo, že se musí bránit.

Teď mezi nimi panovalo mrtvé ticho, kdykoliv se na něj podívala u stolu nebo ho pozorovala ve foyeru. Připadala si jako blázen za to, co mu vyčítala. Do domu proudilo tolik detektivů, že do knihovny už byla pomalu vyšlapaná v koberci cestička. Kdyby to bylo jen předstírané, pak její manžel odvedl skvělou práci.

Přejížděla prstem po jednom z palmových listů a říkala si, že by se mu měla omluvit. Už tak ji trápilo, že ztratila Christal, a teď by ještě měla přijít o jediného muže, kterého kdy bude mít ráda. Teď si

byli vzdálenější než kdy předtím, dokonce víc než tenkrát, když ji nutil, aby si ho vzala.

„Přišel vám dopis, paní Sheridanová.” Whittaker vstoupil do zahrady.

„Děkuju.” Dychtivě sáhla po noži na otvírání dopisů. Podívala se na dopis lépe a roztřásly se jí ruce. Písmo na obálce patřilo Christal. „Je vám dobře, paní?” staral se Whittaker.

„Ano, ano, je.,” řekla nesrozumitelně a snažila se otevřít obálku.

Moje milá, milá sestřičko,

mrzí mě, že ti musím psát takhle, zdaleka, a že ti nemohu říct o tom, co mě trápí nejvíc. Určitě už vis o mém útěku. Je mi jasné, že jsem neměla utíkat, ale ujišťuju tě, Alano, že mi nic jiného nezbývalo. Byla bych v tom sanatoriu umřela, ale z jiných důvodů, než si myslíš.

Určitě tě to hrozně překvapí. Teď když vím, co vím, děkuju bohu za to, žes stála při mně a bránila mou nevinu, ať se dělo cokoliv. Je mi jasné, že tě smrt otce a matky zasáhla ještě víc než mě. Já jsem aspoň unikla do částečného nevědomí, a toho daru se tobě nedostalo. Budu si do smrti pamatovat, jak jsi byla statečná.

Já jsem rodiče nezabila. A přece jejich smrt nebyla náhodná. Teď už to asi týden vím, od toho rána, kdy jsem se probudila s jasnou pamětí. Nejradši bych nad tím plakala a zase radši zapomněla. Má paměť je strašná, ale znamená i svobodu. Už si nemusím připisovat vinu za tak hrůzný zločin, protože vím, kdo ho spáchal.

A proto musím utéct. Didier je stále na svobodě, Alano. Bude mě hledat, jsem si tím jistá. Jestliže mě najde, zabije mě. Je mi jasné, že jakmile se vzpamatuješ z prvního šoku, budeš chtít vypátrat našeho strýce a obvinit ho ze zločinu. Měj ale na paměti tohle: I ty sama budeš v nebezpečí. Nesmíš hlasitě vykřikovat obvinění, protože nemáš důkazy. Máš jen mé slovo, a i když ty mi uvěříš, ostatní ne. Byla jsem tři roky v sanatoriu - náš případ je ztracený.

Neplač pro mě, Alano. Vydala jsem se za lepším životem, i když je to teď všechno v mlze. Podařilo se mi prodat šperky a peníze mi

vydrží nadlouho. Musíš mi věřit, že kdybych zůstala, byl by to život daleko horší než anonymita, v jaké žiju teď.

Je to zvláštní situace, Alano, ale nejvíc ze všeho mě mrzí, že nemohu být s tebou. Mám tě ráda. Až uplyne pár let, až pomine nebezpečí, slibuju, že se objevím nápřahu tvého domu. Ve chvíli, kdy už přestaneš doufat, že se shledáme, přijdu. Obejmeme se a už se nikdy nerozloučíme. Vynahradíme si všechny ty roky, kdy jsme spolu nemohly být, a bude to o to hezčí.

Nehledej mě, Alano, protože mě nemůžeš najít. Musela jsem utéct daleko, protože se bojím i o tvůj život. Tvař se, že nic nevíš. Až nadejde čas, spravedlnost si nás sama najde. Zatím na tebe budu vzpomínat. Modlím se, abych se jednou setkala s tvým manželem a všemi synovci a neteřemi, které pak určitě budu mít. Doufám, že mi věříš, že to muselo být, a že víš, že jsem teď šťastná.

Tvoje milující sestra Christal

Alana zírala na dopis a nebyla si jistá, jestli slzy, kterými bylo písmo rozmazáno, jsou její, nebo Christaliny. Na konci bylo vidět, že Christal psala ve velkém spěchu. Zajímalo ji, odkud asi dopis poslala. Razítko bylo z Manhattanu, ale odkud přesně? Představovala si sestru v přístavu nebo na nádraží, samotnou a vystrašenou, jak odjíždí někam daleko na západ nebo možná až do Orientu, aby unikla démonům, které zanechává v New Yorku.

Ztráta sestry a možnost, že už se s ní nikdy neuvidí, ji zabolela. Ze všeho nejhorší ale byl pocit, že skutečný zločinec unikne. Kvůli strýci prošla Christabel takovým utrpením. Kvůli němu musela předčasně dospět. Dokonce ten dopis jako by nepsala šestnáctiletá dívka, ale někdo mnohem moudřejší a dospělejší. Byl to zločin, že musela tolik vytrpět a že se tomu dalo předejít, kdyby se celá věc byla lépe vyšetřila. Chtělo se jí křičet bezmocí.

Místo toho mlčela. Její hněv i touha po odplatě zůstaly skryty, než bude lépe vědět, co dělat. Christal měla pravdu. Ted neměla žádné důkazy o vině. Potřebovala pomoc, ale k tomu potřebovala svého manžela.

Rychle ho chtěla najít, uhladila dopis a přitiskla si ho na chvíli k hrudi. Možná je to poslední dopis, který od ní kdy zůstane. Stěží zadržovala slzy. Jednoho dne, Christal, se za všechno pomstíme,

slibovala v duchu. Najdu spravedlnost, i kdyby mi to mělo trvat celý život.

Vzchopila se a podívala se na Whittakera, který stál tiše u vchodu, a bylo vidět, že o ni má starost. „Kde je pan Sheridan?” zeptala se tiše. „V knihovně, madam.”

Přikývla.

Když přišla do knihovny, seděl Trevor u stolu a třídil dokumenty o Christal, které se podařilo detektivům shromáždit. Vzhlédl, když vstoupila. „Whittaker mi řekl, že jste dostala dopis.”

