Meagan McKinney

Maskovaná kráska

Prolog

Září 1881

Zrovna ve chvíli, kdy kočár rachotivě projížděl kolem městské radnice, odhrnul Rafe Belloch kožený závěs zakrývající okénko, vystrčil hlavu a zavolal na vozku: „Vezmi to zkratkou do Baxterovy ulice.”

„Ale to je nechvalně proslulé místo, pane! U Svaté pětice si nikdo nemůže být jistý životem, a kromě toho se začíná kvapem stmívat!”

„Ani v jednom se nemýlíš, starý brachu, ale teď, prosím, kupředu!”

„Pane! Tam se potlouká ta nejhorší cháska ve městě! Vrahouni, děvky a lupiči, co vás oberou, než řeknete švec!”

„A víš, že je mi to srdečně jedno? Hlavně už neřečni a koukej prásknout do koní… “

„No, já teda nevím, ale ať je po vašem, pane.”

Vozka se na kozlíku nadzvedl, halasně zakřičel, aby varoval kolem jedoucí povozy, faetony i chodce, že odbočuje, a pak už jejich nalakovaný, vzorně udržovaný kočár zahnul do vedlejší ulice.

Usazen na saténem potaženém pohodlném sedadle ponechal Rafe závěs odhrnutý, aby mohl sledovat pozvolna padající soumrak. Nad zálivem se vyhoupl měsíc a jeho svit vrhal temné stíny na vysokou věž tyčící se nad Manhattanem. Ta byla součástí ještě nedokončeného mostu, jenž měl překlenout East River. Spletitá konstrukce lešení a změť drátů spadajících v chuchvalcích k vodní hladině se podobaly bludišti či obludné pavouci síti vypínající se až k temnému nebi.

Vydavatelé různých novin a bulvárních plátků po celou dobu s neochvějnou jistotou předpovídali, že jednoho dne se konstrukce vlastní vahou zřítí, ale on byl jiného názoru. Tam, na Západě, na

vlastní oči viděl, jak jeho stavitelé a dělníci dokázali kutat tunely skrz údajně „neproniknutelné” hory utvářené z té nejtvrdší žuly, a tak věděl, že most stát bude. Na to byl ochoten i vsadit.

Cokoliv, o čem člověk prozatím jen toužebně snil, se v těchto dnech stávalo skutečností. Někteří si mysleli, že lidstvo ve svých vynálezech a vědění dosáhlo vrcholu, ale Rale byl jiného názoru. Takové tmářství odmítal, jelikož lidská zaslepenost ho popouzela. O jednom se však stěží dalo pochybovat: třebaže lidé dokázali rozmetat skálu napadiť a vybudovat mrakodrap, jehož vrcholek se dotýkal hvězd, na jedno přece jen nestačili: zabránit dětem, aby Žebraly v temných zákoutích Baxterovy ulice. Pokrok, přinášel tučné zisky bankovním ústavům, ale pro lidskou duši nebo pro okoralé srdce muže prahnoucího po pomstě, měl pramalý význam.

Hluk rachotících kol pozvolna utichl. Opouštěli městskou čtvrť s dobře udržovanými rodinnými domky a chodníky dlážděnými žulovými kostkami. Kočár hrkotavě vjel na uzenu polorozpadlých barabizen, silnic, v nichž zely jamy, a chodníků postrádajících obrubníky. Ještě předtím, i už je pohltilo neutěšené prostředí Svaté petice, zdála se byl blížící se noc poměrně klidná, téměř mírumilovná. Dokonce bylo slyšet i vyzvánění zvonu v kostele svatého Panika. Během dne se takzvaní ,počestní mužové’ Baxterově ulici nevyhýbali. Její dolní část navazující na střed města byla ideálním místem pro úředníky radnice i jiných kanceláří rozmístěných v nejbližším okolí. Sem si muž zaskočil koupit tabák a při té příležitosti si užil s děvkou. To všechno se dalo stihnout během přestávky na oběd, protože oboje bylo umístěno v jednom domě.

Rafe věděl, že se tato vyhlášená oblast od časů, kdy si tu gangy navzájem rozbíjely lebky, změnila jen o něco málo k lepšímu. Kdysi dávno odmítal i samotný Charles Dickens vstoupit sem bez doprovodu, ale to bylo před třiceti lety. Prostory kdysi tak nebezpečného starého pivovaru nyní obývala křesťanská charita, ale mnoho obyvatel New Yorku se Svate petici přesto vyhýbalo, jako kdyby se jednalo o bránu do pekla, obzvláště po setmění. Což byl také důvod proč on, vzneseny

patriarcha horních čtyř set, sebranky z Páté Avenue, jak je často v duchu nazýval, navržený a zvoleny madam Astorovou, tato místa čas od času vyhledával. Sebranka? zamyslel se v duchu opovržlivě. Vždyť i ty jsi její součásti!

Na projížďku do chudinské čtvrti se vydával pokaždé, kdykoliv měl pocit, že začíná ztrácet kontakt s realitou života, stává se samolibý a sám se sebou spokojený. Přepych a vysoké postavení ve společnosti, jichž se domohl díky nově nabytému bohatství, působily na lidský mozek jako silné víno. Mohl se opájet vlastní mocí a vést zahálčivý život, jenže on prahl po pomstě - pomstě na lidech, kteří ho nyní obklopovali. Ti zatracení boháči kdysi způsobili, že jeho rodina upadla do hanby a zkrachovala. Jako dítě mohl klidně skončit v jedné z těch zavšivených barabizen, protože ty amorální zrůdy by jej bez mrknutí oka ponechaly bídnému osudu. Proto se občas potřeboval nadechnout ovzduší prosyceného chudobou, aby nezapomněl, pro co žije.

V blikajícím světle plynových lamp se míhala dřevěná polorozpadlá stavení vyztužená několika cihlami a nalepená jedno na druhém. V Rafeovi se mísil soucit s odporem, když se díval na žebráky v hadrech polehávající na zemi, lupiče, nevěstky, opilce, kapesní zloděje a vykutálené prodejce nejrůznější veteše a kradeného zboží. Mezi tím vším se míhali „pouliční arabové”, opuštěná a špinavá děcka nebo sirotkové bojující s potulnými psy o něco k snědku a o suché místo na přespání. Wall Street potřebuje otevřít ještě jednu burzu, protože chudoba, jak se zdá, patří k nejrozšířenějšímu obchodnímu artiklu v tomhle městě, pomyslel si Rafe hořce.

Pozvolna začínali opouštět chudinskou čtvrť končící třemi vzájemně se křižujícími ulicemi, temnými alejemi a množstvím náleven, jejichž návštěvníci se mnohdy stávali vděčným tématem levných novinových plátků.

Náhle, bez jakéhokoli varování, kočár nečekaně zahnul do vedlejší neobydlené uličky a ruční brzda zastavila kola tak prudce, že náraz vymrštil Rafea ze sedadla. „Wilsone, zatraceně, copak ses… “

Ještě než stihl dokončit otázku, jako had se protáhla skrz okno štíhlá ženská ručka a přitiskla mu k nosu kus hadru. Sice se mu podařilo trhnout hlavou, ale ne dost rychle, aby nenasál zápach chloroformu. Do bezvědomí neupadl, ale účinek byl stejný, jako kdyby dostal ránu kladivem. Mátožně dopadl zpět na sedadlo. Jediné, co v tu chvíli vnímal, byly matoucí zvuky, jež nebyl schopen rozeznat. Pak někdo prudkým trhnutí otevřel dveře.

„Vylez ven a koukej sebou hodit, než ti ustřelím palici!”

Rafe uposlechl. Stále ještě napůl omámený se vyškrábal na nejistých nohou ven. V nastalém soumraku před sebou zahlédl neforemný kabát z tuhé látky a špinavé námořnické kalhoty zastrčené do vysokých holin. Chlap držel v ruce pistoli a tou mířil na jeho hlavu. Na kozlíku uviděl Rafe dalšího chlapa. Ten držel Wilsonovi na krku nůž. Pak mu někdo posvítil lucernou do obličeje a světlo ho oslepilo.

„ Jen se podívejte na ty skvělý hadry, co má ten panák na sobe!” vyhrkl chlap s pistolí a zatahal Rafea za rukáv. „Tak se mi zda, že tentokrát jsme padli na pěkně zazobanýho placka, zlatíčko!”

Zlatíčko, jak si Rafe rychle uvědomil, byla osoba držící lucernu - tatáž žena, která ho omámila. Část obličeje jí zakrývala maska podobající se dominu. Na hlavě měla po námořnickém způsobu uvázaný hedvábný šátek stažený do očí, z něhož jí spadaly na ramena husté tmavé prameny vlasů. Oblečená byla v hnědé záplatované sukni doplněné těsnym zeleným živůtkem obepínajícím bohaté poprsí.

Dívčiny oči třpytící se pod maskou jako dva diamanty si ho chladně prohlížely. Mohl se domýšlet, že i její srdce je stejné chladné, kdyby nebylo nečekaného záblesku, který v nich zahlédl. V modrých očích se zračilo cosi, co nemělo nic společného s ním ani s okolním světem. Jako kdyby se v jejich hloubkách ukrývalo utrpení, proti němuž se dívka marné hraní.

To mu naznačilo, že lupička není tak úplně ztracený případ. Rafeův pátravý pohled vyvolal na její tváři nepatrný úsměv, ale vzápětí sklopila zrak, jako kdyby ji přivedl do rozpaků.

„Hej! Jsem si jistá, že ho poznáváte!” zvolala opovržlivě a

kývla hlavou ke svým kumpánům. „Před námi stojí v celé své krase ctihodný pan Rafael Belloch. Také se mu říká „Lamač skal”, nebo tak nějak. Údajně hory přenáší a skály láme. Taky staví tunely a vlakové tratě pro kansaský Pacifik. Anebo lomu tak bývalo, protože jsem nedávno zaslechla, že led žije z. podstaty.”

„U všech svatých! Máš pravdu! To je Belloch!”

Lupič na kozlíku nesouhlasně zachrčel. Jo, a já jsem papež! Chcete snad tvrdit, že před sebou máme ptáka, co snáší zlatá

vejce?”

„Povídám ti, ty hlavo dubová, že je to Belloch!” trval na svém silnější muž, co mířil na Rafea. Jeho fotka byla zrovna nedávno v Heraldu. Jen se podívejte na jeho kočár! To kování musí být ze zlata!”

„Pochopitelně že je to Belloch,” ujistil je dívčin sametový hlas. „Na ten hezký kukuč se nedá jen tak nezapomenout.” V příštím okamžiku nasadila posměšný tón. „Nenacházíte se nějak podezřele daleko od Páté Avenue, bohatýre?”

„Do toho vám nic není!” odsekl Rafe, jehož prvotní zájem o dívku se rychle měnil ve zlost, „zato vy tři jste podezřele blízko vězení na Ladlow Street.”

„Kdybysme stáli vo tvůj názor, tak ho z tebe vytlučeme,” ucedil chlap s pistolí skrz zuby, jehož Rafeova poznámka popudila. „Koukej navalit peněženku a hodinky a nesnaž se zkoušet žádný vznešený fígle, co hrajete tam u vás!”

Bez jediného slova vyndal Rafe ze spodní kapsy kabátu peněženku a z kapsičky u vesty odepnul řetízek, na němž se houpaly zlaté hodinky. To vše jim podal.

„… a taky kabát, barone,” dodala žena, její chladné oči svítily pobavením.

„Baron?” opakoval Rafe povzneseně, když sundával kabát. „Takže dokonce mám už i titul?”

„Ano, protože stojíte hodně vysoko mezi těmi, co okrádají druhé.”

Jestli já jsem zloděj, tak proč tu vy tři nestojíte s rukama nahoře?”

„Ten chlap si koleduje, že skončí na krchově,” zavrčel muž na

kozlíku, „nebo si dodává odvahu, aby si nenadělal do gatí.”

„Ne, ten má pro strach uděláno,” usoudila žena s pohledem upřeným do Rafeovy tváře. „Pan Belloch není ani vyděšený, ani se neklepe strachy. Vidíte ten opovržlivý výraz na jeho tváři? Podle mě jsou to válečnické barvy. Právě přemýšlí, jak by se nám dostal na kobylku a všechny nás rozdrtil jako červy.” Neznámá se rozpustile zasmála.

„Čtete mé myšlenky, madam - jste snad znalec v tomto oboru? Přesto bych se domníval, že žena vaší krásy a vybraných způsobů by zajisté našla lepší uplatnění v životě, než živořit jako sprostá zlodějka.”

Ženiny oči potemněly. Výraz zraněného dítěte, který v nich před několika minutami zahlédl, zmizel v stínech.

Zřejmě byla zvyklá pečlivé ukrývat to, co skutečně cítila. Rafe pochopil, že žena nerada slyší, když jí někdo připomíná, že by mohla žít jiný, lepší život. To byl zřejmě citlivý bod a také důvod, proč se její oči občas dívaly, jako kdyby litovala toho, co dělá.

„Tato práce, pane Bellochu,” ujistila ho odměřeně, zatímco si přehazovala jeho kabát přes ruku, „vynáší víc, než kdybych si ničila zdraví někde v sirkárně nebo ohýbala záda jako šička dokonečna se pachtící s pánskými košilemi.”

„Moc hezky se s vámi povídá, pane Bellochu,” ozval se chlap na kozlíku a zesílil tlak ostří na Wilkinsově krku. „Vy parchanti, co stavíte železnice, se před ničím nezastavíte. Klidně byste ukradli mrtvýmu nos mezi očima, kdyby vám to něco vyneslo. To my okrádáme naše oběti veřejně, tváří v tvář. My se neschováváme na Wall Street a nenecháváme chudáky, aby dřeli za nás.”

Rafe raději stiskl zuby, než aby se pouštěl do plané diskuse. Ti dva by ho s gustem zamordovali, o tom si nedělal žadné iluze. Tak se raději znovu zahleděl do tváře neznáme krásky. Měl v úmyslu zapamatovat si každičký rys její tváře tedy alespoň to, co mohl tušit pod maskou. Jemný tvar obočí, ušlechtilá linie nosu a sladký, smyslný úsměv, jež dokázaly vykouzlit její rty. Jednou ji najde, a pak jí to spočítá. Odmaskování bude veliká zábava.

Možná ale na ni civěl příliš tvrdě, protože v jejích očích se znovu objevil led. Najednou s uličnickým úsměvem poznamenala: .Ještě jsme neskončili, pane Bellochu. Po kabátu mám zájem o další vaše oblečení, protože za to dostaneme u vetešníka hezkých pár mincí navrch.”

„Zbytek…? To nemyslíte vážně!”

Proti své vůli se Rafe otřásl, když se mu hlaveň pistole zavrtala do břicha.

„Tak slyšel jsi dámu, chlapečku? Koukej se svlíknout!”

Lupička se svůdně zasmála. „Ráda bych si uchovala v paměti něco, na co bych mohla za dlouhých nocí vzpomínat.”

Rafe potlačil vztek. „Takže nejen zlodějka, ale navíc zpustlá ženská… ” zavrčel přiškrceně. „Snad si nemyslíte, že budu tancovat, jak vy pískáte?”

„I tak se to dá nazvat. Vy, pane Bellochu, jste nebezpečný muž, ale žádný muž není nebezpečný, když je nahý.”

„To je jen pustá teorie, nebo z vás hovoří zkušenost?”

Tentokrát odvrátila zrak. „Chci si být jistá, že první místo, kam se poženete, bude váš domov. Svlékněte se.”

„Mor na toho prevíta!” zařval muž na kozlíku. Jakýpak s ním strachy! Já ho vod-prásknu, a bude pokoj!”

„Ne!” Jako baletka zavířila na špičkách, aby se postavila mezi násilníka a oběť. „Žádné střílení nebude!”

Zvedla hlavu k Rafeovi a tentokrát stála tak blízko, že si ji mohl opět pečlivě prohlédnout. V očích jí doutnaly posměšné ohníčky, ale podle Rafea to byly ty nejneuvěřitelnější modré oči, jaké kdy viděl, oči, na jaké se nezapomíná.

Nebyla tak chladná, jak předstírala, ani necitelná.

„Dělejte, pane, nebo změním názor ohledně střílení.” Její hlas zněl téměř jako prosba.

Zaplavila ho zášť, ale dokázal se ovládnout. Nejdřív jí podal krátký kabátec, pak vestu a košili z jemného hedvábí zdobenou krajkou. To vše dělal v přímém světle vycházejícím z lucerny, kterou ta nemožná ženská stále držela nad hlavou, aby jí z Rafea nic neuniklo.

„Kdo by to do toho chcípáka řekl?” ozval se muž na kozlíku.

„Ten chlap má svaly jako provazy!”

Pohledem váhavě sklouzla k Rafeovu plochému břichu. „Už chápu, proč si vás madam Astorová tak oblíbila. Rychle, pane Bellochu! Teď přijdou na řadu kalhoty a boty!”

S vysokými botami trochu zápolil. Málem upadl, když se snažil jednu vyzout přes druhou. Zloděj s pistolí v ruce mu je vytrhl. „Když už si takový výkvět ševcovské práce nemůžeme dovolit, tak si je alespoň ukradneme.”

„Spodky taky?” optal se neznámé držící jeho kalhoty.

Bez ohledu na to, v jak mizerném rozpoložení se nacházel, ho její odpověď zastihla nepřipraveného.

„Pochopitelně,” informovala ho stroze. „To, co jsem zatím měla možnost vidět, bylo bez vady, takže doufám, že ani zbytek mě nezklame.”

Očividně se dobře bavila, protože jí na rtech seděl jemný úsměv. Rafe zaváhal.

„Zatraceně, už mám toho divadla dost!” zařval chlap na kozlíku a seskočil na zem. „Čert vezmi to jeho nádobíčko, ty jedna malá nestoudnice! Nehodlám se dostat do Blackwellu jen proto, že tobě ten chlápek padl do oka! Radši koukejme, ať už jsme v prachu!”

Kumpáni ji chytili za paže a snažili se ztratit ve tmě. Rafe sledoval, jak se koutky jejích úst zvedají v dalším pobaveném úsměvu. Ta ženská se mu otevřeně vysmívala a nikterak se um netajila.

Jesle než povedené trio zmizelo ve stínech, uslyšel její svůdný hlas. „Připravil jste mě o klidné spaní, pane Bellochu! Už nikdy se nedozvím, o co jsem přišla, a to mě bude do nejdelší smrti mrzet!”

Rafeovo ponížení si nikterak nezadalo se zuřivou zlostí, jez se ho v tu chvíli zmocnila. Hodila mu rukavici a on byl skálopevné rozhodnutý ji zvednout.

Jdi k čertu, ty jedna drzá, zlomyslná potvoro!” procedil mezi zuby. „Však já tě jednoho dne dostanu a pak ti v celé paradě ukážu, o co všechno jsi přišla!”

1. kapitola

Červen 1883

„Dámy a pánové,” oslovil přítomné Paul Rillieux kultivovaným a zvučným hlasem, z něhož se sotva dal odhadnout jeho pokročilý věk, „mezi námi existují lidé, kteří vlastní dar -stále ještě zahalený v oparu nevědomosti, jenž spočívá v poznání nepoznaného: jinými slovy řečeno, tito výjimečně nadaní jedinci se dokážou nadpřirozeným způsobem spojovat s druhými, což se vymyká všem fyzikálním zákonům tohoto světa. Pro vaši informaci, tito lidé se nazývají ,senzibilové’. Já osobně si nekladu nárok sdílet tento titul, avšak musím přiznat, že okultní vědy a záhady všeho druhy patří k mým velkým zálibám a že jsem v určitých směrech dosáhl jistých nadprůměrných schopností. Z tohoto důvodu mě madam Astorová požádala, abych předvedl krátkou ukázku telepatického umění, jež spočívá v čtení myšlenek z plynných částic vyskytujících se v naší atmosféře.”

Hudebníci, kteří ještě před malou chvíli vyhrávali valčíky a jiné melodie k pobavení, opustili na vzdáleném konci galerie svůj stupínek a nyní opřeni o dřevěné brlení napjatě naslouchali uznávanému jasnovidci.

„… a protože všichni dobře víme,” pokračoval Rillieux s lišáckým úsměvem, „že žádosti madam Astorové, jež se co do síly rovná povolání do zbraně, nemohu odporovat, jsem zde, abych se hlásil do služby.”

Elegantně se uklonil směrem k nákladně oblečené ženě, jíž visel na krku drahocenný diamantový náhrdelník. Za odměnu mu graciézně pokynula, ale toto gesto vyvolalo na galerii i v přízemí smích.

Tou dobou byl Manhattan, včetně spodní části Páté Avenue, postupně elektrifikován. Městu dodávala elektřinu nová

elektrárna postavená v Perlové ulici, díky níž nyní svítily mosazné cylindry lamp i v okolí maitlandského sídla. Světlo, jež vydávaly, bylo jasné a bez výpadků.

„Když už hovoříme o duševnu,” pokračoval Paul Rillieux v řečnění, „je třeba se zmínit o čemsi éterickém a prchavém, jinými slovy o duši. Je všeobecně prokázáno, že ta a lidský mozek jsou málokdy v harmonii. Zatímco naše mysl přemítá o tom, co bude k večeři, dušička tajně sní, například o milenci či milence, nebo o nesplněném slibu.”

Naplněn neotřesitelnou sebedůvěrou přelétl Rillieux pohledem naslouchající vznešené obecenstvo, jež se šrotilo v jeho blízkosti, a pohodlně se opřel o svou štíhlou špacirku. Vedle Caroline Schermerhorn Astorové zahrnovalo jeho publikum Alici Vanderbiltovou, francouzského šlechtického emigranta hraběte de Chartrain, debutantku Antonii Butlerovou, dědičku majetku hodného srovnání s Vanderbiltovým, a hostitele, majitele rozsáhlého panství, Jareda Maitlanda. Maitland byl nesmírně bohatý muž, avšak podle úsudku mnohých s duší účetního.

Přítomnost madam Astorové na jeho večírku byl ústupek dobrým mravům, jak sama tvrdila. Současně však dokazovala, že její neotřesitelná výjimečnost doznala jisté úhony v důsledku nedávného přílivu nových zbohatlíků, kteří se jeden po druhém trousili ze Západu, aby bez jakýchkoliv skrupulí vzali New York útokem. Noblesními způsoby neoplývali, ale jejich jmění bylo tak značné, že i madam Astorová, všeobecně proslulá coby nadutý snob, je dost dobře nemohla ignorovat. Díky přílivu nových peněz zároveň docházelo ve společnosti k radikálním změnám, které pozvolna začínaly zapouštět kořeny. Jinými slovy, jak se běžně říkalo, pokud víš kolik máš peněz, nemůžeš byt skutečně bohatý. A tak se stávalo, že obrovská houževnatost, s níž se v lepší společnosti jaksi nepočítalo, začínala nahrazovat zděděné kvality.

.Jedna ze zde přítomných dam,” hřímal Rillieux jako kněz z kazatelův, „přišla nedávno o svého milovaného domácího mazlíčka a stále po něm teskní. A pak tu máme někoho, kdo se během tohoto večera snaží vystupovat jako zábavný společník,

ale ve skutečnosti přemýšlí o koupi dalších pozemků, no řekneme… na západní Čtyřiapadesáté ulici.”

Mezí ženami stojícími ve skupince poblíž muzikantského stupínku to vzrušením zašumělo.

„Ale to je úžasné! Tady Thelma povídá, že právě přede dvěma dny se jí zdálo o jejím skotském teriérovi Jipovi!” zvolala rozrušena Lydia Hotchkissova skvoucí se v šatech ušitých ze zeleného saténu. „To je poprvé, co se o tom zmínila!”

Z davu se ozval dunivý mužský hlas: „Abych se přiznal, ne že bych o tom zrovna v tuto chvíli přemýšlel, ale pravda je, že jsem si před časem pohrával s myšlenkou přikoupit nějaké pozemky na západní části Manhattanu… “

Muž, jenž promluvil, byl právník Albert Cage, jehož firma na Wall Street zastupovala dobrou polovinu nově přistěhovaných milionářů, jakož i starou aristokracii.

Jistě, vědomě jste na to nemyslel, pane Cagei,” opravil mluvčí právníka řečnicky.

V tu chvíli Rillieuxův pohled na nepatrný okamžik ulpěl na drobné mladé ženě, jež osamocená posedávala na lavičce zpola ukryté pod listy blahovičníku. Nepatrně kývl hlavou, a o minutu později se dotyčná zvedla a pomalým krokem se vmísila mezi udivené hosty.

„Pak by tu bylo ještě něco!” zahřímal triumfálně Rillieux, jehož vráskami zbrázděná tvář opět upoutala pozornost každého v sále - kromě dívky proplouvající davem jako šelma na lovu. „Někoho z nás tohle představení strašně popouzí…” Mužův obličej se rozzářil v naučeném úsměvu. „Ano, ovšem! Jde o zde přítomného reportéra z New York Herald!”

Přibližně po dvaceti minutách skončila Paulova ohromující ukázka dovednosti nadšeným aplaudováním naslouchajících. I ti, které beze zbytku nepřesvědčil, vypadají, že se dobře bavili, pomyslela si Mystere. Popularitu si člověk zajistil v případě, že nad ním držela ochrannou ruku madam Astorová. Anebo naopak. Z piedestalu jste byli lehce sesazeni, pokud si na vás dotyčná dáma zasedla.

Se sklenicí limonády v jedné ruce a s malým krajkovým

vějířem v druhé si Mystere razila cestu zpátky k lavičce. Všude kolem postávali finančníci, ocelářští magnáti, naftoví magnáti a železniční baroni, jak se jim říkávalo. Ti všichni tvořili svět sám pro sebe, a ve svých skutcích dokázali nemožné.

Mezi nimi se však vyskytoval kdosi, kdo jí způsoboval mravenčení po páteři. Ačkoliv nezvedla hlavu, stydlivě klopíc oči k zemi jako slušně vychovaná mladá dáma, byla si vědoma mužova pohledu. Společenského hemžení se neúčastnil. Vyhledal si klidné místo mimo postávající skupinky

hostů a po celou dobu z ní nespouštěl zrak. Do obličeje mu příliš neviděla. Pouze si všimla, že má na sobě dokonale střižený tmavý oblek se šosy, očividně ušitý u nejlepšího newyorského krejčího.

Odvrhla nepříjemné představy a nepovšimnuta se snažila proklouznout kolem Philipa Armoura, milionáře z Chicaga, který zbohatl na výrobě obalových materiálů.

„Ty nejlepší pozemky jsou už rozebrané, pánové,” stěžoval si Armour ostatním obchodníkům, kteří mu naslouchali. „Jestli nedonutíme radnici v Brooklynu, aby rozprodala část svého území na stavební parcely tak, jako to udělalo Chicago, pak nevím, nevím… Jen se podívejte, jak to vypadá kolem nás! Lidi nemají kde složit hlavu, přistěhovalců neustále přibývá a tam leží pozemky ladem! Stavební materiál In se dal dopravovat po vodě rychlými parníky až tam!”

Třebaže Mystere honička za penězi zachvacující město nechávala chladnou, nebyla úplný ignorant. Neušlo jí, že héliem občanské války právě Wall Street pevně třímala otěže finančnictví. A opět to byli finančníci z Wall Street, kdo, jakmile válka skončila a nastal všeobecný rozmach ve společnosti, se opět chopili moci. Tady se shromažďovaly gigantické zisky vydělané na hospodářské recesi. Pokud šlo o madam Astorovou a její přízeň, zlom nastal na loňském plese pořádaném Vanderbiltovými, kde byla nucena vzít na milost ty, „co nestydatě vystavují svůj majetek na odiv,” jak se jednou pregnantně vyjádřila.

Zbytek staré aristokracie ji poslušně následoval, avšak staré

předsudky a zvyklosti umíraly pomalu. Starousedlíci se sjednotili, a ten, kdo si troufl projednávat obchodní záležitosti na večírcích, u nich upadl v nemilost. Když už se vybraná elita madam Astorové nedokázala vyhnout vulgárnosti, bylo nutné odkázat ji do patřičných mezí. „Obchod je užitečný,” sdělovala jednou svým věrným, „ale to stoka na odpad fekálii taky.”

Mystere už byla téměř u své lavičky, když ucítila, že ji někdo uchopil za loket.

„Slečno Killieuxova,” zdravil ji podsaditý, nevýrazný muž neurčitého věku s popelavou barvou v obličeji. „Dnes večer vám to moc sluší, mladá dámo. Neviděl jsem vás od Vanderbiltova plesu.”

„Děkuji za kompliment, pane Pollarde. Máte pravdu, poslední dobou se příliš často zdržuji u domácího krbu, ale madam Astorová mě přesvědčila, abych si zase jednou vyšla do společnosti.”

„To je od ní milé, i když vám sotva můžu mít za zlé, že se držíte doma. Dnešní doba je tak uspěchaná, že jeden neví, kde mu hlava stojí,” reptal Abbot Pollard. „Útočí na nás ze všech stran a odevšad nás vytlačují. Byla jste teď někdy v západní části města? Anebo dole, kde začíná východní strana? Postavili tam tolik mizerných baráků, že se tam sotva dá dýchat. A těch lidí, co se do nich nastěhovalo… Přímo katastrofa! A náš park? No, hrůza pomyslet! Zvykly si tam chodit holky z kanceláří a taky prodavačky a dělnice… přímo katastrofa! Je tam hluk a páchne to tam jako v psinci. Jeden se musí vydat přes Harlem, když chce najít klidné místo k projížďce. Město ztratilo veškerou noblesu, ale za to všechno můžou politici! Například naše soucitná, lidumilná Tammany Hall, co si nevidí ani na špičku nosu!”

Abbot byl pověstný notorickými tirádami o nepřízni osudu, jenž mu ustavičně házel klacky pod nohy, takže Mystere se pouze shovívavě usmála. „Park nebyl vybudovaný vysloveně jen pro bohaté,” upozornila ho taktně. „Záměrem radních bylo, aby se v něm všichni obyvatelé New Yorku scházeli a užívali si čerstvého vzduchu. Něco jako velký salon, kam si zveme naše hosty.”

„To zní moc pěkně, má drahá, ale vy jste ještě mladá a

nezkušená, takže vám promíjím. Avšak já osobně bych si sotva pustil do salonu někoho, komu čouhá sláma z bot a z vlasů si vyčesává vši.”

Chystala se odpovědět, když vtom se za nimi ozval jasný mužský hlas. „To je dost povrchní a kruté hodnocení, Abbote. Já například znám hodně prodavaček, které jsou krásné, elegantní a inteligentní. Kam se poděla vaše ušlechtilá velkorysost, pane?”

Mystere hrůzou strnula. V tom okamžiku měla pocit, jako kdyby se jí dotklo chladné ostří. Otočila se a s hrůzou zjistila, že hledí do temných očí Rafaela Bellocha, které si ji upřeně prohlížely. Křivil ústa, jako kdyby ho ten nepatrný úsměv stál hodně úsilí. Tmavě hnědé vlasy měl zastřižené na kratší délku, než přikazovala současná móda, a hladce sčesané dozadu, čímž vyniklo jeho husté obočí a štíhlý, patricijský nos.

„Pchá! Ušlechtilost, noblesa!” rozčiloval se Pollard. „Kam na ty výrazy chodíte, pane! Díky ušlechtilosti a populistickým demagogům, jako je například Tom Foley, jsme vystavěli pro lidi brlohy! Copak nevíte, že Foley proti nám štve irskou a italskou populaci? V třiašedesátém ta špinavá lůza málem podpálila celé město a příště se jim to možná i podaří díky všem těm novotám, kterým tolik fandíte!”

Rozdurděný Pollard se s brunátnou tváří odporoučel, ale Mystere neušlo, že Belloch muže ve skutečnosti neposlouchal. Kousavou poznámku učinil proto, aby otravného hosta vystrnadil. Nyní si ji nepokrytě prohlížel a v jeho očích seděl nečitelný výraz.

Mystere se sevřel žaludek. Tomu muži se vyhýbala jako čert kříži v podstatě od chvíle, kdy byla poprvé uvedena do společnosti, ale nyní stál před ní v celé své hrozivosti: mocný Rafe Belloch. Prohlížel si ji až příliš významně a jeho slova, byť pronášená jemným a kultivovaným hlasem, v sobě ukrývala hrozbu.

„Pan Pollard má svérázné myšlení, nemyslíte?” ozvala se stísněně ve snaze odvrátit mužovu pozornost od své osoby.

„Spíš bych řekl, že poněkud těžkopádnější, ale to teď není podstatné,” odtušil s mávnutím ruky. „Tenhle dav, co se tu dnes

večer srotil, Tammany nesnáší, ale kdo jiný se obtěžoval vybudovat nemocnice pro chudé, včetně sirotčinců?”

„Sirotčince nejsou zrovna ráj na zemi. Já osobně bych se s jejich chválou neukvapovala… “

Ještě než dořekla, zalitovala toho, co vyslovila, ale slova z ní vytryskla ještě dřív, než si stačila uvědomit, co povídá. Protože se pod mužovým upřeným pohledem cítila jako pod drobnohledem, pokusila se zlehčit konverzaci: „Pan Pollard je neškodný starý mluvka. Líbila se vám ukázka dovednosti mého strýce?”

Pohled jeho oči ji ani na vteřinu neopouštěl. „Bylo to chytré a zábavné, to souhlasím, ale vsadil bych se, že ani ten nejchytřejší finančník, co mu naslouchal, neuhodl strýcovo tajemství.”

Na několik vteřin se mezi nimi rozhostilo téměř hrozivé a obviňující ticho. Mystere zachvátila panika. V tu chvíli měla pocit, že Bellochův pohled proniká až na samé dno jejího nitra a že veškeré okolní zvuky, včetně lidského hovoru a taktů valčíku, se k ní nesou jakoby z velké dálky.

On ví! pomyslela si jako omámená. Okamžik veřejného odhalení nadešel! Pak se ale vzpamatovala. Ne nadarmo brala hodiny u skutečného mistra v umění přetvářky.

„Říkáte, že nikdo neuhodl strýcovo tajemství, pane Bellochu?” Usmála se na něj tajemným úsměvem Mony Lisy. „Obávám se, že mi unikl význam vašich slov.”

„Ale vždyť je to tak prosté, slečno Rillieuxová! Je až s podivem, co všechno se může člověk dozvědět, když pošle sluhu nebo služku, aby prohodili pár slov s kočími, nebo s nějakou upovídanou komornou, která si libuje v tlachání o svých pánech.”

Mystere spadl kámen ze srdce. S úlevou se zasmála a opět nabyla ztracenou rovnováhu. Belloch měl na mysli malá tajemství, ne to Velké!

„I to je možné,” pravila bez valného zájmu. Já osobně neprojevuji obzvláštní nadšení, pokud jde o okultní vědy, a tak pohlížím na strýcovy ukázky jako na druh nevinné zábavy, jež nikomu neškodí, i když nějaké triky v tom asi budou.”

„Pochopitelně, a madam Astorová ho v jeho snahách podporuje. Pokud jde o ni -” ukázal bradou směrem k ctihodné

matroně, jež k nim právě důstojně mířila, podobajíc se vlajkové lodi. V patách jí kráčel její momentální oblíbenec, Ward McCallister. Od své velitelky udržoval úctyhodný odstup, takže se podobal malé planetce kroužící kolem svého Slunce. Oficiálně úřadoval coby její poradce ve společenských záležitostech, méně neoficiálně jako dohazovač.

„Dobrý večer, Mystere,” pozdravila ji Caroline afektovaně a dotkla se rty dívčina čela. „Dlouho jste nebyla ve společnosti, drahoušku. Není důvod, aby mladá dívka byla tak stydlivá. Potřebujete se vymanit ze stínu velikosti vašeho strýce. Nezapomínejte, že jednou jste byla uvedena do společnosti, a tak se od vás očekává, že se podle toho budete chovat. Jste debutantka a ne nějaká ušlápnutá jeptiška.”

Poté se Caroline otočila k Bellochovi. „A pokud jde o vás, Rafe, nerada vám připomínám něco, co sám moc dobře víte. Hraběte nenazýváme „pane”, ale le comte, jak se sluší a patří. Obávám se, že vaše neotesané způsoby ubohého Emile poněkud rozladily.”

Rafe se lehce uklonil. ,,Jsem zděšený mírou své nevědomosti, Caroline, a jsem vám neskonale vděčen, že jste mě opravila. Udělám vše pro to, abych si vysloužil vaši pochvalu.”

,,Jste nesnesitelně skandální, příteli.” Caroline zvedla ruku a prsty s dokonalou manikúrou se dotkla jeho tváře. „Zděšený? To sotva, protože vám je to srdečně jedno. Já ovšem, aniž je mi známo proč, mám pro vás slabost, vy hezký netvore, takže se na vás nemůžu zlobit. Vy to víte a zneužíváte toho.”

I přes hartusivý tón věnovala Caroline Bellochovi úsměv, který nesvědčil o pouhém flirtování, ale o něčem jiném, pokud mohla Mystere soudit. Nyní zaměřila Caroline pozornost na ni.

„Na tohoto člověka si dejte dobrý pozor, má drahá,” varovala ji. „New Orleans vás sotva připravil na mužskou odrůdu, jako je tato. Rafe je zarytý idealista, což znamená, že vaše mládí a naivita ho vábí jako můru světlo svíčky. Tenhle muž je zvyklý dostat to, co si zamane, a to pokud možno tou nejpřímější cestou.”

Jakmile se Caroline s Wardem vzdálili, Mystere zadoufala, že

Belloch učiní totéž. On ale dál postával v její těsné blízkosti a pozoroval ji napolo obviňujícím, napolo spekulativním pohledem přimhouřených očí.

„Není to zábavné?” Ukázal na procházející se páry. „Suchopárové a plebejci, to vše pod ochrannými křídly madam Astorové. Kam patříte vy, slečno Rillieuxová? Do kočáru, nebo do Pullmanu?

„Podle vašich pichlavých poznámek a nerudného pohledu bych si sotva pomyslela, že sdílíte s Caroline lóži v opeře.”

„Samozřejmě! Když jsi v Římě, čiň jako Římané.”

Třebaže se od srdce zasmála, ani na okamžik nepřestala uvažovat, co vlastně po ní ten člověk chce. Poznat ji nemohl, protože vypadala jinak než tehdy, přede dvěma roky. Nyní se zdala mladší; nevypadala na svůj skutečný věk. Prsa si stahovala pruhem plátna a šaty nosila záměrně střižené tak, aby její postava příliš nevynikala. Její školeni bylo u konce a její mentor, Paul Rillieux, jí konečně dovolil shodit špinavé hadry. Nyní se oblékala mnohem nevinněji: momentálně na sobě měla šaty ušité z toho nejjemnějšího hedvábí, jaké se dalo koupit u Charlese Fredericka Wortha.

On ji sotva mohl poznat, ale ona? U všech svatých! Moc dobře si pamatovala, jak tehdy, v aleji u Svaté pětice, stál téměř nahý a jak zuřil. Z jeho tváře sálala odplata. Přesto byl pastvou pro oči a ona se během pozdějších nocí mnohokrát neklidné převalovala na lůžku, když si na něj vzpomněla. Na takového muže se nedalo zapomenout.

Střelila po něm nerudným pohledem, aby ho přiměla k odchodu, ale nebylo to k ničemu. Belloch se zatím nepatrně přesunul. Pravděpodobně proto, aby si ji mohl prohlédnout z jiného úhlu.

Stále o něm nevěděla téměř nic, jen to málo, co se před dvěma roky dočetla z novinového článku. Byl patriarcha horních čtyř set a tam, kam bylo Paulovi Rillieuxovi a jí dovoleno docházet díky podpoře madam Astorové, měl Rafe Belloch dveře otevřené. Za tu výsadu vděčil svému původu. Proslýchalo se cosi o jakési tragédii, jež postihla jeho rodinu, i když někteří dávali přednost

slovu „skandál”. Možná právě proto měl spoustu známých, ale jen málo přátel. Podnikal v železničním stavitelství, nahromadil nepředstavitelné jmění a část roku žil na svém úžasném panství ve Virginii, kde se věnoval lovu. Taky vlastnil soukromou jachtu na parní pohon, jež si co do vybavení v ničem nezadala s luxusním zaoceánským parníkem. Jeho plavidlo mu umožňovalo bydlet na Staten Islandu a tak se záměrně vyhýbat Manhattanu.

A také je, jak jinak, vyhlášený starý mládenec, což vysvětluje, proč se na něj momentálně Antonie Butlerová dívá jako kočka na myš, pomyslela si Mystere kysele.

„Slečno Rillieuxová,” oslovil ji zčistajasna, čímž přerušil tok jejích myšlenek. „Zajímalo by mě, co si myslíte ohledně té záhadné Maskované krásky.”

Postranní úmysl Bellochových slov jí neušel. „Abych se přiznala, této záležitosti jsem doposud věnovala pramalou pozornost, ale jak se zdá, pro čtenáře bulvárních plátků je to tučné sousto.”

„Zcela jistě, protože naše zlodějka se dostala na kobylku těm nejbohatším z nás. Na našich večírcích loupí a krade jako straka a my přitom vypadáme jako totální tupci. Když připravila Caroline o nejlepší diamantový náramek, její sláva se stala nesmrtelná.”

Mužovy oči k ní vysílaly zprávu, kterou nebyla schopná rozluštit.

„To jméno, co pro ni vymysleli, je dost pošetilé, nezdá se vám? Pokud ovšem je zloděj skutečně žena.” Tón jejího hlasu zněl lehce znuděné.

Je to ,éterická bytost, pružná jako divoká šelma’,” za deklamoval Belloch to, co se dočetl v novinách, a oba se zasmáli. Ale i během smíchu si ji mužovy hnědozelené oči nepřetržitě prohlížely, jako kdyby se snažily cosi vyčíst z její tváře.

„Také ji popisují jako valkýru, ženu mocnou a statnou. To by sotva byla partnerka pro běžného smrtelníka, ale očití svědkové tvrdí, že zahlédli její stín. Vsadil bych se, že novináři z ní udělali amazonku jen proto, aby to celé nafoukli. Já jsem toho názoru, že se jedná o malé a drobné stvoření, dosti obratné a zcela nepodobné nějaké Junoně.”

„Zdá se, že vás to celé nadmíru zajímá.” „Vskutku, slečno Rillieuxová, velice mě zajímá způsob a technika té zlodějky.” „Opravdu? Jak zábavné.” „Také bych

řekl.”

Přiblížil se k ní tak blízko, že ucítila jeho teplý dech ve tváři a chuť brandy, jež pil předtím. Znovu zpanikařila, protože nabyla dojmu, že se ji Belloch právě v tomto okamžiku chystá odhalit. Ucítila takovou slabost, že se jí téměř podlomila kolena. Chtěla si někde sednout, ale nebyla schopna jediného pohybu. Jeho upřený pohled ji nebezpečně hypnotizoval, asi jako kdyby se dívala do hlavně nabité pistole.

„Víte, slečno Rillieuxová, ti nejchytřejší zloději pracují v menších skupinách, nebo ve velkých syndikátech.” Mužovy oči se zúžily do štěrbin. „Nebyl bych překvapen, kdybych se doslechl, že naše slavná Maskovaná kráska kdysi bývala členem takového gangu a že se potulovala s bandou hrdlořezů na ulici. Tihle lidé drží při sobě. Jeden z nich odvrátí pozornost oběti, aby zakryl aktivity toho druhého. Možná že tuto noc znovu udeřila -zatímco váš strýc udržoval náš zájem.”

Pevně na něj pohlédla připravena ke konfrontaci, i když by nejraději vzala nohy na ramena a utekla. Co ale nečekala, byl okouzlující úsměv, který se nečekaně zjevil na jeho tváři. „A opět to máme tady,” utrousil tlumeným hlasem. „Ten pohled - plny výčitek, plný starých křivd - co mohlo debutantce z New Orleansu tolik ublížit?”

Odvrátila hlavu a zadívala se na tančící páry.

Postavy oblečené v pestrobarevných oděvech se jí však začaly rozplývat před očima, jako kdyby neviděla přes slzy. Napřímila se a poručila si, že se nesmí bát. Nic na ni nemá, a ty jeho báchorky… Jen pusté spekulace, nic jiného. Snad tisíckrát si slíbila, že udělá vše pro to, aby přežila, a tak to také bude. Jen z toho důvodu všechno snášela, aby se udržela naživu, protože naděje, že jednou bratra Brama najde, ji neopouštěla. A až ho najde, tak ji odvede daleko, pryč od téhle špíny a všech lží. Postará se, aby byla v bezpečí, a všechno bude zase v pořádku.

Jestli se jí to podaří, tak všechen ten strach i to, co napáchala,

za to stálo.

Jakmile si srovnala v hlavě, co je pro ni v tuto chvíli podstatné, přestala panikařit a byla opět schopná Bellochovi čelit.

„Ani v nejmenším netuším, o čem to hovoříte, pane Bellochu. Nějaké syndikáty, staré křivdy - to všechno jsou nesmysly. Zřejmě jste vypil víc brandy, než snesete.” Mystere se pobaveně zasmála.

,,Jak je možné, že jsem si vás na minulých večírcích nevšiml, slečno Rillieuxová? Dnes večer je to poprvé, co jsem vás spatřil, a marně přemýšlím, jak jste mohla uniknout mé pozornosti. Přesto mám neodbytný pocit, že už jsme se jednou setkali.”