Podívala se na jeho ostré rysy, částečně ho chtěla prosit o pomoc, částečně chtěla utéct, tak ji zahanbovala jeho neochota přiznat, že ji má aspoň trochu rád.

„Nějaké zprávy o sestře?”

„Ano.” Podívala se na něj, nebyla si jistá, o čem všem z dopisu mu chce říct. „Utekla, tak jak jste říkal. Nemohla už to v sanatoriu déle vydržet. Není po ní ani stopy. Razítko je místní.”

„Mohl bych se podívat?”

Neochotně mu dopis podala. Přečetl si ho a rty se mu stáhly do úzké linky. „Darebák.” Věděla, že to patří Didierovi. „Mohli bychom také vypátrat mého strýce?” Zrovna psal stejný pokyn pro detektivy.

„Mám ještě jedno přání.” Hlas se jí zatřásl. Bylo načase, aby se se lvem naposledy střetla. Trevor vzhlédl a setkali se očima. Od oné noci mezi nimi bylo mrtvé příměří. Teď, když Christalina budoucnost byla v rukou detektivů, soustředila se Alana na jediné -aby buď zachránila, nebo skončila jejich manželství.

„Co je to za přání?” zeptal se opatrně, jako by tušil vážnost jejího návrhu.

Odkašlala si. „Už o tom víckrát nebudu mluvit. Vévoda se chystá oznámit zasnoubení s Marou na plese u paní Astorové. Nechám to na vás, Trevore. Potřebuju důkaz, že stojíte o naše manželství stejně jako já. Jestliže ho dostanu, zůstanu s vámi navždy. Jestliže ale trváte na tom, že spolu nemůžeme zůstat, musím vám říct, že okamžitě po Marině zasnoubení se odstěhuju, a trvám na tom, abyste zařídil anulaci.”

„Nemám rád ultimáta.” Zablýsklo se mu v očích.

„Já vím.”

„A ještě něco. Granville to zasnoubení neoznámí, tak jste si mohla tuhle řeč ušetřit. Pochybuju o tom, že by se Mara brzy zasnoubila. Tak rychle se mě bohužel nezbavíte.”

Zvedla hlavu a vzchopila se, i když nechápala, jak to dokáže. Měla ho ráda. Považovala ho za svého manžela v každém smyslu toho slova. Spali spolu, a to, že chtěl dosáhnout anulace, pro ni snižovalo krásu a důležitost té noci. Myslel si, že získá čas tím, když si bude myslet, že Nigel zasnoubení neohlásí. Ale v tom se mýlí.

Neměla na vybranou, musela nějak ukončit zmatek, v kterém žila. Ničilo ji to. „Až bude Mara zasnoubená, vyřešíme to. Jestliže muž, kterého mám ráda já, nemá rád mě, manželství musí skončit.” Podívala se mu do tváře, aby viděla, jestli na něj její slova zapůsobila. Měla dojem, že na chvilku zahlédla bolest, ale rychle zmizela a ustoupila chladnému, neúčastnému výrazu, který dobře znala. Otočila se k oknu, chtěla potlačit slzy, které se jí draly do očí. Přišla o Christal a teď přijde i o něj. Nedokázala se s tím smířit.

Znovu si odkašlala, aby nevěděl, jak má blízko k pláči. „Mám strach - mám strach, že budu závislá na vašem milosrdenství. Potřebuju najít svou sestru. Když se rozejdeme, doufám, že budete pokračovat -”

„Najdu vaši sestru, ať se děje cokoliv.”

Nechtěla, aby viděl, jak je jí zle. „Děkuju,” řekla tiše a měla pocit, že jí zkamení srdce. Když řekla všechno, co bylo zapotřebí, nadzdvihla krátkou vlečku a vyšla z pokoje.

Dohoda

Loučení je jediné, co známe z nebes, a je tím, co žádáme si z pekel.

Emily Dickinsonová

Alana dostala menstruaci den před plesem u Astorů. Margaret nechápala, proč se paní zničehonic rozplakala, když ji poslala pro vatu, ale bylo jí jasné, že něco není v pořádku. Margaret zažila něco podobného, protože s Kevinem se o dítě modlili každý den, co byli spolu. Ale paní Sheridanová nebyla vdaná natolik dlouho, aby si musela dělat starosti kvůli tomu, že nemůže mít děti. Bezmocně tedy přikývla a odešla pro prádlo.

Alana se snažila uklidnit, utřela si slzy a opakovala si všechno, co musí zařídit pro zítřejší bál. Hlavně si připomínala, že nesmí plakat. Nechtěla se poddávat depresi. V těch několika posledních dnech se s Trevorem skoro neviděli. Nijak ji neujistil o své lásce, a teď, když bylo jasné, že ani nebudou mít dítě, zmizela poslední naděje, že by spolu mohli zůstat.

Zatvářila se statečně a šla do šatny prohlédnout si kostým. Z toho, co jí švadleny nabízely, se rozhodla pro nejodvážnější. Rozhodla se jít přestrojená za královnu Maeve, legendární panovnici Connachtu. Měla zelené saténové šaty s vyšívanými čtyřlístky na lemu a k tomu korunu ze smaragdů. Mara jí pomáhala s návrhem. Ona sama se chystala za královnu pirátů Grace O’Malley a měla připravené smaragdově zelené sametové šaty a meč.

Margaret se vrátila a pomáhala jí s toaletou. Když byla hotová, přišel jí sluha vyřídit, že by s ní Eagan rád na chvíli mluvil v zahradě. Alana spěchala dolů a uvažovala, co se asi stalo za nepříjemnost. Když zahlédla Caitlín, bylo jí jasné, že na ni čekají dobré zprávy. Caitlín měla na sobě cestovní šaty z šedého brokátu, které svou cenou daleko převyšovaly možnosti služky. Na prstě měla diamantový zásnubní prsten.

Alana ani nepotřebovala, aby jí něco vysvětlovali. „Kdy jste to provedli?” vydechla a usmála se.

Eagan se zasmál. Vypadal o něco bledší než jindy. „Dneska ráno. Chtěli jsme se tu zastavit a říct vám o tom, než se vydáme na

svatební cestu. Jedeme do Irska a chceme to oznámit Caitlínině matce.”

Je strachem bez sebe, pomyslela si Alana, když mu blahopřála. Také si říkala, že takhle šťastného ho nikdy neviděla. Tak přece jen existuje na světě spravedlnost! „To je skvělé! Výborné!” Alana objala Caitlín a chytila ji za ruce. „Vaše matka bude z Shivhan určitě nadšená. Už se jistě nemůžete dočkat, až jí ji ukážete.” Usmála se na dítě v matčině náručí. Holčička byla zabalená v růžové zavinovačce a vypadala už docela rozmazleně.