Ten člověk se jí viditelně posmíval, když znovu sjel pohledem po její postavě. „Musím přiznat, že jisté rozdíly by se našly. Žena, kterou mám v paměti, byla o něco… robustnější, dalo by se říct. Nebyl to žádný drobeček, jako se zdáte být vy, ale to by hovořilo pro mou teorii ohledně odlákání pozornosti, co myslíte?”

„A nepochybně,” podotkla s křečovitým úsměvem, „že hlavou toho syndikátu je můj ďábelský strýc.”

Belloch našpulil rty. „Možná,” odpověděl se záměrnou pomalostí, „a možná, že vy sama jste Maskovaná kráska?”

Zjevně si ponechával otevřená vrátka, aby jeho poznámka vyzněla jako nejapný žert, ale ty tmavé oči vyprávěly jiný příběh.

Opět se jí zdálo, že jí hrdlo svírá ledová ruka a srdce buší až v hrdle. Ještě než stačila odpovědět, ozval se z davu hostů poděšený výkřik přerušující hovor i hudbu.

,,Ježíši kriste! Má brož! Někdo ukradl mou brož!”

2. kapitola

Manželka Jolina Roberta Pendergasta bydlícího na Grammerey Park, pani Pendergastová, se držela za hrdlo, jako kdyby ji škrtil provaz oběšencův. Zpráva o nové krádeži se mezi přítomnými rozšířila rychlostí blesku. Ztrátu brože, ani její majitelku, nikdo příliš nelitoval, zato vědomí možného dopadení proslulé Maskované krásky tyranizující new yorskou smetánku, se zdálo být na nejvyšší míru vzrušující.

Mystere se přiměla k lehkému pousmání. „Nu, pane Bellochu, zdá se, že vaše jasnovidecké schopnosti předčí ty, jimiž se honosí můj strýc. Nepředvídal jste něco takového před malou chvílí?”

Belloch si založil paže na prsou a díval se na ni s takovou pozorností, jako lev chystající se skočit po kořisti. „To ano, a když si navíc představím, že se mi sem dnes večer moc nechtělo… “

Aby se vyhnula jeho pohledu, předstírala, že ji zajímá nedaleké hemžení hostů. Se zmučeným výrazem ve tváři se paní Pendergastová křečovitě držela za hrdlo, aby zakryla místo, kde ještě nedávno svítila drahokamy posázená brož. „Víte jistě, že jste ji někde neztratila?” vyptávala se jí Thelma Richardsová stále dokola. „Pořád nechápu, jak vám ji někdo mohl vzít, aniž byste si toho všimla. Jednoduše řečeno rovnou před nosem. Něco takového je podle mého názoru naprosto vyloučené.”

„Vskutku, jak se něco takového mohlo stát?” zašeptal jí Belloch u ucha. „Pokud ovšem naše Kráska není skutečná umělkyně ve svém oboru.”

„Nečiníte poněkud překotné závěry, pane?” optala se Mystere aniž hnula brvou. „Vždyť sotva někdo může prozatím určit, jakého je dotyčný zloděj pohlaví.”

Zadoufala, že tím jejich konverzace skončila a pokusila se vzdálit, ale Belloch s ní měl jiné plány. Téměř nemilosrdným

stiskem ji uchopil za rameno a nasměroval ji poblíž davu sroceného kolem rozčilené oběti.

Shodou okolností se tento večer nacházel mezi přítomnými hosty i šéf inspektor Thomas F. Byrnes. Ten získal mezi newyorskou smetánkou jistou popularitu, když nechal mezi zločinci rozhlásit, že kdokoliv se přiblíží k severní části Fultonovy ulice, bude bez milosti chycen a posazen za katr. Tím, že vydal toto striktní nařízení, docílil, že v okrsku burzy a finančnictví zavládl klid a pořádek. Poté, co proběhlo krátké pátrání a bezúspěšné hledání sloužících na galerii a v přízemních prostorách, se Byrnes obrátil na rozrušenou ženu.

„Jaký druh brože to byl, paní Pendergastová?”

,Já… Byla ve tvaru květiny, žluté zlato, inspektore. Střed tvořilo pět oválných opálů a kolem bylo zasazeno dvaadvacet rubínů.”

„Něco takového musí mít značnou hodnotu, řekl bych.” Matróna zbledla. „To tedy má.”

„Hodně štěstí, inspektore!” zvolal Belloch, aniž spouštěl zrak z Mystere. „Možná že byste docílil lepších výsledků, kdybyste hledal jehlu v kupce sena. Tak se mi zdá, že naše Maskovaná kráska opět udeřila, a opět přímo v našem středu. Myslím, že prohledat přítomné dámy by nebylo tak úplně od věci, co myslíte?”

Jeho hlas zněl téměř žertovně, až se někteří přítomní muži zachechtali, zatímco dámy nasadily uražený výraz.

„To by mohlo být jistě příjemné, pane Bellochu,” namítl Byrnes, „ale také vysoce nevhodné. Takové způsoby se v této části města nepraktikují.”

Antonia Butlerová zachytila Bellochův pohled a usmála se na něj. Ta ženská se podobá koni, zkritizovala ji Mystere v duchu, taky ukazuje příliš mnoho zubů. Ona a Antonia byly debutantky této společenské sezóny, i když, jak Rillieux předem plánoval, Antonia nadělala větší rozruch. Její otec přišel k velkému jmění v Kantonu v Ohiu. Zpočátku vyráběl dioxid uhličitý, který se dále zpracovával ve zbrojním průmyslu, ale později, jako Rockfellerové, Carnegiové, Armourové a mnoho jiných, zamířil

do New Yorku, aby jeho peníze vydělávaly.

Mystere sledovala, jak se Antonia omlouvá skupince, s níž postávala, a míří k ní a Bellochovi. V tom okamžiku ucítila, jak ji Belloch pouští, a byla vděčná, že si jeho majetnického gesta nikdo nevšiml.

Antonia vypadala rozkošně, jak si musela Mystere přiznat. Šaty ušité z hedvábí broskvové barvy zdobené černou krajkou jí slušely.

Dívčino poprsí v těsném živůtku vyniklo, zatímco Mystereina postava ve splývavém oblečení, třebaže prvotřídní kvality a barevně ladící s její pletí, působila nevýrazným dojmem. Vypadala spíše jako děvče, než dospělá žena, jenže přesně tak si to Paul Rillieux přál, a tak to taky muselo být, aby přestrojení bylo dokonalé.

Bohatá dědička byla úchvatná, ale její krása se podobala kráse nehybné figurky z porcelánu. Pohybovala se jako spící panna, a pokud se odhodlala k nějakému projevu emoci, chovala se jako malá školačka. Pyšnila se rodinným bohatstvím a okázale dávala najevo, co všechno si může dopřát, způsobem, jenž naznačoval, z jaké vrstvy vzešla. Co bylo horší, s Mystere jednala jako s maskotem bohatých a slavných, jemuž se sluší prokazovat jistou shovívavost.

„Dobrý večer, Mystere.” pozdravila Antonia s povýšenou laskavostí. „Představení vašeho strýce bylo docela zábavné. Netušila jsem, jaký komediální talent dřímá ve vaší rodině.”

To byl další z Antoniiných rysů povahy. Urážlivá slůvka pronášená sladkým tónem. Každý věděl, že lidé od divadla stojí na nejnižší příčce společenského žebříčku. Na okamžik ji zaplavil vztek, ale Antonia se už smála zubatým úsměvem na Rafea, takže Mystere byla v podstatě ráda, že dívka změnila směr hovoru.

„My, dámy, pane Bellochu, jsme proti pánům ve značné nevýhodě, protože musíme sedět doma, zatímco vy si děláte, co chcete. Bylo by hezké, kdybyste se u nás sem tam objevil.”

„Ta vidina je nesmírně přitažlivá, slečno Butlerová, ale když jsem jednou našel odvahu vás vyhledat, byla jste obklopená houfem obdivovatelů, o jejichž záměrech nemohlo být

pochybností.”

„Ach Bože! Taková nesmělost! A to vás předchází pověst, pane, že dokážete hory přenášet a skály lámat!”

Antonia nesouhlasně mrkla směrem k Mystere. „Doufala jsem, že muž jako vy dává přednost výzvě před bezpracným vítězstvím.”

,,To ano, slečno Butlerová, pokud mám jistotu, že má investice vynese zisk.”

Mystere soudila, že jeho poznámka byla poněkud opovážlivá, ale nezdálo se, že by se Antonia cítila dotčená. S pohledem upřeným na Mystere pokračovala: „Otec je toho názoru, že bez rizika není zisku. Jen doufám, že vaše ohromující úspěchy v obchodní sféře vás nevyčerpaly natolik… že se vám nedostává sil ve vašich osobních záležitostech.”

Očividně spokojená sama se sebou jim Antonia krátce popřála příjemný večer a odšustila ke svým přátelům.

„I když si na nedostatek nápadníků nemůže stěžovat, je vidět, že vaše pochlebování jí citelně chybí,” utrousila Mystere neutrálním tónem.

„Nu, možná si s ní jednou pohraji,” poznamenal Belloch bez většího zájmu.

„Se mnou si také hrajete? To je to, co momentálně děláte? Abyste se zabavil?”

„Ano, ale odlišné ženy, odlišné hry, slečno Rillieuxová. Povězte mi něco: proslýchá se, že váš strýc je velký favorit madam Astorové.”

Jeho samolibý hlas ji nesmírně dráždil, a tak stroze odpověděla: „Byla k nám velice laskavá. Jsme v New Yorku teprve krátce, jak jistě víte.”

Z hrdla mu unikl posměšný smích. „Alespoň dva roky, počítám.”

„Odlišné ženy, odlišné hry,” odsekla chladně. „Stále si myslím, že si mě s někým pletete.”

Její poznámku ignoroval, ale jeho oči se opět zúžily podezřením.

„Od Caroline vím, že váš strýc byl v mladším věku

světoběžník.”

„Ano, to je pravda. Dost cestoval, ale to bylo ještě před tím, než jsem v New Orleansu začala žít pod jeho střechou.”

„Aha… asi poté, co vaši rodiče zemřeli na… choleru, nebo tak

něco?”

„Na žloutenku. To je v New Orleansu velký problém. Konkrétně v jednasedmdesátém tam byla velká epidemie.”

Tou dobou se šéf inspektor Byrnes s paní Pendergastovou odsunuli do haly. aby společně sepsali podrobné policejní hlášení. Mystere se rozhlížela kolem sebe, až zachytila pohled Paulových očí. Seděl u mramorového stolku ve společnosti Alice a Alvy Vanderbiltových. Nepatrně kývl, a Mystere udělala několik kroků, aby se Bellocha zbavila, jenže ten ji opět zadržel ocelových stiskem.

„Pravda, New Orleans je okouzlující město,” pokračoval v hovoru i přes její očividnou snahu ho opustit,

„ale ta oblast je proslulá mizerným klimatem. Jednou jsem tam byl za obchodem. Pořád ještě tam zapalují slaměného panáka jako připomínku na toho ničemného Butlera?”

„Koho?”

„Koho?” Mužova tvář potemněla. „Chcete snad naznačit, že nevíte, o čem je řeč?”

Mystere bojovala s úzkostí, když si usilovně pokoušela vzpomenout. Pak si vybavila Rillieuxovo poučování. „Ale pochopitelně! Vy myslíte Bena Butlera, generála unionistů okupujícího New Orleans během války?”

„Ano, ale jsem překvapen, že rodilá obyvatelka jako vy, nezná historii svého města.”

„Na válku si příliš nepamatuji. Pokud vám to neušlo, pane, tak jsem právě vstoupila do společnosti,” připomněla mu.

„Milá slečno Rillieuxová, čas neléčí všechny rány. Já tam byl zhruba před pěti lety, a nenávist k tomu člověku je stále stejně silná.”

Mužova úporného vyptávání a buldočí snahy zahnat ji do kouta už měla tak akorát dost. Sebrala všechny síly a vytrhla se mu.

„Řekl jste, co jste říct chtěl, pane Bellochu, - jsem úplně hloupé a nemožné stvoření. Nyní, pokud jste skončil s urážkami, bych se ráda omluvila.”

Pochopitelně že s ní neskončil, ale ona ho měla po krk. Otočila se k němu zády a rychle se rozběhla v případě, že by ji chtěl chytit. Pokud by tak učinil, byla připravená křičet o pomoc. Způsobilo by to skandál, ale nemohla připustit, aby ji nachytal na švestkách, lidově řečeno. Ten člověk byl příliš nebezpečný, aby déle prodlévala v jeho společnosti.

„Hloupá není zrovna to, co jsem měl na mysli!” zavolal za ní posměšně.

Aniž se otočila, napřímila se a ponechala ho jeho smíchu.

Kočár projížděl bránou maitlandského sídla postavenou z žulových kvádrů ven na ulici. Paul Rillieux otevřel krabičku se šňupacím tabákem, šňupnul si, krátce zafrkal a krabičku klapnutím zavřel. Poté se obrátil k Mystere. „Teď mi, drahoušku, ukaž náš poslední úlovek.”

Nepatrně zvedla levou paži. Uvnitř nabíraného rukávu zdobeného výšivkou a zakončeného vysokou manžetou se ukrývala malá vnitřní kapsa.

Strategicky byla umístěna tak, aby uprostřed nařasené látky nebyla vůbec vidět. Pod zkušeným Rillieuxovým vedením dokázala Mystere sebrat jakýkoliv šperk, aniž si toho někdo všiml. Nanejvýš mohla v tu chvíli upoutat pozornost jako pěkná žena, která si právě upravuje krajky.

Vyndala z úkrytu brož a podala ji Rillieuxovi. Ten otřel unikátní kousek rukávem, aby dal vyniknout oslnivě svítícím kamenům.

„To je dokonalá klenotnická práce,” ocenil výrobek pochvalně. „Kdysi dávno jsem také míval talentované schovanky, ale ty, Mystere, jsi z nich nejlepší. Musím uznat, že tvůj talent je nepřekonatelný.”

„Talent,” opakovala nepřítomně, ale z jejího hlasu čišel nádech hořkosti. „O talentu se dá spekulovat v případě malířství nebo poezie či baletu, ale ne v případě zlodějny.”

„To není ten pravý výraz, má drahá. Copak jsem ti už

mnohokrát nevysvětlil, jaký je v tom zásadní rozdíl? My nekrademe, my si přisvojujeme. Krádež jako taková je podlá, sprostá a na můj vkus příliš obyčejná. Máš skvělou paměť, takže pochybuji, že bys na to zapomněla. Koneckonců, já byl ten, kdo tě tehdy sebral na ulici a umožnil ti, abys žila v přepychu.”

Paul se na ni sebevědomě zašklebil. „Ne, má drahá, určitě jsi nezapomněla. Jak už jsem povídal, krádež je hanebný a podlý čin, při němž ti, kteří jsou dopadeni, skuhrají o smilování. Přisvojení, na druhé straně, je známka velikosti, aniž se při tom pídíme po morálním ospravedlnění. Římané to nazývali pecca fortiter: hřeš, dokud to jde. Jak myslíš, že se horním čtyřem stům podařilo nahromadit takový majetek? Poctivou prací? Pchá! Protože si nezákonně přivlastnili to, po čem bažili. Tak to je!”

Rillieux zastrčil krabičku se šňupacím tabákem do kapsy. „Když už mluvíme o místní smetánce, o čem se s tebou Belloch bavil? Rozhodně se nezdálo, že by šlo o zdvořilou konverzaci.”

„Podezírá mě kvůli jednomu kousku přede dvěma roky. Tehdy jsme ho u Svaté pětice okradli a on si mě zapamatoval.”

„To je nesmysl! Po dvou letech? Obvinil tě z něčeho?”

„Ne že by zrovna o tom nějak zvlášť hovořil, ale-”

„Vzpamatuj se, ma drahá! Víš dobře, jak tě všechno dokáže rozrušit. Podle mě slyšíš trávu růst. Byla jsi maskovaná, a kromě toho, s tou tvojí ,staženou’ postavou vypadáš dneska mladší.”

„Mysli si, že je mi sedmnáct a ne dvacet. To ho ale pouze zmátlo, avšak neobalamutilo. Měl jsi slyšet, jak mě tlačil ke zdi ohledně New Orleansu, a taky kvůli tobě. Málem se mi dostal pod kůži, když se začal vyptávat na starého Butlera. Díky bohu, že jsem přelouskala těch pár knížek, co jsi mi dal, a něco si natloukla do hlavy.”

„Belloch by neměl strkat nos do věcí, do kterých mu nic není. Raději se od něj drž stranou.”

„Vynasnažím se, ale co když mi začne šlapat na paty?”

„Buď toho nechá, nebo skončí jako zvědavá kočka.”

„Na co narážíš?” dožadovala se vystrašeně.

„To není nic, co by se tě tykalo. S Bellochem si hlavu nedělej. Ten panák má svoje mouchy jako každý ale povídá se, že jeho

pověst není tak úplně neposkvrněná. Jde o cosi týkající se jeho rodičů a ztráty rodinného majetku.”

„Nezdálo se mi, že by byl divný. V mém případě se vyslovoval naprosto zřetelně.”

Kočár právě projížděl Madison Square na Broadway, čtvrti, kde se nacházely přepychové hotely. Za nimi následovala třída obchodních domů, v nichž se málokterý návštěvník New Yorku opomněl zastavit. Marble Palace, Lord and Taylor a ostatní obří nákupní centra byla nyní temná a tichá. Pouze restaurant Delmonico a pár specializovaných obchodů byly ještě otevřeny pro pozdní zákazníky.

„Paule?” napjatě oslovila svého společníka. „Ta brož… vynese nám hodně peněz?”

„Předpokládám že ano. ale to je na Helzerovi, jak víš. Proč se o ní zmiňuješ?” zeptal studeně. Její otázka ho překvapila, protože Mystere se na takové věci nikdy neptala.

„Já jen… tedy, chtěla jsem se zeptat, jestli bych nemohla dostat větší podíl.”

„A k čemu? Chceš snad říct, že na tobě škudlím? Nezapomínej, že vedu velkou domácnost a živím několik krků, včetně tebe. Žiješ v pěkném a pohodlném domě, máš přepychové oblečení, kapesné, k dispozici máš i kočár s kočím, kdykoliv si vzpomeneš…” Zahrozil na ni prstem. „Drahé dítě, musíš se konečně naučit hospodařit s tím, co máš!”

Jeho kázání v ní vzedmulo vlnu zlosti. I když jí Belloch naháněl hrůzu, v tu chvíli s ním sdílela jeho pohrdavý názor na tak zvanou ,lepší společnost’, protože jestli byli tak nadřazení a schopní, jak je možné, že si pustili k tělu takového mizerného podvodníka, jako byl Rillieux? Stačil oblek od dobrého krejčího, něco málo šarmu a trochu lichotek, a dveře na večírky a bály měl otevřené.

Její zaryté mlčení ho varovalo, že něco není v pořádku. „Mystere,” promluvil smířlivým hlasem. „Existuje jedna věc, jež nehodlám za žádných okolností tolerovat. Nikdo nebude parazitovat na úkor druhých. V naší malé skupince se držíme zásadního hesla: jeden za všechny, všichni za jednoho. Řekl jsem

to jasně?”

Cítila, jak se jí svírá hrdlo a do očí se derou slzy, ale přesto se jí podařilo kývnout hlavou.

Rillieux, který dokonale znal způsob jejího uvažování, pro-tentokrát nasadil sympatizující tón. „Doufám, že jsi nezapomněla na ten sirotčinec, z kterého jsem tě vysvobodil, viď?”

Jak by mohla zapomenout! Na takové zážitky se nezapomíná do nejdelší smrti. Na mrazivé noci, tvrdé tresty, nedostatek jídla -dvakrát denně jídali řídkou chlebovou polévku, v níž plavaly malé kousky turínu, ale díky Rillieuxovi opustila toto nehostinné zařízení ve věku osmi let a začala svou kariéru jako pouliční zlodějka. Pod jeho vedením. Dotáhla to až na nejvyšší třídu, a z minulého trpkého života se vysvlékla jako had ze staré kůže. Vzpomínek a strachu se však nezbavila. Ani vědomí, že by znovu upadla do bídy.

„Ne, nezapomněla,” odpověděla zdrceně, „a dokážu být vděčná. Vždycky jsi byl ke mně laskavý.”

Odhrnula okenní závěs a vyhlédla ven. Manhattan byl jen zčásti elektrizován, takže mnohé ulice stále ještě lemovaly plynové lampy. Na temném nebi svítil měsíc a vrhal stříbřité paprsky na kostel U svaté trojice.

Její myšlenky přerušil Rilliexův úlisný hlas. Jde o Brama, nemám pravdu? Pořád na něj myslíš? Zřejmě se ti po něm stýská.”

„Teď mu musí být šestadvacet let,” zamumlala jakoby pro sebe. „Nikoho jiného z rodiny už nemám, pokud je ještě naživu.”

„Zase špatně, drahoušku! To my jsme tvoje rodina! My všichni, já, ty, Baylis, Evan, Rose, a nyní i malý Hush, až

skončí s výcvikem. Mysli na to, co máš, a ne na to, o co jsi přišla. Hrám je nezvěstný dvanáct let, a upřímně řečeno, ti, co jsou uneseni na loď, aby z nich kapitáni udělali námořníky, se málokdy dožívají vysokého věku. Toho už neuvidíš.”

Zachvěla se jí víčka. Opět ucítila pálení v očích. Paul má zřejmě pravdu, ale ona se jen tak nevzdá. Nikomu to nebude věšel na nos, ale bratra hledat nepřestane, i kdyby to stálo všechno, co má. S nadějí se budila a s nadějí uléhala. To jediné ji

drželo při životě.

1 ‘slyšela, jak Baylis na kozlíku zanadával. Právě projížděli podél železniční stanice, kde v tu chvíli zastavil supící vlak. V oblaku kouře vycházejícího z lokomotivy zahlédla svíticí měsíc a připomněla si Bellochovy pichlavé poznámky na adresu Maskované krásky. V podstatě musela uznat, že v nich bylo zrnko pravdy, ovšem s výjimkou té o ,éterické bytosti’.

Přezdívka Maskovaná kráska se poprvé dostala do podvědomí širší veřejnosti v souvislosti s otevřením brooklynského mostu minulý rok v březnu. Při té příležitosti pořádali radní města New York velkou večerní oslavu. Takový ohňostroj, jako tehdy v noci rozzářil oblohu, svět ještě nezažil. Celé hodiny vybuchovala nad East River v oslnivých barvách jedna petarda za druhou. Nikdo, chudý nebo bohatý, si nenechal takovou podívanou ujít.

Tu noc, jakmile střelci vystříleli poslední petardu, vyhoupl se na temné obloze jasně svítící měsíc, v jehož paprscích se nový most zaskvěl jako vzácný klenot. Přírodní světlo rozjařilo přihlížející ještě víc než ohňostroj - a tehdy také, po dvanácti letech učení u mistra Rillieuxe, poprvé vstoupila Mystere na scénu.

Uloupila Caroline As to rove náramek. Krádež zavdala podnět ke vzniku mýtu Maskované krásky, jež se stala hrdinkou těch méně šťastných. Být okraden neznámou lupičkou se brzy stalo známkou kvality. Vzhledem k tomu, že nikdy neokrádala střední třídu, mohl se okradený považovat za elitu, protože se zaměřovala pouze na nejbohatší.

Ve společnosti se začalo spekulovat o její totožnosti a o tom, kdo bude příští oběť, což vnášelo nečekaný rozruch a zpestření do jinak nudných a stojatých vod.

Rilliexův hlas opět zasáhl do jejích myšlenek. „Vezmi si

tohle.”

Strčil jí do dlaně několik zmuchlaných bankovek.

„Možná se mi podaří čas od času uškudlit pro tebe něco málo peněz navíc, ale musíš mi slíbit, že je přestaneš mrhat na hledání Brama.”

Jakže to nazval? Mrhání?

Mrhala by penězi, kdyby utrácela za oblečení, za modistku a za parfémy, ale pátrání po Bramovi se stalo její životní nutností. Asi jako příliv čerstvého vzduchu do plic. Proto odpověděla napůl pravdivě: „Nepromarním ani jediný cent.”

3. kapitola

Jakmile si Paul Rillieux podmanil Caroline Astorovou mrštností svého jazyka a šarmem .starého světa’, jeho přijetí ve společnosti bylo zaručené. Napovídal jim, že jeho majetek pochází z rodinných držav a že předkové byli francouzští baroni. Přesto se nikdo nepídil, ba ani nepodnikl pátrání, zda jsou jeho tvrzení pravdivá. A tak, aniž kdokoliv požadoval doporučení, podařilo se mu pronajmout si prostorné sídlo poblíž Great Jones Street a Lafayette Place, jedné z nejlepších adres na Manhattanu.

Mystere bylo přiděleno celé jedno křídlo v horním patře. To mohla využívat pro své potřeby.

Po večírku předešlé noci dlouho nevyspávala. Vzbudila se časně zrána, protože dopoledne měla schůzku v Centrálním parku.

Rychle dokončila toaletu a poprášila si obličej jemným pudrem. Pak přišel na řadu nevyhnutelný denní rituál: polonahá se postavila před vysoké zrcadlo zasazené v zeleném sametu a pečlivě si začala stahovat prsa pruhem látky. Procedura byla únavná a nepohodlná, ale Rillieux na ní trval.

„Chceme mladičkou debutantku a ne zralou ženu,” poučoval ji. „Chceme, aby se muži na ni dívali a říkali si: nu, možná za pár let, ale teď si necháme chutě zajít. Do třetice chceme, aby se dívali jinam, zatímco ty je připravíš o jejich vlastnictví.”

Dokončila stahování a navlékla si hedvábnou košilku. Poté udělala několik kroků k masivní dubové skříni, odkud vytáhla decentně střižené šaty z černé vlněné látky. V těch vypadala jako usedlá matrona, ale přesně takový byl její záměr. Na schůzku, na niž se chystala, byly ideální. Ještě jednou se prohlédla v zrcadle a nakonec si nasadila na hlavu malý úhledný klobouček se závojem, jaký nosívaly vdovy nebo postarší neprovdané dívky.

Dokonala stará panna, pomyslela si s úšklebkem, když se

otáčela, aby se viděla ze všech stran. Anebo ubohá opuštěna vdova, která nikoho nezajímá, takže se může pohybovat po městě, aniž ji někdo zastaví. Když si stáhne závoj přes obličej, nikdo z jejích známých ji nepozná, ani kdyby seděl v parku na lavičce rovnou vedle ní.

Nečekané zaklepání na dveře ji polekalo tak, že sebou vystrašeně trhla.

„Mystere, jsi vzhůru?” uslyšela ženský hlas.

Rychle strhla klobouček z hlavy a nacpala ho do rukávu. Právě včas, protože dveře se nepatrně pootevřely a dovnitř nakoukla asi třicetiletá žena s rudými vlasy natočenými na papírky a nacpanými pod noční čepec.

„Ty už jsi na nohou a oblečená? To já jsem akorát vylezla z postele.”

„Dobré ráno, Rose.”

Rose O’Reillyova vrhla na černé oblečení skeptický pohled. V jejím pihovatém obličeji se už dávno zračily stopy stáří. „V těch usedlých hadříkách nevypadáš zrovna jako lvice salonů.”

Mystere poznámku ignorovala. „Už Paul vstal?”

Jo, je s Hushem dole v hale, kde ho školí. To víš, rozvrh výuky je nutné dodržovat.”

„V pořádku. Budu tam co nevidět.”

Rose se chystala zavřít dveře, ale pak zaváhala. „Mimochodem, všechno to rozmázli v dnešních ranních novinách.”

„Co… Aha, ty myslíš tu Pendergastovic brož?”

„Udělali z toho velký humbuk. Evans říkal, že i mlékař o tom mlel pořád dokola. Policajti přísahají, že toho zloděje chytí stůj co stůj, dokonce sestavili zvláštní tým. Ten má za úkol polapit Maskovanou krásku. Povídala jsem Paulovi, že si koleduje o malér, ale on odsekl, abych zbytečně nepanikařila, že přej ví, co dělá. Jen doufám, že to skutečně ví, protože jestli se pustil na tenkej led, tak je s námi se všema amen.”

Teprve když vychrlila, co chtěla, zabouchla Rose dveře, ale její varování zůstalo viset ve vzduchu. Mystere se úzkostí sevřel žaludek, obzvláště při vzpomínce na Rafea Bellocha a jeho temné

obviňující oči, jež na ni minulou noc hleděly. Paul ho odbyl poznámkou, že je to divný pavouk, ale ona z něj vycítila nebezpečí a jakési potlačované napětí, jež se mohlo obrátit proti nim. Ten muž byl jako tygr vězněný v kleci a čekající, až nějaký hlupák otevře vrátka.

Pravda, balancovala na ostří nože, ale i tak se risk vyplácel. Nikdo neměl tak hbité prsty, kromě Hushe - přes své mládí schopného kapsáře - jako Kráska. Pochopitelně že byla ve výhodě, protože měla přístup k velkému bohatství. Čím víc přinesla, tím větší měla nárok na podíl - alespoň tak to Rillieux sliboval, a ona peníze zoufale potřebovala.

Odemkla vrchní přihrádku pracovního stolu, jinak nádherného kousku z období Ludvíka XVI., a vyndala malou skříňku z březového dřeva. Pomačkaný a místy potrhaný dopis, jenž vytáhla, byl napsaný na kancelářském papíru. Položila ho na stůl a pečlivě uhladila. Tolikrát ho už četla, že byl ohmataný a místy nepříliš čitelný. Většinou ho vytahovala na světlo tehdy, když měla pocit, že její hledání je marné a že by to měla vzdát.

V záhlaví papíru, nejčitelnějšího místa, se skvěl znak: hlava orla zápolícího s mužskou paží, jež svírala v ruce dýku. Pod znakem bylo napsáno datum: 12. duben, 1863, ale úhledné písmo pozvolna bledlo, až se na konci stránky téměř vytrácelo.

Drahý Brendane,

Modlím se k Bohu, aby tento dopis a mnou podepsaný šek, který vám proplatí každá banka, k tobě a tvé rodině bezpečně dorazil. Vím, jak se nyní v Dublinu těžce žije, a věř mi, že v New Yorku to nebylo o nic lepší, když jsem tady poprvé vystoupil na břeh. Přesto se mi podařilo uchytit se, a daří se mi tak dobře, že jsem to ani v nejhlubším snu neočekával. Vím, že tvé zdraví je nalomené, ale přesto tě žádám, aby ses i s rodinou vydal sem do New Yorku. Ujišťuji tě, že mám dost prostředků, abych se o vás v začátcích postaral a pomohl vám se usadit. Život je tu dost rušný a věci se den ze dne mění, obzvláště když každý chce rychle vydělat, což je důsledek poválečné doby, ale pokud si člověk vyhrne rukávy a pustí se do práce, uživí sebe i své děti mnohem

lépe, než u nás doma.

Když už hovoříme o našich nejbližších, pokud by se ti nedařilo, sděluji ti, že jsem na tebe, Maureen, Brama a Mystere pamatoval ve své poslední vůli. Nikdy bych se nedostal do Ameriky, kdybys mi neposkytl pomoc. Peníze, které jsi mi dal, třebaže jste si vy všichni museli utrhnout od úst, zaplatily palubní jízdenku. Bůh ti žehnej, a vydejte se co nejdřív na cestu, abychom opět žili jako jedna rodina.

Poslední odstavec už nedočetla, protože byl tak vybledlý, že se nedal číst. Ať se snažila, jak chtěla, podpis také nepřečetla. Inkoust se téměř rozplynul. Kdysi dopis odnesla starému restaurátorovi rukopisů, který se pomocí speciálně namíchané tinktury s přísadami rtuti a zinku pokoušel podpis rozluštit, ale bez úspěchu.

Neznala ani jméno, s nímž by mohla začít pátrání, protože své příjmení nikdy nepoznala - anebo ho v dětství zapomněla. Brendan, její otec, zemřel ještě dřív, než rodina dopis obdržela, a Mystere byly jen dva roky, když matka podlehla celkovému vyčerpání organizmu a zemřela. Ještě před smrtí ale stihla posadit ji a osmiletého Brama na loď plující do Ameriky.

Mystere pečlivě složila dopis a uložila ho zpět. Ať přemýšlela, jak chtěla, na rané dětství si příliš nepamatovala. Sice se jí občas vybavovaly různé útržky událostí, ale nic z toho nedávalo smysl. To ji značně rozčilovalo, protože nebyla schopna odpovědět si na otázky týkající se základního lidského bytí. Na život v Irsku si nepamatovala. Věděla jen to, co se dočetla v dopisu, a to, co jí pověděl Bram. Ten jí ustavičně opakoval matčina slova: že on a Mystere mají nárok na velký majetek.

Dole v přízemí odbily pendlovky čtvrt hodinu a přivedly ji zpět do přítomnosti. Vrhla na sebe poslední pohled, na hlavu si narazila vdovský klobouček a stáhla si závoj.

„Dneska pro mě Lorenzo bude určité něco mít,” zašeptala svému odrazu v zrcadle.

„Dobře si to zapamatuj, chlapče.” Rilliexův sonorní hlas se nesl celým přízemím, protože dveře vedoucí do knihovny byly

pootevřené. „Musíš využít každé příležitosti, jaká se ti naskytne. Nejlepší okamžik nastane, když se na ulici potkají dva známí a pustí se do rituálu zdravení. V těch několika vteřinách jsou cele zaujati sami sebou, a to je ta pravá chvíle, kdy ty udeříš.”

Mystere nahlédla do nákladně zařízené místnosti, kde i za denního světla svítily dvě mosazné lampy na elektřinu. Ty vrhaly pitoreskní stíny na drahocenný perský koberec hýřící mnoha barvami položený na černé podlaze. Rillieux seděl v křesle s vysokým opěradlem a gestikuloval svou hůlkou jako vojevůdce před batalionem. A mladý Hush, jiné jméno chlapec neměl, se povaloval na polštáři u jeho nohou.

Jak už jsem naznačil, když si dva lidé potřásají rukou, nevnímají své okolí. Já sám jsem kdysi při takové příležitosti připravil jednoho gentlemana o peněženku, ale načasování je důležité, společně s rychlými pohyby. Musíš být zkrátka dokonale připraven, milý Hushi. To a naprostá sebedůvěra, protože ty, hochu, jsi v tomto oboru umělec.”

„Umělec, pane?”

Jistěže. Krádež - což já nazývám přivlastnění - je soubor dovedností. Jedná se o skvostné umění, pokud je vykonáváno správně. Nikdy by se nemělo zvrhnout v krvavé násilí. Já osobně odmítám všechny násilníky, kteří oběť nejdřív oloupí a pak surově zavraždí. Proč bychom měli vraždit ty, co nám snáší zlatá vejce? Stejně jako farmář s úctou přehazuje vidlemi hnůj, jenž mu poslouží jako hnojivo pro další úrodu, i my musíme hýčkat ty, které později připravíme o jejich drahocenné poklady.”

„Skutečně, Paule,” ozvala se Mystere škádlivě mezi dveřmi, „tomu chlapci je teprve dvanáct let a ty tu řečníš jako Platón přednášející svým žákům.”

Hush se úslužně vyhrabal na nohy, když ji zahlédl, a na tváři se mu rozlil stydlivý úsměv, kterým si ji hned při prvním setkání získal. Ten úsměv ji vzal za srdce. Malý sirotek se protloukal jako chytač krys a nocoval v jednom brlohu v Malé Itálii na jižní straně Mulberry Street. Kalhoty mu kdosi spíchl ze zbytku vojenského mundúru a na hubeném těle je držel pásek třikrát delší než bylo potřeba. Mnohokrát sepraná záplatovaná košile

naznačovala, že ji Hush nosí po celý rok.

Rillieux, jenž byl to ráno v dobré náladě, s úsměvem

Mystere pozdravil. „Pravda, je mu sice dvanáct, ale jak víš, už dávno není žák, ale mistr.”

Ukázal hůlkou na nedaleko stojící čajový stolek na němž, kromě několika dopisních obálek, ležel náramek z italského zlata a pár safírových náušnic posázených drobným cliamantky

„Ten chlapec má pozoruhodný talent,” poznamenal Rillieux uneseně. „Na nikoho takového jsem nepadl od chvíle, co jsem vycvičil tebe, Mystere. To, co se naučil na ulici, ho předurčuje postoupit mezi honoraci. Ty zlodějské prstíky dokážou ukrást úplně všechno. Mimochodem, to zlato je čtyřiadvaceti karátové.”

S nevýraznou tváří naslouchala chvalořečení, protože způsob, jakým Paul korumpoval duši malého dítěte, v ní probouzel zlost. Rillieux měl pověst učence cestujícího po světě. Popravdě řečeno, jeho génius spočíval ve fotografické paměti. Ta mu sloužila k zapamatování různých faktů. Například si dokázal dokonale zmapovat okolí tam, kde se nacházela osoba, či předmět jeho zájmu.

„Copak někdo zemřel?” Udiveně přelétl pohledem její černé oblečení.

„Myslím, že vypadá nádherně, pane,” ozval se Hush statečně. Jako nějaká dáma z obrazu.”

„Kdo by do tebe řekl, chlapče, že jsi takový lichotník? I když… sotva ti to můžu mít za zlé. Mystere je skutečně pastva pro oči, i v té ohavné černé. Klidně si vezmi náš kočár, zlatíčko, jestli potřebuješ.”

Věděla, že musí být opatrná. Proto se také oblékla do černého. Osamocené vdovy nikdo neobtěžoval. Ty bývaly ponechávány svému žalu, zatímco mladé dívky bez doprovodu považovala prudérní společnost za prostitutky. A ona hodlala jít do města sama.

Kočár by se jí hodil, ale tušila, že Rillieux má své důvody, proč být velkorysý. Pokud by ji vezl Baylis, poslušně by Paulovi poreferoval o jejích krocích. Všichni sloužící, včetně Rose, byli Paulovi nesmírně oddáni. Koneckonců, on byl ten, kdo je

vysvobodil z míst, jako byly Rag Picker’s Row a Bandits’ Roost, poskytl jim střechu nad hlavou a jakous takous jistotu v jejich zoufalých životech. Baylis měl Mystere rád. Ona jeho také, ale moc dobře věděla, že před Paulem žádné tajemství neuchová.

„Myslím, že koňka bude stačit,” sdělila mu. „Mám v plánu udělat nějaké nákupy na Broadwayi a sám víš, jak hustý je tam provoz. Chudák Baylis nesnáší to věčné handrkování o místo k zastavení.”

„Nu, tak si alespoň zavolej drožku. Honorace nejezdí koňkou.”

„Máš pravdu,” odpověděla hladce, „ovšem taky mě nikdo z tvých přátel nezahlédne.”

Rillieux se podrážděně zamračil, až se mu konce hustého obočí sahajícího ke kořenu nosu zachvěly. „Ať je po tvém, má drahá, ale snaž se být doma okolo třetí hodiny. Jsme pozváni na předčítání poezie u Vernonů. Sylvia Rohrová tam bude také -však víš, mám spadeno na jednu její cetku.”

V duchu si povzdechla, ale nedala na sobě nic znát. „Budu zpátky včas.”

Pokud se týkalo jejího společenského kalendáře, měla téměř všechny stránky popsané. Kromě nekonečného -a nudného, jak dodávala - množství bálů, různých večírků a čajových sezení, tu byly návštěvy muzeí, oper, divadel a přednášek. Jenže Mystere pociťovala nezměrnou samotu, a to i přesto, že byla téměř neustále mezi lidmi - aby kradla.

Hush jí tiše doprovázel přes rozlehlou halu až k hlavnímu vchodu. „Mystere!” zavolal na ni, když sahala na mosaznou kliku. Stále ještě duchem nepřítomná otočila hlavu a zahleděla se do hnědých, inteligentních očí.

„Kdy mi bude dovoleno tady bydlet s tebou… teda, chtěl jsem říct, s ostatními?”

Usmála se, protože to skryté vyznání ji potěšilo. „Myslím, že už brzy, ale to rozhodne Paul.”

jak bývalo jeho zvykem, pohodil hlavou, aby se zbavil pramenu černých vlasů padajících do očí. „Pan Rillieux… řekl bych, že mě má rád, co myslíš? Povídá, že odvádím dobrou práci.”

Mystere věřila, že když se pozorně zadívá do lidské tváře, nejen že pozná, co je dotyčný zač, ale i co z něj jednou může být, a to, co viděla v Hushově tváři, se jí líbilo. Pod slupkou jizev a protřelého chování pouličního ,araba’ viděla upřímné srdce a ryzí charakter.

„Pravda, spokojen s tebou je, Hushi,” odpověděla, „ale těmi sladkými slůvky se nesmíš nechat ukolébat. Však si rozumíme… ty určitě dobře víš, že tě nikdo nemůže nutit, aby ses stal… zlodějem.”

„Nutit? Já to dělám rád! To je sakra lepší, než plazit se ve špíně pod zavšivenejma barákama a chytat krysy.”

Já vím, ale jedno si pamatuj: i když děláš to, co Paul chce. zkus se současně věnovat něčemu počestnému, co se ti bude líbit ještě víc. Něco, co bys dělal jen pro sebe -nauč se něco, co pro tebe bude užitečné. Umíš číst?”

Potřásl hlavou. „Ne, ale nějaká písmena poznám.”

„Dobrá, já bych tě to mohla naučit, jestli chceš. Pro takového bystrého chlapce, jako jsi ty, to bude hračka. Pustíme se do toho, až přijdeš příště.”

Chlapcův obličej se nad tou vidinou radostí rozsvítil. Obrátila se ke dveřím, ale jeho hlas ji opět zastavil. „Mystere… “

„Ano?” Vrhl rychlý pohled přes rameno, aby se ujistil, že Rillieux není na doslech.

„… a ty jsi. .však víš…nucena?”

Pátrávě se zahleděla do dětských očí. „Tys to vytušil, viď? O Maskované krásce?” Chlapec přikývl.

Jsi bystrý hoch. Na Paulovo krasořečnění nedbej. Hlavně se před ním nesmíš prořeknout, že to víš.” „Ale nutí tě, nebo ne?”

Cosi v jeho zvědavém pohledu jí připomnělo způsob, jakým se na ni díval Rafe Belloch minulou noc. Jako kdyby pátral na samotném dně její duše.

Hledala odpověď, ale pak její zrak padl na pendlovky, které už ukazovaly, že je po desáté hodině.

„Promluvíme si později.” Zlehka ho políbila na čelo.

„Zapamatuj si jedno: hezká slůvka jako ,odlehčení’ nikterak nezmění význam skutku. Jakkoliv se krádež zdá být snadný způsob k zbohatnutí, a bez ohledu na to, jak dobrý jsi v tom směru, stále je to hřích a trestný čin.”

„Ale ne, když to děláš ty,” uzavřel Hush debatu tónem, jenž nepřipouštěl námitky.

Paul není jediný, kdo ho korumpuje, pomyslela si zdrceně, aniž byla schopna podívat se mu do očí, či začít protestovat.

4. kapitola

Z Lafayettova náměstí omnibus nejezdil, takže se vydala několik bloků pěšky, kde zamávala na drožku taženou dvěma statnými koňmi. Ta ji dovezla až k hlavnímu vchodu do Centrálního parku na rozhraní Páté Avenue a Devětapadesáté.

I přes napjaté očekávání toho, co by jí mohl sdělit Lorenzo Perkins, si s rozkoší vychutnávala dlouhou a pomalou jízdu městem. Byl jasný, slunečný den a nebe bylo bez mráčku. Od zálivu profukoval slabý větřík příjemně ochlazující ovzduší, takže očekávané vedro bylo snesitelné. Pravda, nad spodní částí Manhattanu, poblíž Washingtonova náměstí, se ustavičně vznášel temný oblak kouře, ale v této části města rostly továrny vyrábějící chemikálie jako houby po dešti. Jejich výpary zamořovaly smrdutým pachem celé okolí, ale Mystere je vnímala jako neoddělitelnou součást svého života. V centrální části města vyrůstala a tak se zájmem sledovala, jak se New York rozpíná a zabírá čím dál tím větší plochu. Teď už zbývala jen horní část Manhattanu, kde se ještě rozprostíraly neobdělávané lány polí a pastvin. Na těch se pásl dobytek, ale i tam už tvořil pomyslnou hranici rozvod plynu. Nedávno se dočetla, že na farmáře a chudší obyvatele z této oblasti je činěn nátlak, aby pozemky prodali, protože podnikatelé hodlali pokračovat v další výstavbě obytných bloků.

Město New York živě pulzovalo a všude kolem byl znát pozoruhodný rozmach a pokrok. Bylo to patrné i tehdy, když pohlédla k obloze. Nad hlavami obyvatel se jako složitě upředená pavučina rozpínaly dráty telefonního vedení a rozvodu elektřiny. Pokrok se zkrátka zastavit nedal.

Právě se chystala vejít do parku, když na protější straně zahlédla přepychový zeleně natřený kočár, jenž právě zastavil. Její pozornost upoutalo pozlacené kování třpytící se tak oslnivě,

že i náhodní kolemjdoucí se začínali zastavovat.

Příliš pozdě jí došlo o koho jde. Do parku si prozatím vkročit netroufala a tak pasivné vyčkávala, až ji Rafe Belloch přejede pátravým pohledem. Z množství lidí si vybral právě ji, i když měla obličej zakrytý závojem. I přes podrážděni, které při nečekaném shledání pocítila, nemohla si nevšimnout, jak je ten muž pohledný a jak impozantní rám poskytuje jeho hlavě okno kočáru. Podobal se nějaké malbě, portrétu sebevědomého, hezkého šlechtice, který dokáže být velmi nebezpečný. Zároveň si vybavila slova, jakými popisoval svůj zájem o styl a techniku zloděje okrádajícího vyšší společnost, a sevřel se jí žaludek.

Pak náhle jako mávnutím proutku o ni ztratil zájem, a ona urychleně vešla do parku.

S Lorenzem Perkinsem se dohodli, že se budou setkávat u severní části jezírka pod fontánou, jíž vévodila socha Anděla spásy, jak se tomu výtvoru říkalo. Ale jako obvykle, i tentokrát měl zpoždění. Našla si prázdnou kamennou lavičku, odkud byl výhled na rušnou promenádu, a za uklidňujícího zvuku zurčící vody se posadila.

Pouze čiré zoufalství najít bratra ji přimělo, aby vyhledala služeb bývalého zaměstnance Pinkertonovy detektivní agentury. Nejdřív ale vyčerpala všechny možnosti. Pátrala mezi irskými emigranty a dotazovala se těch, kteří pocházeli z jejího rodiště poblíž Dublinu. Současně trávila nekonečné hodiny v univerzitní knihovně, a u svatého Judy, patrona všech ztracených, zapalovala svíčku. To vše se, pochopitelně, odehrávalo v přísné tajnosti, protože jako oddaná katolička se nacházela v protestantské komunitě a s Paulem pravidelně navštěvovala kostel Svaté trojice.

Postupem času však přišla na to, že Bůh pomáhá těm, kteří si pomohou, a začala pátrat na vlastní pěst. To ovšem přinášelo velké riziko a také značné peněžní náklady, protože Perkins byl drahý. Dosud ovšem byly jeho informace silně neurčité a nevedly k ničemu podstatnému. Ve skutečnosti neměla nic, čeho by se mohla zachytit.

Byla tak zabraná v neradostných úvahách, že si Perkin-sova

příchodu všimla až tehdy, když se vedle ní svalil na lavičku.

„Zdravím krásnou vdovu. Co dělá vaše pletení, madam?” zdravil ji laškovně.

„Díky za optání, pane Perkinsi. Narazil jste na něco?”

Perkins na ni pohlédl malýma vpadlýma očkama. Byl to menší muž, asi třicátník, jak usoudila, s neudržovaným chrupem. S téměř ženskou pošetilostí si zakládal na úzkém navoskovaném knírku, jehož konce si během řeči často nakrucoval. Možná proto, aby odvedl pozornost od zkažených zubů, ale to byla marná snaha, protože každý se okamžitě zahleděl na jeho ústa.

„Poptával jsem se na tu loď, jak jsem se vám o ní minule zmiňoval, Sir Francis Drake.”

„A… “

S pohledem upřeným na korzující obyvatele pokrčil rameny. Chůvy v modrých stejnokrojích se honily za dětmi v bílých oblečcích. Mezi nimi se proplétali malí ,arabové’, chlapci jako byl Hush, oblečení v hadrech a žijící z toho, co našli na ulici. Ze všeho nejvíc, jak se zdálo, je přitahoval třpyt drobných mincí na dně fontány.

„Zatím vedlo každé moje pátrání clo slepé uličky, ale kruh se uzavírá. Tuším v kostech, že vašeho bratra co nevidět vystopuju.”

„Zní to hezky, pane Perkinsi, ale totéž jste mi říkal, když jsme se tu viděli naposledy. Dozvěděl jste se od té doby něco norého?”

„Co vy můžete vědět o detektivní branži? Musíte chápat madam, že s informacemi je to jako s obilím ve mlýně. I tady je nutné na začátku oddělit zrno od plev. Dělám, co můžu, ale musíte být trpělivá.”

„Jenže vy nemáte zhola nic! Co jste dělal celé ty dva týdny?”

„Neživíte mě jenom vy, dámo. Mám i jiné případy, jimž musím věnovat pozornost.”

„Ano, to už jste mi říkal. Tuším, že pátráte po dlužnících, co se snaží vykroutit ze svých závazků.”

„Mezi jinými, i ty,” ujistil ji nabubřele.

Ucítila, jak se v ní vzmáhá zlost, ale kvůli Bramovi ji potlačila. Perkinse ráda neměla. Ten člověk jí připadal odporný a nespolehlivý, ale jinou možnost neviděla. Najít detektiva bylo

obtížné, a ona jiného hledat nechtěla. Nový se mohl ukázat ještě horší, než stávající.

Jestli odplul na té lodi,” tlačila ho, „musí existovat nějaké záznamy, něco, z čeho bychom mohli vycházet.”

„K tomu jsem se ještě nedobral… “

A taky k mnoha jiným věcem, pomyslela si hořce.

„… ale mám v úmyslu se do toho co nejdřív pustit,” dodal, když uviděl záblesk v jejích očích a sevřené rty.

Ze vzdálené továrny se ozvala siréna dávající dělníkům znamení, že je čas k obědu.

Zabraná do chmurných myšlenek upřeně pozorovala, jak větřík čeří poklidnou hladinu jezírka. Ti, kdo si vypůjčili čluny, aby se projeli, byli nuceni si nasadit klobouky.

Vlny na vodě jí připomněly vzpomínku z dětství dlouho zasunutou v paměti týkající se Bramova únosu, k němuž došlo před mnoha lety. V té době jí bylo osm let a Bramovi čtrnáct. Jednoho dne, zatímco se potulovali po Manhattanu a vyhlíželi si oběti k okradení, jak je instruoval Rillieux, u nich nečekaně zastavil černý kočár. Z něho vyskočili čtyři muži oblečení jako námořníci, Brama chytili a hodili dovnitř. To vše se odehrálo tak rychle, že v první chvíli nestačila ani vykřiknout. Prostě zůstala stát jako solný sloup, osamocená, zoufalá a bez rodiny. Od té doby ji vidina bratrova únosu pronásledovala jako noční můra. Jako kdyby jí usekli jednu paži. Vědomí toho, co se přihodilo jejímu jedinému žijícímu příbuznému, krásnému chlapci s medovou barvou vlasů, tak odlišnou od jejích, a s velkýma očima, v nichž se odrážely zelené pláně Irska pokryté ranní rosou, ji nesnesitelně mučilo. Často přemýšlela, zda je možné, aby pisatel dopisu Brama našel, a pokoušela si ho představit: mladého muže žijícího v honosném sídle, uctívaného a milovaného -muže, jemuž je nyní šestadvacet let - možná i s vlastní rodinou. Ale jestli ano, proč se pro ni nevrátil? Anebo si myslí, že je mrtvá?

Jednou, když mi bylo dvanáct,” přerušila dlouhé mlčení, „jsem měla dojem, že jsem Brama zahlédla. Houpal se na stěžni jedné lodi opouštějící doky na severní straně. Tytéž vlasy a oči, ale na

nalodění bylo už příliš pozdě.”

„Nákladní loď?”

„Ano. čtyřstěžňová, s hlubokým ponorem,” dodala, protože si o lodích něco přečetla.

„Nevšimla jste si jejího jména?”

„Ne, já… byla jsem v tu chvíli tak rozrušená, že jsem nebyla schopná rozumně uvažovat.”

Rozrušená nebyl ten pravý výraz. Jako šílená se hnala po molu a nepřetržitě vykřikovala Bramovo jméno, ale v těch úchvatných zelených očích seděl chladný a prázdný výraz, jako kdyby se dívaly skrze ni.

Lorenzo ji pozoroval s podmračeným výrazem ve tváři.

Už si všimla, že ten muž se téměř nesměje, a když ano, tak se jedná o posměšný a ironický škleb, jenž nemá se smíchem nic společného.

„Není rozumné dělat ukvapené závěry. Může být skutečně naživu, ale také je možné, že je pohřben někde na mořském dnu, anebo je za katrem v Blackwellu.”

„Pokud by přicházelo v úvahu to poslední, nemohl byste se poptat? Vedení věznice si zcela jistě vede o vězních důkladné záznamy.”

Do Perkinsových očí se vloudila chtivost. „To bych zajisté mohl, ale jak se říká, zadarmo ani kuře nehrabe.”

Ty máš sotva co společného s kuřetem, pomyslela si s odporem. „Nepochybně máte na mysli víc peněz.”

„Ale ne pro mě! Malý příplatek by posloužil jako všimne pro úředníky.”

Mystere zaplavilo zoufalství. „Ale pane Perkinsi! Před dvěma týdny jsem vám dala stodolarovku!”

Mužovi se vydral z plic povzdech. „Nu, však víte jak to chodí. Někdy se člověk dostane do úzkých. Manželka nedávno těžce onemocněla a její léky spolkly všechny naše úspory.”

„O tom jste se zmiňoval už minule.” Jenže tehdy z tebe táhl alkohol. Náhle si vzpomněla na Hushe, a něco ji napadlo. Mohla by zjistit, jak Perkins tráví čas - a utrácí její peníze. Pro tuto chvíli však bez jediného slova otevřela peněženku a vyndala

peníze, které jí dal Paul minulou noc.

„To je všechno, co mám. Padesát dolarů.”

Perkins si olízl rty. „To postačí,” ujistil ji a nacpal si bankovky do vnitřní kapsy za opasek.

„Kdy myslíte, že budete něco vědět?”

Nadzvedl jedno rameno. „Kdo může říct, co bude? Dejte mi nějakou snazší otázku, a třeba vám odpovím. Jak už jsem povídal, brzy budeme moudřejší.”

Očividně byl v dobré náladě, jak si všimla. Ostatně jako vždy, když si strkal do kapes její peníze. To ji tak rozzlobilo, že raději vyskočila na nohy aby se s ním nepustila do zbytečné hádky.

„Protože není důvod pro neplodné schůzky, zavolejte mi, prosím, jakmile se něco dozvíte. Naše číslo je v telefonním seznamu.” Také se zvedl a jeho malá očka si ji nepokrytě prohlédla. „Pod Rillieuxem?”

„Ano.”

„Ten seznam není moc obsáhlý,” dodal s pokrčeným nosem. „Telefon si může dovolit jen pár našinců. Vaše jméno vídávám ve společenských rubrikách, vaše a vašeho strýce, takže jsem trochu zvědavý. Proč držíte pod pokličkou, že jste si mě najala? A jestli víte, že jste Rillieuxová, jak to přijde, že neznáte bratrovo příjmení?”

Tu otázku už jednou vznesl, ale o dopisu ukrývaném doma ve skříňce mu nepověděla. Bram ji varoval, aby to cele držela v tajnosti. Taky tvrdil, že dopis mohou číst jen ti praví lidé. Naneštěstí ho unesli dřív, než byl schopen ty ,pravé lidi’ najít.

„Netušila jsem, že jsem se stala předmětem vašeho zájmu,” odpověděla stroze.

Opět ten nechutný škleb. „Třeba by má práce byla snazší, kdybyste ke mně byla upřímná.”

„Jsem tak upřímná, jak považuji za vhodné,” odsekla, „a doufám, že vy také.”

Se vztyčenou hlavou odkráčela pryč, ale hrdost pouze předstírala. Její srdce krvácelo zoufalstvím a beznadějí.

5. kapitola

Moc chuti k jídlu neměla, ale když vyšla z parku na rušnou ulici, zjistila, že se jí slabostí podlamují nohy. Od rána neměla v ústech, a tak se zastavila v první čajovně, na kterou padla, a objednala si lehký oběd.

Domů se vrátila krátce po druhé hodině. Po rychlé, ale osvěžující koupeli v horké vodě se převlékla do modrých hedvábných šatů. Té barvě se říkalo .královská modř’. Jako většina jejího oblečení, i tyto měly vyšší živůtek, aby sukně vypadala opticky delší a zakrývala ženskou postavu.

Rillieuxe našla v pracovně spolu s Rose, Evanem a Baylisem. Hush už odešel.

„Baylis odveze mě a Mystere k Vernonům,” vydával Paul pokyny, „ale zároveň bude mít dostatek času, aby se vrátil sem do domu pro Evana. Pročítal jsem noviny a tak jsem zjistil, kdo z města se odebral na léto do ciziny.”

Podal Evanovi kus složeného papíru a zvláštní klíč, v němž Mystere poznala passepartout, nebo také šperhák. Ten, po pečlivém prozkoumání všech typů zámků, vyrobil sám Paul. „Na tom papíru jsou napsané adresy. Někteří ponechali sloužící v domě, jiný barák bude prázdný, takže ti radím, abys byl opatrný. Ber jen peníze, šperky, kvalitní zlato a předměty ze stříbra. O to všechno má Helzer momentálně zájem.”

„A co dobré kožešiny?” ozval se Baylis. Bylo mu teprve dvacet let, ale tvář měl vrásčitou jako starý chlap. Vousy si holil s výjimkou brady, kterou nechával zarůstat až pod krk. Nazýval ji .newgateská bradka’, a údajně měla sloužit k zakrytí jizvy po napadení břitvou.

Rillieux potřásl stříbřitou hřívou. „Ty nechce, protože má problémy s rychlým odbytem.”

„Poslední dobou začíná bejt ten starej lišák nějak vybírávej,” postěžoval si Evan svým dunivým barytonem. Na první pohled se Rillieuxův .majordomus’ zdál být podsaditý a neohrabaný, ale ve skutečnosti to byl mocný a silný muž, který se na svou váhu dokázal pohybovat s neuvěřitelnou mrštností. Levé ucho, ne nepodobné kousku květáku, naznačovalo, že v mládí se utkal v mnoha bitkách. Mystere věděla, že on i Baylis se stále ještě nezbavili starých dobrých zvyků ulice a že každý nosí při sobě dlouhý ostrý nůž zastrčený ve vysoké botě.

„No, s tím se nedá nic dělat,” vysvětloval Rillieux. „Ten nový šéfinspektor Byrnes nám trochu šlape na paty. protože zavedl nové metody.”

Obrátil pozornost k Mystere, jež se usadila vedle Rose na pohovce s vyřezávanými opěradly.

„Vypadáš šarmantně, dítě. To je velký pokrok proti těm hnusným hadrům, co jsi nosila ještě nedávno. Doufám, že sis dostatečně užila nákupů.” Supí pohled, jenž na ni vrhl, naznačoval, že její historka mu stále není příliš po chuti.

Ale Mystere byla rozhodnutá směle mu čelit. „Docela to ušlo,” zalhala. Koneckonců, on je ten, kdo mě naučil lhát, jako když tiskne! „Myslíš, že bych se z dnešního odpoledne mohla omluvit?”

„Ale proč? Myslel jsem, že se ti poezie líbí. Nebo se snad necítíš dobře?”

„Poezii mám ráda, a nemocná nejsem, ale už jsem z těch davů unavená. Poslední dobou jsem se doma téměř neohřála, protože jeden večírek následuje druhý, a tak to jde pořád dokola.”

V tom nelhala. Byla skutečně unavená. Minulou noc toho moc nenaspala, a dnešní setkání s Lorenzem Perkinsem z ní vysálo veškerou energii. S velkou rozkoší by strávila cele odpoledne ve svých pokojích a v klidu si četla nebo přemýšlela.

„Ale no tak, Mystere! Musíš se sebrat! I na mě to doléhá, ale nesmíš zapomínat, že být součástí honorace přináší jak privilegia, tak i povinnosti, což znamená, že musíme být vysoce společenští a nikde nechybět.”

A zase je to tady, povzdechla si v duchu. Opět jí dal najevo

tak, jak to uměl jen on, že to jemu vděčí za vše, čím je, a co má. Dal jí toho hodně, ale také si dokázal velké množství vybrat. Přesto málokdy něco striktně vyžadoval, protože ji dokázal zvládat laskavostí. Pokud ale laskavost nezafungovala, ukázal se jí v pravé podobě. Temné povahové stránky toho muže byly nevyzpytatelné. Paul Rillieux nebyl gentleman, ale lhář a podvodník. V jeho nitru se skrývala tvrdá a krutá duše, jež ale málokdy vyplouvala na povrch. On totiž věřil, že víc much se přiláká na cukr, než na ocet. Pouze jedinkrát jí dal poznat, čeho je schopen. Tehdy odmítla připravit o brož jistou dámu, o níž se klevetilo, že je na pokraji bankrotu. Před plesem vstoupil do jejího pokoje a zbil ji svou špacírkou tak, až se dřevo naštíplo. To mu ovšem nezabránilo, aby dál pokračoval se sveřepým výrazem ve tváři v bití.

Během večera byla sotva schopná se hýbat, natož s někým tančit. Přes obličej ji netloukl. Na to byl příliš opatrný. Modřiny zakryly šaty, a její neschopnost pohybu galantně přiřkl její stydlivosti. Třebaže byla tenkrát večer na těle i duši rozbolavělá, brož ukradla a dala mu ji, avšak vzpomínka na tu epizodu se jí nezapomenutelně vryla do paměti.

Proto ona i ostatní nechávali Rillieuxe vládnout železnou pěstí, ovšem navlečenou v sametové rukavici, neboť všichni se báli výbuchu jeho zlosti.

„Dobrá, dnes odpoledne tam půjdu, když si to přeješ,” pravila s tichou rezignací, „ale nejsem si jistá, zda budu schopná něco sebrat.”

Rillieux přikývl. „Především bych se rád seznámil s prostředím při této návštěvě. Věř, že pozvání obdržíme ještě mnohokrát, takže pokud bys viděla nějaký předmět, který by stál za hřích… Stejně si myslím, že budeš mít plné ruce práce, abys zabavila Carrie Astorovou.”

Mystere zničeně zvedla oči ke stropu. „Cože? Už je zpátky z Anglie? To se tedy s učením nepředřela.”

„Tak, tak! Dnes odpoledne doprovází matku. Caroline si přeje, aby ses jí věnovala a byla na ni milá. Ta dívka je na můj vkus až příliš nespolečenská, ale tebe má v oblibě, drahoušku.”

„Naše Mystere je mnohem hezčí,” utrousila Rose, která jednou viděla obě dívky pohromadě, „a o Carrie se sotva dá říct, že je nespolečenská. Podle mě je prostě přitroublá.”

„V tom se s tebou nepřu,” zavrčel Rillieux, „ale jednou je Astorová, a podle toho se k ní musíme chovat. Každá skvrna na kráse bledne, když je dívka bohatá. Ale nic nepojistilo náklonnost madam Astorové k nám tak, jako obliba Mystere u její dcery.”

V tom má nepopiratelnou pravdu, uvažovala. To, že si ji madam Astorová oblíbila, se dalo poznat podle laskavých slov, v nichž se nikdy neskrývalo pověstně známé ostří, pokud se bavila s Mystere nebo s Rillieuxem. Caroline byla ostrým jazykem nechvalně proslulá. Její lichotky byly poťouchlé a daly se považovat za cílené urážky, i když, nutno přiznat, mnohdy trefily hřebíček na hlavičku.

„Budu ke Carrie milá,” slibovala Paulovi. „Sice je k smrti nudná, ale alespoň není nadutý snob. A Rafael Belloch se tam možná také objeví, protože prý má poezii v oblibě. Jestli se dostaví, tak ho zase budu mít na krku. Ten chlap je jako trn v patě, Paule.”

Rillieuxová ostrá liščí tvář se stáhla do vědoucího úsměvu.

„Nenapadlo tě, zlatíčko, že ten muž tě pozoruje ze zcela prostých důvodů, jež nemají s podezíráním nic společného?”

Baylis, Evan a Rose si vyměnili významné pohledy a společně s Paulem se uculili. „Mystere si myslí, že když si stáhne prsa, tak vypadá jako popelka, a žádný chlap si jí nevšimne.”

„Ale pochopitelné že si všímají,” vložil se Paul do rozpravy. „Někteří muži nechtějí čekat, až se z dívky stane žena, protože touží setřít pel její nevinnosti. To je přitahuje, vzrušuje.”

Mystere zrudla. „Chápu, na co narážíš,” přerušila ho ostře, „ale ujišťuju tě, že žádná z jeho poznámek s tímhle zájmem nesouvisela.”

„A s čím tedy?” optal se Evan, zatímco ostatní se zachechtali.

„Slova nám byla dána proto,” poučoval ji Rillieux, „abychom vyjádřili nebo zakryli to, co ukrýváme ve svém nitru. Když je muž nejistý, stává se agresivní. Belloch se tě nesnaží zahnat do kouta: on tě hodlá svést. Možná bychom ho přiměli, aby se s

tebou oženil. Takový svazek by byl vysoce perspektivní.”

„Obzvláště,” dobíral si ji Evan, „kdyby ženich nečekaně tragicky zesnul a veškerý majetek zanechal mladé vdovičce.”

Ucítila, jak se jí hrne krev do hlavy, a obrátila se na Rillieuxe. „Dneska ráno jsi Hushe poučoval, že krádež se nesmí spojovat s násilím či krveproléváním. Chceš snad říct, že opouštíš své zásady?”

„Samozřejmě že ne,” kroutil se Paul. Přitom vrhal zamračené pohledy na Evana. „Tento druh hovoru nemám rád. To si vyřiď s Evanem. A teď, do práce! Baylisi, práskni do koní, ať už jsme na

cestě!”

Pátá Avenue, kdysi obývaná střední vrstvou obyvatel, se nyní stávala hlavní městskou třídou přepychových sídel táhnoucí se několik mil na sever. Žádná jiná hlavní tepna na světě se jí nemohla rovnat, obzvláště když si na rohu Páté a Dvaapadesáté postavili Vanderbiltové hotový zámek z dovezeného mramoru v hodnotě tří milionů dolarů.

Sídlo Vernonů stálo na opačném konci. I když nebylo tak výstavné, jako mnohá jiná, přesto se jednalo o pozoruhodnou stavbu vybudovanou z žulových kvádrů ve stylu středověkých katedrál. Jinými slovy, ideální místo pro čtení dobré poezie, jak poznamenal Rafe Belloch při obdržení pozvánky, třebaže stále ještě nebyl rozhodnutý, zda pozvání přijme.

Očekávání jitřilo jeho smysly, když ho později sloužící doprovodil do rozlehlé knihovny na druhém patře s nádherným malovaným stropem, na němž se skvěly výjevy z antických dějin. Masivní nábytek z tvrdého mahagonového dřeva přímo přetékal tlustými publikacemi a obrazy visící na stěnách mohly směle soupeřit se sbírkami malířství v Louvre nebo v Escorialu, neboť Vernonové byli milovníci a sběratelé evropského malířství.

Čaj se podával v jemném ruském porcelánu. Pro ty, co dávali přednost něčemu ostřejšímu, byly k dispozici lahve vína a likérů vybraných chutí, jež nabízel u nedalekého barového stolu napomádovaný sluha v livreji. Téměř ve stejném okamžiku, kdy vkročil do místnosti, si Rafe poručil skotskou se sodou. Nyní, jak bývalo na takových dýcháncích zvykem, postával stranou a

pozoroval lidské hemžení.

Jako obvykle, i tentokrát vládla společnosti Caroline Astorová se svou neodmyslitelnou matriarchální rezervovaností. S dcerou Carrie okupovala brokátem potaženou pohovku stojící u čelní stěny, ale zrovna tak by to mohl být trůn, z něhož se panovník zdraví se svými poddanými. I Rafe se podřídil. Nejdřív projevil povinnou úctu madam Astorové a Carrie a teprve potom se pozdravil s hostiteli.

Naposledy viděl Carrie, když byla doma na prázdninách. Hovor s dívkou byl obtížný, protože těkala od jednoho tématu k druhému a nepřetržitě opakovala to, co slyšela od jiných. Podobala se načechranému a dobře vycvičenému papouškovi, a i když byla docela hezká, měla neobyčejně široká ústa, jež Rafea popouzela.

Když viděl obě ženy sedící na pohovce, musel se v duchu usmát. Každý věděl, že od prvního okamžiku po jeho návratu do New Yorku s nově nabytým jměním si ho Caroline vzala pod ochranná křídla, i přes temné historky, jež o něm kolovaly ve společnosti. Také ona se postarala, aby dostával pozvánky na každé společenské dění. Zkrátka madame Astorová hýbala celým New Yorkem, a kupodivu o ní dosud nebylo známo, že by měla milence. A i kdyby se čirou náhodou pro někoho rozhodla, vsadil by poslední cent, že by si vybrala jeho, Rafea Bellocha. A on byl rozhodnutý trpělivě čekat na den, kdy mu Caroline dá své nejniternější city najevo. Jednoho dne ztratí veškeré zábrany a vrhne se mu do náruče. A to bude její konec, protože on ji společensky zničí. K čertu s ní, zaklel v duchu, a k čertu s celou tou podlézavou, snobskou sebrankou, co se kolem ní točí!

Ucítil, jak se v něm začíná vařit krev a stará zuřivost se dere na povrch. Ti, co se tu dneska shromáždili, neměli ani ponětí, jaká zběsilá nenávist v něm doutná. Díky úctyhodnému starému rodu, z něhož pocházel, a oslnivému bohatství nahromaděnému výstavbou železničních tratí napříč Amerikou, se brzy stal patriarchou horních čtyř set. Přesto jejich společenské snažení považoval za patetické hry vymírajícího druhu. Před dvaceti lety se jeho rodiče dostali do finančních těžkostí. Pomyslnou oprátku

dlužníka, kterou měl otec na krku, pomáhali tehdy utáhnout titéž lidé, jež se v současné době soustřeďovali kolem Caroline Astorové a její kamarádi. Počestnost a majetek Bellochovy rodiny měly staré kořeny a tím pádem byly nedotknutelné až do doby, kdy jeho otec, v jednom okamžiku finančního žonglování a špatného načasování, přišel doslova o všechno díky jistému riskantnímu podniku v zahraničí. O dva dny později, v den Rafeových čtrnáctých narozenin, se zamkl ve své pracovně a prostřelil si hlavu. Matka zemřela o několik let později, a on byl nucen přihlížet, jak mu před očima umírá. Skončila jako předčasně zestárlá a zlomená žena, k níž se bývalí přátelé obrátili zády.

Bolest a zoufalství, jež vídal v očích lidí žijících na ulicích Svaté pětice, se podobaly jeho vlastním pocitům. Vedli život, jenž on sám kdysi důvěrně poznal, a proto se hodlal vynasnažit, aby i madam Astorová ochutnala něco málo z toho, co bylo jemu kdysi tak hojně dopřáno.

Roli patriarchy hrál s těžce skrývanou ironií. Ti lidé bylí příčinou zániku jeho rodiny, a on přísahal na všechny svaté, že jim to do písmene vrátí. Rozdrtí jejich dokonalou hierarchii, rozežene debutantky jako hejno vyplašených vrabců a svrhne včelí královnu. To vše půjde ruku v ruce s veřejným skandálem a ne jedním. Ženy byly krvelačné harpyje a muži do sebe zahledění hlupáci. Červ také začíná rozkládat jablko zevnitř.

Klid, chlapče, hlavně klid, opakoval si několikrát, když ucítil, že alkohol a okolní atmosféra v něm probouzí násilnické pudy.

Opět se rozhlédl po místnosti, jako kdyby si hodlal uložit do paměti tváře nepřátel. Tady stojí ten pompézní, arogantní Abbot Pollard. V těch úzkých nohavicích vypadá směšně, asi jako stárnoucí Dandy. A Antonia Butlerová na něj okaté mrká zpod vějíře, aby mu dala najevo, že je připravená k flirtu. Při představě, co si na ni připravil, ji obdařil svůdným úsměvem.

Odlišné ženy, odlišné hry.

Ta, na kterou si momentálně políčil, měla modré třpytivé oči, v jejíchž hloubkách se pomalu, ale jistě začínal topit.

Maskovaná kráska postupovala v úsilí demoralizovat tuto

společnost rychleji než on, takže si musel v hloubi duše přiznat, že ji začíná obdivovat. Neměl reálný důkaz, že Mystere Rillieuxová je ona pověstná zlodějka obírající honoraci o cennosti, ani důkaz, že ho před dvěma lety nechala stát v aleji poblíž Baxterovy ulice nahého, ale jestli je pravda, že oči jsou oknem do duše, tak její oči jsou ty, do nichž se už jednou díval.

Oči Mystere Rillieuxové byly tytéž, jež ho celé dva roky pronásledovaly ve snech. Během té doby podnikl s Wilsonem mnoho dalších jízd do oné čtvrti, ale maskovanou dívku už nikdy nespatřil. Pak se před ním najednou zjevilo bledé stvoření s dívčím vzhledem ustrojené v nevinném oblečení a jeho srdce mu řeklo, že ta, již tak dlouho hledal, stojí před ním.

Odlišné ženy, odlišné hry.

Pokud chtěl být sám k sobě upřímný, musel by si přiznat, že ji chce, i když třeba jen proto, aby se při jejím odmaskování pobavil. Anebo aby si dopřál pomstychtivého potěšení, až ji odzbrojí. Jenže v tom nejtemnějším koutku duše dřímal chtíč a ten mu naznačoval, že ji chce kvůli smyslnému vzrušení, které v něm vyvolala. Že ji chce sevřít do náruče a vychutnat si její sladkou kapitulaci.

Zraněný výraz v jejích očích bylo něco, s čím se hodlal zabývat až později. V první řadě byl muž, a jako takový dychtil zkřížit zbraně s protivníkem. Asi tak, jako si dravec vybírá oběť.

Čtení poezie pokračovalo, ale nikdo z Rillieuxů se zatím nedostavil. Rafe ucítil zklamání. Jestli měl v tuto chvíli chuť si s někým pohrát, pak to byla právě kráska s modrýma očima. Za několik minut však zahlédl, jak Mystere vchází do knihovny v doprovodu svého strýce. Její oči ho zaregistrovaly, ale rychle uhnula hlavou. Pohled na dívku ho rozjitřil, protože instinkt mu naznačil, že je na správné stopě. Už dříve, když ji pozoroval, si povšiml mnoha věcí. Například se málokdy smála, ale když se zasmála, byl to vzpurný úsměv. Úsměv ženy znající mnohá tajemství.

Pozorně sledoval, jak ji strýc usazuje. I když v knihovně nebylo příliš velké teplo, ovívala se malým bílým vějířem. Její pěkně tvarovaná ramena byla jako by křečovitě napjatá.

Zvažoval, zda za její plachostí není jejich pozdní příchod. Třeba na sebe nechce poutat pozornost. Pak ale udělala fatální chybu, když se jejich pohledy v jedné vteřině střetly.

Dívčina váhavost a obavy vyslaly elektrizující jiskru, a ta v něm vznítila takový požár, že by v jeho plamenech lehl popelem snad celý Manhattan. Ted už s naprostou jistotou věděl, že Mystere Rillieuxová je Maskovaná kráska a lupička, jež ho před dvěma lety oloupila. A také to, že ta vykutálená krasavice mu podlehne, třebaže si to zatím nejspíš neuvědomuje.

Je načase, abych trochu zapátral ohledně jisté jižanské slečinky z New Orleansu a toho jejího vypečeného strýce, pomyslel si Rafe s pohledem upřeným na její záda a na jeho rtech se zjevil neodolatelný úsměv. Zatoužil, aby se Mystere otočila a opět na něj pohlédla, ale ta seděla nehybná jako madona na obraze ponechávajíc si všechna tajemství pro sebe. Včetně uloupených šperků.

6. kapitola

Z Davida Cyrila Oakese, proslulého poety oslavovaného madam Astorovou, se vyklubal krátkozraký, rozcuchaný a rozevlátý stařík dočasně pobývající na Kolumbijské univerzitě, kde působil jako hostující profesor. Pocházel z chudého Walesu, takže bylo celkem pochopitelné, že jeho poezie se podobala temným meditacím o lidském bytí či nebytí, jakož i o pastorálním strádání. Mystere připadalo jeho dílo občas pokrytecké, občas nasládlé. Asi jako gardénie, jež si Emma Vernonová vybrala pro dekoraci v knihovně.

Jak se dalo předpokládat, ti, kteří se nudili, živě předstírali zájem, protože tak se to slušelo. Když Oakes konečně ukončil recitování básně nazvané Óda na márnici, propukl v místnosti neutuchající potlesk.

„Musím přiznat, že něco tak otravného se hned tak neslyší,” zamumlal otrávený Abbot Pollard Mystere do ucha, třebaže nadšené aplaudoval s ostatními. „Kam na to ten chlap chodí? Vždyť je nudný jako stojatá voda! Smrt jako démon soumraku! Papež a Dryden se musejí obracet v hrobě.”

„Také si myslím, že jeho básně nejsou nikterak povzbudivě,” souhlasila Mystere se zmateným Pollardem. Náhle ucítila, jak ji mrazí. Byla stoprocentně přesvědčená, že Belloch z ní po celou dobu recitování nespustil oči. I teď se na ni dívá, jako kdyby čekal, až udělá chybný krok. Mezitím se Pollard pustil do další oblíbené tirády o blížícím se úpadku vládnoucí newyorské kasty.

„Je až směšné, jak se Caroline nechává oblouznit přílivem nových peněz. J. P. Morgan je jediný, koho v tomhle davu dravců respektuji. Alespoň vyznává staré zásady, zatímco každý nový zbohatlík si myslí, že když má peníze a moc, nemusí aristokracii prokazovat patřičnou úctu. Nu, třeba i tihle neotesanci si jednou obrousí své hrozné způsoby, ale bůhví v které generaci…

Jestlipak víte, že předek madam Astorové, John Jacob Astor, byl dokonalou ukázkou divocha? Nevychovaný, špatných způsobů, no, hrůza pomyslet!”

Koutkem oka nepřestávala Bellocha pozorovat. „Věřil byste, že zníte stejně pesimisticky jako náš básník, pane Pollarde?”

„Nesmysl, ma chére. Jste příliš mladá, abyste si pamatovala Černý pátek, který způsobili hrabiví průmysloví magnáti, ale Caroline si ho pamatuje, nebo alespoň by měla, u všech rohatých!”

„Pamatuji se na paniku v sedmdesátém třetím,” ujistila ho.

„Tak to dopadá, když člověk neví, kdy má dost. Ani železniční baroni se tehdy nevyznamenali, ale budiž všem odpuštěno.”

Vrhl kosý pohled na Bellocha, a ji náhle napadlo, jestli v odstupu, jež si Rafe udržuje od společnosti, není něco osobního. Připadal jí jako vlk samotář připravující se ke skoku na vyhlédnutou oběť.

Pollard si liboval, když se mohl stát středem společnosti, a tak řečnil tak dlouho, až se kolem něj utvořil kroužek posluchačů.

Mystere zahlédla, jak Belloch opouští své místo a pomalu míří k ní. Doufala, že se připojí ke Carrie, ale ta právě hovořila s Rillieuxem a básníkem. Oakes jim ukazoval nějaké fotografie ze svých turné a ty, jak se zdálo, Carrie eele zaujaly.

„… a pak jsem si všiml ještě něčeho.” pokračoval Pollard v řečnění nosovým barytonem s afektovanou intonací. „Caroline změnila názor nejen na zbohatlíky, ale i na chudinu. Nepotrvá dlouho a začne nás, bohaté, vinit za jejich bídu. Uvidíte, že ty rozbředlé básničky byl jen začátek. Neměli bychom na příští čajový dýchánek pozvat třeba negry?”

„Povězte nám, pane Nevrlý,” ozval se za nimi mocný Bellochův hlas, „jestlipak je vám známo, jak zapáchá hnůj, když už se v něm hrabete?”

„S hnojem jsem naštěstí nepřišel do styku, a doufám, že nikdy nepřijdu, pane Bellochu,” odfrkl Pollard, aniž se namáhal otočit.

„To je zvláštní, měl jsem pocit, že tu něco smrdí.” Mystere musela vyvinout značné úsilí, aby nevyprskla smíchy. Decentně si odkašlala, zatímco ostatní se nepokryté smáli pobaveni

Bellochovým agresivním chováním.

„Není pochyb,” pokračoval Pollard nevzrušeně, „že vaše dětství prožité v chudobě na vás zanechalo citelné stopy, pane Bellochu. Reverend Conwell má naprostou pravdu, když tvrdí, že jen zdatní si najdou cestu vzhůru a že štěstěna přeje odhodlaným. Stačí jen silná vůle a odvaha sesbírat perly házené sviním.”

Ani při výměně názorů s Pollardem nespouštěl Belloch z Mystere oči. „To byl působivý proslov, ale příliš velký dojem na mě neudělal, protože vy jste svůj majetek zdědil. Mimochodem, pokoušel jste se někdy, vy osobně, nějaké ty ,perly posbírat?”

„Hrdě prohlašuji, že nikoliv, protože ti, co se vypracovali od nuly, mě k smrti nudí. Přízemní chamtivost, pane, to je to, co vás žene kupředu, což ovšem nemá co do činění s postelí, v níž se člověk narodí, a s dobrým původem. V neposlední řadě ani s vybranými způsoby.”

„Snad.” Bellochův hlas zněl nyní tak tiše, že musela natahovat uši, aby mu rozuměla. „O vašich dobrých způsobech vím své.”

Z Rillieuxova poučování věděla, že Belloch s oblibou porušuje nepsaná společenská pravidla a nikdy si nebere servítky. Pollard si to zasluhoval, ale přesto vytušila, že Bellochovy narážky pramení spíše z nějaké osobní tragedie, než z hlubokého emocionálního přesvědčení.

Stejně jako předešlou noc, i tentokrát vyklidil Pollard s ostatními pole, takže najednou zjistila, že s Bellochem osaměli, což bylo s velkou pravděpodobností jeho záměrem.

Upřený pohled tmavých očí ji nemilosrdně zkoumal, třebaže měla pocit, že v nich zahlédla i stopu upřímnosti. Přesto se odmítala strachovat a hodlala vyrazit do útoku jako první, než nad ní ten strašný člověk získá převahu.

„Tak mě napadá, pane Bellochu, že to představení jste sehrál velice dobře. Vytáhl jste do války i když jste tušil, že na vaši válčící stranu se nikdo nepřidá.”

„Trefovat se do aristokracie může být docela zábavné, slečno Rillieuxova, pokud sledujete nějaký cíl. Například takový polštářový psík, jako je Ward McCallister… ten přímo vybízí k tomu, aby si z něj člověk utahoval.”

„A jaké cíle sledujete vy, pokud se mohu ptát?”

Ty drzé temné oči ji propichovaly jako špendlíky. „Ach, já jsem neskromný muž, a mé cíle - touhy, chcete-li jsou bez hranic.”

Anebo má neukojitelná touha po ničení, vytušila Mystere z jeho hlasu. I přes skálopevné předsevzetí, jež si dala, cítila, jak rudne až ke kořínkům vlasů. „V tom případě dovolte, pane Bellochu, abych projevila jistou zvědavost. Muž vašeho temperamentu a bohatství jistě nemá o ženskou přízeň nouzi.”

Na znamení díků za kompliment se Belloch lehce uklonil.

„Potom mi vysvětlete, jak je možné, že jste se ještě nechytil na háček? Jsme to my, ženy, jež se vám protiví, nebo manželství?”

„Ani jedno, ani druhé, slečno Rillieuxova, i když musím přiznat, že manželství mě nijak nepřitahuje. Přesto jsem ochoten chápat, proč se někteří muži do tohoto, podle mého názoru ,riskantního podniku’ vrhají po hlavě. V mém případě ovšem, jak tvrdí druzí, se bude jednat o poslední východisko.”

„Východisko z čeho?”

Nepatrně se pousmál. „A proč svítí slunce? A proč vychází měsíc, ptá se dítě matky.”

Opět jí ten posměšný a samolibý hlas zahrál na nervy. Svým způsobem byl ten muž stejně výstřední jako Pollard, ale tam, kde byl Pollard neškodný mluvka, byl Belloch nebezpečný a výbušný jako nitro sopky. Pro tyto vnitřní pocity hmatatelný důkaz neměla, ale přesto byla o svém mínění přesvědčená.

Začala předstírat, že pozoruje hosty. „Soudím, že byste měl o své nechuti k manželskému chomoutu informovat Antonii Butlerovou. Od mého příchodu z vás dosud nespustila oči.”

,.Vy jste si toho všimla? Nu, já ji varovat nebudu. Jestřáb zřídkakdy projevuje soucit s jehnětem.”

Obdařila ho škádlivým úsměvem. „Caroline Astorová není žádné jehně, a ten polštářový psík, jak nazýváte Warda, trousí narážky na možný svazek mezi vámi a Carrie.”

„Takže prozatím jste mi přisoudila dvě ženy. Neshromažďujete pro mě čirou náhodou harém?”

„A proč ne? Jestřáb si příliš nevybírá. Sebere, co mu padne do

oka. Možná bych měla přidat i samotnou Caroline Astorovou. Moc se jí líbí, když se vás může dotýkat.”

Přimhouřil oči a usmál se. „Velice zajímavé.”

„Co máte na mysli?”

Tentokrát se na ni zašklebil. „Přece vás. Tak se mi zdá, že to malé bezbranné kotě z minulé noci nečekaně vytáhlo drápky.”

„I koťata se brání, když na ně někdo pouští hrůzu.”

„Já že na vás pouštím hrůzu? To je trochu přehnané.”

Ale už během řeči ji železným stiskem uchopil za loket a odváděl ji k jednomu z vysokých oken, jež bylo pootevřené. Tam ji vmanévroval na balkon a postavil se mezi dveře, aby jí zabránil v úniku.

„Ale já tu být nechci!” bránila se Mystere, z jejíchž slov čišela zlost.

„Ne? Tak skočte! Jsou to jen dvě patra. Možná že vás ochrání vaše nevinnost.”

„Pane Bellochu! Mluvme vážně! Caroline mě požádala, abych se věnovala její dceři, a tak… “

„Carrie se dobře baví s vaším strýcem. Okouzlil všechny dámy, jak jsem si všiml. Četla jste dnešní New York World?”

„Ne,” opáčila chladně. „Sotva jsem měla čas nahlédnout do Times.

Jeho zkoumavý pohled ji přiměl odvrátit zrak. „Je tam barvitý příběh o krádeži té Pendergastovic brože. Zdá se, že pisatel si naši Maskovanou krásku oblíbil. Vidí ji jako bojovnici za práva chudých, jež trestá bohaté.”

Jak už jsem se minulou neděli zmínila, pane Bellochu, nikdo dosud neprokázal, že zloděj je žena, ale upřímně řečeno, mně je to srdečně jedno. Vaši očividnou posedlost týkající se obyčejných zlodějů nesdílím, takže když dovolíte… “

Snažila se kolem něj proklouznout, ale byl příliš rychlý. Ve vteřině ji chytil do náruče a jeho ruce ji jako kleště sevřely v pase. Při tom nečekaném kontaktu zavrávorala, a kdyby ji nedržel, byla by upadla. Snažila se mu vymanit, ale on ji nehodlal pustit. Jeho síla, jak si uvědomila, ji děsila a zároveň vzrušovala.

Ve chvíli, kdy se jejich pohledy setkaly, Bellochovy oči

potemněly. Doutnající vášeň, kterou v nich zahlédla, ji rozrušila. Pohlédl na své ruce a jedním koutkem rtů se usmál. „Kdybych nebyl gentleman,” zašeptal jí do ucha, „tak bych si sáhl výš, abych se o své teorii ujistil.”

Srdce se jí rozbušilo jako kovadlina, když ucítila, jak ji zaplavuje nečekané a rušivé horko. Dívali se jeden druhému do očí tak dlouho, až se jí zrychlil dech. „To se nehodí, pane Bellochu,” špitla téměř prosebně.

Tiskl se k ní tak těsně, že cítila jeho teplý dech na spánku.

„Mě se nemáte proč bát.” Mužův hluboký hlas zněl ochraptěle. „My dva máme něco společného. Oba sledujeme stejný cíl… “

„Nemám nejmenší potuchy, o čem to hovoříte,” přerušila ho a opět se snažila vykroutit.

Belloch se uchechtl. „Takže slečinka nemá potuchy?” Sice ji pustil, ale jeho ruka se pomalu sunula ke korzetu. Tak pomalu, jako kdyby se bránil vlastnímu chtíči, či tomu, na co narazí.

Chytila ho za ruku a vrhla na něj smrtící pohled. Paul má spadeno na jakousi cetku patřící Sylvii Rohrové, jenže tentokrát žádná loupež nebude, zauvažovala Mystere horečně. Budu mít velké štěstí, když se mi odtud podaří utéci se zdravou kůží!

„Jestli mě okamžitě nepustíte,” pohrozila mu, „tak začnu ječet.”

Pustil ji, ale stále jí stál v cestě. Neschopná čelit jeho vědoucímu posměšnému pohledu otočila se k němu zády a udělala několik kroků k zábradlí. Pozdní odpoledne se koupalo v záplavě paprsků zapadajícího slunce. Dole na zahradě se honil párek anglických setrů, a ona se na ně dívala tak dlouho, dokud se jí neustálil dech.

„Jak jsem vám sdělil minulou noc, slečno Rillieuxová, nezajímám se o obyčejné zloděje, ale fascinuje mě zlodějka, jejímž cílem se stala místní smetánka.”

„Ano, a také jste nadhodil, že já a strýc jsme členy jakéhosi gangu. Pokud máte nějaké důkazy, předejte je policii a přestaňte mě laskavě obtěžovat!”

„Nemám ani co by se za nehet vešlo, ale před dvěma roky mě poblíž Baxterovy ulice okradla tlupa zlodějů. Jedna z nich byla

žena, krásná žena, která jako by vám z oka vypadla. Kromě… ehm, byla plnější, než se zdáte být vy.”