„Děkuju za všechno, Alano. To od vás bylo hezký, jak jste za mnou chodila. Eagan měl pravdu, co o vás povídal.” Caitlín ji zničehonic objala.

Alana se zasmála. „Vždyť jsem tam byla párkrát. Závidím vám tak krásnou holčičku. Také bych chtěla mít tak roztomilou dcerušku, jako je Shivhan.”

Když to Eagan zaslechl, zvážněl. Alana se na něj podívala a oči měla plné bolesti. Eagan věděl proč. Najednou se musela vší silou přemáhat, aby se nerozplakala.

Eagan políbil ženu a poprosil ji, aby na něj počkala v knihovně. Caitlín s Alanou se rozloučily a Alana osaměla s Eaganem.

„Řekl jste o tom sňatku Trevorovi a Maře?” zeptala se Alana, a chtěla se tak vyhnout vlastním starostem.

„Ano, vědí o tom, mluvil jsem s nimi.” Eagan konečně přešel k věci. „Co je to s vámi dvěma? V jednu chvíli to vypadalo, že by to mohlo dobře dopadnout, a teď je zas všechno rozklížené.”

Alana neplakala. Nemohla si to dovolit, bylo načase bojovat. „Mám strach, že Trevor mě nikdy nepřijme, Eagane.”

„Ale proč?”

Stačila tři slova, a zadržované slzy se jí koulely po tvářích. „Protože nejsem z Irska.” Smutně se usmála. „Jsem určitě jediná v tomhle obrovském městě, kdo si přeje, aby tomu tak bylo.”

Pohladil ji po ruce. „On si vás prostě nedokáže představit bez vší té slávy, že.”

„On je přece pánem každé situace. Dělá si, co chce.”

„Nemyslím si. Aspoň ne tentokrát.”

Alana potřásla hlavou. „Eagane, kdyby o mě stál, tak by to naznačil, nějakou maličkostí, to se neutají. Pokud něco udělal, tak mi vždycky dával najevo, že pro něj jsem vyvrženec.”

„Pořád na vás myslí.” Prohrábl si vlasy. „Nikdo nemůže říct, že vy jste se nesnažila, Alano.”

Přikývla. „Nemůžu tady ale zůstat a hrát si sama na manželství. Potřebuju, aby mi vyšel na půl cesty vstříc.” Podívala se na něj a statečně se usmála. „Vás budu mít pořád ráda, Eagane. Teď ale ať už na vás žena a dcerka nemusí čekat. Šťastnou cestu, přijedu vás navštívit hned, jak budu vědět, kde budu bydlet.”

Eagan si povzdechl. „Přál bych si, aby to bylo jinak.”

Smála se a plakala zároveň. „Já také.”

Mezi Čtyřicátou a Čtyřicátou druhou ulicí byla oblíbená promenáda. Dalo se tam procházet, vidět a být viděn a byl tam pěkný výhled na město, kde se ještě netyčily mrakodrapy, ale jen věže kostelů.

Alana tam zašla, aby se aspoň na chvíli dostala z domova a aby se začala smiřovat s jasnou věcí: Trevora Sheridana nikdy mít nebude.

Jejich manželství skončí ve chvíli, kdy Nigel a Mara oznámí své zasnoubení. Přála si, aby se s Trevorem byli nikdy nepotkali. Bylo pro ni nesnesitelné sledovat, jak vztah, na kterém jí tak záleželo a o který pečovala, pomalu umírá. Připadalo jí hrozné, že by nadále měla žít jen ve vzpomínkách.

Zastavila se na severozápadním nároží a dívala se do krajiny za Šedesátou ulicí. Jak byla zamyšlená, nevšimla si, že k ní někdo přistoupil.

„Paní Sheridanová! To je překvapení! Cože tak sama, jenom s komorníkem?”

Alana vzhlédla a překvapilo ji, když zahlédla Ansona. „Dobrý den, Ansone,” pozdravila a šla dál, jako by ho ani nebrala na vědomí.

„To je ale chladné přijetí.”

Podívala se na něj. Ranní šedý oblek a rubínově červená kravata mu slušely. Nebylo jí jasné, proč stále ztrácí čas s ní, když o něj určitě stojí spousta jiných žen. „To spíš já jsem čekala, že mě chladně přivítáte. Slyšela jsem o vaší hádce s Trevorem.”

Anson se zasmál, a jí to znělo falešně.

„Nezlobte se na mě, Alano. Tu rvačku začal váš manžel. Přišel jsem na krátkou návštěvu a on z toho udělal boxerský zápas.” „ Tak horkokrevný zase není.” „Podívejte se, co musí chránit. Divíte se mu?”

Snažil se jí lichotit, ale přišlo jí to podezřelé, nevěděla, co tím sleduje.

„Jdete na bál k Astorovým?” Přikývla.

Usmál se. „Mohl bych vás doprovodit? Slyšel jsem, že Sheridan poslední dobou zanedbává dost povinností.”

Káravě se na něj podívala. Nedokázal je nechat na pokoji. „Víte, že by ho to rozhněvalo.”

Bylo vidět, jak se Anson zlobí, i když se to snažil skrýt. „Já vím, moje irská růžičko. Vyhodil mě z domu jak opilého námořníka z baru. Myslím, že mám nárok, abych ho trochu pozlobil… a také se potěšil z vaší společnosti.” Usmál se. Všechno bylo tak průhledné, že jí bylo skoro do smíchu. Ten dodatek přišel až po chvilce přemýšlení.

„Neměl byste mě stavět do takové pozice, Ansone,” pokárala ho a podívala se přes zábradlí.

„Nikdy jsem vás neviděl tak smutnou, Alano. Copak? Vzala jste si snad špatného manžela?”

Odvrátila se od něj a neodpověděla.

„Mohl bych vás doprovodit na ten ples? Je skoro jisté, že váš manžel nepůjde, protože nesnáší Granvilla. Byl by to hřích, kdybyste obě měly jít bez doprovodu.”

Zhluboka vzdechla. „Tak dobře, když můj manžel nepůjde, vzkážu vám a můžete mě doprovodit. Stačí vám to?”

„Dokonale.”

„Je mi ale jasné, že to všechno děláte jen proto, abyste zlobil Trevora.” Nevyslovila ale to, čeho se bála nejvíc - že to nezabere. Že Trevorovi bude úplně jedno, jestli ji na ples doprovodí Anson.