„Skutečně? Přejete si, abych se před vámi vysvlékla, jen abyste dokázal tu svou šílenou teorii?”

„A proč ne? Ta ženská mě tam nechala stát nahého, takže bych si s ní rád vyrovnal účty. To by bylo přinejmenším férové, nezdá se vám?”

,Já vaše podezření sotva vyvrátím, protože rozhodně nemám v úmyslu se před vámi obnažovat.”

Zasmál se nemilosrdným smíchem, až ji zamrazilo. Ten smích ji děsil, ale současně v ní probouzel dosud nepoznané smyslné záchvěvy.

„A já mám zase v úmyslu hodit slušné způsoby za hlavu a na místě se přesvědčit, zda to nevinné dívčí poprsí nejsou ve skutečnosti plná ňadra ženy v rozpuku.”

„Udělejte to.” Tvrdě se měřili, jako kdyby jeden zkoušel sílu vůle toho druhého. „Tím jen potvrdíte, že se Pollard ve vás a vám podobných nemýlí.”

„Proboha, taky že to udělám.” Téměř šeptal, když se k ní

blížil.

„Mystere,” ozval se náhle za jeho zády dívčí hlas. „Divila jsem se, kam ses mohla ukrýt, anebo jsem přerušila nějaké spiklenecké

plány?”

Poprvé v životě měla Mystere bláznivou radost, že vidí Carrie Astorovou. Odstrčila Bellocha stranou a vrhla se k ní. „Carrie! Jsem moc ráda, že jsi zase doma! Pan Belloch a já jsme právě diskutovali o jisté části anatomie na jedné řecké soše. Jak se daří, Carrie?” Objala dívku kolem ramen a táhla ji dovnitř.

„Nebudeš tomu věřit, ale pan Oakes nám ukazoval fotografie lidských mrtvol!” svěřovala se šokovaná Carrie. „Málem mi bylo na zvracení. Ten člověk je… divný.”

„Slečno Rillieuxová?”

Ohlédla se přes rameno. „Ano, pane Bellochu?” „To mě bude do smrti mrzet” pravil Belloch svůdným hlasem, když opakoval její slova vyslovená při loupeži přede dvěma lety. Vyděsila se tak, že se jí sevřel žaludek. Ten člověk to ví, on to

ví, a bude nemilosrdný, dokud ji nedostane!

Zrudla, a on se urážlivě zasmál. I přes předstíranou statečnost byla ona první, kdo sklopil zrak. Pak poraženecky odkráčela pryč.

7. kapitola

Hushova první hodina čtení se konala na stejném místě, kde se den předtím radila Rillieuxová zlodějská parta. Mystere se usadila v Paulově oblíbeném křesle s vysokým opěradlem, zatímco její žák s ušmudlaným obličejem se posadil na nízkou třínožku u jejích nohou.

Chlapec byl bystrý, jak poznala, ale také nedisciplinovaný a nesoustředěný - z výjimkou pozornosti, kterou věnoval Rillieuxově školení, pokud šlo o kapesní krádeže. První lekci hodlala zaměřit na písmena A až L, aby si je dobře zapamatoval. To se mu podařilo během krátké chvíle. Potom mu přidělila trhací blok a přiměla ho, aby písmena opisoval z učebnice, kterou pro něj koupila.

„Teď poslouchej a sleduj můj prst, jak budu číst,” instruovala žáka. „Poslechni si, jak ta písmena zní, hlavně ta, jež ses dneska naučil.”

Pomalu četla z novin krátký článek o otevření Brooklynského mostu. Hush, s hlavou u její paže, ji usilovně sledoval, jako kdyby mu činilo potěšení být v její blízkosti. Podle jeho mínění se učení nezdálo být tak hrozné, jak očekával.

„Tak,” pravila a odložila noviny na kávový stolek. „Pro dnešek by to stačilo. Nebylo to tak strašné, co myslíš?”

„No… máš hezký hlas, Mystere. Moc rád tě poslouchám, když čteš.”

Usmála se na něj a rozcuchala mu černou čupřinu vlasů. „Děkuji, lichotníku. Dal by sis trochu limonády?”

„To by bylo fajn, ale poslyš - limonáda je pití pro děti a pro ženské,” pravil Hush s vážnou tváří.

Kousla se clo rtu, aby se nerozesmála. „Ach tak… jaký nápoj tedy přichází v úvahu pro mladého gentlemana?”

„Mám rád Humpy Dumpy!” vyhrkl. „To je panečku pití!”

„Slyšela jsem o tom. Není to moc silné?” „To teda ani náhodou! Do piva se kápne trošku brandy, a chutná to přímo božsky!”

Mystere se zhrozila. „Na pití alkoholu máš ještě hromadu

času!”

Hush zaklel, protože se mu nelíbilo, že s ním zachází jako s malým dítětem. „Tys asi chtěla říct, že na limonádu jsem moc starý.”

„Dobrá,” souhlasila rezignovaně. „Odteďka ti budu servírovat čaj nebo kávu.”

„S troškou whisky?”

Pohrozila mu prstem. „Víš, že popíjení alkoholu zatemňuje mozek?”

Jo, a z limonády se zase blbne,” kontroval.

V obdivu nad tím malým výtečníkem se musela zasmát, a on se zase pyšně culil z radosti, že ji potěšil. Chystala se pokračovat v poučování, když vtom se těžké dubové dveře prudce otevřely a dovnitř se vhrnula Rose. Jako vždy, i tentokrát jí na rudých vlasech seděla malá čapka a ruce si otírala do velké lněné zástěry

Jen tě chci varovat, aby ses měla na pozoru! Paul se vrátil z klubu a má hroznou náladu.”

„Ale proč?” chtěla vědět Mystere.

„Víš, že Evan a Baylis byli včera vysláni, aby prošmejdili prázdné baráky boháčů, co odjeli na léto z města?”

Mystere přikývla. „Zatímco my jsme seděli u Vernonů a nudili

se.”

„Paulovo alibi je v pořádku a tvoje pochopitelné také, ale něco se zvrtlo. Vloupali se do domu, o němž si mysleli, že v něm není ani myš. Vyčistili zásuvky a když se chystali odejít, čert aby to spral - tak se otevřou dveře a před nimi stojí služebná, co si odskočila na nákup.”

Mystere zbledla. „Chceš říct, že je chytili?”

„To ne. Podařilo se jim utéct, ale krádež byla nahlášena příliš brzy. Co je horší, náš kočár parkoval nedaleko, a Paul se obává, že si ho ta služka při návratu domů mohla všimnout. Zuří tak, že Baylise praštil. Na vlastní oči jsem to viděla! Dobrý Bože! Už je

slyším! Zachraň se kdo můžeš!”

Služka zmizela, zatímco Paulovo povykování se rozléhalo po celé hale. „Tady vidíš, k čemu taková bezstarostnost vede! Helzer dá od nás ruce pryč, a všechno naše úsilí přijde nazmar! Jako kdybychom ty peníze utopili v kanále!”

„Proč nasazujete psí hlavu zrovna mně?” bránil se vzteklý Baylis. „To tenhle zkurvysyn tvrdil, že vzduch je čistý!”

„Hele, kamaráde, mě vynech!” zahřímal Evan. Jsem dobrák vod kosti, ale když mě někdo naštve, tak se neznám! Taky bych ti mohl zlámat všechny kosti!”

„Zavřete už konečně ty vaše nevymáchaný huby!” Na svůj pokročilý věk a fyzickou křehkost vyzařovala z Rillieuxe neobyčejná síla. „Vy oba jste párek pitomých idiotů, a já hlupák si o vás myslel, že jste výjimeční! To je má chyba!”

„Udělali jsme, co nám bylo řečeno!” protestoval Baylis. „Opravdu? Podle mě jste to zbabrali jako ti nejpitomější začátečníci!”

Všichni tři se zastavili u pootevřených dveří. „Kde je ten lup? Ukryli jste ho v kůlně?” dožadoval se Rillieux o několik vteřin později klidnějším hlasem. Jisté,” potvrdil Evan. „Takový byl plán.” „Dobrá, plán se nyní mění. Okamžité odneseš všechno Helzerovi. Budeme muset vzít zavděk poloviční cenu než obvykle, protože ten mizera nerad kupuje horké zboží. Mám placeného informátora mezi řadovými policisty pracujícími na ulici, a ten mi potvrdil, že právě tomuhle případu věnují mimořádnou pozornost. Ta služka mohla vidět náš kočár, a proto bude nejlepší, když se zboží co nejdřív zbavíme. A kdyby náhodou kolem čmuchali Byrnesovi chlapi, měj připravenou nějakou smyšlenou historku o tom, proč jsi stál zrovna na Riverside Drive, beze mě a bez Mystere.”

Mystere slyšela, jak Evan a Baylis vyklízí pole. Za několik okamžiků vstoupil do knihovny Rillieux. Na jeho tváři nebylo po předešlém výbuchu ani stopy.

„Ááá, tady jsou moji dva nejpilnější žáci,” zdravil se s nimi, a s pomocí hůlky došel ke stolu. Mystere políbil na tvář, takže opět

ucítila nasládlou vůni jeho kolínské vody, do níž byla přidána esence vymačkaná z fialek.

„Mystere mě zaučuje číst,’” ozval se Hush hrdě.

„Učí číst,” opravila ho.

Zdálo se, že Rillieux příliš nevnímá, co mu říkají. „Správně, mladý muži, z každého člověka by měl být dobrý čtenář,” poznamenal nepřítomně. Pavučina vrásek v koutcích jeho očí se ještě víc prohloubila, když Mystere bedlivě sledoval, jako kdyby se jeho myšlenky toulaly bůhvíkde.

„Včera jsem si všiml, jak tě Belloch zahnal na balkon,” začal pomalu, „ale z vašich výrazů bych neřekl, že ti vyznával lásku. Tys k němu byla dost chladná.”

„Já… řekla bych, že jsem se chovala odměřeně.”

Rillieux se výběru jejích slov usmál. „Tomu se říká přiložit polínko do ohně, má drahá. Pořád si myslím, že ten chlap Belloch má spadeno na hezkou tvářičku.”

Vrhla na něj varující pohled, protože nechtěla, aby se Hush stal svědkem jejich hovoru, třebaže věděla, že na ulicí slyší mnohem horší věci.

„Není to tak, jak si myslíš, Paule. Jsem si jistá, že… že něco tuší, něco o nás, anebo mu to vnukla jeho intuice, což bude možná lepší výraz.”

„Nesmysl, a i kdybys měla pravdu, s něčím takovým si dokážeme hravě poradit.”

„Jen aby ses nepletl. Mám pocit, že ho zbytečně podceňuješ. Mně připadá jako nebezpečný chlap, který je schopný úplně všeho.”

Rillieux nesouhlasně zafrkal. „Vskutku? Nebezpečný a schopný všeho? A přesto se nechá vyděsit holkou sotva odrostlou dětským střevíčkům a vysvleče se před ní donaha? Už se začínám děsit, Mystere. Bůh nás chraň před takovým nadčlověkem!”

„Paule!” pokárala ho a vrhla pohled na Hushe.

„Ale no tak, drahá! Ten hoch už není žádné nemluvně, jen ať si nás poslechne. Osobně si myslím, že na tom chlapovi něco je, takže mi promiň, že jsem tě škádlil. Dotazoval jsem se na něj Caroline, a ta ho popsala jako ,utrženého ze řetězu’. Jinak se ale

zdá, že má pro toho divocha slabost.”

„Co to znamená, ,utržený ze řetězu’?” dotazoval se Hush.

„Bezstarostný a nevypočitatelný,” vysvětloval Rillieux a střelil pohledem po Mystere. „Odteďka ho budu brát vážně.”

Já také, slibovala si v duchu. Od včerejšího odpoledne si mnohokrát připomněla scénu na balkoně, jeho pevné sevření, ruku, jež se sune k jejím ňadrům… Teď si nemohla dovolit s krádežemi přestat, protože by okamžitě vytušil, odkud vítr vane, a ještě víc by ji pronásledoval.

Nebezpečí jejího odhalení nebylo jediné, co ji od včerejška děsilo. Jeho doteky v ní probudily neznámé pocity, které jí nedávaly spát. Tlak těch mocných a dobře tvarovaných rukou na jejím těle jí rozbouřil krev, aby ji posléze zanechal bezmocnou a zesláblou. Představy vynořující se z mysli byly tak nestoudné, že jí svou upřímností braly dech.

Jenže takové bezostyšné sny si nemohla dovolit. Ne proto, že nikdy nedojdou naplnění, ale proto, že ji ukolébávaly a připravovaly o ostražitost. Prozatím se v jejím životě nevyskytl muž, který by ji tolik přitahoval jako Belloch. Ve svém věku byla ještě panna a hodlala jí zůstat i nadále.

Někdy uprostřed temných nocí, kdy až bolestně pociťovala osamění, se zaobírala různými myšlenkami, ale jak dobře vytušila, její cena pro Rillieuxe nespočívala jen v jejím ,umění’, ale také v neposkvrněné kráse. Často hovoříval o tom, že jednou pro ni opatří skvělou partii, což by v opačném případě nešlo. Kdyby ji Paul přistihl s mužem, jemuž by se oddala, rozpoutal by hotové peklo. Určitě by ji zabil, na to by vsadila poslední dolar. Jeho brutalitu poznala na vlastní kůži, třebaže nikdy neviděla, že by někoho zavraždil, nebo zbil tak jako ji. Klidně ji obětuje, aby se dostal k Bellochovu jmění. Marná sláva, ona pro prostou lásku a manželství stvořena nebyla. Ne dokud nezpřetrhá pouta vázající ji k Rillieuxovi, avšak ten ji odejít nenechá, protože je jeho majetek. Raději ji uvidí v hrobě, než by dopustil, aby mu zboží proklouzlo mezi prsty. Měla by od Paula utéct. Pryč od něj a od jeho péče, jenže pak nebude mít příliš na výběr: buď se začne na Jižní ulici prodávat, anebo se hrbit jako dělnice v továrně. Nic z

toho nebylo potěšující, a tak se rozhodla, že raději nebude riskovat. Dál bude žít v osamění, toužit a snít… ale zato bude naživu.

Mystereiny myšlenky se opět vrátily k Bellochovi.

Příliš ses nechala vyvést z míry. byla jsi citově zaujatá, polemizovala sama se sebou, jako kdyby čelila Rillieuxovu tribunálu. Pohrával si s tebou jako kočka s myší, a jeho otázky byly pěkně na télo. Žádná soudná žena se zdravým rozumem by si s takovým ďáblem nezačínala, peskovala se v duchu.

Zatímco myšlenky jí vířily hlavou jako větrný vír, Rillieux promlouval k Hushovi.

„Nu, chlapče, už brzy tady začneš žít jako náš nový lokaj. Donesl jsi dnes něco do společné domácnosti?”

Ještě ne, pane, protože jsem celé dopoledne honil krysy pod koncertním salonem na Bowery. Taky proto, že jak jste mě učil, pane, se několik dní vyhýbám parku, aby si mou tvář nikdo nezapamatoval. Ta naditá peněženka, co jsem vám donesl v sobotu, byla odtamtud.” -

„To je ale chlapík - šikovný, a navíc opatrný.”

„Teď, když je otevřený most, se lehce dostanu do Prospect Parku za řekou. Tam se potloukají stejný pracháči jako v našem rajónu.”

„Dobře, dobře! Jedno si zapamatuj: nikdy s nikým nemluv o tom, co děláš. Úspěch v téhle branži spočívá v tom, že držíme jazyk za zuby. Taky si zapiš za uši, že tady máš rodinu, jeden za všechny, všichni za jednoho. Nikdo,, - jeho pohled střelil k Mystere - „nebude parazitovat na úkor druhého. To, co přineseme, rozdělím poctivým dílem.”

.Poctivý’ býval Paulův oblíbený výraz, stejně jako .společná domácnost’, což znamenalo ,pro mou vlastní kapsu’. Ještě jednoho si v Paulově chování všimla: ostatní nepřetržitě ujišťoval, že nejsou jeho sluhové, že to jen předstírají, ale opak byl pravdou. Byli to sloužící vycvičení špehovat, krást a získávat informace. Ona s nimi odmítala zacházet jako s kusem nábytku, s výjimkou na veřejnosti, ale jak se zdálo, Paul si s tím hlavu nelámal.

Nyní se Rillieux chystal k odchodu.

„Pane!” zastavil ho Hush, „na něco jste zapomněl.”

Rillieux se obrátil, a Mystere přihlížela s otevřenými ústy, když spatřila v chlapcově ruce kožený váček plný bankovek, jenž právě odcizil svému školiteli.

„U všech svatých!” Rillieuxe ohromila chlapcova zručnost. „Ty jeden malý, drzý ničemo!”

V příští vteřině však oči starého muže zasvítily pýchou a hamižností. „To je tedy něco! Takže tys převezl starého lišáka? Máš mé uznání, chlapče. Tvá matka, ať už to byl kdokoliv, by na tebe byla hrdá.”

Vzal si váček zpět a diskrétně přepočítal peníze. Potom pohlédl na Mystere. „Dosud jsem mél pouze jednoho velice slibného žáka, Hushi, ale tomu se ještě nepodařilo ukrást mi peněženku… prozatím.”

Mystere se téměř udělalo nanic, když na Hushově tváři uviděla vděčný pohled. V dětské nevědomosti dychtil ubohý chlapec po uznání, a byl vděčný i za Paulův oceňující pohled.

„Vzpomínáš si na to, co jsem říkala, když jsi tu byl naposledy? ” optala se ho po Rillieuxovč odchodu.

Chlapec přikývl.

„Nemusíš poslechnout, když té někdo starší nabádá, abys kradl. Víš, co se říká? Ten, kdo posvítí ďáblovi na cestu, nese svůj díl viny.”

„A my to děláme, Mystere? Chci říct, že svítíme ďáblovi na

cestu?”

„Ano, pácháme kriminální činy, ale to není všechno. Někdy, když jsi příliš dobrý, a druzí ti radí, co máš dělat, můžeš lehce přijít o svobodu ve snaze vyhovět jejich přání. Oni se stávají bohatí a mocní, zatímco ty riskuješ. Mohou si dělat, co chtějí, ale ty ne, protože se stáváš jejich majetkem.”

Hush byl schopen vnímat souvislosti pouze ve spojení se svým krátkým životem. „Ty chceš říct, že… že bych měl krást pro

sebe?”

„Vůbec si nejsem jistá, co chci říct,” odpověděla bezmocně. Obávala se příliš povzbuzovat chlapcovu morálku, aby se nedostal do sporu s Paulovým temperamentem. Pokud by si Paul

usmyslel, že Hush zradil jeho důvěru, mohl by ho krutě potrestat.

Ve skutečnosti odpověď znala. Když už musíš krást, tak si lup nechávej pro sebe, a ne pro nějakého pána. Zní to hezky, ale takový hrdina nejsem, abych to řekla nahlas, pomyslela si ztrápeně. Kromě toho, nikomu by to neprospělo. S takovým chováním by se člověk daleko nedostal, obzvláště když jejím hlavním cílem bylo najít Brama. Lepší je být silný, než pronášet silácké řeči!

Vzápětí si nevyhnutelné vzpomněla na Lorenza Perkinse. To byl další člověk, jehož se musela obávat. Mizerný svět! Jak může bratra najít, když nedůvěřuje tomu, jemuž ten úkol zadala? Na druhou stranu ani nemá odvahu propustit ho. Alespoň že se tomu vydřiduchovi podařilo zjistit jméno lodi, na níž se mohl Bram kdysi plavit.

Rozhodla se, že udělá to, o čem až do této chvíle jen uvažovala. „Hushi?” „Co?”

Šálila do malé taštičky a vyndala z ní pětidolarovou bankovku. „Tohle je tvoje, pokud mi uděláš jednu laskavost.” Bankovku si vzal a udiveně zamrkal. Ježíšikriste! Ty mi nemusíš nic platit, Mystere!”

.Jen si to vezmi, ale Paul o tom nesmí vědět. Znáš Amosovu

ulici?”

„Jistě! Je tam lékárna pro chudý Tam rozdávají léky zadarmo.”

Mystere přikývla. „Na rohu Amosovy a Greenwichské je drogista. Poznáš to podle výlohy obložené pěkným dřevem, a také podle toho, že nad vchodem visí dvě zkřížené paličky. Ten muž je dlouhý a hubený, nosí vytahané kalhoty s vestou a pod nosem mu trčí úzký navoskovaný knírek. Potřebuji o něm vědět, jak tráví čas, zkrátka co všechno dělá. Jsi ochoten ho pár dní sledovat?”

Hush se zakřenil. Jo, to bude zábava.”

„Dobrá, ale nezapomeň, že musíš být opatrný Nesmí si tě všimnout, slibuješ?”

Hush si teatrálně položil ruku na srdce. „Na mou čest!”

Doprovodila ho ke dveřím a dívala se za ním, jak odchází. Poté se několik minut bezcílně potulovala v hale, zatímco její myšlenky se opět vrátily k předchozímu odpoledni -na balkon a k Rafeu Bellochovi.

Takový hezký a urostlý muž, posteskla si v duchu stydlivě. Proč zrovna on mi musí být nebezpečný? Podobal se brutálnímu nepříteli, jemuž není radno stát v cestě - bez ohledu na elektrizující vzrušení, které při jeho dotecích cítila.

Pak ji napadlo, že se může v hodnocení jeho chování mýlit. Jednoduše si usmyslel, že k ní bude krutý, a tím jeho zájem o ni končí. Vnitřní hlas ji však varoval, že si s ní ne-pohrává bez příčiny. Asi jako malý chlapec, když chytí mouchu a začne jí trhat křidélka. Totéž může potkat i ji.

8. kapitola

Na rozdíl od Manhattanu se Staten Islandu podařilo uniknout masivnímu urbanistickému rozmachu. Tady neprobíhala rušná stavební činnost, takže celé území působilo klidným, až ospalým dojmem. Nacházely se tu rozlehlé pastviny obehnané dřevěnými ohradami, úzké silnice lemované malým počtem obytných domů, na jejichž verandách se kolébali lidé v houpacích křeslech. Stálo tu i několik osaměle stojících zemědělských usedlostí a pár výstavních sídel, jež si tu postavili ti, co si nepřáli být rušeni. Místní populace čítala méně než padesát tisíc lidí, a nutno poznamenat, že tento počet byl ve zřetelném kontrastu se dvěma miliony obyvatel žijících na protějším břehu. Tady nevyrostly domy pro chudé, ale ani mrakodrapy pyšně se vypínající až k nebesům. Místo nich se na věžičkách místních usedlostí třepetali plechoví kohouti.

Rafe Belloch si to místo oblíbil, protože se mu líbilo pobývat o samotě. Zároveň mu vyhovovalo, že Wall Street, okrsek, kde sídlili finančníci, byl lehce dosažitelný. Stačilo jen přeplavit se přes Upper Bay. Na Manhattanu měl v hotelu Astor nastálo rezervované velké apartmá, což bylo pohodlné, protože obchodní a společenské záležitosti vyžadovaly, aby se mnohokrát zdržel na noc. Kdykoliv však mohl, vracel se na Garden Cove, venkovské sídlo postavené v sedmnáctém století při zátoce Bay Street. Když neměl náladu čekat na převozní pramice a čluny, vždycky mohl použít svou jachtu připravenou v nedalekém kotvišti.

Ve stejné chvíli, kdy Mystere zacvičovala Hushe do základů anglické abecedy, byl Rafe ve své pracovně v Garden Cove, kde diktoval dopisy svému sekretáři Samu Farrellovi.

„… a abych vše shrnul, pánové, věřím, že načasování celé záležitosti je příhodné proto, aby vyhovovalo našim zájmům. Sloučením lokálních železnic pod jednu mocnou korporaci

významně zlepšíme služby, jakož i zvýšíme výnosy. Věřím, že konsolidace železniční sítě bude nanesena na příští pravidelné schůzce ředitelů, kde se o ní bude hlasovat. Zůstávám s úctou, atakdále.”

Rafe napjatě sledoval Samovu tvář. Byl zvědav na jeho reakci ohledně připravované akce, jež měla zapůsobit jako načasovaná bomba. Farrell často uváděl lidi do rozpaků, obzvláště při prvním setkání, když se zasmál. Jeho úsměv byl v příkrém rozporu s hluboko zapadlýma očima podobajícíma se dvojici ran. Rafea často napadalo, že na Samově tváři sedí maska komedie i tragedie zároveň, což občas působilo zneklidňujícím dojmem.

Jenže právě nyní byl výraz v sekretářově tváři nečitelný a neposkytoval svému šéfovi jedinou stopu.

„Už slyším, jak budou vyvádět,” zkusil to Rafe. „Má karikatura se objeví ve všech novinách a časopisech, kde mě nejspíš nakreslí jako rozpínavou chobotnici, nebo piráta s černou klapkou na oku.”

„Pochopitelné že se to dá od toho stáda hyen očekávat, ale berte to, jako kdybyste získal odznak cti, pane. Joseph Pulitzer si může psát, co chce, třeba se v tom inkoustu i utopit, a jemu podobní s ním, ale skutečností zůstává, že posledních dvacet let, s výjimkou třiaseclemdesátého, americké hospodářství vzkvétá, a za to můžeme poděkovat právě železnici. A pokud jde o to sloučení - newyorská dráha dokazuje, že je v tom jistá logika, když se na to podíváme bez příkras. Na vlak tažený parní lokomotivou si lidé zpočátku také nemohli zvyknout.”

„Abych nosil jejich nadávky jako odznak cti? To je dobré, to si zapamatuji, Same.”

Protože práce na železnici bývala nebezpečná, Rafeovou politikou bylo usazovat zraněné zaměstnance do kanceláří, kde je přeškolili na úředníky. Ale Sam Farrell, který utrpěl těžké zranění pravého boku, když spojoval dvě vagónové spojnice železným klínem, potřeboval jen málo zaučení. Poté, co si o něm Rafe přečetl pochvalné hlášení od ředitele v Ohiu, se se Samem osobně sešel a okamžitě ho nechal přeložit do New Yorku s nesrovnatelně větší mzdou.

Jak roky ubíhaly, Sam se ve volném čase zdokonaloval v právu. Složil závěrečné zkoušky a pár měsíců praktikoval u newyorského soudu, aby získal praxi. Nyní pracoval jako hlavní právní poradce Bellochových podniků. Právě on stál svému šéfovi po boku, když Rafe Belloch přestal stavět železnice a stal se význačným majitelem a investorem v jedné osobě.

I přes všechny příznivé změny, jež nastaly v jeho životě, byl Sam stále přímý, čestný a nesmírně loajální muž s vynalézavou myslí.

„Dopisy dám do pošty dnes odpoledne,” poznamenal Sam. „Včera ses zmínil, že bych pro tebe mohl něco udělat. Tuším, že se to týkalo nějakého poptávání v New Orleansu.” „Ach tak, to je pravda.”

Zatímco Rafe rázoval po místnosti, jeho myšlenky se stočily k Mystere Rillieuxové. Přepychově zařízená studovna mu zčásti sloužila jako pracovna, což bylo poněkud zvláštní využití pro prostor vybavený nábytkem v grego-riánském stylu, jehož ozdobné vyřezávání působilo poněkud marnivým dojmem. Ze stropu visely zavěšené na silných provazech dvě obrovské plynové lampy dodané Corneliem a Bakerem a v rohu místnosti stál mosazný sedmiramenný svícen. Na zemi ležel sultanabad, drahý perský koberec. Na něm stálo několik křesel vyrobených podle poslední módy s umně tvarovanými opěradly, jež mnozí návštěvníci považovali za impozantní, ale jiní za chladné a neosobní. Rafeovi se nábytek líbil takový, jaký byl, a z celého srdce souhlasil s těmi, kteří tvrdili, že si nepotrpí na rafinovanost.

Mystere Rillieuxová… dumal, a opět si připomněl, jak ji pevně svíral v pase a co při tom cítil. Korzet nepotřebovala, o čemž se k svému uspokojení sám přesvědčil. Byla drobná, krásná a ukrývala v sobě nějaké velké tajemství, jak už naznačovalo její jméno, které ji činilo ještě přitažlivější. A navíc, u všech svatých, vlastnila ty nejkrásnější modré oči, do jakých kdy hleděl.

Ale k čertu s ní! Byla to také ona, jež ho tehdy přede dvěma roky ponížila a bezostyšně se mu vysmála. Tím si byl nyní naprosto jist. Zároveň byla i dokonalá herečka. Přesto cítil, že cosi v jejím nitru se bouří a snaží se bojovat se zlem, a ona si

téměř přeje, aby vše vyšlo najevo. Jako kdyby se šlechtična maskovala za kriminálnici.

„Byl bych rád, kdyby ses spojil s právnickou kanceláří Stephena Breauxe. Sídlí na Kanálové ulici v New Orleansu,” oslovil sekretáře. „Adresu najdeš v našich složkách. Kdysi jsem s ním pracoval, když jsem potřeboval sestavit jednu obchodní smlouvu. Je to dobrý, schopný člověk a dovede být diskrétní. Ať se jeho lidé poptají na Paula Rillieuxe a jeho neteř Mystere. Ta tvrdí, že pochází z New Orleansu.”

Samova tužka pilně kmitala po papíru. „Můžeš mi upřesnit, jaký druh dotazů mají vznést? Chceš, aby se pídili po finanční situaci, nebo zda ti dva neměli pletky se zákonem… nebo něco osobního?”

Rafeova ústa se cynicky zkřivila. „Aha, ty uvažuješ jako právník, příteli. Ne, nic takového… já myslím…”

Jeho hlas se vytratil, jak v duchu opět zvažoval celou záležitost. Přešel k oknu, kde stála malá okenní lavička. To bylo jeho nejoblíbenější místo v celém domě, když potřeboval přemýšlet. Měl tu skvělý výhled na celou zátoku.

V této části dne ponechávala hospodyně dřevěné žaluzie zatažené, aby prudké denní slunce nevyšisovalo drahý koberec. Zpola je otevřel a zadíval se na nedaleké doky a přepravní čluny spojující Staten Island s protější pevninou, na nichž se hromadili cestující. Ti, co cestovali první a druhou třídou, byli ve výhodě, protože z vrchních palub se jim naskýtal úchvatný pohled na Manhattan. Ti, co si zakoupili jízdenku třetí třídy, byli nuceni trávit čas v podpalubí.

Ale Rafe měl před očima dívčin obličej, její bezchybnou pleť hladkou jako to nejjemnější hedvábí. Mnohokrát měl sto chutí přejet jí prstem po tváří, dotknout se rtů, vtisknout jí polibek… ta touha byla tak vzrušivá, že se téměř otřásl, aby se vzpamatoval.

Už dost! pomyslel si rázně. To by stačilo! Nesmí se nechat odvádět od podstatných věcí. Pravda, existovali i kreolové se světlou pletí, to mu bylo známo, ale kolik z těch, co pocházeli z New Orleansu, nevědělo, jak moc je tam u nich na jihu nenáviděn Butler? Nejdříve musí ukojit svou zvědavost, pokud šlo o tu ženu,

a pak se uvidí. Jednoduše ji svede!

Konečně se s povzdechem obrátil k Samovi. „Potřeboval bych ověřit jejich identitu, jakož i jejich adresy během posledních dvou let, a také jejích sociální zázemí. Jaká je jejich současná finanční situace, a tak podobně… Ať se taky pokusí zjistit, jaký má ten chlap charakter. Upřímně řečeno, Same, mám takové tušení, že se jedná o párek mimořádně chytrých podvodníků a zlodějů pracujících v tlupě.”

Samovým dobrým zvykem bývalo podrobně pročítat všechny noviny, takže okamžitě pochopil, odkud vítr vane, a ke komu Rafeovo pátrání směřuje.

„Ach, Maskovaná kráska… ty myslíš, že je to Mystere

Rillieuxová?”

„Mám takové tušení, že ano, ale nech si to pro sebe. Znáš ji? Víš o ní něco?”

„Jen to, co jsem se dočetl ve společenských rubrikách. Od chvíle, co se její strýc začal objevovat po boku madam Astorové, se ti pisálkové můžou přetrhnout, kdo na něj vy-plýtvá víc inkoustu.”

Rafe přikývl. Ze svého místa měl dokonalý výhled na terasovitou zahradu obklopující sídlo ze tří stran. Na záhonech byly nahodile zasázeny všechny možné květiny a růžové keře, což naznačovalo, že pán domu má poněkud nedisciplinovaný vkus. Ve vzájemné pospolitosti tu rostly různé odnože růží, jejichž květy hýřily všemi barvami, husté křoviny s větvovím posetým drobnými kvítky i měsíček zahradní spolu s blatouchy. Uprostřed té oslnivé nádhery stála jako symbol vítězství bronzová socha svírající v ruce vavřínovou ratolest. Pod zahradou se rozprostírala zelená louka, na níž skotačil nádherný ušlechtilý hřebec se čtyřmi bílými ponožkami.

„Ano, Paul Rillieux o sobě dal vědět. Mezi smetánkou zazářil jako meteorit.”

To, co se momentálně dělo v nejvyšší společnosti, považoval Rafe za vcelku zábavné. Ať už byla Maskovaná kráska kdokoliv, stala se jakýmsi bizarním způsobem jeho spojencem. Pokud šlo o newyorskou smetánku, pro mnohé z nich byla, lidově řečeno, veš

v kožichu. Jako nepřátelská loď obratně proplouvala pod cizí vlajkou a obírala bohaté o skvosty. On. na rozdíl od ní, měl v úmyslu připravit je o srdce a o pověst. Tím, že zničí Carrie Astorovou a znehodnotí královnino bedlivě střežené vlastnictví, bude postavení madam Astorové ve společnosti otřeseno, což bude mít zhoubný vliv na ostatní. Na tu nafoukanou a pokryteckou sebranku hrající si na nedotknutelné! Pak už Caroline nebudou slepě následovat, a mnozí se budou stydět, že ji považovali za pilíř mravnosti. Newyorskou smetánku takový akt rozloží, a to bude znamenat její konec. Prozatím ať si na nich Kráska zgustne, protože Rafe měl v plánu být mnohem větší ukrutník, než ona.

Takové úvahy se však pokaždé staly živnou půdou pro hněv pečlivě ukrývaný pod klidným povrchem. Znovu pohlédl na bronzovou sochu, a jako pokaždé, i tentokrát pohled na ni podpořil jeho rozhodnost a dodal mu sílu. To mu opět připomnělo otce. Ve svém konání ten ušlechtilý člověk na něco zapomněl: muž se musí dobrat jádra věci, protože jedině v tom spočívá jeho síla - nepovolit a vytrvat. I kdyby žil celé století, Rafe věděl, že nikdy nezapomene na krátký vzkaz, jenž otec před smrtí zanechal: Hanba, kterou pociťuji, mi nedovolí, abych byť jen o minutu déle žil. Odpusťte mi mou slabost.

Nikdo z těch, jež Abbot Pollard nazýval .vyvolení’, se neobtěžoval přijít Johnu Bellochovi na pohřeb. Ten urážlivý skutek přímo volal po odvetě, protože kdysi úspěšný investor mnohým z nich dopomohl k bohatství a poskytoval tiché půjčky v dobách nouze.

Na Rafeovu matku mělo takové chování zhoubný vliv. Nedokázala pochopit, proč se najednou ocitla jako kůl v plotě, proč se jí přátelé, co kdysi vyhledávali její rady, straní a nezvou ji do svých domů. Zanedlouho přišel i její konec, a ona umírala zapomenutá a v hanbě, o niž se nepřičinila. Rafe byl po celou dobu s ní, ale protože byl malý, nebyl schopen jí pomoci.

Jenže to už dávno neplatí!

Pro Sama, který zvedl hlavu od zápisníku, nebyl tvrdý výraz na tváři jeho zaměstnavatele ničím novým. Sam vytušil to, co

mnohým zůstávalo utajeno. Třebaže byl Rafe Belloch nesmírně úspěšný muž, byl zároveň osamělý a nesmírně zklamaný.

„Mám to poslat jako telegram nebo poštou?” ozval se Sam, čímž přivedl Raťea do přítomnosti.

„Nijak to nehoří, takže stačí poštou. Mám-li být upřímný, potřebuji trochu času, abych ji mohl sledovat - tím myslím oba dva,” opravil se rychle. „Víš Same, je to docela zábavné. Co je mi po tom, jestli jim ta holka trochu vyčistí kapsy? Obzvláště tomu nohsledovi, co se od madame Astorové nehne ani na krok… ” Bujaře se rozesmál. „Asi ti už došlo, že mám na tom případu osobní zájem. Ona není jen Maskovaná kráska - je to taky ta malá poťouchlá uličnice, co mě s bandou hrdlořezů před pár lety obrala.”

Samovi spadla brada. „Chceš snad říct - ta ženská v hadrech, co té tam nechala skoro nahatého?”

Jo, přesně ta, ale policii do toho zatahovat nebudeme, jasné? Já sám bych jí rád položil pár otázek, než se dostane spravedlnosti do drápů.”

Sam vypadal jako neviňátko. „Policajti? Ta banda nekňubů? Troufám si říct, že ty si s ní poradíš lip, než celý policejní sbor. Už si živě představuji, jak ji trestáš… tedy, pardon šéfe, já to tak nemyslel.”

„Není třeba se omlouvat, Same, a oceňuji, jakou ve mně máš víru, ale slibuji, že naše malá výtržnice si do posledního sousta sní, co si nadrobila.”

„Tomu se dá věřit,” utrousil Sam, „ale pokud je to skutečně ona, tak tě čeká spousta práce, protože z té ženy se může vyklubat rovnocenný soupeř.”

V Rafeových očích se zalesklo. Samova slova ho rozjařila. Výzvy měl vždycky rád, takže teď už se nemohl dočkat, co ho čeká.

9. kapitola

„Má drahá,” pravil Paul Rillieux povýšeným tónem, jenž si osvojil od madam Astorové, „dnes uvidíš světlo světa, něco, co údajně patří pod zámek, a ne aby se ukazovalo na odiv. Caroline mi telefonovala a svěřila se s podrobnostmi. Antonia si pořídila novou hračku: čtyřiadvacetikarátový zlatý prsten s obrovským indickým smaragdem, kolem něhož je zasazeno osmnáct broušených diamantů.”

„Ta vždycky dává přednost výstřednostem,” podotkla Mystere, zatímco vyhlížela z kočáru, ale Rillieux její slova sotva vnímal.

Právě jeli po Riverside Drive, odkud byl ve dne úchvatný pohled na řeku Hudson. Byla temná noc a po obloze se honily černé bouřkové mraky. Temné stíny stromů, jež se kolem nich míhaly, dokonale harmonizovaly s jejím duševním stavem.

„Ten prsten krást nebudeš, alespoň ne hned,” ujistil ji Rillieux, „ale budeš ho obdivovat spolu s ostatními. Osud tohoto šperku zpečetíme později. Dnes v noci bude každý očekávat, že se Kráska nechá takovými skvostem zlákat, ale ty místo prstenu ukradneš tu nádhernou safírovou brož, co se s ní pyšní Sylvia Rohrová. Nemá sponu, drahoušku, je to pouhý špendlík, takže by to mělo jít jako po másle: přesně tak, jak jsme mnohokrát nacvičovali. Její zvyky už znám, a proto předpokládám, že i dnes večer si ji přišpendlí na šaty.”

Jako každoročně, tak i tuto letní sezónu pořádali Dr. Charles Sanford s chotí Catherine, za svobodna Loganovou pocházející z bostonského klanu majitelů realit, ve svém sídle taneční bál, jehož se zúčastňovala vybraná newyorská společnost. Vzhledem k tomu, že se z tohoto dýchánku stala neměnná zvyklost, nikoho nepřekvapilo, když i toto léto obdržely vybrané rodiny pozvánku. Sanford se honosil jakýmisi vzdálenými šlechtickými příbuznými v Británii, ale bylo to bohatství jeho manželky, jež jim zajistilo

místo na slunci a členství v seznamu madam Astorové. Ta se měla také dostavit, a s ní i její ,dvorská klika’.

Mystere nepřítomně pozorovala Sanfordových sídlo, k němuž se blížili. „Skutečně předpokládáš, že to Antonia narafičila spolu s policií?”

„Měla bys vědět, že se nespoléhám na úvahy a předpoklady, pokud jde o tak závažnou věc. Nejde jen o Antonii Butlerovou, všechno vzešlo z hlavy madam Astorové, a děje se tak s jejím požehnáním. Pamatuj si, že některým Maskovaná kráska polechtala bránice, ale jiní považují její skutky za čin hodný opovržení. Mnohé matrony ztrácejí trpělivost. Tahle zlodějka si z nich utahuje, vysmívá se jim. Proto se rozhodli něco udělat, a proto také si ho Antonia Butlerová hodlá stáhnout z prstu a uložit

do kabelky.”

„Tvé informace nehodlám nikterak znevažovat, Paule, ale nechce se mi věřit, že by Caroline souhlasila, aby všechny přítomné ženy byly po objevení krádeže prohledány.”

„Pouze z důvodu mimořádné hodnoty toho prstenu. Ten smaragd je veliký a dá se rychle rozřezat na několik menších. Nechci ti připomínat, že Caroline je genius kompromisů. Ten, co uzavřela s inspektorem Byrnsem, jasně stanoví, že dámy se nechají prohledat dobrovolně, a tento akt provedou ženské členky policejního sboru. Caroline ví, že jakmile se jako první podvolí, budou ji ostatní následovat.”

„Jak si můžeš být jistý, že nepodniknou podobné opatření, až objeví, že se ztratila Sylviina brož?”

Paul si podrážděně odfrkl. „Někdy zapomínám, že jsi přece jen ještě příliš mladá, Mystere, takže dovol, abych ti osvěžil paměť. Třebaže Sylvia pochází z dobré a kdysi bohaté rodiny, nejsou už tak při penězích, jako bývali. Na rozdíl od nich Butlerovic hvězda stoupá prudce vzhůru, takže kvůli malé broži, byť by byla sebecennéjší. se Byrnes obtěžovat nebude. Jednoduše se spolehne na dobrou vůli přítomných dam, ale jedině v případě, že půjde o ztrátu takové cennosti, jako je ten prsten, se přistoupí k prohlídce.”

Rillieux se odmlčel, aby si z malé krabičky nasál šňupací

tabák. „Kdyby ovšem k této variantě došlo, a osobní prohlídka se uskutečnila, bylo by to na pováženou. Ty ovšem, zlatíčko, jsi tak zručná, že by se ti zcela jistě podařilo brož někde odložit, pokud možno ve venkovní části sídla, kde by si ji později jeden z chlapců vyzvedl. A kdybychom o ni přišli? Nu, život dal, život vzal, zase tak moc by se nestalo. Jsem si jist, že máme před sebou mnoho dalších úspěšných akcí, včetně toho prstenu.”

Od řeky Hudson zafoukal vítr a přiměl Mystere schoulit se do rohu kočáru. Tato část města, jíž se říkalo Upper West Side, si mezi newyorčany uchovávala skvělou pověst, třebaže se jednalo o z části neobydlenou planinu, kolem níž se nezadržitelně rozpínala městská aglomerace, aby ji postupně sevřela jako do kleští. Začínalo se hovořit o výstavbě univerzitních budov, či opery, protože bohatí obyvatelé náhle zjišťovali, že přes veškerý majetek postrádají kulturu a vzdělání.

K Sanfordově rezidenci měli nyní necelé tři bloky. Třípatrový kamenný dům působil neosobním, až strohým dojmem, jako kdyby stavitelům nešlo o vnější dojem, ale spíše o funkčnost. Za večerního šera by ho náhodný návštěvník zcela jistě minul, protože splýval s temnými stíny, ale z několika předchozích návštěv Mystere věděla, že vnitřní vybavení je nákladné, až téměř pompézní. Tančit se mělo v přilehlém pavilonu postavenému pro tyto účely Pavilon byl zčásti otevřený, takže jím profukoval vítr. Proto byly pozvané dámy předem varovány, aby si lemy sukní zatížily olověnými kuličkami.

„Mystere? Jseš si doufám vědoma, že tam bude možná i Belloch?” ozval se znovu Paulův hlas rušící její myšlenky. „Třebaže donedávna projevoval k takovým zábavám odpor, poslední dobou se až nápadně často ukazuje ve společnosti, a mnozí si všimli, že se většinou zdržuje v tvé blízkosti.”

Už jen pouhá zmínka jeho jména v ní probouzela protichůdné emoce. Mužovy bystré oči pronikající až na samé dno její duše ji děsily, a zrovna tak jeho poznámky, ale zároveň pociťovala cosi, co v ní probouzelo teplo a jitřilo její nervy. Takové pocity prožívala poprvé v životě, aniž tušila, že by mohly existovat.

„A co s tím já mám společného?” zeptala se opatrně.

„Pokud ti to ještě nedošlo, tak o vás dvou si už cvrlikají ptáci na střeše, a ti zatracení pisálci se můžou přetrhnout, kdo dřív urve nejtučnější sousto pro tu svoji rubriku. Mám to od Caroline, i když ta na novinové tlachy moc nedá, ale Ward ano. Osobně si myslím, že on sám se přičinil o pár článků, pochopitelně vydaných pod pseudonymem.”

To sdělení ji vylekalo. „Proč by o mě a o Bellochovi psali? Vždyť není o čem!”

Jistě, ale podle mnohých ano, třebaže Caroline dělá vše pro to, aby se s Bellochovým jménem nespojoval žádný společenský skandál. Nabyl jsem dojmu, že ho chce pro Carrie - anebo pro sebe, když vezmeme v úvahu pohledy, jimiž ho častuje, ale pokusný balónek, jenž jsem vypustil, splaskl jako bublina. Nechce o tom mluvit, a aby to bylo ještě zapeklitější, prosazuje Antonii Butlerovou jako jeho novou favoritku.”

„Také jsem si všimla,” poznamenala Mystere, „že madam Astorová má jakési velice osobní důvody, proč si nepřeje, aby se Belloch dvořil Carrie.”

Rillieux si pobaveně odfrkl. Je vidět, že jsem tě podcenil, má drahá. Začínáš si všímat, a to mě těší. Musím s tebou souhlasit, pokud jde o madam Astorovou. V jejích očích sedí podivný výraz, kdykoliv na Rafea pohlédne, avšak pochybuji, že by udělala něco tak bohémského jako padnout mu do náruče. I tak by měla smůlu, protože Belloch dává poslední dobou jasně najevo, jaké jsou jeho skutečné zájmy: mladé a nevinné kvítečky.”

„To sis špatně vyložil!” Mystere vehementně trvala na svém. „Ten člověk se mnou neflirtuje, ale obtěžuje mě!”

„Na tom není nic divného, to mladí muži často dělávají. Trochu tě popichuje, ale uvědom si, že přes své nadání víš o mužích či milencích pramálo.”

Opět ten školometský tón! pěnila v duchu. Jako kdyby se Paul už nemohl dočkat, až z ní udělá bohatou vdovu. To jí opět připomnělo Evanovu poznámku týkající se Bellochovy náhlé a tragické nehody, jakmile by se za něj provdala…

Vzápětí si pomyslela, že je pošetilá. Evan byl mluvka, a Paul…

Paul byl zloděj a intrikám ale ne vrah… alespoň doted.

Jenže byl tu ten chlad v jeho očích, když ho něco rozzlobilo nebo zklamalo, a ona ze zkušenosti z práce na ulici věděla, že se v Paulovi ukrývá zlo. Ten člověk ji ovládal proto, že z něj měla strach, a bála se, co by ji mohl udělat. Okovy, v nichž ji držel, nebyly ze železa, ani netížily, ale přesto nebyla volná, a možná nikdy nebude.

Jenže zakázané ovoce nejvíc chutná. Jako kdyby se pozvolna začínala probouzet z těžkého snu a uvědomovat si, že dospívá v ženu. Ten kámen je tak veliký, že by se dal rozřezat na několik kousků… Ale ne! Nejdřív musí vyčkat, s čím přijde Hush, co jí poví o Perkinsovi. Být volná je jedna věc, pomyslela si, ale zároveň je třeba postupovat s rozmyslem. Život na ulici byl tvrdý. To věděla až moc dobře. Rillieux byl ďábel, ale ďábel, jehož znala. Kromě toho měla stále nějaké peníze, aby mohla pátrat po Bramovi. Lorenzo Perkins musí dostat ještě jednu šanci. Třeba se mu podaří něco vypátrat. Jestli se ovšem přesvědčí, že je zloděj, zbaví se ho.

Jednoduše jsi padla na dalšího zloděje, ozvalo se svědomí. „Paule!” vyhrkla náhle naplněná vinou a jakýmsi neznámým strachem.

„Ano?” Obavy zaznívající z jejího hlasu ho přiměly aby se měl na pozoru.

„Všechen ten nesmysl ohledně společenských rubrik -je moudré přitahovat ke mně pozornost, když tisk zároveň pátrá po Maskované krásce? Chci říct… ta pozornost mě děsí. Co kdybychom s tím na nějakou dobu ustali? Alespoň dnes v noci?”

Málokdy dávala najevo takovou nechuť, což u Paula vyvolalo předpokládanou odezvu. Už byli od Sanfordovy rezidence necelých sto metrů. Stáhl okénko a zakřičel na vozku. „Baylisi! Zpomal! Potřebujeme si něco probrat.”

Přesunul se k ní a uchopil ji za ruce. „Mystere! Podívej se na

mě!”

Nechtěla se na něj dívat. Chtěla vyskočit z kočáru a hodiny se toulat, aby si mohla utřídit myšlenky, ale nic z toho neudělala. Tato část města ještě nebyla elektrifikována. V blikajícím světle

vycházejícím z plynových lamp ještě více vynikaly Paulovy ostré rysy a síla jeho pohledu.

„Nadechni se a zhluboka dýchej,” komandoval ji, „nejen z plic, ale z ještě větší hloubky. Tak, nádech a výdech! Hodná

holka.”

Paulova vůle překonala její, a ona ucítila, jak se jí vrací sebedůvěra.

„Stvořil jsem z tebe oslňující mladou dámu, která zazáří v každé společnosti. Dostalo se ti vzdělání v Londýně, zaplatil jsem ti okružní cestu po Evropě, abys získala přehled, a také jsem ti financoval hodiny baletu u proslulé mademoiselle Dupree. Ty nejsi obyčejná zlodějka hrající si na noblesu, ty jsi skutečná umělkyně, a jako každá umělkyně, i ty trpíš trémou před veřejností. Jenže nezapomínej, holčičko, že zrovna tak ji dokážeš zúročit, protože každé veřejné vystoupení je pro tebe výzva a zároveň velký triumf!”

„Asi… asi máš pravdu,” ozvala se kajícně. Já… moc mě to mrzí… “

„Nesmysl! Není třeba, aby ses omlouvala, že jsi občas přepjatá. Máte to v rod-”

Okamžitě se vzpamatoval. „Máš to v povaze, ale na něco nezapomínej, Mystere. Pro mě a pro tebe není úniku. Plavíme se na jedné lodi, dokud neztroskotá. Osobně věřím, že se nám podaří sbalit kufry ještě dřív, než do ní začne prosakovat voda.”

„Ale co když zmeškáme ten pravý okamžik? Co pak bude s námi?”

„A co myslíš ty, drahoušku? Já dostanu oprátku, a pokud jde o tebe, Caroline Astorová by se postarala, aby ženu nepověsili. Ty by si skončila v nějakém nápravném zařízení, kde by na tebe dohlížela nějaká zakyslá stará panna s koženou tváří, jíž se život nevyvedl a která by ti ztrpčovala den za dnem vše, co jí se nepovedlo a tobě ano.”

Zlehka ji poplácal po tváři. „Ale neboj, zlatíčko, my ten pravý okamžik nezmeškáme, protože správné načasování je matka úspěchu, a v tom, jak je ti jistě známo, jsem já mistr nad mistry.”

Mystere zadoufala, zřejmě předčasně, že Rafe Belloch se

nedostaví. Neviděla ho ani u vchodu, kde se tvořil hlouček hostů čekajících, až na ně dojde řada, aby se pozdravili s hostiteli a s madam Astorovou. Ani uvnitř mezi hlavní halou a pavilonem, kde už vyhrávali hudebníci, ho nezahlédla.

Kolem sester Vanderbiltových, Alvy a Alice, se již shromáždila skupina obdivovatelů. Mladíci spolu soupeřili, kdo první vyzve dívky k tanci. Třebaže od maškarního plesu pořádaného Vanderbiltovými uplynuly tři měsíce, tisk se stále ještě vracel k přestrojení, jež si Alice tehdy oblékla. Přišla přestrojená za ,elektrické světlo’, udivující róbu z bílého saténu pošitou drobnými jiskřivými kamínky - skutečnými diamanty, což mnozí považovali za přehnanou výstřednost, neboť se jednalo o oblečení použité pouze pro tuto příležitost.

Jako obvykle se po skončení večeře odebrali přítomní pánové ven, aby si zakouřili z doutníků a probrali současnou politiku. Hlavní postava tohoto večera, madam Astorová, v lehkém plášti s vysokým límcem podšitým kožešinou z hranostaje podobající se císařovně, vyzvala Paula Rillieuxe, aby jí dělal společnost.

Nejprve si ale vzala stranou Mystere. „Vy, mé dítě,” pravila s neochvějnou jistotou, „jste v mých očích obraz ryzí nevinnosti, a na tom nehodlám nic měnit. Pamatujte na má slova, kdyby na vás měl padnout stín pochybnosti.”

„Někdo snad zapochyboval?”

Caroline se upřeně zadívala do její tváře a pak potřásla hlavou. „S velkou pravděpodobností k něčemu takovému co nevidět dojde, ale vy si z toho nic nedělejte. Veřejnost má zájem vědět o našinci ty nejpikantnější podrobnosti, a ti zatracení škrabáci, jako například J. Gordon Bennett, se před ničím nezastaví, jen aby nás mohli pošpinit. Víte, že si najímají placené informátory? A to všechno jen proto, aby na nás mohli ve svých plátcích vylít kýbl špíny.”

Všichni tři pomalu došli k pavilonu. Za madam Astorovou kráčel její věrný poskok Ward McCallister. Ne příliš blízko, aby nemohl být obviněn, že naslouchá, ale zase dostatečně blízko, aby mohl přiskočit, pokud bylo třeba, a udělat si poznámku do zápisníku, kdyby si to jeho velitelka přála. Jednalo se o

zaznamenávání dat schůzek, či nějaké nové společenské události, jež se nečekaně vyskytla, jak s oblibou prohlašovala madam Astorová. Jeho upjaté chování a povýšené způsoby mnohé dráždily, ale zároveň propůjčovaly jeho paní auru nedotknutelnosti a vážnosti. Tato viditelná loajalita ho činila užitečnějším, než jeho sekretářské schopnosti.

„Teď si běžte užívat, má drahá,” vyzvala ji Caroline, „družte se s mládeží a nás, starých škarohlídů, si nevšímejte. Vy máte život před sebou, jste krásná a muži o vás projevují zájem. Závidím vám, Mystere, ale nezapomínejte, že skandál se dá lehce rozdmýchat, ale těžko uhasit. Nemáte matku, ubožátko, která by vás vedla, ale vzhledem k tomu, že sdílím náklonnost mé dcery k vám, jsem ochotna ji zastoupit. Z toho důvodu s vámi hovořím na rovinu.”

S těmito slovy ji nechala stát a zavěsila se do Paula Rillieuxe, s nímž se vydala k tanečnímu parketu. Poblíž se utvořil další hlouček, jehož středem se stala Antonia Butlerová. Skupinu tvořily převážně ženy, jež přišly složit povinný hold jejímu novému prstenu. Mystere nezaváhala. Vmísila se mezi né, protože nechtěla vzbuzovat zbytečnou pozornost tím, že by postávala o samotě.

„Ach, Mystere! Jsem tak ráda, že tě zase vidím!” zvolala Antonia afektovaným tónem určeným těm, jež, podle jejího mínění, nesdíleli všeobecné nadšení nad jejím novým přírůstkem do šperkovnice. „Dneska večer vypadáš rozkošně! Není ti trochu

teplo?”

Poslední poznámka vyvolala potutelný smích, protože byla jasně cílená na Mystereino oblečení. Poslední móda večerních šatů odvážně odhalovala ramena a záda, třebaže dekolty byly decentnější než v oněch frivolních šedesátých a sedmdesátých letech. Mystere však nosila šaty s živůtkem zakrývajícím celá záda, pouze s nepatrným výstřihem kolem krku. Antonia pochopitelně předpokládala, že se snaží zakrýt nedostatečně vyspělé ženské tvary, či nějakou vadu.

„Váš nový šperk je opravdu nádherný,” přinutila se říct sladce. Ve skutečnosti ji ten prsten ohromil. Smaragd byl skutečně veliký

a ryzost diamantů se nedala popřít. Náhle, jak se kámen ve světle čínské lampy zatřpytil, měla pocit, jako kdyby už něco podobného viděla. V zelených hloubkách smaragdu zahlédla oči námořníka, jež byly stejně zelené a studené jako kámen, a ty oči patřily Bramovi. Opět cítila, že se probouzí z hrůzného snu, kdy během dlouhých nocí vykřikovala Bramovo jméno. Ale námořník na lodi vyplouvající z doků nejevil o malé děvčátko zájem.

„I já si myslím, že je docela hezký,” poznamenala Antonia znuděně. „Je taky strašně těžký. Nechcete si ho zkusit?” „Myslíte, že smím?”

S nepatrnými obtížemi ho stáhla z prstu a podala Mystere. Ta si ho navlékla, a dámy vyjekly překvapením, protože jí seděl jako ulitý.

Jako kdyby byl vyroben pro vás.” Tentokrát Antoniin hlas postrádal veškerý sarkasmus. Nejenže Mystere prsten seděl, ale navíc dokonale ladil s její pletí.

S vědomím, kolik lidí na ni v tu chvíli zírá, ho rychle stáhla z prstu a vrátila Antonii. „Nesmysl! Myslím, že nejde dohromady s barvou mých očí, zato na vaší ruce vypadá nádherně.”

Odsunula se stranou a začala se bavit s Thelmou Richardsovou a Sylvií Rohrovou. Ta na sobě měla připnutou brož, po níž prahl Paul. Thelma se stále vracela k dopolednímu zážitku.

„Jen si to představte! Doprava na několik hodin dočista zamrzla!” lamentovala. .Jednomu pivovarnickému vozu se polámalo kolo a všechny sudy se skutálely na zem. Moc bych si přála, aby těmhle neotesancům radnice zakázala používat hlavní třídy.”

Zatímco Mystere s účastí naslouchala, pátravě se rozhlížela kolem sebe, zda neuvidí Bellocha. Prozatím jsem v bezpečí, pomyslela si s úlevou, když ho nikde nezahlédla. Abbotu Pollardovi se však nevyhnula. Ten si to mířil rovnou k nim, takže na další úvahy o Rafeovi nebyl čas.

„Dámy,” zdravil se s nimi a každé galantně políbil ruku. „Ale, ale? Kdepak máme Lydii?” optal se afektovaně. Pak jako malý žáček skrývající tajemství přiložil prst k ústům. „Nu, já to vím, ale nepovím.”

Ani nemusel, protože každý, kdo se nacházel v newyorském telefonním seznamu, již o posledním skandálu týkajícím se dámy z vyšších kruhů věděl. Včera jedna z jasných stálic rotujících na posvátném newyorském nebi madam Astorové náhle zanikla a spadla k zemi. Lydia Hotchkissová, manželka magistrátního úředníka, byla nachytána při vznešené kleptomanii’, jak to nazvala madam Astorová. Lydii přistihli, když se u Tiffanyho snažila nacpat do kabelky zlatý medailonek. Za normálních okolností se takové ,nedopatření’ u horních čtyř set přecházelo mlčením, ale k Lydiině smůle si časopis Sun na rytířství nepotrpěl. Jejich reportér podplatil klenotníkova strážce a ten mu všechno vyzvonil. Netrvalo dlouho, a za několik hodin byla Lydia společensky znemožněná.

„Dokážete si to představit, slečno Rillieuxová?” ozval se za Mystere známý mužský hlas.

„Jestli Lydiino klopýtnutí způsobilo takový poprask, copak se asi stane, až se konečně podíváme na zoubek Maskované krásce?”

10. kapitola

Mystere se elegantně obrátila a chladně kývla pozdnímu příchozímu na pozdrav. Přitom cítila jak rudne, protože všichni, včetně Bellocha, na ni vyčkávavě hleděli a čekali, co odpoví.

„To nemohu posoudit, pane Bellochu, a jak bych také mohla? Já se, na rozdíl od vás, o zloděje nezajímám, takže je mi skutečně jedno, co se stane,” odpověděla stroze.

Belloch zaklonil hlavu a z plna hrdla se rozesmál. V odraze světel vycházejících z mnoha lamp se přitom zaleskly jeho bílé zuby. Dnes večer se dostavil v tmavém společenském obleku, jehož delší, vypasovaný kabátec byl zakončen krovkami. Z něj oslnivě svítila bílá košile frivolné zdobená na nákrčníku a manžetách drahou krajkou. Tmavohnědé vlasy měl z čela hladce sčesány za uši, takže vynikly silné křivky obočí. Upřený pohled hnědozelených očí ji téměř přišpendlil k zemi.

„Jistě, neušel mi váš okázalý nezájem, jež projevujete ohledně naší neslavné lady, ale dokážete si představit to vzrušení, či pobavení - něco takové se vám v Barnumově muzeu nepřihodí. Stačí jedno malé uklouznutí, a naše legendární zlodějka skončí v zavšivené vězeňské cele.”

„To je mi prapodivný způsob zábavy,” špitla Mystere.

„Ale vůbec ne! Z vás se zkrátka stává stejný škarohlíd, jako tady z Abbota. Já osobně shledávám aktivity Maskované krásky jako příjemné rozptýlení. Rozhodně mnohem zajímavější, než ta zhudlařená krádež u Tiffanyho.”

Pollard, který dlouho nevydržel držet jazyk za zuby, se připojil ke skupině, aniž bral na vědomí Bellochův posměšný pohled. „Každý podle svého gusta, mé dámy. To je jako s těmi moderními básníky, co se s nimi poslední dobou roztrhl pytel, a s historiky kteří s nimi soupeří, což mi připomíná-”

Jeho nudná tiráda byla nemilosrdně přerušena náhlým

příchodem madam Astorové v doprovodu jejích věrných.

„Rafe, vy musíte mít srdce jako z kamene,” obvinila ho okamžitě, když mu podávala ruku k políbení. „Prošel jste kolem mě, jako bych byla vzduch. Vsadím se, že kdybych vám stála v cestě, tak mě zašlápnete jako červa.”

Rafe se dvorně uklonil a dotkl se rty ženiných prstů. „Třeba jsem se chtěl přesvědčit, zda si mě všimnete, Caroline,” pravil s předstíraným ostychem.

„Zajímalo by mě, jestli totéž zkoušíte na Antonii. Ta dívka je do vás blázen, i když se to snaží maskovat. S námi, vdanými ženami, si můžete pohrávat, jak vám libo, protože my se dokážeme ubránit, ale naše mladé krásky si to nezaslouží.”

Odmlčela se a pohlédla na Mystere. „Ta dívenka je skutečně půvabná, takže vás nikdo nemůže vinit, že projevujete zájem o její společnost, ale mají ostatní zůstat na ocet?”

Mystere sledovala, jak se Caroline opět dotýká konečky prstů Rafeovy hladce oholené tváře.

„Pokud jde o vdané ženy nebo panenské krásky,” ujišťoval Rafe Caroline, „žádná žena by se neměla cítit opomíjená.”

Mystere považovala jeho záměrné prohlášení za urážlivé, ale Caroline se shovívavé usmála a obrátila se k Thelmě a Sylvii.

Mystere pohlédla na Bellocha. „Vy si rád zahráváte, viďte, pane Bellochu? Pro vás je to jen povyražení, asi jako chytání much.”

Mužovo obočí se překvapeně nadzvedlo. „Co tím myslíte?” „Ženy, Antonii, Caroline - mě, kohokoliv z nás.” „Snad, ale ženy se ochotně a rády zúčastňují. Vy snad ne?” Měla sto chutí ho usadit, ale než stihla odpovědět, uvědomila si, že Caroline se k nim nepřipojila jen proto, aby flirtovala s Rafem. Mystere viděla, jak se otáčí k Abbotu Pollardovi a propaluje ho pohledem, jenž by vyděsil i husara.

„Vy, pane,” oslovila ho studeně bez jediné známky humoru v hlase, „máte u mě černý bod.”

To nebylo jen škádlení, ale prohlášení exkomunikace, a Pollard to pochopil. Zbledl jako křída a nesměle se optal: „Ale z jakého důvodu, drahá?”

„Spáchal jste takový zločin, Pollarde, že tentokrát vám ani vaše výřečnost nepomůže, abyste se z něj vykroutil. Nechci nyní vytahovat vše na světlo, ale ty hrubé poznámky, jež jste nedávno trousil o mě a o těch, které obdivuji.”

„Jestli máte na mysli toho básníka Oakese. Tak my všichni občas přeháníme, takže-”

„Nepřerušujte mě, pane!” vyštěkla s takovou zuřivostí, že se Mystere zachvěla. Z očí madam Astorové sálala tyranizující moc, při níž stydla krev v žilách. I Pollardova.

„Vaše trefné poznámky jsou proslulé a často obdivované, ale pokud jsou nepřetržitě cíleny na mou osobu, jsou neodpustitelné!”

Pollard otevřel ústa, aby se hájil, ale než stačil říct jediné slovo, Caroline se otočila a vznešeně se vzdálila.

„Dobrý Bože!” zvolal Pollard s posledním zbytkem statečnosti, „sic transit gloria mundi, nebo tak něco.”

„Když už citujete z latiny, starý brachu,” popíchl ho Rafe, „jak by se vám líbilo persona non grata?”

Ale Pollard odmítal jen tak vyklidit pole, třebaže se na něj upíraly oči všech přítomných. „Když už si vy, lidičky, libujete v hrubostech, proč se nepustíte do těch, co si hřejí zadky na naší radnici? Kdy už někdo konečně povstane a postaví se proti tomu vulgárnímu monstru, co hodlají vztyčit na ostrově Bedloe? Jako kdyby jim nestačilo, co se děje ve Francii! Vždyť oni chtějí ta jejich populistická dogmata podstrčit i nám! Proč bychom měli, u všech svatých, na to doplácet? Dejte na má slova, ta příšerná socha se stane zdrojem posměchu všech budoucích generací. Ty určitě projeví lepší vkus a budou trvat na jejím stržení.”

„Jako obvykle plácáte nesmysly, Abbote,” pravil Rafe nepřítomně s pohledem upřeným na Mystere. „Copak jsme na pohřbu?” Hlasitá poznámka byla určená hudebníkům. Ti rozehráli své party krátce po příchodu hostů. Sídlem se nesl zvučný pochod z Verdiho Aidy, jenž uváděl návštěvníky do povznesené nálady, ale Pollard kapelníka přesvědčil, aby zahrál cosi, co Mystere neznala, a ani se ji to nelíbilo. Znělo to, jak jinak, pompézně, a podobalo se to dupání stáda bizonů.

„To není pouliční popěvek, takže chápu, že vy to sotva budete znát, Rafe,” zaryl si Pollard. Je to úryvek z Prstenu Nibelunga od Wagnera. Myslel jsem, že by se to dnešní noc mohlo hodit jako pocta nedávno zesnulému mistrovi.”

„Klidně si to mohl vzít s sebou do hrobu,” utrousil Rafe a vydal se ke kapelníkovu stupínku. Mystere zahlédla, jak mu dává srolovanou bankovku a jak kapelník ochotně přikyvuje. I jemu se zřejmě ulevilo, protože vzápětí se síní rozezněl lehký valčík.

Zatím ještě nikdo netančil, a tak ji zamrazilo, když se k ní Belloch přitočil a nabídl jí paži. „Smím prosit?”

Já… raději snad ne, pane Bellochu.”

Ale její protest ho nezajímal. Položil jí širokou ruku na záda a doslova ji dostrkal na taneční parket. Bylo očividné, že Rafe Belloch jí chce dát najevo nejen svou sílu, ale i svůj talent, protože po prvních krocích zjistila, že tančí se skvělým, třebaže poněkud majetnickým tanečníkem. Ani ona se nedala zahanbit a otáčela se v jeho náruči s lehkostí baletky.

Temné mraky doposud zakrývající noční oblohu se náhle rozplynuly a nad řekou Hudson zasvítil měsíc. Pod jeho chladným, stříbřitým světlem se vodní hladina zaleskla jato zrcadlo, v jehož odraze se tančící pár podobal nadpřirozeným bytostem. To bylo znamení pro pisálky všech možných plátků, aby začali zběsile škrábat do svých zápisníků.

„Smekám před vámi, slečno Rillieuxová,” zamumlal jí Rafe do ucha. „Dámy si stěžují, že je vedu příliš násilnicky, ale vy jste ze mě udělala hotového beránka.”

Poznámku ignorovala. Zatočila se na špičkách a na další takt se jako dokonalý šermíř opět vrátila do jeho náruče.

„Proč si ze mě pořád utahujete?”

„Raději bych se díval do vašeho výstřihu,” odrazil se smíchem její útok, když viděl, jak jí na tvářích naskakují rudé skvrny. Opět pirueta, krok stranou, a zpět do jeho náruče. „Jste nevybíravý ve svých útocích.”

„Vyznávám jednoduchou strategii: odrazit výpad, zaútočit a zasáhnout protivníka, kde se dá.”

Znovu zavířili na parketu s takovou elegancí a dokonalostí, že

obecenstvo propuklo v nadšený aplaus. Nikomu neušlo, včetně novinářů, že Rafe Belloch a Mystere Rillieuxová tvoří dokonale sehraný pár. Jako kdyby vystoupení dlouho nacvičovali, aby se postarali o zpestření jinak nudného večera.

Teď už nebyli sami, protože jejich tanec inspiroval další páry, aby se k nim připojily. Nejprve zavířili na parketu zbohatlíci, kteří se do New Yorku přistěhovali teprve nedávno. Teprve po nich nastoupila rodilá aristokracie v čele s madam Astorovou, již vyzval k tanci Ward McCallister.

„Vy jste zřejmě zdatná ve všem, co podnikáte, nemám pravdu?” dobíral si ji Belloch, třebaže jeho hlas postrádal sarkastický tón. Ozvaly se poslední takty melodie, na něž se Mystere Rafeovi s elegancí uklonila. „Sotva bych řekla, že ve všem.” odtušila s úlevou, že tanec je u konce.

Ale jeho pohled byl natolik nemilosrdný, že jí neposkytl šanci k útěku. Jistě, umím si představit, že existují věci, které jste ještě nevyzkoušela.”

„Možná, ale do toho vám nic není,pane.”

Zasmál se, ale její ruku nepustil. „Ach, ten povýšený tón, s jakým jste vyslovila ,pane’! Jeden se vám musí obdivovat, slečno Rillieuxová. Mladá a nevinná, čerstvá debutantka, sotva odrostlá dětským střevíčkům - a pokud jde o to, co jste ještě nedělala -zapamatujte si, že poprvé je třeba svěřit se do rukou mistra.”

„Vy mi nemáte co radit!”

Rafeovy oči sklouzly na její plochý hrudník. „Ovšemže nemám, ale nesmírně mě vzrušuje, když s vámi o tom mohu hovořit.”

Chtěla se mu vytrhnout, ale nepustil ji a dál ji v matném světle studoval.

„Ano, je to tak,” pravil s nově nabytým přesvědčením, když jí upřeně hleděl do očí. Jemně jí přejel prstem po líčku a unikl mu triumfální smích. „Byla jste to vy! Světlo té noci svítilo stejně matně, jako nyní, ale jsem si stoprocentně jist, že jste to byla vy! Co kdybych vás teď vysvlékl donaha… “

Hudebníci spustili další valčík. Znovu ji uchvátil do náruče a zatočil se s ní.

Ale Mystere se nehodlala vzdát. „O jaké noci to mluvíte?”

Tentokrát si neodpustil ironický smích. „Jste dokonalá herečka, ale vsadím se, že v hloubi duše nejste tak zkažená jako váš strýc.”

Zběsilé tempo, s jakým s ní zavířil na parketu, strhlo i hudebníky, kteří zrychlili melodii, aby jim stačili. Mystere byla vděčná, že netančí sami, protože, jak se zdálo, jedině přítomnost ostatních tanečníků ho jakž takž držela na uzdě. Moc dobře věděla, co myslel poznámkou o oné noci. Vynervoval ji natolik, že pustila z hlavy brož Sylvie Rohrové. Pod jeho ostřížím pohledem by jí stejně krádež neprošla.

Tu noc nebyl Rafe Belloch jediný, kdo prahl po senzaci. Téměř každý, kdo se tohoto večera zúčastnil, byl nedočkavostí bez sebe, zda vyhlášená zlodějka, jíž se dostalo takové publicity, a na jejíž kouscích si smlsly téměř všechny americké i britské deníky, znovu udeří.

V jediné vteřině se rozhodla. Musí mu to provést teď, zatímco spolu tančí! Rafe nic takového nebude očekávat, ale udělat to musí. Jinak by si mohl myslet, že už jen pouhá jeho přítomnost zasela v mysli Maskované krásky hrůzu.

Na okamžik ucítila, jak jí strachy tepe ve spáncích, ale Rillieux ji dobře vycvičil. Udělali otočku, a jakmile ji Rafe pustil z náruče, mihla se kolem Garretta Teasclaleho a jeho manželky Eugenie. Ve zlomku vteřiny se zahleděla na hlavičku špendlíku zapíchnutého v Rafeově kravatě, a pak odpoutala jeho pozornost tím, že se usmála na Garretta. Garrett, sledován Rafeovým pohledem, ji s úsměvem pozdravil, a v tom okamžiku vyrazila. Stačil nepatrný pohyb ruky, a špendlík byl její. Přesně tak, jak by to udělala s broží Sylvie Rohrové. V další vteřině zmizel v jejím rukávu. Celé to gesto působilo, jako kdyby si nepřítomně přejela prsty po vlasech. Prázdná ruka se vrátila na Rafeovo rameno, a krádež byla dokonána. Věděla, že Rillieux bude reptat ohledně malé hodnoty lupu, ale instinkt jí napovídal, že Kráska musí udeřit a otřást Bellochovým sebevědomím. Jinak si pomyslí, že ji má v hrsti, a to nemohla za žádnou cenu dopustit.

Náhle, pod vlivem úspěchu z opovážlivého činu, se uvolnila a

zjistila, že svět není tak strašný, jak se doposud zdálo. Snad za to mohl i měsíční svit, že pozvolna začínala vnímat Rafeovu mužnou sílu a vitalitu, jež z něj tryskaly i jeho urostlou postavu a hezkou tvář. V téže chvíli opojení, kdy pro ni přestal existovat čas, si uvědomila, že její život se podobá nepřečtené knize a že ještě nedošel naplnění. Vnímala své mládí a jakousi potřebu, jež nedokázala přesně určit.

Pak ucítila, jak se k ní jeho tělo tiskne, a byla by přísahala, že mužovo vzrušení si nezadá s jejím.

S jasným záměrem ji odváděl z parketu mimo tančící páry, až se dostali do chodby, kde ji zatlačil do temného výklenku.

„Ne!” zaprotestovala, když hrozilo, že ji rozdrtí v náruči. „Co to děláte… “

Protesty byly umlčeny tvrdým polibkem, jenž jí vyrazil dech. Na několik vteřin ji tělo zradilo a ona se poddala narůstající vášni, ale pak se vzpamatovala a vytrhla se mu.

„Nechtě toho! Copak jste se zbláznil? Lidé si všimnou, kam jsme odešli… “

„Pro tentokrát toho nechám…,” mužův hlas byl podbarven těžce potlačovaným vzrušením, „ale příště si vás vychutnám, protože kdybych to neudělal, do smrti by mě to mrzelo”

Svižně se kolem něj protáhla. Rozběhla se zpátky a tváře jí hořely ponížením, když si všimla, jak na ni všichni zírají. Před malou chvílí měla pocit, že se vznáší, ale vzápětí tvrdě dopadla k zemi. Světla svítící v pavilonu se jí zdála umělá a tváře zírajících lidí falešné.

„To už je podruhé, co mi to otevřeně řekl!” horečně si šeptala pro sebe.

„Ale jen proto, že vy jste to řekla první,” ozval se za ní hlas určený jen pro její uši.

Otočila se, aby mu pohlédla do očí, a v těch očích se zračil slib zatracení. Nepochybně věděl, kdo má smělou krádež na svědomí, protože ukázal na prázdné místo na kravatě, kde se ještě donedávna skvěl špendlík. „Za to mi zaplatíte, Krásko!”

11. kapitola

Ještě před rozedněním se ulice dolní části Manhattanu začaly plnit obyvateli spěchajícími za obživou, ale i těmi, co byli nuceni vybojovat si místo na slunci. Hush začal sledovat dům v Amosově ulici krátce po sedmé hodině ráno, když spočítal odbíjení svatopavelského zvonu. Z bočních dveří domu, kde měl krámek drogista, vyšla obtloustlá žena středního věku. Vydala se na roh do pekařství, odkud se po chvíli vrátila s pecnem chleba zabaleným ve voskovém papíru.

Další dvě hodiny se vlekly stejně pomalu, jako modlení, jehož se Hush musel sem tam zúčastnit, aby dostal zdarma polévku v metodistické misii. Jako pozorovatelnu si zabral místo na střeše protějšího třípatrového baráku, odkud měl dobrý výhled na celou ulici. Tuto část města znal nyní tak dobře, že se klidně mohl pohybovat po střechách domů, a tak se vyhnout rušné dopravě, policii i gangům operujícím dole na ulicích. K drogistovi nepřetržitě proudili zákazníci, kteří si odnášeli mýdlo, jedlou sůl a léky všeho druhu. Kostelní zvon odbil desátou, ale stále se nic nedělo. Po muži, po němž měl na přání Mystere pátrat, nebylo ani vidu, ani slechu. Neděle není, tak proč nejde do práce? pomyslel si Hush. Tato část města nepatřila mezi ty nejhorší, ale také se tu nevyskytovali žádní boháči, kteří by žili z renty.

Otrávený a hladový sešplhal Hush po kluzkých schůdcích dolů na zem a namířil si to do Třešňové ulice. Tam si koupil jablko a kus máslového koláče.

S ukojeným hladem dvanáctiletého si povšiml starší ženy čekající na rohu ulice na bryčku. Žena se rozhlížela a přitom si nepřítomně pohrávala s oválnou kabelkou ušitou ze zeleného sametu, jež se jí houpala na předloktí. Zkušenýma očima si prohlédl mosazný uzávěr a usoudil, že tento typ se dá zvládnout jedním prstem. Bystře se rozhlédl kolem sebe, zda ho někdo

nepozoruje, a sáhl do kapsy. Odtud vytáhl levnou náušnici a upustil ji na zem vedle ženy. Odpoutat pozornost, pokud je to možné přesné tak, jak ho to učil Rillieux.

„Promiňte, madam,” pípl nesměle. „Neztratila jste náhodou náušnici?”

Ukázal prstem na zem a žena jeho pohyb sledovala. Několik vteřin náušnici zvědavě studovala, což bylo víc, než potřeboval, aby vnořil ruku do kabelky, dvěma prsty vytáhl peněženku a obratně ji ukryl za volnou košilí.

„Ne, ta není moje, mladý muži, ale i tak ti děkuji za upozornění.”

„No, tak si ji nechám já.” Sebral náušnici a pospíšil si pryč. Pro vlastní bezpečí se v téhle čtvrti několik týdnů neukáže. Ani do peněženky se nepodívá, kolik v ní je. Tu dostane Rillieux jako příspěvek na rodinu. Jeho rodina… teprve bude, pokud dodrží všechna pravidla. Vrátil se na pozorovatelnu, kde mu nezbývalo nic jiného, než opět se oddat nudnému čekání, a tak se zabral do myšlenek. Brzy bude žít pod jednou střechou s Mystere, a při té vzpomínce se mu sevřel žaludek. Vždyť se mu téměř přiznala, že je Maskovaná kráska! Ježíši, zaklel v duchu při vzpomínce na její sametový hlas a pleť bílou jako slonovina. Pro ni udělá všechno na světě, i kdyby měl okrást samotného Satana!

Krátce po poledni došla jeho trpělivost odměny. Přede dveřmi se objevil vychrtlý chlápek v plandavém obleku a vešel do domu. Po chvíli se znovu vynořil, tentokrát v doprovodu muže, jehož mu Mystere popsala.

Jako střela seběhl Hush po schodech a pověsil se jim na paty. Muži mířili do nejrušnější části města, na Broadway. Šoural se za nimi v takové vzdálenosti, aby si ho nevšimli. Brzy poznal, že Perkinsův společník je člověk, jemuž se říkalo Sparky. Patřil k povalečům potulujícím se v jižních docích, kde se občas nechával najímat na příležitostné práce, když bylo potřeba vyložit nebo naložit lodní náklad. Když si vydělal tolik, aby měl na kořalku, praštil s prací. A když všechno propil, znovu se nechal zaměstnat. Tak to šlo pořád dokola.

Hush je nepřetržitě sledoval po celé třídě a mnohdy, třebaže

byl zvyklý pohybovat se na ulici, měl co dělat, aby nespadl pod kola naložených vozů řítících se všemi směry.

Nejdřív si myslel, že mají namířeno do Bowery, asi tři bloky odsud, kde stály méně okázalé činžovní domy, ale chlapi si to šinuli k dolní části Broadwaye, kde prosperovala hráčská doupata a salony. Jak se blížili, už z dálky k němu doléhal břinkot piána. Vešli do jednoho ze salonů a Hush se ze zvyku zastavil, aby si přeslabikoval nápis nad vchodem. „A…l…i…b…i…B…a…rr.” Na posledním písmenu se zadrhl, ale nápis vyluštil. Alibi Bar! Ještě že ho Mystere naučila číst.

Představení ve varieté začínalo později, a tak nedočkaví návštěvníci posedávali před vchodem. Uvnitř bylo šero a páchlo to tam zvětralým pitím, potem a tabákem. Perkinse s parťákem uviděl sedět na baru. Sparky živě gestikuloval. Hush věděl, že ho obsluha vyhodí, jakmile na něj padnou, ale přesto se k mužům přiblížil.

Podlaha byla zaprášená a neoholení chlapi s vyhrnutými rukávy a s cigaretou v ústech hráli kulečník nebo šipky. Vrhl hladový pohled na podnos s nakrájenými chleby obloženými šunkou a sýrem, ale na občerstvení měli nárok jen ti, kdo si zaplatili pití v hodnotě padesáti centů.

„Dvě piva!” zavolal Sparky na barmana, „a koukej sebou mrsknout, ty kůže líná!”

Prozatím si malého kluka v obnošené košili a kalhotách ke kolenům nikdo nevšiml, a tak se posunul ještě blíž. Naštěstí se Sparkyho ochraptělý baryton nedal přeslechnout.

„Povídám ti, Lorenzo, že můžeme v Malé Itálii nadělat takové prachy, vo jakých se nám ani nesnilo! Jen si budeme chodit pro výdělek jako velký páni. Taková cvičená vo-pice dokáže vydělat na ulici majlant, a my jako majitelé můžeme inkasovat až třicet babek měsíčně! A když si ještě pronajmeme za čtyři dolary týdně flašinet, máme to v suchu, kamaráde! Jediné, co potřebujeme k tomu, aby se z nás stali podílníci, je mizernejch tisíc babek. Můžeš je vopaťřit?”

„Tak moment, Sparky - já nehodlám trénovat nějakou zablešenou opici… “

„Brzdi, parťáku, my nikoho trénovat nebudeme. Jen příslušným lidem zaplatíme, a k těm cvičenejm zvířatům se ani nepřiblížíme, protože my budeme majitelé! Byl bys zatraceně hloupej, kdybys do toho nešel, protože ty prachy se nám vrátí.”

Oba muži rychle vypili první rundu a Sparky naznačoval barmanovi, aby donesl druhou. Ze svého místa Hush pozoroval, jak si Perkins dvěma prsty mne konec knírku a opatrně staví sklenici s pivem na tácek. Zřejmě zvažoval Sparkyho nabídku.

„Možná bych zájem měl,” konečně odpověděl, „ale ty prachy, co bych měl vložit - to mi přijde trochu moc.”

„Za málo peněz, málo muziky.”

„Možná, ale já si nemůžu moc vyskakovat, protože nejsem žádnej pracháč. Něco bych měl, ale potřebuju ještě čtyři stovky.”

„Jak rychle je dokážeš sehnat? Nick má v záloze další zájemce, kdybychom otáleli.”

„Třeba by to šlo. Mám teď rozdělanou jednu prachatou klientku. Ta ženská… “

„Dobře, dobře, podrobnostmi mě nezatěžuj, prostě je z ní koukej dostat, protože jinak se ty a já z toho svrabu nevyhrabeme.”

Lorencovi se začínal plést jazyk, ale Sparky mu vnutil třetí pivo, za něž i tentokrát zaplatil. Bylo až s podivem, že muž ve vestě a v saku se nechá ovládat takovým pouličním povalečem, jako byl Sparky. Pak Hushe napadlo, že Sparky se chystá Perkinse doběhnout, a tou .prachatou klientkou’ je nade vší pochybnost Mystere.

V té chvíli si Hushe všiml místní vyhazovač a vyhnal ho ven. Ale netrvalo dlouho, a oba muži vyšli také na ulici. Potřásli si rukama a rozešli se. Sparky si to namířil k dokům a Perkins se vydal na Washingtonovo náměstí. Jeho kroky směřovaly k impozantní budově stojící v severní části, takže zpočátku si byl Hush téměř jist, že sledovaný hodlá vstoupit do budovy newyorské univerzity. Jenže Perkinsovým cílem byla řada nízkým cihlových domků stojících za univerzitou. Na jeden s číslem 17 zabušil klepadlem. Za několik okamžiků otevřela dveře smějící se štíhlá žena s černými rozpuštěnými vlasy oblečená v

županu.

Hush obešel celé náměstí, aby se vyhnul hlídkujícím strážníkům, a namířil si to pod arkády, kde se vesele loučila skupina mladých dívek, šiček z nedaleké dílny, jimž skončila směna. Proklouzl vedlejší uličkou a dostal se na úzký pruh zahrady sousedící s domem číslo 17. Přikradl se pod jedno z přízemních oken, jež mělo roztažené záclonky, a opatrně se zahleděl dovnitř. Uviděl tapety s květinovým vzorem a vysoký skleněný příborník s porcelánovými figurkami, ale místnost se zdála být prázdná. Připlížil se k druhému oknu. Tady byly záclonky těsně zataženy, a tak přitiskl ke sklu ucho. Zvuky, které uslyšel, mu byly důvěrně známé. Znal je už dlouho, ještě z dob, kdy nocoval v přeplněných ubytovnách. Pravda, manželku má Lorenzo Perkins v Amosově ulici, ale tady, na Washingtonově náměstí si vydržuje děvku. Hush už měl jasnou představu, k čemu slouží Mystereiny peníze.

Třebaže nebyl nadšen z toho, co jí sdělí, bylo načase ji vyhledat.

„Tak abys věděla, ten chlap si za tvoje peníze užívá s jednou rajdou!” vyhrkl Hush ve chvíli, kdy skončila hodina čtení. Mystere trvala na tom, že nejdříve se budou učit, a teprve potom jí sdělí, co zjistil, protože tušila, že informace nebude povzbuzující. „… a chce ještě víc, aby si mohl opatřit opici a flašinet.”

„Nikdy jsem neřekla, že mu něco platím,” zdůraznila, aniž se to snažila popřít.

„Ten chlap sedí na zadku, pokud zrovna nepije, nebo se nekurv… , chci říct neužívá si s cizí ženskou. A Sparky, jeho parťák, je přístavní povaleč. Každej, koho se na něj zeptáš, ti řekne, že nestojí ani za zlámanou grešli.”

Hushovi ležela na klíně čítanka pro základní školy vydaná McGuffeym, kterou dnes dostal od Mystere. I tentokrát seděli na stejném místě jako posledně. Mystere byla ráda, že nejdříve trvala na výuce. To, co jí Hush sdělil, ji nijak nepřekvapilo, ale přesto ji připravilo o naději a dobrou náladu.

„Povídáš, že pije?” ujišťovala se.

„Ten chlap nepije, ale nasává, jako kdyby měl v podlaze namontovanou pípu.”

Ano, pomyslela si chmurně, i já jsem taková pípa, protože ze mě pro změnu pumpuje peníze.

„Viděl jsi jeho manželku?”

Hush přikývl. Jo, přes ulici. Šla k pekařovi.”

„Šla?”

Je to jen kousek od jejich domu.” „Připadala ti nějak nemocná?” „Ne, tlustá a zdravá.”

Hush sledoval, jak se jí zmocňují obavy, a chtěl ji něčím potěšit. Tak jí vyprávěl, jak se mu podařilo přečíst nápis nad barem, a jak u posledního písmene škobrtl.

Mystere se na něj nepřítomně usmála. „Chytrý chlapec! Musíš to zkoušet, kdykoliv to půjde.”

Od rána jí v hlavě vířily zmatené myšlenky, jež se neustále vracely k minulému večeru u Sanfordových. Pak přišel Hush a potvrdil její obavy. Najednou měla pocit, že se nic nedaří, že se jí život hroutí, a ona se řítí do zkázy. Naštěstí Belloch ztrátu kravatového špendlíku nezveřejnil, a o Krásce noci nebyla v dnešních novinách ani zmínka. To byly jediné dvě dobré zprávy, k nimž se upnula jako ke spáse.

Naneštěstí pro ni, aby si novináři vynahradili nedostatek informací o zlodějce ze společnosti, se rozepsali ve společenských rubrikách o ní a o Bellochovi. Oblíbený novinář Haraldu, Laňce Streeter, zabývající se sbíráním klepů, se provokativně zeptal: „Co se přihodilo v zákulisí tanečního sálu? Uslyšíme svatební zvony, nebo se staneme svědky skandálu? Počestnost té dámy si jistě nikdo nedovolí zpochybnit, avšak naši čtenáři si jistě udělají svůj vlastní úsudek.”

A jako kdyby to nestačilo, mocný Streeter, jenž si často brával na paškál samotnou madam Astorovou, na závěr sliboval, že příště zavede čtenáře ,do hnízdeček lásky slavných a bohatých’.