„Budu čekat na váš vzkaz,” zakončil Anson rozhovor.

Detektivové pořád proudili do domu a z domu a Alana si každý večer přála, aby našli stopu po Christal. Snažili se také dostihnout Didiera. Christal jí radila, aby to nedělala, protože to bylo nebezpečné a neměly dost důkazů. Stejně ale chtěla vědět, kde je. Zklamalo ji, když zjistila, že také zmizel.

Nakonec se tedy musela zabývat jen jednou osobou - svým manželem. Za pár posledních dní na sebe sotva promluvili. Toužila po jeho blízkosti a důvěrnosti, ale řada byla na něm. Řekla mu všechno, co měla na srdci. Jedině ji utěšovalo, že bylo snadné

předstírat chlad a nezájem, když jejich rozhovory nebyly dlouhé. A to poslední dobou nebyly.

Bylo ale načase, aby si promluvili. Mara se trápila kvůli tomu, že se Trevorovi nelíbil Nigel, a prosila Alanu, aby si s ním promluvila.

Když zaklepala na dveře, seděl Trevor v knihovně a pil, jak se to v posledních dnech stalo zvykem. Alana si to myslela. Měla-li se ale utkat s nebezpečným protivníkem, bylo lepší, když nebyl úplně ve střehu.

„Kdo je to?” zavrčel nevlídně.

„Klepala jsem, ale neslyšela jsem žádnou odpověď,” oznámila chladně, když otevřela těžké dveře.

„O co jde?”

Když uslyšela ten tón, chtělo se jí utéct, ale rozhodla se, že zůstane. „Chtěla jsem si s vámi promluvit o Maře. Chtějí se s Nigelem vzít - jestli jste si toho ještě nevšiml.”

Trevor se na ni díval tak, jako by nevěřil tomu, že ji opravdu vidí. „Nevezmou se. Vydědím ji, jestli se zasnoubí. Granville jen blufuje.”

„Nemám dojem, že by blufoval.”

„Je to tak. Zasnoubení neoznámí, jsem si tím jistý.”

„Mara prosí o vaše svolení.”

„Nechci jí ubližovat, ale jinak to nejde. Až to zasnoubení neoznámí, uvidí, že jsem měl pravdu.” „Můžete se také mýlit.” Rozzlobeně ji pozoroval.

„Mrzí ji, že nevěříte jejímu úsudku. Skoro bych si myslela, že by se Nigela vzdala, jen aby vás nerozhněvala.” „Tak by se ho měla vzdát.”

„Řekla jsem skoro. ” Alana se ledově usmála. „Vaše sestra má svou hlavu. Myslím, že si vezme, koho má ráda, ať už s tím souhlasíte nebo ne.”

„Nevezme si ji, když nebude mít ani vindru.”

„A co když vezme?”

„Tak odvolám to, co jsem řekl - že Maru vydědím.” Naklonil se tak, že málem rozlil whisky. „Ale on ji nechá. Dejte na mě. Tomu chytrákovi jde jen o její peníze.”

„Aspoň jednou nejste pokrytec. Připouštíte, že lidé nemohou mít rádi jeden druhého pro to, jací jsou, ale pro majetek a nic jiného.” Každé slovo, které řekla, řezalo jako nůž.

Pozoroval ji, v očích hněv i vinu. „Pořád nechápete, Alano, že naše manželství nemůže být založeno na lásce. Je založeno na polaritě dobra a zla. Nebylo ode mě správné, že jsem vás využil tak, jak jsem to udělal. Musím to napravit a postarat se, abyste z této úchylky v životě vyšla dobře.”

Zasmála se. „Takhle tedy říkáte našemu manželství? Úchylka?” Chtělo se jí plakat, jak se jí to dotklo. Zároveň se zlobila. Bude si zakazovat, aby ji měl rád, jen kvůli tomu, že má v hlavě jejich rozdílný původ. Vybuduje kolem sebe zeď a ji k sobě prostě nepustí.

Ustoupila, otočila se k němu zády a třesoucí rukou si nalila whisky.

„Co to děláte?”

Zhluboka se nadechla. „Myslela jsem si, že bychom si měli připít, Trevore.” Otočila se, podívala se mu do tváře a zdvihla sklenku. „Myslím, že se to hodí, ne? Koneckonců, zažili jsme toho v manželství dost, i když bylo krátké, a měli bychom to skončit důstojně.”

Pozoroval ji a křečovitě svíral hlavici hole.

„Na zdraví, manželi,” začala a snažila se zakrýt, jak ji to celé mrzí. „Viděla jsem, jak lžete, podvádíte a kradete, abyste postoupil kupředu. Dostal jste ale všechno, co jste chtěl, a já obdivuju -”

Než si uvědomila, co se děje, vyrazil jí sklenici z ruky. Vydechla leknutím, když se sklo roztříštilo o krbovou římsu.

„Neposmívejte se mi,” řekl těžce.

„Já jsem se vám neposmívala!” bránila se energicky a blýsklo se jí v očích. Nezáleželo jí na jeho citech, když její byly tak zraněny. „Je to tak. Mluvila jsem pravdu. Obdivuju vás -”

„A nenávidíte mě.”

Mlčela, chtěla ho zranit aspoň trochu za to, jak zraňoval on ji.

„Klidně si mě nenáviďte, máte na to právo, po tom všem, co jsem vám udělal, ale neposmívejte se mi.”

„Víte moc dobře, co k vám cítím.” Setkali se pohledem a znovu se nesnažila zastírat, jak ho má ráda. Bylo to tak, a jestli to v jejím pohledu nevidí, jestli nevidí, jak mu nesměle podává srdce na dlani, tak si to neuvědomí nikdy.

Bylo dlouhé ticho, zdálo se, že ani jeden neví, co říct. Pak promluvila ona. „Ples začíná v osm. Půjdete? Mara i já bychom potřebovaly doprovod, když je Eagan pryč.”

„Nikam nejdu. Mara čeká, že Granville oznámí zasnoubení, a já se nebudu dívat na to, jak jí vaši lidé znovu ublíží.”

Ta poznámka ji zabolela. „Anson mi nabídl doprovod. Přijmu

to.”

Tiše se zeptal: „Tak Anson vás chce doprovázet na ples u

Astorů?”

Dalo jí práci, aby se ovládla. „Měl byste mu být vděčný.”