Zvedla se, aby Hushe vyprovodila, když vtom se rozletěly dveře dokořán a v nich stál Rillieux. S brunátným obličejem vypadal, jako když ho postihl cholerický záchvat. V ruce svíral

zmačkané účty takže Mystere pochopila, z čeho pramení jeho vztek. Kdykoliv musel cokoliv platit, nacházel se ve špatném rozpoložení.

„Mladá dámo,” pozdravil ji významně, „už mám dost těch vašich výstředností, slyšíte? Jak nakládáš s těmi penězi, co ti tak štědře poskytuji? Jak to, že si troufáš utrácet mým jménem?”

Rillieux nepatřil k lidem, jež by se vyplácelo přerušovat, když zuřili, a Mystere to věděla. Proto ho nechala, aby se vymluvil. Minulou noc, když mu předávala špendlík místo Sylviiny brože, jak očekával, s kamenným výrazem ve tváři neřekl ani slovo. Nyní však vybuchl a odhalil tak hrozivou část svého temného nitra.

„Snad si nemyslíš, že tu šlehačku, co sis ráno nandala na jahody, nám dodavatel doručil zdarma, pro tvé krásné oči? Věřitelé si u nás podávají dveře a tenhle chlapík,, - kývl k Hushovi - „bude potřebovat novou livrej, až se k nám připojí, aby byla rodina kompletní. Máš představu, co stojí svršky pro Baylise, aby nás reprezentoval? A vydržování koňského spřežení? Údržba kočáru? A oblečení našeho majordoma Evana, aby vypadal k světu?”

Nikomu z nich neplatíš ani korunu, ty starý šejdíři! chtěla mu vmést do tváře.

„A ta cetka, cos včera donesla… hrůza pomyslet! Dobrá, ten špendlík má hodnotu pár set dolarů, ale jak znám Helzera, tak víc, jak čtyřicet babek za něj nedostaneme.”

Rillieux se odmlčel a vyčerpaně se opřel o svou hůlku, jako kdyby pro něj další slova byla bůhvíjaká přítěž. V tu chvíli se Hush rozhodl, že se pokusí zvrátit pánovu špatnou náladu, a podal mu kradenou peněženku, jež získal při práci pro Mystere. Jeho úlovek měl na Rillieuxovo špatné rozpoložení nečekaný účinek.

„Tady to vidíš,” pravil k Mystere, když vytáhl zevnitř svazek bankovek. „Alespoň že ten hoch se má k světu, protože jinak bychom skončili o žebrácké holi. Jistě ti nemusím vysvětlovat, co by to znamenalo. Byli bychom odhaleni a naše letitá práce by přišla vniveč.”

„Chápu, a slibuji, že v sobotu v opeře se polepším.”

Rillieux se pozvolna uklidňoval. „To rád slyším.”

Na sobotní večer pod patronací madam Astorové dočista zapomněl, ale teď v něm viděl příležitost, jak napravit hubený výtěžek z minulého večera. Navíc tam bude tolik lidí a tak vybraná společnosti, že až Maskovaná kráska dokoná své dílo a krádež bude čirou náhodou odhalena, nikdo si netroufne požadovat, aby byly přítomné dámy prohledány.

I když už Rillieux poněkud vychladl, stále ještě nehodlal skončit s kázáním. Hrst zmuchlaných účtů zastrčil do kapsy, aby měl jednu ruku volnou a mohl s ní gestikulovat. Druhou se stále opíral o hůlku.

„Mystere, o nebezpečí, jež nám hrozí v případě odhalení, jsem hovořil proto, že mám poslední dobou neodbytný dojem, že ty se spíše obáváš hanby, než potrestání, kdyby došlo k nejhoršímu. Dostalo se ti nejlepšího vzdělání, pohybuješ se ve vybrané společnosti, což nepochybně ovlivňuje tvé uvažování.”

„Snad,” přiznala skoupě.

„My si ale takový přepych nemůžeme dovolit, drahá. Náš život se nesmí řídit podle běžných morálních zásad uznávaných ostatními. Proto ti dobře radím: nepleť si mou trpělivost se shovívavostí. To, že jsi žena, v naší branži moc neznamená. Podívej se na Rose! Ta u nás dohlíží na hladký chod domácnosti, ale protože je to bystrá ženská a má všech pět pohromadě, občas i ona něčím přispěje do společně kapsy. Jinými slovy, i ty se musíš vynasnažit, aby sis vydělala na živobytí.”

Kousla se do rtu tak tvrdě, až ucítila krev. Aby si vydělala na živobytí? To, co říkal, ji rozběsnilo. Během posledních tří měsíců mu vydělala nejmíň pět tisíc dolarů. Vanderbiltovy by ta suma asi příliš nenadchla, ale v době, kdy průměrná rodina běžně žila z ročního výdělku tří set dolarů, to bylo víc než dost.

Většina z uloupených věci se do domu vůbec nedostala, ale zůstala uschována ve stájích, aby se v příhodné době odnesla k Helzerovi. Helzer, jenž vedl velký dům na pobřeží v Přístavní ulici, působil nejen jako překupník kradeného zboží, ale zastavárník a lichvář v jedné osobě. Rillieux se jednoduše pojistil,

aby v případě odhalení padla vina na Baylise a Evana.

Ale některé kousky unikátní hodnoty, včetně určitého množství peněz, zamykal Rillieux v trezoru instalovaném u něj v ložnici. Jednou se jí do něj čirou náhodou podařilo nahlédnout. Mezi jinými tam byla i diamantová tiára, jež Mystere ukradla na jaře při jedné z jejích prvních krádeží.

„Musíš se přestat pídit po tom, co je špatné a co dobré, protože jinak to s tebou špatné skončí,” uzavřel poučování, tentokrát mírnějším tónem. „Je správné, že liška loví kuřata? Jistě si dokážeš odpovědět sama. Ujišťuji tě, má drahá, že tam, kde jde o peníze, jde veškeré pokrytectví stranou. Ty si chudáčku děláš hlavu s morálkou, ale uvědom si, že čím statečněji budeš hřešit, tím snáze se ti povede.”

Paulovy oči se potměšile zaleskly. „Když už jsme u páchání hříchů kam jste se s Bellochem vypařili včera večer, srdíčko? Došlo k něčemu, o čem bych měl vědět?”

Zrudla až ke kořínkům vlasů, což vyvolalo u Rillieuxe bouřlivý smích. „Vždyť já tě jenom škádlím! To si nesmíš tak brát,” tišil ji jako malé dítě. „Tvůj ruměnec mluví za vše. V každém případě těch několik minut nepřítomnosti a váš tanec stačily k tomu, aby se na včerejší ples u Sanfordů jen tak nezapomnělo.”

Když na ni opět pohlédl, jeho oči se zúžily do štěrbin a hlas zhrubl. „Nemysli si ale, že nevím, co se kolem děje. Neušlo mi, že Rafe Belloch by pro tebe byl perfektní způsob, jak ze všeho vycouvat.”

„A z čeho?” Význam Paulových slov jí unikal.

„Chováš se, jako kdyby tě zlodějna už přestávala bavit. Přiznáváš, že začínáš mít obavy ze zničujícího odhalení, ale kdyby ses provdala za Rafea Bellocha, už nikdy by ses nemusela bát, že budeš mít hluboko do kapsy. Spíš bys měla opačné starosti - jak všechny ty jeho peníze rozházet.”

„To mi nikdy nepřišlo na mysl!” vyhrkla zmateně. Jednak ten chlap o manželství nestojí, a jednak… je nemožný a nesnesitelně arogantní!”

Paulovy rty se zvlnily do krutého vlčího úsměvu, přičemž

odhalily jeho zlaté korunky.

„Můžeš se vší rozhodností prohlásit, že ten člověk je ti naprosto lhostejný, že se ti při jeho doteku nevaří krev?”

Tentokrát byla nucena odvrátit hlavu.

„Pozor, děvče! Pohybuješ se na tenkém ledě!” utrhl se na ni netrpělivě. „Není třeba, aby ses trápila v manželství. Až budeš mít dost jeho… ustavičné pozornosti, tak se Rafeu Bellochovi přihodí tragická nehoda, s níž ty nebudeš mít nic společného.”

Potlačila první impuls pustit se s ním do hádky a místo toho zkusila jinou taktiku. „Ty to pořád nechápeš, Paule. I kdybych s tím plánem souhlasila, i kdyby mi z nějakých prapodivných důvodů nabídl ruku a já přijala, není to žádný senilní stařík, který není schopen uhlídat vlastní majetek. Ten si dokáže ubránit to, co

je jeho.”

„Hmmm. Věř mi, že každý chlap změkne jako vosk, když ho posedne chtíč k určité ženě. Viděl jsem, jak se na tebe dívá, jak si při pohledu na panenskou nymfičku olizuje rty… “

„To stačilo, Paule!” Nechtěla, aby se nevhodně rozpovídal před Hushem, ale Paul Rillieux se jen uculil, načechral Hushovu čupřinu a vydal se do své ložnice.

„Co znamená věřitel’?” optal se Hush mezi dveřmi, když ho Mystere vyprovázela ven. Uvědomoval si, že spoustu věcí nezná, že je naprostý tupec, pokud se týká dvoření skutečně dámě, skládání veršíků a tak podobně. Podle jeho názoru byla ženská stvoření mnohem citlivější než chlapi, a zasloužila si, aby se s nimi hezky zacházelo. Proto ho zamrzelo, když slyšel, jak ji Rillieux peskuje, a ona se tváří smutně.

„Povím ti to při naší další hodině,” slibovala, „a taky ti ukážu, jak používat slovník.”

Po Hushově odchodu jí zbýval ještě jeden důležitý úkol. Vrátila se do haly, kde visel na zdi telefon. Zvedla sluchátko, na číselníku vytočila číslo a když se na opačném konci ozval hlas spojovatelky, požádala o spojení s firmou sídlící na rohu Čtrnácté a Šesté ulice, jejíž poslíčci obstarávali různé pochůzky. Neosobnímu hlasu, jenž mohl být zrovna tak ženský jako mužský, nadiktovala vzkaz pro Lorenza Perkinse. Setká se s ním

na obvyklém místě zítra v jednu hodinu po poledni. S bušícím srdcem zavěsila, protože vycítila, že se nachází na životní křižovatce.

Nebyla si jistá, co Perkinsovi řekne - nebo co udělá. Jedno ale věděla jistě: pokud chce Brama najít, je třeba vzít celou záležitost do vlastních rukou. Jako další na řadě bude Belloch. Musí v zárodku uhasit oheň, který mezi nimi doutnal, protože, jak Paulovy necitelné poznámky naznačily ten muž byl v nebezpečí, a třebaže sám ji ohrožoval, ona nikdy nepřipustí, aby kvůli ní přišel o život.

Jen doufala, že v příštích dnech bude natolik statečná, aby konečně dokázala převzít kontrolu nad svým osudem.

12. kapitola

„ Jsi vzhůru?” halekala Rose ve dveřích.

Mystere nespala, ale prozatím nebyla ochotná vstávat. Nepřítomným pohledem zírala z okna a pak také na hyacintově zbarvený nadýchaný baldachýn visící na čtyřech závěsných tyčích nad postelí.

„Už od východu slunce, ale pořád tu ležím jako bez života.”

„Asi bys měla vstát a připojit se k pánovi domu na snídani. Včera jsem slyšela, jak vyváděl. Matko boží, ten na tebe řval, až se to neslo po celém domě.”

Strach z Rillieuxe sice pominul, ale přesto se cítila jako vyždímaná. Její odhodlání během bezesné noci poněkud vychladlo a změnilo se v obavy. Při představě, co ji dnes čeká -schůzka s Perkinsem, a taky Rafe Belloch, či v neposlední řadě Paulův podezíravý pohled, měla sto chutí zavrtat se pod peřinu a nevylézt. „Rose?” „Hmm.”

Vrhla pohled na příborník, kde ukrývala cenný dopis. Nejraději by ho znovu vyndala, ale byl už tak osahaný, že se nedal téměř číst. Nic nového z něj nevyčte, ale byla by přísahala na svůj život, že nějaké tajemství ukrývá - což ona musí vypátrat, protože mezi tím tajemstvím a Bramovým zmizením určitě existuje nějaká spojitost.

„Ano?” připomněla se jí Rose taktně, uvyklá jejím náladovým stavům.

„Často vzpomínáš na Irsko?”

Nezdálo se, že ta otázka Rose překvapila. Třebaže nepocházela z Dublinu, jak Mystere věděla, ale z malé farmy ležící na severu poblíž moře, zdálo se, že chápe dívčinu zvědavost. Vzhledem k tomu, že Rose byla starší a žila v Irsku déle, Mystere ji často zahrnovala všetečnými otázkami, protože její touha dozvědět se něco o vlasti, o rodinných kořenech, byla neukojitelná. Z toho

důvodu často zpovídala irské přistěhovalce, a kdykoli měla volnou chvíli, navštěvovala Americké muzeum, kde byl vystaven Barnumův model města Dublin.

„Často, především na rodinu, ale musím přiznat, že po tom místě se mi moc nestýská. Narodila jsem se v třiapade-sátém, když se neurodilo skoro žádné obilí, třebaže to nejhorší už měli lidi za sebou.”

„Tolik lidí zemřelo z nedostatku potravy,” posmutněla Mystere. „Někdy se mi zdá, že když se řekne Irsko, znamená to hlad a strádání. Jako kdyby ty dvě věci byly nedílnou součástí naší národní identity.”

Chmurné myšlenky ji neopouštěly. Valná většina newyorské smetánky byli protestanti, a jako takoví otevřeně ohrnovali nos nad irskou populací, jež byla katolická. I ona byla irská katolička, a to, že musela svou víru před ostatními tajit, jí působilo muka.

Vstala z postele, navlékla se do županu a přešla k velké mahagonové skříni. Před tím, než si cokoliv oblékne, bude následovat unavující procedura stahování poprsí.

„Ty alespoň nějaké vzpomínky máš,” povzdechla si. „ať už špatné, nebo dobré. Vždycky je to lepší než nemít žádné.”

„To máš pravdu. Pamatuju se, jak bezútěšně ta země vypadala, žádné vyhlídky pro mladé lidi, jen hlad a bída. To proto mě rodiče poslali sem. Do New Yorku jsem přišla v třiašedesátém a hned jsem se vydala k Pětici, kde jsem měla strýce. Jenže ten umřel na choleru - to je také jeden z důvodů, proč nás tady tolik nenávidí, protože choleru jsme sem zavlekli my.”

„Pokud ano, tak na ni zemřelo nejvíc Irů.”

„Kéž Bůh dopřeje strýci Liamovi lehké spočinutí! Dnes se clá u Pětice “vyjít na ulici, ale tehdy to bylo místo prohnilé korupcí, kde lidský život nic neznamenal. Děti tam kapaly jako mouchy, obzvláště ty, co neměly rodiče. Kdyby se o mě Paul nepostaral, skončila bych svůj život někde ve škarpě.”

Rose to neřekla záměrně, ale ta poznámka jí připomněla její rebelské plány. Rillieux se postaral i o ni a o Brama, a ona je k němu nevděčná. Jenže každý živý tvor má právo na svobodu, bouřilo její nitro. Už jen proto, aby mohla pátrat po bratrovi. Z

toho důvodu se také musí zbavit té pijavice Lorenza Perkinse. Její úsilí vynášelo Rillieuxovi značné jmění. Jí by stačila jen nepatrná část z těch peněz, aby mohla skromně žít a přitom pátrat po Bramovi.

Peníze… V mysli se jí zjevil drahocenný smaragd Antonie Butlerové, zářivě zelený ne nepodobný Bramovým očím. Nebyla nijak zvlášť pověrčivá, ale teď ji napadlo, zda ten kámen není znamení, aby uplatnila svou vůli a pustila se vlastní cestou. Pro Antonii byl prsten další hračkou, ale pro ni mohl znamenat nezávislost a pokračování v usilovném pátrání.

„Pospěš si,” ozvala se Rose měkce. „Vždycky ho potěší, když snídáte společně. Má tě rád… “

„Má rád nás všechny,” odtušila s povzdechem, „a v tom je ta potíž.”

Rose se chystala odpovědět, ale pak si to rozmyslela a ukryla své pocity pod maskou domácí hospodyně.

„Rose?”

Služka už byla za dveřmi, ale vystrčila na ni rudou hlavu v domácí čapce. „Ano?”

„Já… Nebyl to můj nápad, abychom já a Paul žili v takovém přepychu a nechali se obskakovat.”

Věděla, v jakých nehostinných komnatách žije služebnictvo. Ze zdí opadávala omítka, v zimě se sotva daly vytopit a v létě v nich bylo nedýchatelně. Jídlo jedli v kuchyni umístěné v suterénu. Takové uspořádání však bylo podle Rillieuxe nutné, údajně proto, aby slušné zacházení se služebnictvem nebudilo zbytečnou pozornost.

„Pusť to z hlavy,” pokárala ji Rose. „Můj pokoj je čistý a suchý, a na dveřích visí zámek. Dobře se najíme a volno máme, kdykoliv potřebujeme. Paul nás nikterak neomezuje, a třebaže chlapcům občas vyhubuje, jim to neuškodí, protože jinak by si z něj nic nedělali.”

Služčiny oči potemněly jako kdyby si připomněla Mysterein výprask. „Mě nikdy neuhodil - a pokud jde o privilegia, jichž si užíváš - o ty ses tvrdě zasloužila. To riziko, co podstupuješ… matko boží! Hlavně se starej o sebe, protože on je na tobě závislý,

a tak - no, už musím běžet. Modlím se za tebe, Mystere, a věř, že ve mně není ani špetka závisti nebo nenávisti.”

K jejímu překvapení snídaně proběhla v příjemné atmosféře, když se k Rillieuxovi připojila později v malé jídelně. Urážlivé poznámky z minulého dne jako kdyby byly zapomenuty. Pouze poznamenal, že si musí nechat vyčistit semišové rukavice a hedvábnou kravatu, aby byl jako ze škatulky pro nadcházející večer v opeře a následný dýchánek pořádaný madam Astorovou, proti němuž měl být Sanfordův ples nicotná záležitost. Nekladl jí všetečné otázky, když se zmínila, že stráví většinu dne v parku a v čítárně u Macyho, protože tak trávívala volný čas poměrně často. Ani jí nenabídl kočár s tím, že ho bude sám potřebovat.

I přes odhodlání šetřit každý cent, zamávala na první drožku, kterou uviděla, jakmile se ocitla na rohu ulice.

„Kolik to bude do Brooklynu a pak zpátky přes Centrální park, řekněme něco přes dvě hodiny?”

„Na to jsou tarify,” zalhal drožkář bez mrknutí oka. .Jedna hodina, jeden dolar.”

Cena byla přemrštěná - chlapovi stačilo, aby přelétl pohledem její oblečení a kožené boty z kvalitní kůže, a hned se z něj stal vydřiduch. Jenže dnes byl významný den, a tak se rozhodla, že bude velkorysá a nechá ho vydělat.

„Dobrá,” souhlasila bez smlouvání. Nato jí vozka podal ruku a pomohl jí vyhoupnout se na sedadlo.

Dávno před tím, než byl otevřen most, často podnikala výlety do Brooklynu, kdykoliv si potřebovala o samotě utřídit myšlenky. Poklidná část města s výstavnými obytnými domy a čistými ulicemi měla blahodárný vliv na její nitro. Donedávna bylo možné dostat se na druhý břeh přepravními čluny, ale nyní, po otevření mostu, se cesta stala mnohem snazší, obzvláště pro pěší, kteří si vychutnávali pohled na řeku a parníky odfukující ze svých komínů oblaka páry. Mezi nimi se jako střely proplétaly nákladní bárky přepravující různé zboží z jednoho konce Manhattanu na druhý.

Třebaže její oči vše sledovaly, nebyla schopna myslet na nic jiného než na kruté a fascinující oči Rafea Bellocha a na jeho

vášnivá ústa, jež ji drtila takovou sílou, až ji připravila o dech.

„Kam teď, mladá dámo?” Vozkův hrubý hlas ji vrátil k vědomí. Právě projížděli pod vstupní branou. Tady most končil a za ním začínala pevnina.

„Vezměte to kolem parku.”

Zastyděla se za palčivé vzpomínky a po několikáté si poručila, že nesmí dopustit, aby se několik nahodilých okamžiků smyslného vzplanutí stalo příčinou její osobní či společenské zkázy.

Ani všechno zlato světa by ji nedonutilo, aby se oddala tomu… tomu sebevědomému a arogantnímu člověku! Jeho chování ke Caroline a k Antonii bylo dostatečným varováním, aby se před ním měla na pozoru. A ty jeho nemožné způsoby! Vrhl se na ni, jako kdyby byla nějaká služka nebo zahradnice…

Náhle na sobě ucítila pohled, a když zvedla oči, zjistila, že vozka si ji zvědavě prohlíží.

„Promiňte! Říkal jste něco?”

„Ale nic tak zvláštního, dámo. Jen mě napadlo, jestli jste v pořádku. Ptám se vás kam teď, protože park jsme objeli už dvakrát.”

„To mě mrzí! Nezlobte se, já… “

„Podívejte! Víte jistě, že máte na zaplacení?” zeptal se skepticky. „Tak mě napadá, jestli jste neutekla z blázince, i když ty hadříky, co máte na sobě, vypadají nóbl.”

„Tady máte tři dolary. Proboha! Kolik je hodin, prosím?”

„Skoro jedenáct.”

Mystere se ulevilo. Nebylo tak pozdě, jak si myslela. Teď bylo nutné pustit z hlavy Rafea Bellocha a soustředit se na Lorenza Perkinse.

„Jeďte hlavní třídou.”

Opustili park a vydali se na sever, kde stály úhledné bloky domů v pravoúhlém uspořádání. Tady nebyly pozemky přehnaně drahé, a i ti méně bohatí si mohli dovolit bydlet ve slušných domech.

Perkins! Perkins! Nesmí se rozptylovat uvažováním o hloupostech. V kostech cítila, že odmítnutí jeho služeb nepůjde

hladce. Bude ji to něco stát. Všechny ty všetečné dotazy na ni a Rillieuxe… Po celou dobu na toho člověka spoléhala, a co z toho má? Méně než nic, a může to být ještě horší… Pak by jí to stálo víc, než peníze a investovaný čas.

Opět si připomněla dopis uschovaný doma, jeho zvláštní záhlaví… S ním souvisela neochabující touha najít Brama a také představa, že oba jsou možná dědici velkého majetku. Jenže sotva může uplatňovat nějaká rodinná práva, když ani neví, jaké je její příjmení! Bram jí toho napovídal hodně, ale proč zrovna toto opomněl?

Náhle ucítila, jak jí stydne krev v žilách, když si připomněla, co Rillieux říkal v kočáře: máte to v rodině. Ujišťovala se, že šlo o přeřeknutí, že se jednoduše spletl, ale pak ji napadlo, jestli jí něco o její rodině netají. A jestli ano, pomyslela si zoufale, tak je to čirá ironie. Ona se pachtí, aby něco vypátrala, a přitom má informace pod vlastní střechou. K čertu s Paulem! Proč jí to dělá? Pro její dobro? To sotva!

Opět zjistila, že na ni vozka civí. „Pěknej výhled, co? Bratranec si tady chce taky postavit. Dělá šéfa hlídačů v muzeu. Vsadím se, že lepší flek byste nenašla,” dodal hrdě.

Dovedl koňské spřežení až k pobřežní promenádě, odkud byl výhled na řeku. Panorama, jež se před nimi v dopoledních slunečních paprscích otevřelo, bralo dech.

Pod jedním z dřevěných přístřešků určených pro rybáře si hrála skupina malých chlapců a od místa, kde kočár zastavil, valili dělníci do nedalekých doků těžké sudy. Viděla pyšně se vypínající věže kostela svaté Trojice, masivní výstavbu na dolní části Broadwaye, mocné mostní pilíře klenoucí se přes řeku - to vše vybudované v grandiózním stylu.

Investované bohatství nedokázalo zastřít chudinskou zástavbu na protějším břehu. Domy byly stavěny nahodile, jak se komu zachtělo, a aby se ušetřilo, opíraly se jeden o druhý. Lidé tu žili namačkáni ,jako slanečci’, jak napsal jeden reformátor, když popisoval životní podmínky některých Newyorčanů.

V její moci nebylo pouštět se do řešení bytové otázky. Ona nyní stála před jiným problémem. Při pohledu na odvrácenou

stranu metropole v ní zahlodal starý strach mísící se s nejistotou. Od hrůzných brlohů ji dělilo necelé půl míle.

Pokud se rozhodne být nezávislá a starat se sama o sebe, vidina chudoby nad ní bude stále viset jako Damoklův meč. Nechtěla by skončit jako ty žebrácky s prázdnýma očima, co vídala na ulicích.

Ne, nesmí připustit, aby ji ochromil strach. Musí být silná, kvůli sobě a kvůli Bramovi. Až každý dosáhne toho, čeho jsem dosáhl já, nebude žebráků. Tento epigram vyražený na zlaté plaketě visící v jídelně byla nucena s Bra-mem a ostatními dětmi ze sirotčince odříkávat každý večer před spaním. Jednalo se o kdysi vyřčenou moudrost Cornelia Vanderbilta.

Dobrá, pomyslela si odhodlaně, od téhle chvíle budu stejně tvrdá jako komodor Vanderbilt.

,.Odvezte mě do parku.”

„Tohle je po čertu těžká práce,” začal Lorenzo Perkins s hlášením. Mystere si pomyslela, že v tom výjimečně nelže. „Poslední dny jsem se nezastavil. Málem jsem prošoupal jedny podrážky.”

To byla drzá lež, jak věděla. Muž upíral svá malá očka na jezírko, aby se vyhnul jejímu pohledu. Přesto si povšimla, že v jeho jinak poměrně apatickém chování došlo k jakési změně, a připomněla si Hushovo hlášení. Lorenzo se Sparkym něco pečou, a on z ní bude chtít vymámit peníze.

Ještě než ho stačila obvinit ze lži, rychle pokračoval v rozhořčeném hovoru, jako kdyby tušil, proč se s ním chtěla nečekaně sejít.

„… ale myslím, že má snaha se vyplatila,” dodal.

I když byla rozhodnuta se ho zbavit, hodlala si vyslechnout, s čím přišel. Co kdyby na něco kápl?

„Ano?”

„V Blackwellu je jeden chlap, místní dozorce, a ten tvrdí, že možná, kdysi dávno, tam měl vašeho bratra pod zámkem.”

„Možná? Kdysi? Copak on to neví jistě?”

Perkins si zhluboka povzdechl jako muž, jenž ztrácí čas. „Pochopitelně že to ví, ale vy nemáte představu, jak jsou tihle

žalářníci hrabiví. To je pěkně mazaná cháska!”

„Ach tak. Jinými slovy, potřebujete víc peněz.”

V bezmocném gestu rozpřáhl paže. „Ne pro sebe, ale proto, abych jim rozvázal jazyky.”

Byla tak znechucená mužovým lhaním, že na několik okamžiků zvedla oči k bronzové soše anděla. To jí trochu pomohlo, protože věřila, že andělé jsou od toho, aby přinášeli lidem spásu. I ji sem, do New Yorku, přivedl nějaký anděl spasitel, aby naplnila svůj osud, a ona ho naplnil

„Pane Perkinsi,” oslovila ho hlasem rozechvělým zlostí, „vy jste na mém případu v posledních dnech nepracoval, jak sám dobře víte.”

Malá očka zablikala překvapením. Přistižen při lži uchýlil se Perkins ke své oblíbené póze člověka znaveného životem.

„A jak jste na to přišla? Mně se zdá, že děláte ukvapené závěry, slečinko.”

„Tak ukvapené závěry? Včerejšek jste strávil doma, pak jste popíjel v jednom baru na Broadwayi a pak jste navštívil jistou… přítelkyni na Washingtonově náměstí.”

Parkinsovi spadla čelist.

Když už podvádí, měl by se naučit lip lhát, pomyslela si Mystere znechuceně.

„To je hloupost!” zaprotestoval. „Pravda, včera jsem trochu odpočíval, ale to nic neznamená. Pořád platí, že za málo peněz, málo muziky.”

To od něj nebylo hloupé, pomyslela si. „Já ale nemluvím jen o včerejšku,” trvala na svém.

„Vy jste se v minulých dnech k Blackwellu ani nepřiblížil.”

Dokázat to nemohla, ale určitě se nemýlila, protože Perkins se odmlčel. Podmračeně na ni zíral, jako kdyby ji hypnotizoval, ale když neuhnula pohledem, otráveně zachrčel. „A to povídá kdo?”

„Na tom skutečně nesejde, pane Perkinsi, ale ujišťuji vás, že to mám ze spolehlivého zdroje. Z toho důvodu jsem se také rozhodla, že se zříkám vašich služeb. Bratra si najdu sama.”

„Řečičky! Sama nenajdete ani nos mezi očima!”

„To je možné, ale už jsem rozhodnutá.”

Chystala se vstát z lavičky, ale Perkinsův výhružný hlas ji zadržel. „Je v tom Belloch, že jo?” „Promiňte, ale asi jsem se přeslechla.”

„Houby jste se přeslechla!” zavrčel vztekle. „Už mám dost těch vašich uhlazených způsobů! Vy všichni patříte do jednoho pytle! Manželka čte společenské rubriky a všechno mi o vás a o tom vašem nápadníkovi řekla.”

Jenom pro přesnost: řekla vám to vaše nemocná manželka, pane Perkinsi, anebo milenka?”

Poznámku ignoroval a dál si ji důkladně prohlížel, jako kdyby v duchu převracel nějaký problém.

„Povídám, že je za tím Belloch,” opakoval s buldočí vytrvalostí. „Proto jste se rozhodla, že mě kopnete do zadku. Brousíte si na něj zuby a nechcete, aby našel ve vaší skříni kostlivce. Tak jste si vymyslela falešné obvinění, abyste mi mohla dát padáka.”

„To je naprostý nesmysl. Já… “

„Musíte chápat, slečno Rillieuxová,” skočil jí do řeči, „že potřebuju z něčeho žít a že vaše peníze mi budou citelně chybět. Uzavřeli jsme spolu dohodu.”

„Nejste na mé výplatní listině, pane Perkinsi! Najala jsem si vás na jeden určitý úkol, který jste nezvládl. Mimochodem, platila jsem vás přímo královsky, takže vám nic nedlužím.”

Opět se chystala zvednout, ale Perkins ji nehodlal nechat jen tak odejít.

„Jestli mi nezaplatíte,” vyštěkl,” tak půjdu za Bellochem.”

Hrůzou se jí sevřelo hrdlo, ale přesto se přiměla k pohrdavému pohledu. „A co mu povíte?”

Jeho jistotou poněkud otřásla, ale hamižnost v Perkinsovi nakonec zvítězila.

,Jen se nebojte! Však já už na něco přijdu! Vy si říkáte Rillieuxová a přitom nevíte, jaké je bratrovo příjmení? Možná si proklepnu i toho vašeho takzvaného strýčka!”

Mystere zamrazilo. Přesto zadoufala, že se jedná o planou hrozbu. Perkins nepůsobil jako moc schopný detektiv. Jestli selhal v případě jejího bratra, nevyšťourá nic ani na Rillieuxe.

Najednou ji napadlo, jestli její úsilí není marné. Tolik obtíží, tolik překážek, co se jí staví do cesty, včetně tohoto odpudivého muže, který jí teď vyhrožuje!

Její pohled spočinul na výletníkovi kráčejícím přes úzkou lávku. V rukou držel rozevřený časopis, na jehož titulní straně se skvěl nápis vysázený tučnými písmeny: „Nezapomínejme na

děti.”

Třebaže se jednalo o pouhou frázi každodenně používanou politiky, ucítila, jak ji pálí v očích, a z hrdla se jí vydral vzlyk.

„Božíčku! Snad byste nebrečela?” chlácholil ji neohrabaně Perkins, který si její reakci vyložil po svém. „Nikdo vám nechce ublížit, slečno Rillieuxová… “

Odhodlaně vstala a otřela si oči. „I tak s vámi končím, pane Perkinsi, a pokud by vás napadlo použít těch absurdních nesmyslů k vydírání, nezapomínejte, že cizoložství je v tomto státě zločin, který se trestá vězením.”

Ještě o mně uslyšíte!” zahřímal za ní. „Zaplatíte, jako že se Perkins jmenuju!”

13. kapitola

I příroda, jak se zdálo, se nechávala ovlivňovat silnou vůlí madam Astorové, protože počasí v sobotu večer se vydařilo přímo pohádkově. Vanul lehký větřík, bylo teplo a nebe plné hvězd. Jenže Mystere se nacházela ve špatném rozmaru, protože musela neustále myslet na Bellochovu předpověď týkající se jejího a Paulova veřejného odhalení.

„Páni! Já zírám!” halekal vyjevený Baylis, když ji spatřil zavěšenou do Rillieuxe vycházet ze dveří. „Až tě ty pracháči zmerčí, tak budou nadržený jako -”

„Baylisi!” utrhl se na něj Paul popudlivě, „zavři už konečně tu svou nevymáchanou hubu, nebo našeho nováčka dočista zkazíš.”

„Toho skrčka?” Baylis ukázal na Hushe nejistě postávajícího v nové livreji se zlatými knoflíky vedle kočáru. Chlapce pohled na Mystere vycházející z domu ve třpytivé večerní róbě natolik ohromil, že na ni s otevřenými ústy užasle zíral. „Ten už víc zkazit nejde.”

„Hushi!” Paulovo podráždění nebralo konce, „uvědom si, že teď je z tebe dveřník, a ne nějaký zamilovaný osel.

Hlavně se koukej postarat, aby, až kočár zastaví, byly schůdky dole, a tys nám pomohl ven. Drž pusu zavřenou a mluv jenom tehdy, když se tě někdo na něco zeptá.”

„Ano, pane!”

Chlapec přiskočil ke dveřím a otevřel je. Přitom klopil oči k zemi, aby v mihotavém světle pouličních lamp o Mystere ani pohledem nezavadil.

Baylis s rukama v kapsách přihlížel a pobaveně kroutil hlavou.

„Když už musíš nosit tu nemožnou bradku,” zavrčel na něj Paul, „nemůžeš si ji alespoň trochu zkrátit?”

Baylís se hrdě prohrábl porostem na krku. „Ponechme králům v Evropě a Astorům v Americe, co jejich jest. Našinec je chudák

a tak si hledí alespoň toho, co má. V mém případě jde o bradku.”

„K čertu s takovým politikařením!” Paulova špatná nálada nebrala konce. „Copak ti nestačí, že my ty bohaté panáky obíráme o majetek? V tom spočívá odplata, chlape.”

Jak komu,” filozofoval Baylis, zatímco Hush zavřel dveře a opatrné se vyšplhal na kočár, aby si nezašpinil livrej. „Pravda je, že my je obíráme, jenže vy si mezi nimi začínáte libovat, pane.”

„Zatracenej prevít!” ucedil Paul, zatímco Baylis se vyhoupl na kozlík a spřežení se dalo do pohybu.

„Myslím, že Baylis to docela vystihl, Paule. Tobě se očividně líbí pohybovat se mezi smetánkou. Náklonnost madam Astorové dělá tvé ješitnosti dobře, a tak se k Baylisovi a k ostatním chováš, jako kdyby byli tvoji poddaní.”

Málokdy se do něj takhle pustila a bylo vidět, že Paulovi se to ani za mák nelíbí, protože stříbřité obočí měl výhružně stažené. V pouličním osvětlení vypadala jeho tvář ještě ostřeji a hrozivěji.

Dobrou minutu ji mlčky studoval, než opět promluvil. „Baylis si vždycky stavěl vzdušné zámky, jenže skuhrající mizerové jako on se k nim nikdy nedopracují.”

Stále neodpovídala a Rillieux, jako kdyby vytušil její rozbouřenou mysl, trpělivě pokračoval ve vysvětlování. „A pokud jde o tvé nynější a nedávné narážky na mé vedení domácnosti - uvědom si, že je musím držet pevně na uzdě. Jen si představ, co by nastalo, kdyby si na veřejnosti jeden z nich pustil pusu na špacír a někdo prohlédl naši hru. Herec hraje svou roli, a čím častěji si opakuje svůj part, tím je přesvědčivější.”

„Aha! Už jsme zase u toho. Opět porovnáváš sprostou zlodějnu s uměním.”

„Mladá dámo! To, co jsem vás naučil, je skutečně umění a vy jste dokonalá umělkyně, ať se vám to líbí, nebo ne! Napadlo tě někdy, jak malý počet služebnictva držíme? I středně bohatá rodina si v těchto dobách dovolí nejmíň šest sloužících a honorace se neobejde bez trojnásobného počtu. Madam Astorová taktně přehlédla, že nemáme stálého zahradníka a dveřníka, ale bez poskoka, co by nám pomáhal do kočáru a z kočáru, se neobejdeme.”

„Snad máš pravdu,” souhlasila Mystere, třebaže se nehodlala úplné vzdát, „ale když už hovoříme o vzdušných zámcích - i ten náš zámek, co jsme si vystavěli, stojí na vratkých základech a může se každým okamžikem zbortit jako domeček z karet.”

„Cha! Cha! Chceš snad říct, že bychom měli přestat jíst v obavách, že jednoho dne kousneme do kosti? Naše profese není pro ty, co se ustavičně strachují katastrof nebo toho, co může nastat. Můžeš naříkat, že tvůj přítel je mrtev, ale také se můžeš radovat při vzpomínce, co všechno sis s ním za jeho života užila, a obojí bude pravdivé. Ovšem, záleží na tom, z jakého úhlu se na to díváš: bud se zařadíš mezi šťastlivce, anebo skončíš jako ty svíčkové báby, co tráví život na hřbitovech. Chápeš, co se ti snažím naznačit?”

Kupodivu ho chápala víc, než tušil. Někdy jeho slova dávala prapodivný smysl. Způsob, jakým nahlížel na život, zasluhoval jistý obdiv, i to, jak dokázal ostatní přimět, aby jeho názory sdíleli. Mystere si povzdechla. Disciplíně podřizovala úplně všechno. Přesné tak, jak ji to Paul naučil kromě svých pocitů. Ty se odmítaly nechat znásilňovat. Obzvláště strach, protože silně pochybovala, že vlídným přístupem by Bellocha přiměla, aby k ní byl méně podezíravý. Ten člověk dokázal být nebezpečný každému, kdo si troufl zkřížit mu cestu.

„Nesmíš si to tolik brát, děvče,” uklidňoval ji Paul svým autoritativním hlasem. Ostatně tak tomu bylo během let, co žila pod jeho střechou, stále. Vždycky dokázal každou její rebelii v zárodku potlačit. „Dnes sebereš brož Sylvii Rohrove a zmizíš dřív, než si všimne, že o ni přišla. Mám pravdu, drahá?”

Mystere přikývla. „Ano, Paule.”

„Hodná holčička. Jen nezapomeň, že nesmíš ani pohledem či pohybem ruky dát najevo, na co se chystáš. Snaž se odvrátit její pozornost a buď přesná a rychlá.”

Opět poslušně přikývla na znamení, že se podrobuje jeho vůli, ale dnes v noci bude krást jen proto, aby Paul polevil v ostražitosti. Příště ukradne smaragdový prsten a peníze, které za něj utrží, si ponechá pro sebe a pro Brama.

Každý podnik madam Astorové přitahoval pozornost tisku, ale

tento večer, jak si Mystere všimla, se supi od novin slétli v celém hejnu. Přilákala je nejen noblesní společnost, ale rovněž naděje, že Maskovaná kráska opět provede něco nepředloženého.

I ona byla unesena oslnivostí večera. Ještě než dojeli k opeře, jejíž sídlo patřilo rodu Astorů, dostal se vůz na Broadwayi do skrumáže dalších nákladných a vyšňořených kočárů směřujících stejným směrem.

„Hej, fracku!” zařval Baylis. „Copak nás chceš natlačit až na chodník?” Ještě připojil oplzlou nadávku, takže Rillieux popuzeně zaťukal hůlkou na střechu.

„Koukej se krotit, Baylisi!”

Mystere, na rozdíl od Paula, podlehla vzrušenému očekávání, třebaže v ní ustavičně hlodal strach z dalšího setkání s Rafem Bellochem. Do New Yorku přijela vyhlášená divadelní společnost až z Madridu a tento večer herci uváděli Bi-zetovu Carmen. To byla jedna z jejích nejoblíbenějších oper.

„Támhle stojí inspektor Byrnes,” utrousil Paul suše, když vyhlédl z okénka. Právě přijížděli před vchod, kde se jejich kočár řadil za ostatní vozy „Přichází sám, ale vsadím se, že obsadí čestné sedadlo v Astorovic lóži.”

„Aby mohl pátrat po Maskované krásce, aniž mu dojde, že sedí vedle něj,” odfrkla Mystere ironicky.

„Já ti to ještě neřekl? Ty s námi nebudeš, protože máš místo někde jinde.”

„Jak to? A kde tedy budu sedět?”

„Jsem si jist, že jsi slyšela o návštěvě vévody a vévodkyně z Granville. Ti dorazili do New Yorku s početným doprovodem, takže většina dobrých známých madam Astorové bude sedět ve vedlejších lóžích.”

Včetně mě, pomyslela si v duchu hořce.

Náhle ji zaplavilo podezření. „S kým tedy budu sedět?”

„Však on už si pro tebe někdo přijde. O to neměj obavy.”

V odpověď cosi nezřetelně zamumlala, třebaže cítila v kostech nějakou zradu.

Konečně se dostali do středu veškerého dění a nechali se strhnout rušnou atmosférou, umocněnou oslnivě zářícími světly a

živě hovořícími lidmi. Hush seskočil na zem, aby jim pomohl z kočáru, ale vzápětí byl odstrčen břichatým portýrem v livreji s astorovským erbem.

Ten večer se dostavila nejvybranější newyorská smetánka. Mystere zahlédla ocelářského magnáta Andrewa Carnegieho, několik členů Vanderbiltova klanu a proslulého finančníka z Wall Street, Georgeho Templetona Stronga. S ním tlumeně rozprávěl Trevor Sheridan, jehož sestra Mara byla nyní vévodkyně z Granville. Sheridan byl vysoký, širokoplecí a výjimečně pohledný muž. Byl to Ir až do morku kostí, ale navzdory původu se vypracoval díky neutuchající píli. Pak se do něj zamilovala jedna z krásek Knickerbockerových a byla z toho láska jako trám. On a Alana Sheridanovi byli považováni za nejzamilovanější pár století. Kdykoliv neměl manželku po boku, tvářil se upjatě, téměř smutně. Zlé jazyky o něm trousily, že se směje jedině tehdy, když rozmnožuje svůj majetek, ale jakmile se objevila paní Sheridanová, byl smutek ten tam. Každý se mohl přesvědčit, že má oči jen pro ni.

Do budovy opery právě vstupovaly Caroline s Carrie. V plášti zdobeném kožešinou z polární lišky vypadala madam Astorová, jako kdyby pocházela z královského rodu. Kolem se mihla Antonia Butlerová zavěšená do nějakého anglického hraběte, s nímž Mystere kdysi tančila, ale nijak ji neoslnil, protože na něj vbrzku zapomněla. Hrabě se v naškrobeném nákrčníku téměř ztrácel a působil dojmem, že neví, co si s kráskou po svém boku počít. Ohlédla se přes rameno a v tu chvíli byla nucena čelit pánovitému pohledu Rafea Bellocha. Starší muži, včetně Paula, byli oblečeni v bílých hedvábných kalhotách a na hlavách jim seděly cylindry. Rafe byl však prostovlasý Na nohou měl kožené boty podle poslední módy a nohy mu těsně obepínaly tmavé kalhoty, jakým dávali přednost newyorští hejskové a kapitáni průmyslu.

„Věděl jsem, že tu dnes večer budete.” Bez zaváhání se k ní připojil a vzal ji za ruku, aby ji mohl políbit.

Srdce se jí rozbušilo jako zvon a v ústech ucítila pachuť strachu. Ten člověk byl nevyzpytatelný. Až příliš o ní vytušil a

teď si s ní pohrával jako kočka s myší. Ještěže ona z této hry brzy vypadne…

„ Jak jste věděl, že tu budu, pane Bellochu? Snad jste neodkoukal umění telepatie od mého strýce?” Její hlas zněl chladně a sebejistě, bez jediného náznaku strachu.

„Nic tak okultního, slečno Rillieuxová, ale dá se předpokládat, že dáma vašich… schopností se bude obdivovat Bizetově hrdince Carmen.”

„Promiňte, ale jaksi jsem pozapomněla, že Kráska noci mám být já,” pravila posměšně, aby odrazila jeho další případné útoky.

„Navíc je Carmen vyhlášená svůdkyně, která všechny muže kolem sebe cupuje nemilosrdně na kusy. Já osobně dávám přednost toreadorovi.” „Přijměte můj kompliment, madam, protože i já sdílím váš vkus, což mě přivádí k jedné důležité otázce: mám s touto nebezpečnou kráskou, jež si libuje v sečných zbraních, sdílet společnou lóži?”

„Cože? Vaši lóži?” vyhrkla zděšeně.

„Ano, to už je dojednáno.” Pro něj, jak se zdálo, byla záležitost vyřízena. Poté na ni obdivné pohlédl. „Mimochodem, dnes večer vypadáte skvostně. Ostatně, jako pokaždé.”