Odvrátil se od ní, tvář chladnou a nezúčastněnou. Zaklel a pak zašeptal: „Tyhle kultivované časy.” Odstrčil od sebe stolek, na kterém stála láhev, a ani se na ni nepodíval.

Připadalo jí, že jeho nedostatek zájmu a žárlivosti je daleko horší než všechno předtím. Spolkla slzy a rychle odešla. Neslyšela už, jak se o stěnu knihovny roztříštila druhá sklenka.

Působilo to opravdu slavnostně, když sám slavný kostelník Brown svolil, že bude u Astorů vítat příchozí hosty. Stál pod bílým baldachýnem, měl vzorně uvázanou kravatu, a zatímco řidiče dirigoval stříbrnou píšťalkou, dámy vítal stříbrným jazykem.

Lehce pršelo a město ve světle plynových luceren vypadalo zamlkle a šedě. Na celé Čtyřiatřicáté stály kočáry a čekaly, až budou moct cestující vystoupit. Mezi nimi byl i kočár Stevensových. Brzy předjel, a komorník pomohl Alaně vystoupit. Mara nepřijela. Vévoda ji chtěl doprovázet sám a odvedl ji už dřív. Protože Alana věřila, že budou brzo zasnoubeni, dovolila Maře, aby šla před ní, a sama čekala na Ansona.

Když ji uviděl, zkritizoval její kostým královny Maeve, ale Alaně to poskytlo tajné zadostiučinění. Jenom ji mrzelo, že ji neviděl Trevor. Třeba by ji začal vidět jinak, kdyby ji spatřil v keltském obleku. Nevyšel ale vůbec z knihovny a pak přijel Anson.

Ve foyeru jí komorník odebral zelený sametový plášť a Anson málem začal nahlas protestovat, když znovu uviděl, v čem přišla. Nabídl jí přesto rámě a dovedl ji do obrazové galerie, kde už se shromáždila většina společnosti. Bylo tam plno, sešlo se všech

Čtyři sta a strkali se teď jako holubi na přeplněné střeše. Když si brala od kolemjdoucího sluhy sklenici šampaňského, zeptal se jí Anson: „Slyšela jste ty zvěsti, že vévoda chce oznámit zasnoubení s Marou Sheridanovou? Není to absurdní? Vždyť je Angličan!”

Alanu to rozladilo. „Moje švagrová je krásná mladá žena, jemná a vzdělaná. Proč by se s ní Granville neměl chtít zasnoubit?”

„Je mi jasné, co od krásné Mary chce, ale proč by se měl ztrapňovat tím, že by oznámil zasnoubení? To s tím nemá nic společného.”

Na chvíli se zarazila, tváře jí zrudly hněvem. „To myslíte peníze?”

Anson se na ni zle usmál. „Ne, moje drahá, chce od ní totéž, co chci já od vás - kdybych to mohl dostat, aniž bych oznamoval zasnoubení.”

Chtěla na něj plivnout, jak ji to rozzlobilo. „Vždycky jsem si myslela, že jste darebák, Ansone, a teď jste to potvrdil.”

„Darebák je pořád lepší než ten primitiv, co jste si ho přivázala na krk. A kdoví, třeba až dostanete anulaci, přihlédnu k tomu, z jaké jste rodiny, prominu vám vaše pochybné panenství a vezmu si vás stejně.”

„Co si to dovolujete?!” zasyčela a vysmekla se mu. Nebyli tu ani pět minut a už začaly neshody.

„Buďte opatrná, Alano, a nezačínejte scénu.” Popadl ji pevně za paži, znovu už by se mu nevysmekla. „Po všech těch nepříjemnostech a ponížení, kterých se mi kvůli vám dostalo, se budete chovat slušně. Aspoň to pro mě můžete udělat.”

„Co jste zač? Jste snad můj hlídač?” Zaryla mu nehty do ruky. Radši ji pustil, než by riskoval skandál.

„Kam jdete?” zeptal se šeptem. Zasmál se. „Jdete snad hledat manžela? Nepozvali ho? Já jsem zapomněl, zřejmě je ve stáji, obstarává tam koně s dalšími podomky.”

„Nezasloužíte si, Ansone, abyste mému manželovi čistil boty.” Znechuceně se na něj podívala, když v tu chvíli u dveří oznámili příchod Trevora Byrna Sheridana.

V sále to zašumělo. Sheridan se od dveří rozhlédl po shromážděných, v černém večerním obleku s výborně uvázanou kravatou vypadal nedotknutelně a elegantně. Zdálo se, že se mu všichni vyhýbají přímým pohledem, a když viděli, jak se rozhlíží, doufali, že ten pohled není určen jim.

Alana ne. Stála pevně a dívala se mu do očí. Stáli na půl sálu od sebe, měřili se navzájem. Pak začala hudba a ostatní jako by si vydechli.

Alanu to trochu zmátlo a vzpamatovala se, až když se po její pravici objevil Granville. Požádal ji, aby si s ní zatančil německý kotilion, tanec, který trval skoro dvě hodiny. Byla to ještě tradice po matce Caroline Astorové, paní Schermerhornové, které připadaly polky, rejdováky a šotyše příliš divoké. Alana mu byla vděčná, že se rozptýlí na tak dlouhou dobu. Rychle vyzvání k tanci přijala a byla ráda, že manžela dlouhou chvíli neviděla.

Spatřila ho, když oznámili, že se podává večeře. Srdce se jí skoro zastavilo, když ho uviděla, jak sedí v plyšovém polstrovaném křesle, které nedávno dovezli z Paříže, a vedle něj Joanna Varicková s rukou na jeho opěradle. Oba se smáli něčemu, co Trevor právě řekl. Její manžel měl oslňující úsměv a Alana se rozechvěla, když se na ni podíval. V tu chvíli ale úsměv zmizel, a místo toho se zatvářil vážně, aspoň do chvíle, než se zase odvrátil.

Alana se na ně skoro nedokázala dívat. Joanna Varicková se svou teutonskou plavostí byla jako ostrý kontrast Trevorovy tmavé pleti a vlasů. Mrzelo ji, že se Trevor tak dobře baví. I když chtěla, aby ho společnost přijala, už to nebylo skoro zapotřebí. Teď už ho neostrakizovali. Ženy se kolem něj hrnuly jako hejno pestrých pávů, nadšené a zvědavé, ochotné ho kdykoliv obejmout.

V tu chvíli Alanu napadlo, že nikdo z Sheridanů už ji vlastně nepotřebuje. Bylo jen otázkou času, než bude Mara se svým vévodou, a Trevor, i když touto společností pohrdal, se už stal její částí, ať o to sám stál nebo ne. Caroline Astorová na něj sice ještě může zahlížet ze zlatého křesla na galerii, ale v očích Joanny Varickové bylo něco docela jiného. Irové už do nejvyšší společnosti pronikli, a jak dlouho to bude trvat Vanderbiltům, s jejich novými penězi? Změna, kterou Alana předvídala, se skutečně dála. Nemusela už být mostem do nové společnosti. Nová společnost se zrodila sama, zatímco ona se nedívala.

Znovu se ohlédla na manžela. V tmavých očích měl světýlka, kterým ženy těžko odolávají. Určitě se to tak zdálo Joanně Varickové, když se důvěrně dotkla jeho předloktí. Na Alanu padla bezmoc, ale v tu chvíli se vedle ní znovu objevil Granville a požádal ji, aby ji mohl doprovodit k tabuli.

Večeře sestávala z třiadvaceti chodů, podával se aspic de canvasback, jehněčí čtvrtky s mátovou omáčkou, želví polévka,

losos, chřest a zmrzlina s čokoládou, ale Alana sotva co polkla. Přešla ji chuť, když se podívala na dlouhý stůl a viděla, jak se Trevor dobře baví.

Po večeři se dámy přidaly znovu k pánům a Alana musela znovu strpět pozornosti Joanny Varickové. Zdálo se, že si Trevor vůbec nevšímá, že je Alana v sále. Připadala si tak mizerně, že se rozhodla, že odejde, ale než to udělala, zastavil ji hlas: „Chce s vámi mluvit Caroline.”

Když Alana spatřila po svém boku Ansona, nevšimla si, jak se po ní podíval její manžel. Nikdy o Ansonovi vážně neuvažovala, ale teď jí jeho společnost přišla o to absurdnější, jak ji manžel zanedbával. „Já s ní mluvit nechci, Ansone. Není mi dobře. Chystám se domů.”

Chtěla se od něj odvrátit, ale popadl ji za paži. „Jenom poď, kočičko, ” napodobil Trevorův akcent.

Nechtěla způsobit scénu, šla si tedy popovídat s paní Astorovou.

„Jak se máte, Alice?” zeptala se matrona s falešnou laskavostí. Odložila masku a objevil se obličej Marie Antoinetty s bílým make-upem a znamínkem krásy nalevo od úst. „Doufala jsem, že se u mě zastavíte.”

Alana ji políbila a byla si dobře vědoma, že se od ní očekává vděčnost, že s ní vůbec mluví.

Zrovna se chystala říct, jak je ples nádherný, když se z místa, kde stál vévoda, ozvalo zacinkání lžičky o skleničku. „Všichni poslouchejte! Mám pro vás důležité sdělení.” Vévoda se podíval na Maru, která ho sledovala šťastnýma očima.

Alana zadržela dech. Tak přece jen oznámí zasnoubení. I když měla radost za Maru, cítila, jak jí čas klouže mezi prsty.

Vévoda pokračoval. „Nejdřív vám musím říct, že budu vždycky rád vzpomínat na svůj pobyt v New Yorku. Jste báječní lidé a splnili jste každé mé přání a rozmar, za což jsem vám velice vděčný.” Pak se obrátil k paní Astorové a všichni ho sledovali. „Paní Astorová, zdravím vás. Jste skvělá hostitelka a budu vás chválit u samotné královny.”

Všichni zatleskali a paní Astorová spokojeně přikývla. Začervenala se uspokojením, že se přece jen nesplní zvěsti, že vévoda se chce zasnoubit s tou Sheridanovou.

„Chci vám říct ještě něco důležitějšího.”

Nastalo hrobové ticho. Třeba se to ještě stane. Paní Astorová zpozorněla, Alana se podívala na Trevora. Vypadal překvapeně.

Nigel se podíval na Maru, setkali se očima. Zdvihl sklenku se šampaňským. „New York ke mně byl skutečně laskavý. Našel jsem tu nejen mnoho přátel, ale také ženu, kterou bych si přál mít vedle sebe až do smrti. Děkuji ti, New Yorku.” Pak se podíval k místu, kde seděl Trevor. „Než pronesu hlavní přípitek, chtěl bych poděkovat muži, kterého hluboce obdivuji. V těchto zběsile moderních časech mu záleží na rodině a vztazích mezi sourozenci. Jeho sestra by nebyla tou ženou, jakou je, kdyby nevyrůstala po jeho boku. Děkuji vám, Sheridane.” Vévoda zdvihl sklenku jeho směrem. Trevor nehnuté seděl a čekal, co přijde. Vévoda pokračoval. „Chci vám oznámit, že dnes večer, přesně v sedm hodin, jsem se oženil. Připijte na zdraví mé krásné nevěsty, bývalé Mary Sheridanové, teď Její Výsosti vévodkyni z Granvillu.”

V sále všichni vydechli překvapením a Alana měla pocit, jako by do ní někdo vrazil nůž. Chtěla se smát a běžet k Maře, obejmout ji, ale jako by jí někdo podtrhl koberec pod nohama. Čekala zasnoubení. Slíbila, že jakmile se Mara zasnoubí, opustí Trevora. Teď tedy byla Mara vdaná a naplnil se čas, kdy bude muset odejít od všeho, co má ráda.

Podívala se na Trevora, co ten tomu říká. I na velkou vzdálenost viděla, jak má v tváři napsáno: To jsem nečekal. Podívala se také na Carolinu Astorovou, která vypadala zničeně a v šoku, jako by každou chvíli měla omdlít do náručí Ansona, který stál za ní.

Vévoda si nastalého vzrušení nevšímal. Připil své nevěstě a Mara se na něj dívala, až se jí tváře zbarvily ruměncem. Každá jiná dívka by teď běhala po sále, nadšená ze štěstí, které ji potkalo, ale Mara byla jen tiše spokojená, že je se svým vévodou. Na ničem jiném jí nezáleželo.

„Ale tímhle se všechno zničí!” Caroline Astorová odhodila lahvičku s čichací solí, kterou jí podala služebná, a začala se vážně zlobit. „Jak se Granville opovažuje udělat něco takového, po všem, co jsem pro něj udělala!”

„Proč by si měl vévoda brát nějakou irskou husu z New Yorku?” divil se Anson.

Alana se na ně dívala, jejich slova ji pobuřovala, ale zároveň jí jich bylo líto. Jejich bezpečný uzavřený svět se hroutil a oni z toho měli strach. Nebyli ale sami, pro koho se dnes večer měnil svět.