Mlčky mu dovolila, aby ji odvedl, vědoma si pohledů lidí kolem. Jak laskavé, pane Bellochu,” odvážila se promluvit, třebaže odvahy se jí nedostávalo, „ale proti Antonii Butlerové vypadám jako malá šedá myška. Chápala bych, kdybyste dal přednost některé jiné… “

„Ale já jsem docela spokojen,” přerušil ji tónem, který nepřipouštěl další diskuse.

Jen abyste si nezkazil pověst, pane Bellochu. Někteří si o vás budou myslet, že jste až příliš galantní.” Stisk na jejím rameni zesílil. „To je brzy přejde.” Spolu s bzučícím davem došli po bergamových kobercích až do příjemně osvětlené haly, kde na stěně visel velký zarámovaný portrét Johna Jacoba Astora v nadživotní velikosti.

„Nevěřím vlastním očím,” pravila Mystere, aby dokázala, že se Rafea nebojí. „Podívejte se, tamhle kráčí Abbot, a do něj jsou zavěšené Caroline a Carrie. Jak je to možné? Vždyť se na něj

před třemi činy osopila a ukázala mu dveře!”

„Abbot má na madam Astorovou neuvěřitelný vliv,” ujišťoval ji Belloch. „Jí se snobství a urážlivé narážky líbí, pokud ovšem nejsou zaměřeny na její osobu nebo na její společenskou třídu. To čeho jste dnes večer svědkem, je Abbotovo veřejné pokání. Pokorně doprovází Caroline a Carrie proto, že mužští členové Astorova klanu opery nesnášejí.”

Mystere se musela usmát, protože by byla přísahala, že tohle platí nejen o Astorových, ale o většině mužské populace.

Jejich pohledy se opět setkaly. „Caroline ho nechá, aby si vypil pohár odplaty až do dna, ale nezapomínejte, že rodinný strom tak starý, jako je ten Abbotovův, se nedá jen tak vykořenit ani samotnou madam Astorovou. Navzdory tomu, že část rodinného jmění probendil, odmítá se oženit a zplodit potomka.”

Najednou si uvědomila, že Rafe Belloch nehovoří s ironií, ale že slova z něj tryskají s naprostou vážností. Jediný smrtelný hřích v jejich očích je chudoba. Před tou se uzavřou jako škeble. Abbot je přizpůsobivý tvor.”

„Stejně jako vy, pane Bellochu.”

„A stejně jako váš strýc, slečno Rillieuxová.”

V mužových očích opět seděl výsměch, ale tentokrát se nehodlala nechat zastrašit. Urputně se na něj dívala, dokud se Rafeovy rty nezvlnily úsměvem. „Fajn, takže vy jste se rozhodla pro boj. Mně se líbí, když spolu bojujeme.”

„Máte na mysli způsob boje, k jakému jste mě přiměl na Sanfordově bále? Když jste se na mě vrhl, jako kdybych byla pouliční holka?”

„Ach tak! Tohle vás tedy trápí, Maskovaná krásko?”

Dělala, že poznámku přeslechla, zatímco sledovala, jak se k nim blíží Antonie Butlerová s doprovodem. „Tady přichází někdo, kdo s vámi vůbec nebude bojovat.”

Během chvíle, kdy se hrabě zdravil s Rafem, měla co dělat, aby upřeně nezírala na smaragdový prsten na dívčině prstě. Už brzy! pomyslela si vzrušené.

„Vy nemáte srdce, Rafe Bellochu! Jste pěkný lump!” zdravila se s Bellochem Antonia, aniž vzala Mystere na vědomí. „Vám se

asi líbí, když se ženy musí drát o svá privilegia, vy ničemo!”

„Co dělá ta britská sušenka po vašem boku? Zacházejte s ní opatrně, aby se vám nerozdrobila.”

Hrabě na Rafea vytřeštil oči neschopen jediného slova, načež Antonia bez mrknutí oka pokračovala v lamentování: „Za to může Caroline, protože nad vámi drží ochrannou ruku a nikoho k vám nepustí, ani Carrie. Ta ženská je strašná! Jako kdyby si vás šetřila pro sebe. To je ostudné!”

Co je skutečně ostudné! pomyslela si Mystere ohromeně, je tento hovor, který se tak bezostyšně odehrává na veřejnosti. Zbytek konverzace však přeslechla, protože se k ní přitočil Abbot a začal jí hučet do ucha. „Toho chlapa” nepřátelsky se zadíval na Rafea „nesnáším od první chvíle, co jsme se setkali. Tehdy jsme si potřásli rukou a Bůh je mi svědkem, že ten kameník měl dlaně samý mozol. Je obyčejný až běda! Být vámi, tak se mám na pozoru. Mohl by vás připravit nejen o pověst, ale taky o něco mnohem cennějšího.”

Sevřelo se jí hrdlo. Takže nejen ona, ale i Rafe Belloch se nyní stali předmětem ohavných spekulací!

„Být vámi, tak se urychleně vrátím tam, odkud jste přišel. Na Caroline je vidět, jak jí vadí, že jste si dovolil je opustit.”

Abbot se chystal k návratu. „Ta ženská je učiněná harpyje,” souhlasil, „ale dokážu v ní číst jako v otevřené knize. Stačí udeřit na tu správnou strunku, a mám ji tam, kde potřebuju.” Naposledy střelil očima po Rafeovi, který ho častoval zuřivými pohledy. Jak už jsem řekl, je to pekelník, a když si nedáte pozor, připraví vás o duši. O tom druhém ani nemluvě.”

14. kapitola

„Bude si panstvo přát kukátko?” oslovil je úslužný uvaděč, zatímco ji a Rafea uváděl do Bellochovy soukromé lóže.

„Tahle dáma vidí jako rys, obzvláště to, co se blýská.” Strčil uvaděči do ruky bankovku a poslal ho pryč.

Bodlo ji u srdce. Co jestli si Belloch všiml, jak nepokrytě zírá na Antoniin prsten? Co když kráčí do lví klece? S takovým mocným zvířetem si sotva poradí!

„Co mám udělat, abych vás přesvědčila, že nejsem ta, za niž mě považujete? Kromě toho jsem myslela, že dnes večer jdeme na operu. To se musíme pokaždé, kdykoliv se setkáme, takhle dohadovat?” Prohlížela si nákladně vybavené hlediště divadla a snažila se nevnímat, kdo vedle ní sedí.

Rafeovy rty se zvlnily vlčím úsměvem. „Za to si můžete vy sama, lásko. To vy jste vnadidlo, které přitahuje a vábí, a já se rád nechám svést takovou Sirénou. Nejen dnes večer, ale všechny příští. V mezidobí bych chtěl zpátky ten špendlík, jakmile se vám to bude hodit.”

Prohlédla si červeným sametem potaženou lóži, aniž vzala na vědomí jeho poznámku. „Sem se vejdou další čtyři lidé. Kdo ještě

přijde?”

„Rozhodně ne váš takzvaný strýc.” Položil jí ruku na záda a přiměl ji, aby se posadila.

„Tento večer jste v mých spárech, vy malá pletichářko, a očekávám, že uslyším protesty, protože jsem znevážil legitimitu vašeho strýce.”

„To mi neušlo, pane Bellochu, ale považuji za pošetilé vás v této posedlosti povzbuzovat. Máte nějaký důkaz, anebo se důkazy ani nepožadují, když muž vašeho společenského postavení někoho takto hrubě obviní?”

To se ho očividně dotklo, protože se mu ústa zkřivila zlostí.

„Důkaz je na cestě,” oznámil jí bez vytáček. Jeden můj velice schopný zaměstnanec právě provádí šetření. Pošta chodí v těchto dnech po Mississippi docela rychle, takže v nejbližších dnech očekávám zprávy.”

Třebaže byla rozhodnutá nedat se vyvést z míry, Bellochovo sdělení jí vyrazilo dech. Zřejmě i zbledla, protože se bujaře rozesmál. „Tomu se v ženských románech říká ,zbledla jako stěna’.”

„A co má být? Jak jinak by měla reagovat žena, jež se právě doslechla, že se někdo šťourá v jejím životě?”

„Pokud jste taková nevinná květinka bez poprsí, jak se snažíte vypadat, tak by vám to nemělo ani za mák vadit.”

Proklála ho vražedným pohledem. „Byla bych vám vděčná, kdybychom mé poprsí z další diskuse vynechali.”

Pobaveně se na ni zašklebil. „To je taky vaším hlavním záměrem, viďte? Šikovně se maskovat, třebaže u Pětice jste měla co ukazovat.”

„Jste naprosto nesnesitelný” oznámila mu s chladným znechucením a vyklonila se, aby mohla pozorovat obecenstvo shromažďující se dole v parteru.

Ti méně privilegovaní, kteří nevlastnili lóži, byli nuceni obsadit sedadla v přízemí. Mezi nimi se nacházeli Sanfordovi, Jared Maitland a jeho manželka Constance, Thelma Richardsová, Garret a Eugenia Teasdaleová…

Téměř pustila z hlavy předchozí hovor, třebaže si byla vědoma Rafeova upřeného pohledu, který se jí jako nůž zabodával do zad.

„Povězte mi něco,” oslovil ji znovu. „Od Sama, toho šikovného zaměstnance, o kterém jsem se zmínil, jsem se doslechl, že jezdíte na plnokrevnících se stejnou bravurou jako kterýkoli muž. Prý jste se v té škole v Británii, kam vás poslal Rillieux, dokonce účastnila honů na lišku.”

„Děkuji za poklonu, pane Bellochu. Jsem docela zdatná jezdkyně, ale to není žádné tajemství.”

„Není divu, že jste si mě během valčíku s takovou dokonalostí osedlala. Zřejmě jste zvyklá ovládat sílu.”

Protože seděl za ní, nikdo si nevšiml jeho nevhodného

chování, když jí rukou přejel po zádech. Jenže já nejsem zvyklý na uzdu,” šeptal jí do ucha. „Ta poběhlice, co mě obrala, byla taky velice zručná.”

„Poběhlice? Chcete říct, že to byla prostitutka?” zeptala se napjatě, zatímco jí prstem přejížděl po krku, což v ní vyvolávalo třes.

„To víte vy sama nejlíp.”

Mystere se ani nepohnula, protože v tu chvíli nebyla schopná soudného uvažování.

Podezírá ji ještě víc než dřív, ale proč? Na nepatrný okamžik ji napadl Lorenzo Perkins a jeho výhrůžky ohledně vydírání.

Prohnula se a prudkým pohybem odstrčila dotírající ruku. „Věčná škoda, že už jste se s ní nikdy nesetkal. Očividně na vás udělala veliký dojem.”

Jeho oči se na ni upřeně zahleděly. „Nebylo na ní nic zvláštního. Obyčejná holka z ulice, ale líbila se mi její troufalost. Myslím, že potřebuje pevnou ruku, někoho, kdo by ji zkrotil.”

„Protože vás převezla?” Otočila se k němu a vyzývavě na něj pohlédla. Bylo pošetilé předvádět mu smělost, o níž se právě zmiňoval, ale souboj ji začínal vzrušovat. Pravda, bála se trestající ruky zákona i Rillieuxe, ale to šlo momentálně stranou.

Pohodlně se opřel v křesle a rozesmál se. Silnou a mozolnatou rukou - Pollard měl pravdu - se opět dotkl jejího krku. „Nepřevezla mě jednou, ale dvakrát. Už se nemůžu dočkat, až jí to spočítám.”

Rafeův hlas zněl natolik výhružně a odhodlaně, že se rozhodla znovu si promluvit s Paulem. Must ho přimět, aby pochopil, jaké nebezpečí jim hrozí. Obzvláště po tom, co se Belloch dozví z New Orleansu. Ale bude jí Paul naslouchat? Pohlédla směrem k lóži madam Astorové, odkud svítila jeho stříbřitá hříva.

Pak ji napadlo něco jiného. Paul se zmínil o ,Bellochově náhlé a tragické nehodě’. Bude se chovat opatrněji, až se dozví, že se Rafe na něj vyptával, anebo poručí Evanovi a Baylisovi, aby ho rovnou zamordovali? S násilím nechtěla mít nic společného, bez ohledu na to, jak ji ten člověk dráždil a popuzoval.

„Vy zkrátka trpíte bujnou fantazií, pane Bellochu, jež vás

zavádí špatným směrem. Já nejsem ta, za kterou mě považujete. Jsem debutantka, která byla teprve nedávno uvedena do společnosti, a s romantickými skandály nemám co dělat. Z těchto důvodů je vaše úsilí bezpředmětné.”

Světla zhasla a představení začalo, jenže v nastalé tmě se pro ni Belloch stával ještě větším nebezpečím. Naklonil se k ní tak těsně, až ucítila jeho dech, a mileneckým gestem jí přejel prsty po tváři. „Podívejte se na mě! Vy nejste malá školačka.”

Poslechla, třebaže se jí rozčilením zatajil dech. Kdyby světla svítila, bojovala by, ale teď se jen zachvěla, když vzal její obličej do dlaní.

„Prosím, pane Bellochu -”

„Rafe. Jmenuji se Rafe.”

Jako lavina ji zachvátily nechtěné emoce. Ve skutečnosti si už delší dobu představovala, jaké by to bylo, cítit jeho ruce na svém těle. Tohle a vyslovení jeho jména navodilo důvěrnou chvilku, kdy padaly veškeré zábrany. Proč tomu tak bylo, nevěděla a ani to vědět nechtěla.

„Moc vás prosím, Rafe,” vydechla. Já nejsem ta, kterou pronásledujete. Vaše posedlost může být nebezpečná pro nás oba. Nic dobrého vám nepřinesu -”

„Přinesla jste mi jistý druh pravdy, jež se v této společnosti příliš často nevyskytuje. Nemůžu si pomoci, ale neodolatelně mě přitahujete.”

Potlačila slzy deroucí se jí do očí. „Žádná pravda neexistuje,” zašeptala beznadějně.

„V tom se pletete,” zašeptal a pevně přitiskl svá ústa na její. Byl to dlouhý a tvrdý polibek. Chtěla se mu vymanit, ale proti doteku jeho rtů byla bezmocná. Pootevřela ústa a jeho jazyk pronikl dovnitř. Začal je plenit a nepřestal, dokud tlumeně nezasténala. Srdce jí bušilo jako zvon. Zmocnilo se jí smyslné vzrušení, ale současně cítila jakousi podivnou prázdnotu, kterou nikdy nic nemůže vyplnit.

„Tam u Pětice jste rozehrála nebezpečnou hru, Krásko,” zašeptal jí do vlasů, když se od sebe odtrhli. „To znamená, že musíte být připravena nést následky. Víte, je mnohem snazší

muže zabít a zapomenout na něj, než ho zostudit a přimět k odplatě.”

„Bud jste se zbláznil vy, nebo já,” šeptala, „a já si nejsem jistá, co je pravda, ale varuji vás: tohle, co děláte, je nebezpečné. Ujišťuji vás, že já takové hry nehraju. To oni jsou nebezpeční,

slyšíte?”

„V nebezpečí jste vy, Mystere.” Bellochův hlas se chvěl vášní. „Zjistil jsem, že vás musím mít, a já vždycky dostanu to, co

chci.”

Při vzpomínce na Rillieuxe a jeho vražedné choutky měla sto chutí sevřít obličej do dlaní a rozplakat se. Místo toho jen přerývaně vzlykla. „Pak jste zatracený blázen.”

„Můžu vás ujistit, že jsem nikdy po žádné ženě netoužil tolik jako po vás, Krásko. Nejenže jste mě oloupila, vy jste mě navíc připravila o zdravý rozum.”

Aby zabránila dalšímu vzlyku, přitiskla si na ústa sevřenou pěst. Za normálních okolností by si výpravnou operu užívala, ale ted to bylo zhola nemožné. Rafeův drtivý polibek se jí nesmazatelně vryl do paměti, takže nebyla schopná soustředit se na nic jiného než na jeho ruku a koleno, které se o ni otíralo.

Během přestávky jí byl Rafe nepřetržitě v patách, jako kdyby se obával, že něco ukradne přímo jemu před nosem. Mystere si s tou myšlenkou dokonce i pohrávala, když zahlédla Carrie, jak si k nim přes foyer razí cestu.

„Skvělé představení, co říkáte?”

„Naprosto báječné, obzvláště ten první tenor.” nepřítomně odpověděla Mystere, zaneprázdněná pátráním po Sylvii Rohrové a její broži.

„Skutečné?” dobíral si ji Rafe. „Loni v létě jsem viděl nové představení plukovníka Codyho o divokém Západě, a musím přiznat, že v tom dnešním by se pár divochů náramné vyjímalo. Alespoň by to jaksepatří oživilo atmosféru!”

Proti své vůli zrudla, protože ten nemožný člověk přesně pochopil, k čemu se chystá. A jako kdyby to nestačilo, pobaveně se na Mystere usmál, což nebohou Carrie uvrhlo do rozpaků.

„Matka mě požádala, bych vám připomněla, že po divadle

pořádá pozdní večeři v našem domě.”

„My oba se dostavíme,” potvrdil Rafe záměrně hlasitě, aby ho nedaleko stojící novinář pasoucí po drbech uslyšel.

S Rafem v závěsu neměla sebemenší příležitost se k Sylvii Rohrové přiblížit. Jeho neustálá pozornost ji připravovala o nervy, až měla chvílemi pocit, že se jí podlomí kolena. Necelou minutu před zvoněním ohlašujícím konec přestávky se její oči setkaly s Byrnesovými. Inspektor na ni letmo pohlédl a pak jeho zájem upoutal někdo jiný. Připomněla si Bellochova výhružná slova o rychlé poště na Mississippi a srdce jí sevřel ledový krunýř.

I přes smutek na duši se Mystere po zhasnutí světel zabrala do dramatického děje odehrávajícího se na pódiu, obzvláště když zazněla ,Píseň toreadora’.

Mocné údery tympánů a tklivý nářek houslí ji v duchu přenesly zpět na bál, kde při světle měsíce tančila s Rafem Bellochem. Na jeho majetnický polibek se nedalo zapomenout. Opět ho živě ucítila na rtech. Otřásl celou její existencí, aby jí přinesl radost, rozkoš, vzrušení, a probudil v ní pocity, které ji zmátly.

Úkosem pohlédla na Rafea a setkala se s jeho pozornýma očima plnýma výsměchu. Ve chvíli, kdy se k ní naklonil, se strhující melodie náhle proměnila v ospalou árii. „Vy už jste něco uloupila, ale co?” zašeptal jí do ucha.

„Pochopitelně! Copak jste zapomněl, že jsem Maskovaná kráska? Nevyzpytatelná jako šelma?”

„Musíte to mít někde na těle.”

..Ticho, vy dva!” plísnila je Caroline tlumeně z vedlejší lóže.

Ale Rafe nedbal. Zabořil rty do jejích vlasů a horce zašeptal: „Ale kde? Řekněte mi, kde?”

Zatřásla hlavou a přitiskla si prst ke rtům, aby ho umlčela. Rafe se však jen usmál a přisunul si křeslo blíž k jejímu. Proč, to pochopila ve chvíli, když ucítila jeho ruku pod levým ňadrem.

„Slušně jsem se zeptal, a vy jste neodpověděla,” zamumlal, „takže teď budu pátrat.”

Mystere se sotva ovládala. „Tak to teda ne!” vyhrkla

polohlasně a snažila se srazit mu ruku.

Koutky jeho rtů se posměšně zkřivily. „Tiše!” Stejným gestem, jaké použila ona, jí naznačil, aby byla potichu.

Ve snaze zbavit se ho začala bojovat. Na jeho dlani ucítila mozoly. Ty k němu patřily stejně neodmyslitelně jako mocné svalstvo. Jeho prsty se nyní sunuly k jejímu stehnu, a třebaže se cítila uražená, nemohla zůstat lhostejná k vzrušujícímu napětí, které v ní vyvolaly jeho intimními doteky.

Zrychleně dýchala, a přestože usilovně kladla šmátrající ruce odpor, v skrytu duše byla víc než ochotná toto nové dobrodružství tolerovat. I když se mužovy prsty bezostyšně blížily k jejímu rozkroku.

Náhle se Rafeova ruka vymrštila a zastavila se těsně pod jejím poprsím.

Propadla panice a znovu se pustila do urputného boje. Rafe se tak dobře bavil, že se začal kuckavě smát. Popuzená Caroline, včetně několika dalších návštěvníků, kteří byli zvědavostí bez sebe, se vyklonila, aby viděla, co se u nich v lóži děje.

„Ukažte mi své poklady, Krásko,” šeptal za ní, zatímco jí zuby jemně okusoval ucho. „Uzavřeme sázku: nechtě mě sáhnout, a pokud se mé podezření potvrdí, budu vědět, že mám co do činěni se zrádnou Sirénou. Jestli se však mýlím, tak jsem získal panenskou nevěstu. Co vy na to?”

Jako ve snu si uvědomovala, že pošta z New Orleansu je mnohem vzdálenější nebezpečí v porovnání s tím, čemu je nucená čelit nyní. Její jedinou nadějí bylo uchýlit se k přetvářce, v níž ji Rillieux tak dokonale vycepoval. „Uvědomujete si pane, že slovo gentlemana je závazné? Pokud přijmu vaši sázku, a vy se budete blamovat, musím trvat na tom, abyste se se mnou, v zájmu mé cti, oženil. Přesto budu doufat, že hrozba manželství vaši ruku zastaví, Rafe Bellochu.”

Proslov zněl statečněji, než se ve skutečnosti cítila. Příštích několik vteřin jí srdce tlouklo jako zběsilé, když se jejich pohledy setkaly. Přestala se bránit a nechala volbu na něm. Teď už mu nic nestálo v cestě, ale z důvodů, které nebyla schopná rozluštit, se náhle stáhl. Třeba není tak krutý a cynický, jak se zdá, pomyslela

si váhavě.

„S Antonií Butlerovou budete mít nadějnější vyhlídky,” neopomněla zdůraznit.

„Snad, ale cosi mi napovídá, že vaše tělo je jiného názoru, než naznačují vaše kazatelská slova.”

Teď už nepředstírali, že se věnují opernímu představení, kde Carmen právě sváděla dalšího poblouzněného snílka.

Sice po celou dobu šeptali, ale Mystere se občas neudržela a zvýšila hlas. Znovu se stala terčem nesouhlasného pohledu madam Astorové, ale přesto si neodpustila poslední výpad. „Copak jste skutečně tak necitelný, pane Bellochu, jak se tváříte? Jste vy vůbec člověk? Miloval jste někdy někoho?”

V tom okamžiku se jeho tvář stáhla zlostí a se zlostí přišlo nebezpečí. „Od vás to sedí, drahá slečno! Snad nechcete, abych se dal na pokání?”

Než stihla odpovědět, dveře jejich lóže se rozletěly a dovnitř vtrhla madam Astorová.

„Vy, Rafe Bellochu, si posunete křeslo támhle do rohu, a vy, slečno Rillieuxová, přestanete vyvádět! Tímto vám oznamuji, že až do konce představení tu sedím s vámi a že vy, Rafe, u mě máte černý puntík!”

15. kapitola

Rafe Belloch se zhluboka nadechl a s následným vydechnutím uvolnil celé tělo. Poté se rozkročil, pevně stiskl rukojeť své dvaadvacítky a vystřelil.

Sam Farrell s brýlemi na nose studoval zásah na terči vzdáleném dobrých padesát yardů.

„Šéfe, vy střílíte stejně dobře, jako vedete své obchody. Pokaždé trefíte do černého.”

Rafe vysypal na zem prázdné nábojnice a znovu naplnil zásobník na zakázku vyrobené belgické pistole.

„To mě naučil otec, Same. Nezapomínej, že během války sloužil jako velící důstojník hraničářů. Ti střežili pásmo oddělující Sever od Jihu.”

„O tom něco vím.” Sam ze sebe vysypal údaje, jako kdyby citoval z nějaké příručky. „Pátý newyorský střelecký regiment. Váš otec utrpěl tři zranění a byl vyznamenán Čestným řádem za zásluhy.”

„Ty mě udivuješ,” usmíval se Rafe. „Tobě zřejmě nic neunikne, že?” Za několik okamžiků se však smích z jeho tváře vytratil. „A pak ten statečný muž, který hrdinně projde peklem války spáchá sebevraždu, protože se stydí za chudobu. Občas se sám sebe ptám, co se vlastně skrývá pod pojmem .statečnost’.”

„Zabít ozbrojeného nepřítele, je jedna věc. Zabít chiméru ve své mysli, druhá.”

„To jsi vystihl naprosto přesně. Pojďme zabít chiméru!”

Zajistil pistoli a vsunul ji do pouzdra zavěšeného přes rameno. Jeho soukromá střelnice se nacházela v severní části Staten Islandu mezi Garden Cove a Upper Bay.

„Už jsi snídal?” zeptal se svého tajemníka.

Sam zakroutil hlavou. „Valnou většinu dnešního rána jsem strávil procházením denního tisku.”

„Šikovný chlapík! Jeden z nás musí ty zatracené plátky přečíst. Dobrá, pojďme něco zakousnout. Narazil jsi na něco zajímavého, co by stálo za pozornost? Co naše Maskovaná kráska? Znovu

udeřila?”

Muži se vydali po pěšině, kterou lemovaly nádherně rozkvetlé květinové záhony, zpátky do domu. Rafe přizpůsobil svůj krok Samově kulhavé chůzi.

„To nevím, protože jestli ano, tak se o tom nezmiňují,” poznamenal Sam svým obvyklým vyčerpávajícím způsobem. „Ale společenská rubrika Lanceho Streetera v Heraldu stála… za pozornost.”

„Streeter? Ten pisálek, co rozmázl to nevinné laškování na Sanfordově bálu?”

„Jo, taky by se to dalo tak nazvat, s tím rozdílem, že dnes ráno se rozepsal o ,nevinném laškování’ v divadelní lóži.”

Rafe se uchechl. „Vím, že ten sběratel drbů natahoval uši. Jak moc si na tom zgustnul?”

„Tvé jméno se tam opakuje nejmíň tucetkrát, a stejně tak slečny Rillieuxové.”

S pohrdavým odfrknutím se Rafe sklonil a utrhl květ bílého karafiátu. Přivoněl k němu a zapíchl si ho do klopy saka.

„Budiž,” pravil s náhlým veselím. „Bylo použito slovo skandál?

„Ne doslova, ale vše tomu nasvědčuje.”

„Ještě lepší. Skutečný skandál se ukrývá v tom, co nebylo vysloveno, Same.”

I když se Sam dokázal skvěle ovládat, Rafe ho natolik dobře znal, že mu bylo jasné, co si jeho tajemník myslí.

„Nu, starý brachu, jestli tě něco tíží, tak ven s tím! Jako můj důvěryhodný poradce máš plné právo mě poučit, tak začni. Ty s tímhle veřejným pranýřováním nesouhlasíš, nemám pravdu?”

„To, jestli s něčím souhlasím, nebo nesouhlasím, není v tuto chvíli podstatné. Důležitější je, že většina opatrných mužů se spíš snaží skandálu předcházet, než aby ho rozdmýchávali.”

„Aha, takže podle tebe bych měl brát ohled na své vznešené postavení, je to tak?”

Sam přikývl. Prošli zahradou a nyní kráčeli po rozlehlém prostranství, z něhož vedla vyšlapaná cesta k bíle natřenému domu pyšně se vypínajícímu na skalnatém převisu. Postavil ho v roce 1790 holandský obchodník. Nyní byly všechny dveře a francouzská okna otevřeny, aby dům větral a dovnitř proudily teplé paprsky ranního slunce.

„Mé obchodní záležitosti stojí na prvním místě, Same,” přiznával Rafe, „takže si naplno uvědomuji, že nevhodná publicita by mohla poškodit akcie Bellochových společností. V takovém případě bych se stáhl do pozadí a vedení bys převzal ty.”

„Díky za důvěru, ale se svou současnou prací jsem docela spokojený.”

Rafe se usmíval, ale v duchu se zaobíral tím, co tak dlouho plánoval. Dozrál čas, aby otřásl pohodlným, neměnným světem madam Astorové. Na takový skandál Pátá Avenue lined tak nezapomene! Paula Rillieuxe a Mystere předhodit veřejnosti nehodlal - to nebyl jeho prvotní zájem. Právě probíhající pátrání, které inicioval, sloužilo k jeho čistě soukromým účelům. Potřeboval si ověřit, zda Maskovaná kráska je ona prostořeká zlodějka, která ho před časem oloupila.

Pak se pomstí, ale ne na ní nebo na Paulovi. Rafe měl spadeno na větší rybu. Jeho největším zadostiučiněním bude veřejné zhanobení Caroline Astorové nebo její dcery. Carrie byla sladké, ale hloupoučké stvoření, a on neměl srdce jí ublížit, ale Caroline byla z jiného těsta…

Zafoukal příjemný vánek přicházející od zálivu. Ještě než vstoupili do domu, se Rafe před masivní branou otočil a zahleděl se k přelidněnému Manhattanu.

„Baron Rothschild měl pravdu, Same. Celý svět je jedna velká vesnice. I tento třináctimílový ostrov brzy přijde o farmy a pasoucí se krávy.”

„Ale ne o krysy,” utrousil Sam s pokrčeným nosem a oba muži se rozesmáli.

Rafe miloval dlouhé poklidné snídaně, když služebnictvo bylo z doslechu a nikdo je nerušil. Jídlo bylo připraveno na zakrytých podnosech postavených na servírovacím stole, a tak si oba muži

posloužili. S plnými talíři se usadili v křeslech u okna, odkud byl skvělý výhled na parníky a dopravní čluny křižující úžinu.

„Přišlo něco z New Orleansu?” dotazoval se Rafe.

Sam, který si právě mazal opečený chléb marmeládou, zakroutil hlavou. „Uběhlo teprve pět dní, co jsem to dal do pošty. Počítám, že příští týden by mohlo něco dorazit.”

Rafe mlčel, protože v myšlenkách se vrátil zpět do divadelní lóže k Mystere. Proč si na ni jednoduše nesáhl, aby si potvrdil, že má pravdu? To děvče se určitě stahuje. O tom ani v nejmenším nepochyboval.

Možná se v něm probudil gentleman, i přes veškerý cynismus, s nímž proplouval životem. Anebo je do té malé nezbednice zamilovaný a obává se udělat chybný krok. Ublížit je tak snadné… zato náprava bývá obtížná.

„Pověz mi, Same,” oslovil přítele, „jak to přijde, že ďáblova dcerka vypadá tak kouzelně a nevinně.”

„Předpokládám, že máš na mysli Mystere Rillieuxovou?”

Rafe přikývl.

Sam rozhodil paže. „A jak jinak by ďáblův potomek měl vypadat?”

V tom byla veliká pravda, a on si bude muset dát dobrý pozor, aby té ďáblici nepodlehl. Koneckonců, má poslání, jehož úspěch by mohla Mystere ohrozit.

„Koukej si vyčistit uši nebo ostříhat vlasy, Hushi!” peskoval Paul Rillieux nejmladšího člena domácnosti, „a přestaň se ochomejtat kolem Mystere! Když dveřník nemá žádné pochůzky nebo nepomáhá panstvu clo kočáru, tak se drží v hale a zvedá telefony.”

„Ale pane! Já se tu neochomejtám! Mystere říkala, že bych dneska ráno mohl mít hodinu… “

„Ještě že jsi mi to připomněl.” Rillieux zachmuřeně pohlédl na Mystere. „Chci, aby ta hloupost s vyučováním skončila.”

Chystala se upít kávy ze šálku, ale po Paulových slovech ho položila zpět na talířek. „Ale proč, Paule? To není férové! Sám jsi říkal, že chlapec by měl umět číst.”

„No a co? Tak jsem se spletl. Čtení mu nasadí do hlavy samé hlouposti. Jen se podívej na ty směšné pamflety, co tisknou radikálové. Baylis a Evan je čtou, a co z toho mají? Není potřeba, aby člověk v podřízeném postavení moc přemýšlel.”

„Ale Hush není pes, aby hlídal u dveří!”

„S tou svou dobročinností na mě nechoď! Ještě donedávna se jako špinavý pes potuloval po ulici, než jsem mu dal domov, tak co? Už mám dost těch věčných stížností!”

„Nechápu, proč máš tak špatnou náladu? Copak jsem ti nedonesla brož Sylvie Rohrové?”

Tutéž brož, jež skončila v tvém trezoru, neodvážila se dodat, a ne ve společné domácnosti. Krádež se jí zdařila po operním představení v Astorově rezidenci, když si při loučení všichni navzájem potřásali rukama a Rate ji na okamžik pustil z dohledu. O zcizení brože nebylo v ranním tisku ani slovo, takže Sylvia musela na krádež přijít až doma.

„S tím nemá má nálada nic společného!” osopil se na ni Rillieux. „Copak si neuvědomuješ, že jsi všechno mé dosavadní úsilí málem pokazila? Víš, co mi dalo práce dostat se k madam Astorové? Chovali jste se s Bellochem jako dva školáci, co se pošťuchují v lavici. Caroline se takové chování dotklo a já to od ní schytal!”

„Obávám se, Paule, že ti uchází to hlavní. Ne hněvu madam Astorové, ale Rafea Bellocha bychom se měli obávat. Sdělil mi, že se na nás vyptává v New Orleansu.”

„Ten člověk blafuje! Proč jinak by ti o tom vyprávěl?”

„Prostě proto, že už takový je. Arogantní a namyšlený jako páv.”

Paul si přezíravě odťrkl. „Ach promiň, drahá! Zapomněl jsem, že ty máš s muži nepřeberné zkušenosti, ale abychom se dobrali jádra věci: ty tvrdíš, že se na nás vyptává, a z toho důvodu se mu hodláš vyhýbat, je to tak?”

„Samozřejmě, protože on…”

„Bože, ty ženské! Nebo bych snad měl říct, že prázdný sud nejvíc duní? Jestli si uděláš záděru na prstu, znamená to, že si usekneš ruku u lokte?”

„To je chytrá otázka, ale nechápu, jak to souvisí s naším problémem.”

Netrpělivě si povzdechl. „Podívej se, ten člověk je tebou posedlý. Rozparádila jsi ho tak, že neví, co se s ním děje. I kdyby na nás něco vyšťoural a hodlal to zveřejnit, ty ho dokážeš přivést k rozumu, kdyby se vzpouzel, protože máš jednu věc, o kterou Rafe Belloch náramně stojí… a která se nedá koupit penězi.”

Paulova otevřenost byla zarážející, ale musela uznat, že v jeho argumentech je jistá logika. Přesto si však nebyla jistá, co skutečné myslel tím, když říkal, že ona by mohla Bellocha přivést k rozumu. Podle jejího názoru by to byla marná snaha. Rafe se nedal jen tak ovládat.

„Nezapomínej, že čert nikdy nespí.” Zdálo se, že Paul čte její myšlenky. „Jen tě varuju, co bude nutné udělat, kdyby se tvé obavy naplnily. Sama víš, že jsem se postaral, aby se existence Paula Rillieuxe v New Orleansu nedala popřít.”

„To ano, ale neexistuje nic, co by dokazovalo, že máš neteř, chci říct neteř podle práva, Mystere Rillieuxovou.”

Jistě, připouštím, že to je poněkud problematické,” odvětil Paul povrchním tónem odkoukaným od madam Astorové, „ale jedině v případě, že by někdo pátral do hloubky.”

Jeho slova jí bušila do mozku jako kladivo. Ráno se Hush vydal pro noviny a nyní Paul třímal v ruce Herald. Naklonil se k ní, a ona opět ucítila pronikavou vůni jeho kolínské.

„Přečti si to, co napsal Streeter,” vybídl ji mírnějším hlasem.

„Už se stalo.” Při vzpomínce na první odstavec se jí udělalo horko. Včera večer v opeře byla každá soukromá lóže patřící madam Astorové plné obsazená, s výjimkou lóže jistého bohatého podnikatele, který skály láme a hory přenáší.

„Dobrá, takže apeluji na tvůj zdravý rozum. Rafe Belloch je mocný a důležitý muž, ovšem pokud jde o tebe, ten člověk se dobrovolně stává šťavnatým soustem pro klevetivé jazyky a nechá se vláčet novinami. To není chování muže, který má v úmyslu zničit mladou dívku.”

„Nebuď si tak jistý. On není jako ostatní muži… “

„Ovšem že ne, protože je mnohem bohatší.”

„Ne!” zaprotestovala, „chtěla jsem říct… “

Zmlkla, protože nebyla schopná najít vhodná slova, aby ho přesvědčila, že se kolem nich stahuje smyčka. Paul jí nikdy neporozumí, protože ona nerozumí sama sobě. Nikdy v životě nepotkala muže, který by v ní vzbuzoval takové rozporuplné pocity. Na jednu stranu se ho bála, ale zároveň po něm celou svou bytostí toužila.

Najednou se v hale rozdrnčel telefon. Hush ho zvedl a přišel jim oznámit, že hovor je pro Mystere.

„Děkuji. Kdo to je?”

„To nevím. Ptal jsem se, ale ten chlap neodpověděl.”

Okamžitě poznala hlas Lorenza Perkinse. „O co se jedná, pane Perkinsi?” dotazovala se chladně. „Pokud vím, naše záležitost skončila.”

„To bych netvrdil. Volám proto, abych vám pověděl, že za pět set dolarů si koupíte mé mlčení.” „Mlčení o čem, pane Perkinsi?”

„Tak mě napadlo, že Rafea Bellocha by náramně zajímalo, že ta jeho křehotinka hledá bratříčka, aniž ví, jaké je jeho příjmení. Bratříčka, co se kdysi potloukal na ulici a možná skončil 2a mřížemi.”

„A paní Perkinsovou by možná zajímalo, co její muž pohledává na Washingtonově náměstí číslo 17!” S tím prudce zavěsila. Do očí se jí draly slzy a hrdlo měla tak stažené, že nebyla schopná promluvit. Smyčka se stahovala a bylo úplně jedno, kdo ji zatáhne. Pět set dolarů… To bylo hodně peněz, ale i kdyby je měla, zaplatit nehodlala. Jenže co s ní bude? Po tváři se jí skutálela osamělá slza. Připomněla si, k čemu se přede dvěma dny během jízdy do Brooklynu rozhodla. Postaví se na vlastní nohy, a až získá svobodu, vydá se hledat Brama, protože bez něj byla osamělá jako kůl v plotě.

„Není ti nic, Mystere?” oslovil ji Hush, který ji zpovzdálí sledoval. Přivolala ho k sobě, a tichým hlasem, aby Paul neslyšel, ho vybídla: „Později za mnou přijď do mých pokojů. Budeme mít hodinu čtení.”

16. kapitola

V úterý dopoledne zůstala Mystere ve svých pokojích, aby se připravila na blížící se katastrofu, byť Paul zarputile popíral, že by jim hrozilo nebezpečí. S Rafem Bellochem a Lorenzem Perkinsem v zádech se však něco takového dalo předpokládat a ona cítila v kostech, že se schyluje k nejhoršímu.

Přichystala si malé zavazadlo, do něhož naskládala nejnutnější oblečení a pár podstatných maličkostí, jako byl například starý dopis, před dávnými lety napsaný jejímu umírajícímu otci. Opustit město neměla prozatím v plánu, protože Bramova stopa končila tady, v New Yorku. Proto se rozhodla, že se poohlédne po nějakém vhodném ubytování, které svobodným ženám nabízely slušné penziony. Mohla by znovu předstírat, že je vdova, a najmout si pokoj pod falešným jménem. To ji sice neochrání donekonečna, ale nějaký čas by přece jen získala.

Plán, jenž vymyslela, měl k dokonalosti daleko, ale neustále se ujišťovala, že to bude fungovat a že jí nic nehrozí.

Veřejná ostuda a společenský propad, včetně vězení, nebylo to jediné, čeho se obávala. Kdyby ji zavřeli, tak je s jejím snem najít Brama konec. Pak už by pro ni byl navěky ztracený.

Právě zavírala kufřík, když Rose nakoukla dovnitř. „Máš telefon, Mystere. Volá tě madam Astorová.”

„Děkuji… a Rose!” zvolala, než služka s papírovými natáčkami na rudých vlasech zmizela za dveřmi.

„Ano?”

Najednou zaváhala. Chtěla varovat Rose a ostatní služebnictvo, že malér je na spadnutí - že je to tentokrát opravdu vážné, jenže to by se doneslo Paulovi, a ten by běsnil jako pominutý.

„To počká,” dodala váhavě.

Při cestě dolů do haly cítila jistý odpor. S madam Astorovou

se jí hovořit nechtělo. Telefonní hovory s velkou dámou nebývaly na denním pořádku. Navíc, stále ještě to u ní měla rozlité za nevhodné chování v opeře.

Přiložila sluchátko k uchu a hlasitě zavolala: „Haló!”

„Dobré ráno, drahoušku.” Ženin ostrý hlas působil nepřirozené, až cize, což bylo pochopitelně způsobeno telefonním mechanismem.

„Co máte v plánu kolem poledního?”

„Nic zvláštního, ale myslím, že Paul má schůzku se svým zubařem.”

„Momentálně nás zajímáte vy, a ne Paul. Chceme vás vidět.”

„Vidět? Vy a Carrie?”

„Ne, Carrie se dnes ráno vydala parníkem do West Pointu, kde chce navštívit bratrance Andrewa, ale já a Abbot bychom byli rádi, zlatíčko, kdybyste nás doprovodila na přednášku. Ta se koná na Čtvrté Avenue. Poté si dáme něco dobrého na zub v restauraci u Delmonica.”

„To je pro mě velká čest, že jste si na mě vzpomněla,” ujistila ji Mystere rychle.

„Dobrá.” Madam Astorová si nepřipouštěla, že by Mystere mohla odmítnout. „V tom případě mi dovolte, abych vás varovala, protože to, co se váni chystáme říct, se vám nebude ani trochu líbit.”

Caroline si nikdy nebrala servítky. Její poznámky bývaly bryskní a přesně cílené. Mystere při jejích slovech ztuhla krev v žilách. Copak to už začíná? Že by se řítila do propasti?

„Pojedeme mým kočárem s odklápěcí střechou,” dodala Caroline. Je nádherný den, tak ať si ho užijeme. Budeme u vás v půl jedenácté.”

Během hovoru se v hale objevil Paul, který si ji podezíravě prohlížel. „Kdo to byl?” zeptal se, jakmile položila sluchátko. „Madam Astorová.”

„A nechtěla náhodou mluvit se mnou?” „Ne, volala mně. Ona a Abbot si přejí, abych s nimi jela na přednášku a pak na oběd.” „Ty sama? Ona nechce, abych jel s vámi?” Zakroutila hlavou, a přitom ji napadlo, jestli se Paul zachová

jako žárlivé dítě. Jenže tentokrát ji překvapil, protože se nečekaně zasmál.

„To je zajímavé, velice zajímavé… Ty, Mystere, jsi mladá a krásná žena, ale to není důvod, proč madam Astorová touží po tvé společnosti. Ta nedělá věci bez rozmyslu, jen tak, bez postranních úmyslů. Za tím vězí něco jiného.”

„A co jako… “

„Rafe Belloch.”

„Chceš říct, že se zlobí kvůli minulé sobotě, a tak… “

„Ale ne, ty huso!” umlčel ji Paul netrpělivě. „Není přece tvoje guvernantka, ale tuším, že si chce nejspíš zahrát na dohazovačku.”

„To nepřipadá v úvahu!” zhrozila se Mystere. „A i kdyby měla něco takového v úmyslu, jsem si jistá, že Rafe Belloch by všechny její plány zhatil. O manželství nestojí, což ona musí moc dobře vědět.”

„Pokud ti to ještě nedochází, tak Rafe má v plánu tebe, drahá.”

„To ano, ale z úplně jiného důvodu, než si všichni myslí!” „Buď tak hodná a ušetři mě těch svých hysterických teorií! Rafe Belloch do tebe může a nemusí být zamilovaný, ale jedno je jisté s tím chlapem cloumá chtíč, který jsi v něm tou svou předstíranou skromností probudila. Když vezmeme v potaz jeho bohatství, je v takovém případě mužská žádostivost snadno omluvitelná. Tohle všechno Caroline ví, takže ti vlastně prokazuje velikou laskavost.”

„Caroline? A laskavost? Copak jsi před chvíli neříkal, že ta nedělá nic bez postranního záměru?”

„Samozřejmě,” souhlasil Paul, „protože ona má v úmyslu chránit svou Carrie… před Bellochem, jestli ti to ještě nedošlo. Belloch je sice po všech stránkách výhodná partie, ovšem Caroline jaksi pochopila, že pro dceru někoho jiného. Rafea shledává přitažlivým, avšak její mateřský pud jí velí, aby se před ním měla na pozoru. Z toho důvodu ho považuje za nebezpečného, a tím pádem pro vlastní dítě nevhodného.”

Mystere potřásla hlavou. „Jestli má v úmyslu dohazovačství, tak proč mě varovala, že to, co se mi chystá říct, se mi nebude

líbit?”

Zatímco se Paul chystal odpovědět, venkovní dveře se rozlétly a dovnitř se vřítili Baylis s Evanem. „To poučování si nech pro někoho jiného, třeba pro svou mámu, jestli ti o to bude stát, ty tupce!” pěnil Baylis. „Mě nikdo nebude poučovat, jak mám zapřahat koně!”