Alaně se sesouval před očima. Zítra už nebude s Trevorem. Nebylo nic, co by je spojovalo - dítě, Mara, společenské postavení ani čas.

Sledovala, jak Trevor zamířil k vévodovi a potřásl mu rukou. Pak objal sestru a Alana se modlila, aby se otočil a začal hledat ji. Chtěla, aby k ní přišel a řekl, že i jeho to mrzí, že ji má rád a že chce, aby zůstala jeho ženou dál. Kolem vévody se ale shlukli lidé a ona skoro ztratila Trevorovu tmavou hlavu v davu. Bolelo ji srdce, když si uvědomovala, že si zítra bude muset sbalit věci a odejít. Když bude mít štěstí, manžel jí přidrží otevřené dveře, až bude odcházet.

„A za to všechno můžete vy, Alice!” řekla paní Astorová a otočila se k ní. „Vaše matka se obrací v hrobě, jestli tohle vidí. Nestalo by se to, kdybyste si nevzala takového člověka!” Podívala se na Trevora.

Alana si dala práci, aby se nesesypala zrovna před těmahle dvěma. „Když se vám to nelíbí, Caroline Astorová, tak táhněte k čertu!” Pak odešla beze slova. Anson a paní Astorová zůstali v šoku nad hrubostí, kterou by možná čekali od vulgárního Ira, ale ne od nikoho z jejich řad.

Alana se chvěla, když si probojovávala cestu davem k východu. Chtěla sice popřát novomanželům, ale měla strach, že se rozpláče, když hned neodejde. Venku si sehnala kočár a spěchala domů.

Doma bylo ticho. Prošla mramorovou předsíní, ozvěna kroků se odrážela od stěn. Všude bylo ticho. Zvedla saténovou zelenou sukni, která se jí najednou znelíbila, a stoupala s těžkým srdcem po schodech. Poprvé v životě si říkala, na co se má vlastně těšit. Christal byla pryč, a možná se jí daří hůř než kdy předtím. Teď zmizí i její manžel, muž, do něhož se zamilovala.

Každý krok byl pomalý a těžký, měla plnou hlavu Trevora. Představovala si jeho obličej, vždycky vážný, ale nikdy ne zlý, všechny výrazy, které kdy viděla na jeho tváři, od pýchy až po vášeň. Mrzelo ji, že už mu nikdy nebude ležet v náručí, dívat se, jak se směje v důvěrné chvíli.

„Kdybych tak mohla za tebou, Christal,” zašeptala a vrhla se na postel. Zdálo se jí, že leží celou věčnost a nedokáže plakat.

Asi za hodinu vstala, protože zaslechla, jak Margaret klepe na dveře vedlejšího pokojíku. Hodilo se to, řekla si, že ji rovnou požádá, aby začala balit. Ještě dnes večer odejde. Nedokázala by čekat do zítřka.

Už chtěla dát Margaret příkazy, když jí malá komorná podala malou hudební skříňku. „Pán přišel domů, paní Sheridanová. Chtěl, abych vám tohle dala hned, jak vás uvidím.”

Alana si vzala skříňku. Třesoucími se prsty pohladila víčko s pomněnkami a říkala si, jak jsou krásně jednoduché ve srovnání s přepychem pokoje. Nervózně, jako by se bála přičítat dárku příliš mnoho významu, otevřela víčko a poslouchala melodii Na krásném modrém Dunaji.

Ta hudba ji zasáhla a dojala, byla tak krásná. Uvědomila si, že na ni nikdy netancovala s mužem, kterého má ráda, a nikdy nebude.

Po tváři se jí skutálela slza. Otřela ji, aby si mohla přečíst dopis, který ležel ve skříňce.

Alano,

říkala jste, že jednou přijde den, kdy budu litovat toho, že jsem vás donutil k sňatku. Teď toho opravdu lituji. Dnes jsem totiž viděl radost ve tváři šťastné nevěsty a mrzí mě, že takový výraz jsem neviděl ve vaší tváři. Je mi líto bolesti, kterou jsem vám způsobil, teprve teď to chápu, ale jestliže mě opustíte, budu litovat ještě víc. V tomto nespravedlivém světě Bůh ještě trestá zlé. Jestli vás ztratím, tak jen dostanu, co si svým činem zasloužím.

Trevor

Přes slzy nemohla číst. Zasáhlo ji všechno, co napsal, přesně tohle chtěla slyšet. Chtěla ho vidět, utřela si tváře a zmateně se rozhlédla kolem sebe. Pak bez váhání vyběhla z ložnice.

Nemusela jít daleko. Z vrcholku schodiště viděla, jak Trevor namáhavě míří ke knihovně a jak za sebou zavřel dveře. Chtěla seběhnout po schodech a vrhnout se mu do náruče, ale odolala tomu nápadu. Měla ještě pořád strach ze střetnutí se lvem. Musela být opatrná, rozmyslet si každý krok.

Sešla po schodech a prošla foyerem, dívala se na dveře od knihovny. Chtěla zaklepat, ale pak si to rozmyslela, protože by ji mohl odmítnout. Vstoupila bez vyzvání a zavřela za sebou dveře.

Stál u krbu a pozoroval vyhaslé uhlíky. Neviděl ji, stál k ní zády a svíral hůl, jako by zrovna dnes potřeboval víc opory. Pozorovala ho a bojovala se svými city. Pak si odkašlala, nevěděla, jak začít. Dostala ze sebe jen Trevore.

Zpozorněl, ale nepohnul se. Dokázala si představit, jak se mračí.

„Mrzí vás, že jste mi ublížil?”

Otočil se a podíval se na ni. Jeho hlas byl tichý a měkký. „Nikdy jsem vám nechtěl ublížit.”

Dívala se na něj. Všechno kolem něj bylo tak rozporuplné. Nenáviděl Angličany, a přesto věděla, že přijme Nigela do rodiny, protože ho má Mara ráda. Skrýval svůj původ, ale přesto byl hrdý na to, z čeho pochází, proto tak rád zpíval Bridget O’Malley. Dokázal milovat i nenávidět se stejnou intenzitou, ale v ničem nebyl průměrný. Ve společnosti byla zvyklá na ticho nebo bezvýznamné klevetění, nikdy neslyšela řev. Do té doby, než potkala jeho.

„Chci muže, který mě má rád. Jsi to ty?” zašeptala.

Ticho tížilo. Odvrátil se od ní a díval se do vychladlého ohniště.

„Máš mě rád?” Byla to jednoduchá otázka, odpověď mohla být bud ano, nebo ne.

„Chci, abys měla toho pravého, Alano.”

Zavrtěla hlavou a znovu se zeptala. „Máš mě rád?”

„Nikdy jsem nikoho rád neměl. Nevím, jaké to je.”

„Ptám se tě, máš mě rád?” V hlase jí bylo slyšet slzy.

Chvíli mlčel, jako by přemýšlel o každém slovu. „Nevím, k čemu bych to přirovnal. Jestli je láska jako posedlost, jestli je tak silná, že zbaví člověka rozumu a vůle, jestli je láska takový cit, že by člověk radši zemřel, než by žil a litoval ztráty, kterou utrpěl -” Otočil se a v tváři mu viděla odhodlání. Rychle větu dokončil. „Tak ano, Alano, mám tě rád. Jsi můj osud. Vždycky tě budu mít rád.”

Slzy se jí kutálely po tvářích, zmizelo napětí i čas. Chtěla mu říct to pravé, toužila vyslovit, co pro ni znamená, jak zoufalé to bylo, když si pomyslela, že by ho měla ztratit, jak ho má ráda, jak ho potřebuje.

Nevěděla ale, jak to vyjádřit slovy. Vyhrnula si tedy sukni a rozběhla se k němu. Vrhla se mu do náruče. Vydechl úlevou, pevně ji objal a hůl spadla na mramorovou podlahu, jako by ji najednou nepotřeboval.

Epilog

Ten muž velmi miloval tvůj svěží půvab, obdivoval láskou falešnou i skutečnou krásu

tvou,

zbožňoval v tobě poutníkovu duši, miloval stíny zármutku ve tvé tváři…

William Butler Yeats

„V zimě,” šeptal ženský hlas a úplně se ztrácel ve velké posteli z ořechového dřeva, Jsme s Christal chodily sáňkovat do parku. Bylo to nádherné. Jednu zimu nám tatínek koupil sáňky, byly jako škeble, zeleně malované a s červeným polstrováním. Byly malé, vešly se do nich zrovna dvě malé holčičky a pamatuju se na jedno odpoledne, kdy za námi jel tatínek v parku, na koni, projížděli jsme Central Parkem, mráz nás štípal do tváří, sněžilo nám do vlasů, cítily jsme ostrý pot poníků. Měly jsme zmrzlé ruce i nohy, nechtěly jsme nosit rukavice a nechtěly jsme se vrátit domů, i když nám maminka slíbila, že nám uvaří horkou čokoládu, až přijdeme.” Alana se dotkla manželova teplého hrudníku. Usmála se na něj. „Určitě ti připadá, že jsem hrozně zkažená.”

Neodpovídal, tak ho žertem zatahala za chlupy na prsou. „Řekni mi, co si nejhezčího pamatuješ z dětství. Určitě jsi něco hezkého zažil. Řekni mi to.

Trevor se zadíval na baldachýn. Po tváři se mu míhaly stíny. „Nejhezčí, na co se pamatuju, je můj otec.”

Mlčela. Věděla toho o jeho předchozím životě velmi málo, tak napjatě poslouchala.

„Bydleli jsme ve Vonnemaru a v létě mě táta bral s ostatníma mužskýma na ryby do zálivu Galway…”

Zasněně ho pozorovala, poslouchala měkký akcent. Mluvil o dětském hrdinství, o tom, jak zbožňoval svého otce, jak to bylo skvělé jezdit ve vysokých vlnách a cítit se jako velký, jako jeden z nich. Když skončil, bylo jí líto dítěte, kterým už nebyl.

Položila mu tvář na prsa a dívala se z okna jejich nádherného domu. Byl únor, všechny tabulky byly zamrzlé. Ztichla, v očích se jí objevila mlha.

„Myslíš na Christal, viď?” pohladil ji po zádech.

„Myslím na Christal a na sny.” Dlouho mlčela. „Najdeme ji někdy? Nebo Didiera?” V hlase jí zněl smutek.

„Naposledy jsem slyšeli, že je sestra v Bolívii, ale tam teď nemůžeš, to přece víš. Slib mi, že mě necháš, abych ji našel. Bude to možná chvíli trvat, ale určitě se to povede.”

„Já vím, že ji najdeš. Jenom bych si přála, aby to bylo už brzo.”

„Říkalas, že myslíš na Christal a na sny. Na jaké sny, á mhúirnín?”

Usmála se. „Než jsem se vdala, snila jsem často o prostém bílém domě, o muži a o dětech. Toužila jsem po prostém, obyčejném životě.”

„A je ti líto, že ten sen se mnou neprožiješ?”

„Už jsi mi sen splnil. Nezáleží na tom, jestli je ten muž ze sna chudý nebo bohatý, chci, aby mě měl rád, chci rodinu a domov a je jedno, jestli je ten domov chudý domek nebo palác u moře.”

Zamračil se. „Něčeho ses lekla.”

Ten pohled, kterého se dřív bála, teď způsobil, že se usmála. „Děťátko kope. Je po otci.” Vzala Trevora za ruku, položila si ji na břicho a oba cítili náhlý pohyb v jejím břiše.

„Jak víš, že je to chlapec? Zrovna tak to může být dcera.”

Usmála se. „Vím to. Je to kluk, kope a křičí, jak se mu chce na tenhle svět. Určitě se narodí dřív, než má, jen proto, aby s ním byly starosti. Říkám ti, je po svém otci.”

Políbil ji a v tu chvíli zatoužila po tom, aby polibků bylo víc.

Stulila se mu pod rameno, spokojeně se schoulila pod tíhou jeho nohy.

„Mám tě rád, á mhúirnín, víš to?”

Podívali se na sebe. „Ano,” zašeptala. „Bylo mi to jasné, když jsem si přečetla ten dopis. Od té doby o tom nepochybuju.”

Pořád se na ni díval. „Chtěl bych, abys tenhle měsíc odpočívala, aby bylo všechno v pořádku. Nedělej si starosti o sestru.”

„Doufám, že je tam někde šťastná, tak jako já.” „A jsi šťastná?”

„Mám tě ráda. Stačí ti to jako odpověď?”

Stačilo. Naklonil se nad ni, políbil ji a pohladil po prsou. Natáhla ruku a pohladila ho po jizvě na boku. Byla blázen, když jí dřív bylo líto, že Trevor nemůže tancovat. Všechno zlé se rozplynulo, když se znovu objali.