„Na nikoho neřvi, nebo ti ukážu, zač je toho loket, ty par… ” „Okamžitě sklapněte, vy dva!” vyštěkl Paul. „Nepřeju si, abyste na sebe v mém domě řvali jako hokynáři! Navíc se tu co nevidět objeví madam Astorová, takže vám jistě nemusím vykládat, co to znamená! Koukej si vykartáěovat kabát, Evane, protože vypadáš, jako kdyby ses vyválel ve stoce, a ty Hushi… “

Hush, který po celou dobu seděl v malém křesílku pod schody, úslužně vyskočil. „Přejete si, pane?”

„Opovaž se kouřit ty svoje smrduté cigarety v hale! Když už mermomocí musíš, tak si je kuř ve svém pokoji. A dej si záležet, až tu zastaví kočár madam Astorové!” „Ano, pane.”

„Jdu se převléci.” Vydala se k točitému schodišti, ale Paul ji zadržel. „Viděla jsi tu pozvánku, co přišla včera?”

Mystere přikývla. James a Lizet Addisonovi pořádali nadcházející víkend bál, a jak pozvánka naznačovala, za účasti vévody a včvodkyně z Granville.

Paul si potěšené zamnul ruce. „To bude něco! Dámy vyplení své šperkovnice… Možná by se naskytla příležitost připravit Antonii Butlerovou o ten smaragd. Všiml jsem si, že ho často sundává a ukládá do té směšně malé taštičky, co se jí houpe na předloktí.”

Hleděla Paulovi do oči a snažila se tvářit naprosto přirozeně, protože i ona měla zálusk na Antoniin šperk. Ten by ale v Paulově trezoru neskončil. Prsten si hodlala ponechat pro sebe. Paul musel něco z jejích vnitřních úvah vytušit, protože se zničehožnic rozhovořil: „Já osobně jsem dobrák od kosti, ale jen do chvíle, než se naštvu. Nikdo v téhle rodině nebude parazitovat na druhých. Je ti to, doufám, jasné?”

A co ta pokladnice v tvé ložnici? chtělo se jí zakřičet, ale místo toho poslušně přikývla. „Copak jsem tě někdy nechala na

holičkách?”

„Možná že ne, protože jsi hodné děvče, ale také jsi impulzivní. Někdy se obávám, co bys mohla vyvést… obzvláště pokud jde o tvého bratra Brama.”

„Můžeš klidně spát, Paule. Nic takového nehrozí.”

„Doufám že ne, zlato, už pro tvé dobro.” Tvrdý, pátravý pohled ji studil až na páteři. „Odpadlictví v této rodině nestrpím. Něco takového bych nemohl prominout.”

„Opatrně, drahá,” varovala ji madam Astorová, když jí po zději pomáhali do čtyřmístného landaueru. .Je čerstvě nalakovaný a tak se místy občas drolí.”

„To jsou mi věci!” horlil Abbot jako obvykle. „Ani za mák nechápu, jak se může někdo nacpat až k prasknutí, a pak si stěžovat, že mu chleba leží žaludku? To je hotové rouhání!”

„Vyhlídky nastíněné madam Hanchonovou mě docela zaujaly,” podotkla madam Astorová. „Ta žena se posledních třicet let věnuje dobročinnosti pro chudé, takže ví, o čem mluví.”

I Mystere si musela přiznat, že ji přednáška na téma: ,Schopnost přizpůsobení se pracující třídy novému společenskému řádu’ docela zaujala. Madam Hanchonová hovořila o dělnické komunitě žijící v Novém Hampshiru, což opět podnítilo Abbota ke kritickým výlevům o naivitě chudiny obhajující utopistické myšlenky.

„Vy, Abbote, jste prostě nenapravitelný.” Madam Astorovou jeho litanie ani v nejmenším nezajímaly, protože její pozornost se upírala k Mystere. „Paní Hanchonová radila, jak zatočit s chudobou, ne s chudými.”

Mystere se pod jejím pohledem zachvěla. Co má ta žena za lubem? Co když ji prokoukla, a teď se pase na její nejistotě?

„Má drahá,” nedal se Abbot, „dělnickou třídu musíme držet při zemi, a ne povznášet.” Zatímco pronášel své hlubokomyslné úvahy, minuli Vanderbiltovy masivní budovy sloužící jako skladiště. Za nimi, na vysoké věži, odbíjely čas hodiny, na nichž stálo gigantickými písmeny napsáno: NEW YORK a HARLEM R.R. Abbotova nechuť ke zbohatlíkům, jako byli Vanderbiltové, byla pověstná, takže i nyní pohlížel na skladištní prostory s

pokrčeným nosem.

„A co si myslíte vy, má drahá?” oslovila Caroline Mystere. „Vyplatí se nám podat chudým pomocnou ruku, anebo je máme držet tam, kde jsou, jak radí Abbot?”

V duševním rozpoložení, v němž se nacházela, měla opět pocit, že si s ní madam Astorová pohrává.

„Nevím, proč bych se měla domnívat, že morálka chudých je horší než naše.”

Madam Astorová přikývla. „Dobře řečeno. Koneckonců, podívejme se na Maskovanou krásku. Vše nasvědčuje tomu, že je jedna z nás.”

S bušícím srdcem cítila, jak se jí stahuje hrdlo. Oni jdou po mně! Ze všech sil se snažila potlačit strach, aby byla schopná čelit ženině upřenému pohledu. Včerejší noviny nadělaly velký poprask ohledně krádeže Sylviiny brože. „Ano, na případu Krásky je to patrné,” souhlasila. „S takovými řečmi tak akorát přiléváte olej do ohně,” bublal Abbot. „Podejte lůze prst, a schramstne vám celou ruku. Copak nevíte, co ti nespokojenci nyní provolávají? Uvalte dané na bohaté! Jako názorný příklad poslouží jejich požadavek na novou pozemkovou daň, aby se mohla financovat výstavba veřejné dopravy pro masy. Člověk by z toho málem ohluchl, ale nejhorší na tom je to, že už před nimi pomalu nemáme úniku.”

Zatímco Abbot řečnil, Mystere se dívala na malá vychrtlá děcka pobíhající kolem kočáru. Ze špinavých tvářiček čišel hlad. I ona byla kdysi jednou z nich, a teď ji při pohledu na jejich bídu rozbolelo srdce. Zatoužila pro ně něco udělat, ale k tomu nikdy nedojde, jestli se sama vrátí na ulici, nebo skončí ve vězení.

Míjeli impozantní podloubí na Washingtonově náměstí, když se v myšlenkách opět vrátila k Rafeu Bellochovi. Její vyhlídky na přežití byly mizivé, jakmile vzala v úvahu jeho moc a bohatství stojící proti její bezmocnosti. Navíc byla nucena čelit ostřížímu pohledu madam Astorové. Copak se jí asi ta mocná žena chystá

sdělit?

Delmonikův restaurant se nacházel v Ladies’ Mile, na malém prostranství, kolem něhož vyrostlo několik majestátných

obchodních domů. Majitel rozehrál velké divadlo, když se u vchodu vítal s madam Astorovou a jejím doprovodem, aby je posléze dovedl k připravenému stolu se sněhově bílým krajkovým ubrusem, na němž ležely vyleštěné stříbrné příbory a křišťálové poháry.

Měla natolik sevřený žaludek, že si objednala pouze artyčokový salát a bílý chléb. Poté, co číšník převzal objednávku a s hlubokou úklonou k madam Astorové odkráčel, upřela mocná dáma ocelový pohled na Mystere.

A je to tady, pomyslela si se srdcem až v hrdle.

„Má drahá,” oslovila ji madam Astorová, jako kdyby královna poskytovala slyšení poddanému, „jste mladá a postrádáte životní zkušenosti. Ty vám může poskytnout jedině vědoucí žena, jíž leží na srdci vaše zájmy. Váš strýc Paul je drahoušek, a očividně vás miluje, ovšem… je to jen muž.” Caroline znechuceně střelila pohledem po Abbotovi. „A jako takový je neschopen chápat jisté finesy, týkající se… zachování ženské vážnosti a důstojnosti.”

Náhle Mystere ucítila, jak z ní spadá veškerá tíha. Prozatím si nebyla jistá, kam toto všechno směřuje, ale rozhodně ne ke krizi, jíž se tolik obávala.

„Nesmíte zapomínat,” pokračovala Caroline v poučování, „jak snadno se mladá dívka dostane do řečí. To, co podpoří mužův věhlas ve společnosti, připraví dívku o dobrou pověst, a slůvko skandál, má drahá, vám po zbytek života nikdo neodpáře. Chápete, co se vám snažím naznačit?”

„Ale ano, nepochybně máte na mysli Rafea Bellocha.”

Caroline s vážnou tváří přikývla. „Časy, kdy prostí lidé vzhlíželi k nám bohatým s obdivem, jsou nenávratně pryč. Tehdy si nikdo netroufl přetřásat naše soukromé záležitosti na veřejnosti, ale John Gordon Bennett a ten jeho zatracený plátek Herald to všechno změnili. Nasadil mezi služebnictvo své placené špehy a ti mu hlásí všechna naše uklouznutí… “

„A kvůli tomu žralokovi se hon na bohaté stal oblíbeným sportem,” přidal se Abbot.

„… a proto, má drahá, teď, když se Laňce Streeter vydal po stopě… toho, co se odehrává mezi vámi a Rafem Bellochem,

musíte se mít na pozoru,” trvala na svém Caroline. „Rafea hluboce obdivuji a uznávám mužný půvab, jímž tolik působí na ženské pohlaví, ale obávám se, že je to floutek, který hází konvence za hlavu.”

„Myslím, že mu lichotíte, Caroline,” vmísil se Abbot. „Ten chlap je obyčejný, až Bůh brání, a nemá ani tolik cti, co by se za nehet vešlo.”

„To je přehnaný úsudek,” namítla Caroline. „Podle mě je Rafe čestný muž, ale řídí se vlastními zásadami, které nemají s našimi nic společného.”

Abbot si pohrdavě odfrkl. „Podle mě je každý padouch ve srovnání s Bellochem čistý jako lilie.”

Číšník donesl jídlo a tak se odmlčeli. Oběd byl servírován na francouzském bleděmodrém porcelánu s květinovými vzory vyrobeném v Limoges. Pokaždé, když se rozletěly lítací dveře vedoucí do kuchyně, Mystere nasála, protože vůně jídla linoucí se po celé restauraci byla omamná. Obzvláště vyhlášené bylo hovězí maso pečené na rožni, předem naložené v bylinkách a jiném cizokrajném koření.

„V každém případě,” pokračovala madam Astorová, jakmile osaměli, „se musíte Rafeovi postavit a dát mu důrazně najevo, že jestli on si necení vaší nevinnosti, tak vy rozhodně ano.”

„No, to je přímo skvělé!” zasyčel Abbot. „My o vlku a vlk na prahu…”

Ironický tón mužova hlasu obě ženy přiměl, aby otočily hlavy ke dveřím. Personál právě uváděl do jídelny Rafea Bellocha. Do něj byla zavěšená Antonia Butlerová.

Mystere překvapilo, když si uvědomila, že její první reakce nebyl strach, ale žárlivost. Ani Caroline nebyla potěšená, když uviděla, jak Antonia na Rafea obdivně civí a směje se čemusi, co prohodil. Její tvář je krásná, usoudila Mystere v duchu, ale neměla by tolik cenit zuby. To jí nesluší!

V každém případě však už neměla čas čelit výtkám madam Astorové, protože Rafe je zahlédl a namířil si to k jejich stolu.

„Je mi líto, starý brachu,” zdravil se s ním přezíravě Abbot, „ale náš stůl není tak veliký, abyste si mohli přisednout.” Za tu

neskrývanou hrubost na něj Caroline vrhla pohoršený pohled. Abbot zrudl a obtížně polkl. „Skutečně, Abbote,” kárala ho, „vy se někdy chováte naprosto nemožně.”

„Stejně se k vám nehodláme připojit, protože mám nahoře rezervovaný soukromý salonek.”

Na ta slova vrhla Caroline Astorová pohled na Antonii. Každý věděl, k čemu salonky v poschodí sloužily. Tam už na ochutnávání lahůdek nedošlo, jakmile se za hosty zavřely dveře.

Aby zakryla nervozitu, pustila se Antonia do štěbetání o čemsi nedůležitém, zatímco Abbot trucovitě zíral do talíře. Mystere zvedla oči a zjistila, že Belloch si ji upřeně prohlíží. Udělal několik kroků za její židli, sklonil se a zašeptal jí do vlasů: „Zdravím, Krásko.”

Než se napřímil, ucítila, jak se špičkou jazyka dotkl jejího ucha. Ten dotek ji měl rozlítit, ale místo toho v ní vzedmul horkou vlnu vzrušení.

Poté, co popřál madam Astorové hezký den, uchopil Rafe Antonii za loket a odváděl ji ke schodům.

„Antonia a Rafe,” zamyslel se Abbot spekulativně. „Třeba vás teď ti pisálci nechají na pokoji, Mystere.”

„Já bych si tím nebyla tak jistá,” mínila madam Astorová. „Rafe Belloch je nevypočitatelný člověk, který málokdy dává najevo, jaké jsou jeho skutečné záměry.” Ženin zrak padl na Mystere, zatímco přemýšlivě pokračovala: „I když… jedno bych si troufla odhadnout: Belloch se k čemusi chystá. Podle mého hodlá záměrně rozpoutat veřejný skandál.”

„A proč by něco takového dělal? To mi přijde dost lehkomyslné a navíc zbytečné,” poznamenala Mystere, jež si konečné troufla důvěřovat svému hlasu.

„Lehkomyslné? Nesmysl! Jeho otec byl lehkomyslný, a všichni víme, jak skončil, ale Rafe je z jiného těsta, nemilosrdný a odhodlaný. A jestli to bude zbytečné? Jak pro koho. Pro něj rozhodně ne.”

Mystere se chtěla optat na Bellochova otce, ale Abbot ji přerušil. „Belloch chce, aby ho každý viděl jako trpícího idealistu,” utrousil otráveně, „ale podle mě je ten chlap plný zášti,

protože si myslí, že má právo se mstít.” „A za co?” vyzvídala Mystere.

„Na tom nesejde, to je stará historie.” Caroline se na okamžik odmlčela. „Od vás, mladá dámo, chci jeden slib.”

„Ano?”

„Tento víkend se koná u Addisonů bál. Slíbíte mi, že se budete k Rafeovi chovat obezřetně?”

Ucítila, jak se jí do tváří dere ruměnec. „Já jeho pozornosti nevyhledávám.”

„Ale drahá! Muži jsou od přírody útoční, obzvláště ti američtí, a na ženě je, aby jejich agresi tlumila. Jste mladá a stále se učíte… “

„… na rozdíl od Antonie,” vmísil se Abbot. „Ta je mladá, z dobré rodiny, a přece se chová jako poběhlice. Klidně se zavře s chlapem v salonku, všem na očích.”

„Ještě jednou mě přerušíte, Abbote, a vyřídím si to s vámi! Ani pes po vás v tomhle městě neštěkne!”

Abbot zbledl a odmlčel se.

Mystere opět pocítila ostří žárlivosti. Rafe Belloch si užívá s ženou, kterou ona k smrti nenávidí!

Caroline se k ní opět otočila. „Slibte mi, dítě, že sebemenší náznak skandálu uhasíte hned v zárodku. Rafea mám ze srdce ráda, ale nehodlám nečině přihlížet, jak vás ten ničema strhává do propasti. Dejte mi slovo, že nepřipustíte, aby na Addisonově bále vypukl skandál.”

Třebaže se její myšlenky zmateně ubíraly různými směry, neušla jí ironie požadavku madam Astorové. Caroline zřejmě pustila z hlavy možnost, že skandál by mohla vyvolat Maskovaná kráska, kdyby opět udeřila. Jak si může být tak jistá, že nedojde k další krádeži?

„Ale zajisté,” slibovala s lehkým srdcem. „Udělám, co bude v mých silách, abych pana Bellocha neprovokovala, a kdyby si přece jenom troufl, odkážu ho do patřičných mezí.”

17. kapitola

V pátek ráno dokončovala Mystere v oblékárně balení ,únikového kufříku’, jak zavazadlo nazývala. Mezi oblečení ukládala malé látkové polštářky naplněné sušenou směsí voňavých rostlin, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„Hned to bude!” zavolala, když poznala Paulovo klepání. „Ještě se oblékám!”

Urychleně zaklapla zámky a kufr kopla pod postel. Pak si pospíšila otevřít.

„Dobré ráno,” pozdravila. Jsi nějak brzy na nohou.”

„Ty také, dítě.” Okoralými rty se dotkl jejího líčka. „A co má znamenat to tmavé oblečení? Chceme, abys vypadala mladší, a ne jako nějaká usedlá matrona.”

„Mně se černá líbí,” zalhala. Pro vdovské oblečení se rozhodla z prostého důvodu: až si půjde hledat ubytování, nikdo se nebude zbytečně vyptávat. Malý černý klobouček s černou krajkou staženou do očí jí poskytne útočiště před nevítanými pohledy.

„Každý podle svého gusta,” pravil galantně, ale přesto ji něco v jeho tónu varovalo, aby se měla na pozoru.

„Děje se něco, Paule?”

„Klid, dítě, z toho mraku možná pršet nebude, ale když dovolíš, tak bych se na to posadil. Mé staré kosti mi už neslouží tak, jako dřív.”

Usadili se do dvou vypolstrovaných křesel z mahagonového dřeva.

„Jak jistě víš, jeden z policistů sloužících na ulici je na mé výplatní listině jako informátor.”

Se staženým žaludkem přikývla. „Speciální policejní skupina ta, již vytvořili, aby dostali Maskovanou krásku na ni plánuje past.”

„Cože? Jakou past?”

Paul zakroutil hlavou. „To kdybych věděl! Ti mizerové si nenechají nahlédnout do karet, ale něco visí ve vzduchu. Minulý týden navštívil inspektor Byrnes madam Astorovou a všechny dámy z její vrstvy, takže se obávám, že hodlají rozhodit sítě zítra večer u Addisonových.”

I když to byla špatná novina, nebyla to drtící zpráva, kterou ustavičně očekávala jako například hlášení z New Orleansu oznamující, že ona a Paul Rillieux jsou odpad společnosti.

„Naneštěstí,” uvažoval Paul nahlas, „nepatří náš informátor do nejzasvěcenějších policejních kruhů, takže se k němu donesou jen drobty, ale i tak je jisté, že něco pečou. Proto jsem usoudil, k mému velkému zármutku, že bude lepší, když se Kráska stáhne do ústraní - alespoň dočasně.”

Na to neměla odpověď, protože opět si pomyslela cosi o ironii osudu. Za normálních okolností by takový návrh vítala, kdyby se nerozhodla udělat se sama pro sebe. Do ústraní se hodlala uchýlit hned po bálu, jakmile uloupí smaragd, či jiný šperk podobné hodnoty.

„A a co náš příjem? Můžeme si takové ztráty dovolit?”

„Pochopitelně že ne! Přece jsi viděla naše měsíční účty! Samotný pronájem domu stojí malé jmění, a teď tu s námi ještě žije Hush, o jehož příspěvek z ulice jsme také přišli.”

„Takže… co budeme dělat?”

Paulova liščí tvář neprozrazovala nic z toho, co se odehrávalo v jeho nitru. „Z krátkodobého hlediska bychom mohli Baylise a Evana častěji posílat ven. Bohatí lidé jsou na dovolených a řada rezidencí je prázdná nebo špatně hlídaná.”

„Jen si uvědom, jak to dopadlo minule,” připomněla mu. „Málem je přistihla služka.”

„Dobrá, dobrá, předpokládám, že i Hush a Rose se můžou na čas vrátit ke kapsářství, třebaže riziko je příliš veliké. Někdo by v nich mohl poznat naše služebnictvo, a to by bylo špatné.”

Mystere na něj upírala přímý pohled. „Prozatím jsme hovořili o tom, co by se dalo podniknout v nejbližší době, ale jak vidíš naši situaci v dlouhodobém výhledu? Hodláš se vzdát života na vysoké noze?”

Paul zakroutil stříbřitou hlavou. „Samozřejmě že ne! Tedy alespoň tobě to nehrozí, pokud využiješ svého ženského půvabu, aby ses dostala do lukrativnějšího prostředí… “

„Co myslíš, tím lukrativnějším prostředím?” optala se podezíravě, třebaže se jí strachy roztřásla kolena.

„Například provdat se za Rafea Bellocha,” odvětil naprosto otevřeně.

Nejprve se mu chtěla vysmát do očí, protože ta představa byla naprosto vzdálená od reality ale pak se jen kousla do rtu rozhodnutá přesvědčit ho za každou cenu, jak zcestný je to nápad.

„Už jednou jsem ti jasně vysvětlila, Paule, že Belloch není člověk, který by se hnal do ženění.”

„Ale vždyť…”

„Já vím! Já vím! Projevil o mně… jistý zájem, který ty nazýváš chtíčem. Možná je to kombinace obojího, ale muž Bellochova ražení se nepožene k oltáři jen proto, že s ním cloumá chtíč!”

„Pravda, ale kde neuspěje chtíč, tam by mohl zapracovat skandál.”

Zlosti zrudla až ke kořínkům vlasů. „To raději skončím jako pouliční zlodějka, než bych se snížila k takové podlosti!”

„I to se ti může stát, ale uvědom si, že když jde o peníze, končí veškeré pokrytectví. Jak myslíš, že John Jacob Astor nebo Cornelius Vanderbilt přišli ke svým majetkům? Dokážeš si vůbec představit, kolik lidí zemřelo v dolech jen proto, aby se paničky z nejvyšších kruhů mohly honosit zlatem a diamanty? Mně osobně je to srdečně jedno, ale ty bys o tom měla zapřemýšlet.”

„I kdybych byla schopná zaplést Rafea do skandálu, nebo kdybych se za něj čirou náhodou hodlala provdat, stejně by to nefungovalo.”

„To jsem zvědav proč.”

„Protože ty stále zapomínáš, že on nemá v úmyslu svést mě, ale zničit nás, Paule!”

„Jestli je to tak, tak proč potom vyhledává každou příležitost, aby se o něm a o tobě mohli čtenáři dočíst ve všech novinách? Tohle není žádný Dandy, který si libuje, když si o něm vrabci cvrlikají na střeše. Rafe je solidní muž vládnoucí mocné říši,

kterou vlastníma rukama vybudoval. Proč by tolik riskoval? Kvůli pochybné popularitě?”

„Na to ti neodpovím, protože do jeho duše nevidím ,pokud nějakou má , ale jedno ti řeknu: je to poslední člověk na světě, který by se sebou nechal manipulovat,” zdůraznila.

„I tak může být východiskem z nouze.”

Nemilosrdný ton Rillieuxova hlasu ji roztřásl, protože kdykoliv Paul takto promluvil, schylovalo se k potížím.

V pátek po poledni si Mystere pronajala malý, ale přiměřeně drahý pokojík na Hlavní třídě v čísle 720. Pension sousedil s oprýskaným domem, kde bydlely početné rodiny namačkané v nevelkých bytech.

Uvedla jméno Lydia Powellová, a vymyslela si, že její manžel byl nedávno zabit při výbuchu kotle na jednom z parníků křižujících řeku Hudson. Proto prodala dům v Brooklynu a snaží se uskromnit, aby vystačila s penězi. Domácí si ji nejdřív zevrubně prohlédla, jako kdyby ji chtěla požádat o doporučení, ale pak si řekla o měsíční nájemné předem, protože upravený zevnějšek neznámé a oblečení z kvalitní látky ji přesvědčily, že má před sebou movitou osobu. Nakonec ženu obměkčila informace, že Mystere nehodlá jíst s ostatními strávníky ani nepožaduje slevu.

Nyní, s klíčem bezpečně uloženým ve vnitřní kapse a penzionem za zády, se uvolnila a strhla z hlavy klobouček se závojem. Byl příjemný den, a tak si chtěla užít teplého slunce. V této části mčsta se nemusela obávat, že ji někdo pozná.

Poslední dobou nebyl Paul příliš štědrý s kapesným, a ona teď utratila většinu peněz, co měla v hotovosti za ubytování. Proto si s sebou vzala vlastní šperky, aby těch pár kousků nechala ocenit u spolehlivého klenotníka, kterého znala Paulovým prostřednictvím. Tys to dopracovala, pomyslela si hořce, a musela se v duchu pousmát. Maskovaná kráska, a prodává vlastní šperky!

Potíže nastaly hned ráno, v den, kdy se konal u Acldisono-vých bál a kdy už bylo příliš pozdě, aby myslela na záchranu. Navíc byla tak ochromená hrůzou, že nebyla schopná rozumně

uvažovat.

Na snídani sešla brzy zrána, protože dopoledne hodlala strávit v centru Manhattanu. Chystala se zajít do univerzitní knihovny, kde pravidelně pátrala po heraldických znacích. Nedávno se doslechla, že získali z Evropy nové publikace, a to ji přirozeně zajímalo. Třeba se jí podaří rozluštit rodový erb na tom záhadném dopise.

Už na schodech slyšela Hushův rozčilený hlas rozléhající se po celém domě, jako kdyby se s někým do krve hádal.

Asi další roztržka s Baylisem a livanem, pomyslela si nejdřív, protože ani jeden si Hushe příliš neoblíbil v domnění, že Paul chlapce příliš protěžuje a kazí. Spěchala do haly v obavách, aby se hádka nezvrhla ve rvačku, ale pak zaslechla čísi drsný hlas, který nepoznávala.

„Zavři tu svou nevymáchanou hubu, ty jedno drzé štěně, nebo uvidíš! Přišel jsem, abych prohodil pár slov se slečinkou Rillieuxovou, a na tom trvám!”

Ale Hush se nedal. „A já zase trvám na tom, že mi povíte, v jaké záležitost s ní chcete mluvit!”

„Co je ti cio toho, ty jeden zatracenej smrade… “

„Ticho, vy oba! Okamžitě nechtě toho chlapce na pokoji!”

Hush se opíral clo dveří, co mu síly stačily, aby neznámý nepronikl do domu, ale cizí návštěvník byl bezesporu silnější. Byl to hrubě vypadající chlap, kterého Mystere nikdy neviděla. Nebyl tak podsaditý a silný jako Evan, ale přesto se jí ani trochu nelíbil.

„My se známe, pane?”

První promluvil Flush. „To je Sparky, Mys-chci říct, madam. Však víš, ten, o kom jsem ti povídal.”

Na okamžik zkoprněla, ale pak si vzpomněla. „Ach, ano! Přítel Lorenza Perkinse.”

„Spíš by se dalo říct obchodní partner, než přítel,” upřesnil Sparky.

„Z jakěho důvodu si troufáte dobývat se do našeho domu?” optala se povzneseně, třebaže jí bylo jasné, že Sparky přišel vydírat.

„No, bejt várna slečinko, tak si tolik nevyskakuju, protože

bych vám moh lehce srazit hřebínek.”

S jednou nohou ve dveřích vrhal na ni Sparky potměšilé pohledy Přepychové vybaveni haly ho zjevně vyvedlo z míry, takže přestal chrlit urážky.

„Udejte, prosím, důvod vaší návštěvy.” Snažila se, aby hlas zněl pevně, ale přitom si připadala, jako by se pod ní propadala zem.

Sáhl do kapsy levného pracovního oděvu, jaké se teď vyráběly, plného špinavých skvrn, a wtáhl složený list papíru.

„Věc se má tak,” začal nyní s jistějším tónem, „že tohle hodlám doručit jistému magnátovi - my oba víme, komu. Noviny o vás píšou skoro každej den.”

Beze slova přistoupila k Hushovi a ze Sparkyhó ruky si vzala nabízený přeložený papír. Potom ustoupila a rozevřela ho. Pečlivě vybraná slova byla napsaná černým inkoustem a dopis působil dětinsky a pompézně zároveň.

Drahý pane Bellochu,

živím se jako detektiv, který čirou náhodou padl na zajímavé skutečnosti týkající se jisté mladé dámy. Ty skutečnosti by třeba zajímaly i vás. Například, proč pátrá po bratrovi, jehož příjmení ani nezná? A proč se převléká za vdovu, kdykoliv se sejdeme v parku, aby mě za mou práci vyplatila? A jestliže opravdu patří do vyšší společnosti, tak proč byl její bratr přinucen sloužit na moři jako obyčejný námořník? Pokud toužíte získat více informací pošlete mi zprávu na č. 21 v Amosově ulici.

Váš L. Perkins

Zatímco četla, Hush se k ní přitočil. „Sparky a ten druhý chlap,” sděloval jí tlumeně, „chtějí zbohatnout. Vzpomínáš si? Ty opice a flašinety?”

Přikývla a dopis srolovala. Z toho, co se dočetla, věděli o ní tihle mizerní vyděrači moc málo. Ve své podstatě nic, co by už nezjevila Lorenzovi. K její smůle však mocný magnát prahl po vendetě, a tak nepochybně využije sebemenší informace, aby ji

mohl trýznit.

„Požadujeme pět set dolarů v hotovosti,” upřesnil Sparky. „Můžete zaplatit hned, anebo tu sumu doručit Lorenzovi na obvyklé místo dneska v pět odpoledne.”

Pochopitelně že výhrůžka zveřejnění mimomanželského vztahu Perkinse nijak nevyvedla z míry. lamentovala Mystere v duchu, zatímco horečně uvažovala jak z té šlamastyky ven. Detektiv byl mizerný, ale dokázal si spočítat, že to ona má co ztratit, protože kdyby se odvážila zveřejnit jeho zločin, udělal by on totéž.

„To je pustý nesmysl!”

Sparky jí vytrhl papír z ruky. „Ani se mi nezdá! Podle mě je to povedený šprým, a my se o něj hezky podělíme s Bellochem.”

„To… to je velká suma,” zaprotestovala. „Nemám u sebe tolik peněz.”

Sparkyhó masitá tvář se zkřivila do odpudivé grimasy. „To povídáte vy, ale já si nenechám věšet bulíky na nos.”

Od dveří měl dobry výhled na drahý perský koberec a módní mramorový stolek používaný na došlou poštu. „Ale no tak, koťátko! Jen se podívejte, v jakým přepychu si žijete! Vždyť to je hotový palác! Nechceme po vás zase tolik, jen pár babek. Psovi stačí hodit kost. aby se nažral.”

„Pět set dolarů se sotva dá považovat za kost.” Panikařila, a tak mluvila, co jí slina na jazyk přinesla.

To, co se před ním odehrávalo, se Hushovi ani trochu nelíbilo. Chystal se promluvit, ale Mystere mu položila ruku na rameno a umlčela ho. V duchu se rozhodla pro zdržovací taktiku. Kéž by se jí podařilo udržet je na uzdě do doby, než bude mít Antoniin prsten. Pak uprchne, a všechny hrozby nechá za sebou.

„Nemůžu vám zaplatit najednou,” začala smlouvat, „ale pošlu Hushe se zálohou.”

„Kolik to bude dělat?” vyzvídal Sparky.

„Padesát dolarů.”

„To je sakra málo!”

„Ty válíš sudy s naloženýma rybama za dolar denně!” vmísil se rozčilený Hush, jemuž se hlas chvěl zlostí.

„Drž hubu, ty skrčku, než ti ji natrhnu!” vyštěkl Sparky. „Padesát dolarů,” zopakovala Mystere, „a další budou na cestě.”

„Ale kdy?”

„Brzy. Jakmile se mi je podaří získat.”

Sparky předstíral, že nabídku zvažuje, ale věděla, že vyhlídka na padesát dolarů ho rozjařila.

„Dobrá - tak teda v pět,” zopakoval.

„Padesát babek v hotovosti, a žádný triky, slečinko, nebo to hned doneseme Bellochovi.”

Mystere pohlédla Sparkymu přímo do očí. „A co mu donesete?”

Chlap cosi zachrčel a rychle se vytratil, protože usoudil, že se pohybuje na tenkém ledě.

I kdyby to, co sepsali, bylo jediné, co by měl Belloch v rukou, bylo by to dost, aby si najal tucet mnohem lepších detektivů, než byl Perkins. Ti by se pustili po stopě jako ohaři.

Po celou dobu Sparkyho přítomnosti se ze všech sil držela, aby zachovala chladnou hlavu, ale jakmile Hush přibouchl dveře, měla pocit, že omdlí. Nohy jí odmítly poslušnost, takže se zapotácela a málem upadla, kdyby k ní Hush nepřiskočil a nepřidržel ji.

„Mystere!” Vzal ji za ruku a odvedl ji k modernímu she-ratonskému křeslu poblíž telefonu. „Nechceš se napít, nebo tak

něco?”

Chlapec se na ni díval natolik vystrašeně, že ho poplácala po tváři. „V knihovně na barovém stolku stojí karafa s brandy a několika sklenkami. Byl bys tak dobrý a kapku mi nalil?”

Hush vyrazil z haly, a Mystere začala uvažovat, jak je možné, aby její život nabral tak špatný kurz.

Jediné, co požadovala, se zdálo být tak prosté a přímočaré: najít bratra a zjistit, kdo skutečně jsou. Bez Brama si na tomhle mizerném světě připadala nesmírně opuštěná, a beze jména a pokrevního příbuzenstva jí připadalo, že je vyvrhel. Jenže cesty osudu se neubíraly přímo - jak už, koneckonců, potvrzovala návštěva toho ničemy.

„Tady to máš, Mystere.”

Hush se vrátil se sklenicí naplněnou brandy až po okraj. Soucitný výraz na jeho tváři ji tak dojal, že postavila sklenici na stolek a objala ho. „Chci, aby sis zapamatoval všechno, o čem jsme mluvili. Muž se slušným vzděláním se může domoci slušného živobytí. Takového, na jaké bude hrdý. Ty jsi bystrý hoch a máš laskavé srdce.”

„Co bylo v tom psaní, co ti ukazoval?”

„Na tom nesejde. Slib mi, že se budeš vzdělávat, i kdyby se dělo nevím co.” Chlapec přikývl.

„A taky mi musíš slíbit, že kdyby došlo k nejhoršímu -což by postihlo nás všechny - chci, abys po pravdě vypověděl na policii, jak tě Paul učil krást.”

Jaké potíže? Něco se chystá?”

„Možná, ale ať už se stane cokoliv, ty musíš být pravdomluvný a respektovat autority. Pak bude všechno v pořádku. Slibuješ?”

Váhavě přikývl. „A co bude s tebou, Mystere? Budeš i ty v pořádku?”

„V to doufám,” odpověděla se vší upřímností. „Víš, kde je ta velká fontána v Centrálním parku?”

„Ten anděl?”

„Ano, ten.” Hush kývl.

„Později ti dám nějaké peníze, abys je odnesl panu Perkinsovi, tomu člověku s navoskovaným knírkem. Muži, kterého jsi sledoval.”

Čas určený na studium vypršel. Místo dalšího vysedávání v knihovně se teď odebere ke klenotníkovi, aby prodala své oblíbené náušnice. Černé perly zasazené v kapce zlata. Ty měly hodnotu mnohem větší, než padesát dolarů.

„Ti dva nemají právo s tebou takhle zacházet!” prohlásil Hush sveřepě.

„Na tom nesejde. Ty se ale nemusíš ničeho bát, protože ono to už s námi dvěma nějak dopadne.”

V duchu ale viděla Bellochovu krutou grimasu, jak jí vrhá do tváře jedno obvinění za druhým. Takovou strašnou představu nedokázala zaplašit ani pořádná dávka brandy.

18. kapitola

Bývalý nejvyšší soudce vrchního soudu, nyní již důchodce, James Addison s chotí Lizet trávili každou zimu ve své vile v Mexico City. Na Manhattan se vracívali jako tažní ptáci začátkem dubna, jakmile opadl poslední sníh. Jejich pravidelný letní bál se u madam Astorové a ostatních vyvolených těšil velké oblibě. Zčásti také proto, že se ho většinou zúčastňovaly některé cizí celebrity. Newyorčané, kteří měli v Paříži a v Londýně punc zazobaných zbohatlíků, se tetelili blahem, když mohli světu předvést svou kosmopolitní tvář.

Mystere takové rušné dění vítala, protože konečně odvedlo pozornost tisku od Maskované krásky a veřejnost od Streeterových klepů. Dnešní večer měl být obzvláště slavný, protože se měli dostavit vévoda a vévodkyně z Granville čili dokonalé spojení peněz a starobylého titulu.

Brzy po příjezdu byli Paul a Mystere krátce představeni šlechticům. Vévoda překypoval mládím a energií, zatímco jeho mladá atraktivní manželka se projevovala usedleji, což jí nikterak neubíralo na vznešenosti. Mara Sheridanová byla okouzlující černovlasá irsko-americká kráska, ne nepodobná staršímu bratru Trevorovi, který, na rozdíl od ní, působil neklidným dojmem, protože se ustavičně rozhlížel kolem sebe, jako by někoho hledal. Mystere se před nimi elegantně uklonila, což oba upoutalo, a vévodkyně jí dokonce pochválila šaty z krémově bílého hedvábí odhalující paže. Paul ji ale překvapil, protože než stihla domluvit s vévodkyní, vzal ji za ruku a téměř stydlivě ji odtáhl stranou. „Nesmíme zaclánět, drahá! Podívej se na tu řadu, co stojí za námi.”

„Ale Paule! Ona se na něco ptala, a tys mě odvlekl sotva v polovině věty! To nebylo příliš zdvořilé. Viděla jsem jí to na tváři.”

„No a co? Mám něco důležitějšího, co ti chci ukázat.” Jakmile opustili dav čekajících, majordomus je doprovodil do sálu. „Snaž se tam nedívat, ale támhle za orchestrem stojí inspektor Byrnes. Povídá se, že dnešní večer se někteří jeho lidé převlékli za sloužící. Taky si všimni těch třpytících se pokladů, co si přítomné dámy navlékly na sebe, aby se ukázaly. Něco se ale chystá, a třebaže jsme na tom momentálně bídně, radím ti, abys nepodlehla pokušení a držela se stranou.”

„To se spolehni.” V tu chvíli to myslela téměř vážně, ale stačil rychlý pohled, aby se ujistila o dvou věcech, Rafe Belloch nebyl přítomen a Antonia Butlerová měla na prstě svůj smaragdový prsten.

Brzy ji ale zaplavily zrádné myšlenky týkající se například Rafeovy nepřítomnosti. Proč tu není? Co když obdržel nějaké zprávy z New Orleansu? Třeba je jeho neúčast součástí pasti, jak se o ní Paul zmiňoval. Aby ji záměrně vyprovokoval k nepředloženému činu, což by znamenalo, že policie ji podezírá.

Jenže musela uvážit dvě varianty: strach z odhalení proti bryndě, do které spadla. Paulova naděje, že Rafe by se mohl stát jejich finanční záchranou, byla absurdní. Ona měla na vybranou: buď ukradne Antoniin prsten, nebo bude pasivně vyčkávat, až ji odhalí. Poté bude následovat veřejné ponížení a uvěznění.

Procházela se mezi hosty a snažila se působit nenápadně. Dvakrát si zatančila valčík: jednou s právníkem Georgem Templetonem Strongem, a podruhé s mladým kadetem, který zrudl až za ušima, když odmítla jeho neohrabané flirtování. Poslední věc, co potřebovala, byl muž, který by se od ní po celý večer nehnul.

Když opět osaměla, došla si ke koktejlovému baru, kde požádala o sklenku citronády. Vedle ní se nečekaně vynořil Abbot Pollard, který podle toho jak vrávoral, měl už v sobě nejmíň tři nebo čtyři číše ginu.

„Venku jsem narazil na Lanceho Streetera. Stojí tam s tou novinářskou sebrankou, a vypadá to, že dnes v noci odtáhne notně zklamán,” pravil, když se s ní pozdravil. „Přijměte mé nejhlubší gratulace.”

„A k čemu?”

,.K tomu, že jste se dokázala vyhnout tomu vulgárnímu prevítovi Bellochovi. Přesně tak, jak vám radila Caroline. Chytré děvče!”

„Na tom není nic chytrého, když se nedostavil.”

„Ne? Potom to musí být jeho dvojče, kdo právě tancuje s

Carrie.”

V naprostém zmatku sledovala jeho pohled, když vtom Bellocha a Carrie zahlédla na parketu.

Okamžitě zalarmovala všechny smysly. To jí nebylo podobné, aby něco při příchodu přehlédla. Obzvláště muže, který se pomalu, ale jistě stával její Nemesis. Takové uklouznutí si nemůže dovolit! Rozhodné ne tuto poslední noc. Opět ji napadlo, zda to není součást nějakého důvtipného komplotu.

„Kdy dorazil?” vyzvídala na Abbotovi. „To vám nepovím, a upřímně řečeno, je mi to dočista jedno. Podle mě by klidně mohl prodávat shnilé ovoce v Jabloňové ulici, protože na víc nemá.”

Jak noc pokračovala, Mystere si k svému úžasu uvědomila, že slib daný madam Astorové dodrží bez větších překážek, protože ne ona, ale Rafe Belloch se vyhýbal jí. Kromě těch jeho pozorných očí, které ji pronásledovaly všude, kam se vrtla.

Otevřeně věnoval pozornost Carrie a opakovaně s ní tančil, za což ho stíhaly Antoniiny zuřivé pohledy. Ať už měl za lubem cokoliv, madam Astorová to nehodlala déle snášet. Když se chystal opět si zatančit s Carrie, Caroline ho spárovala s vévodkyní a Carrie s vévodou. Oba návštěvníci, jak se zdálo, byli se svými partnery navýsost spokojeni.

Paulovi se podařilo na okamžik se odpoutat od hloučku sroceného kolem madam Astorové a připojit se k Mystere. „Ty jsi zkrátka natvrdlá!” obvinil ji bez okolků.

„O čem to mluvíš?”

„Přece o Bellochovi. Ty hloupá! Copak nevidíš, že flirtuje s Carrie, abys žárlila? Jdi si s ním promluvit.”

„Nic takového neudělám, a kromě toho madam Astorová mi poručila, abych se mu vyhýbala.”

„To má být vděk za všechnu snahu, co jsem do tebe

investoval?” zasyčel s těžce skrývanou zlostí. „Mladá dáma si zřejmě přeje, abychom všichni skončili ve vězení pro dlužníky nebo ještě hůř.”

„Já nejsem ten, kdo vydržuje nákladný dům, aby udělal dojem na bohaté.”

„To je součást naší kamufláže, hlupačko!” „Hlupák jsi ty!”

Paul vykouzlil úsměv, jenž by mu mohl závidět i ten nejslavnější ze všech herců, a bryskně odkráčel.

Mystere si našla málo osvětlený koutek, kde pod rouškou pozorování tanečníků mohla sledovat celý sál. Každou chvíli očekávala, že Rafe se odpoutá od vévodkyně z Granville a připojí se k ní, aby si z ní mohl utahovat, ale nic takového se nedělo.

Myslela si, že už ho trochu zná, ale ten člověk ji opět překvapil. Do konce bálu zbývaly necelé dvě hodiny, když se jednoduše vytratil. V jeho případě to nebylo nic neobvyklého, protože málokdy dostál společenským konvencím, když přišlo na loučení s hostitelem. I madam Astorová ho postrádala, jak se zdálo, protože se pátravě rozhlížela kolem sebe, a na její tváři seděl zmatený výraz.

Mystere nevěřila, že se jednoduše vypařil, aniž by ji vyhledal… Jistě, pokud to ovšem nebyla součást komplotu. S odchodem Rafea Bellocha si jí téměř nikdo nevšímal, a ona za to byla vděčná, protože se cítila v báječné anonymitě.

Ale co když se cítí až příliš báječně? Co když ji odněkud bedlivě pozorují čí si oči?

To je nesmysl! Opravdu si myslíš, že každý host má spadeno na tebe? A co vévoda a vévodkyně? Paul má pravdu, jsi hloupá!

Zatímco se obírala neradostnými myšlenkami, odkudsi z davu se vynořila kníratá tvář, která si to neomylně namířila rovnou k ní.

“Jak se daří, slečno Rillieuxová? Nejste nějaká bledá?” optal se inspektor Byrnes starostlivě.

Na okamžik se jí stáhlo hrdlo, ale pak si uvědomila, že kdyby na ni něco chystali, inspektor Byrnes by ji sotva vyhledal. Tím, že by upoutal její pozornost, mohla by jejich plány zhatit.

„Díky za optání, inspektore. Jsem v pořádku, jenom mě trochu pobolívá hlava. Až přijdu domů, tak si vezmu prášek.”

„Nemám vám donést sklenku šampaňského? Na moji manželku to vždycky zázračně účinkuje, když ji rozbolí hlava.”

„Ne, ne, to bude dobré, ale trochu vody bych si dala.”

Inspektor odešel, a jí se zvedla nálada. Opět se ujistila, že jí nic nehrozí, a že by si s ní nepovídal, kdyby byla v podezření. Vrátil se s pitím, a chvíli si příjemně povídali. Pak, jak vyžadovaly společenské zvyklosti, se omluvil a odešel, protože se neslušelo, aby se ženatý muž dlouho vybavoval se svobodnou dívku.

S nově nabytou sebedůvěrou obrátila pozornost k Antonii a k jejímu oslnivému prstenu. Uchýlila se pod galerii, kde si našla nové místo, odkud mohla sledovat dění po celém sále. Stála tam harfa opřená o zeď. Začala se kolem ní zvolna procházet a občas zabrnkala na struny, jako kdyby zkoušela její zvuk. Náhodný pozorovatel by soudil, že se jedná o nudící se návštěvnici, která se uchýlila stranou, a teď neví, jak se zabavit.

To ovšem byla mýlka, protože ve skutečnosti s ostříží pozorností sledovala taneční rej a obzvláště Antonii, která se v tu chvíli procházela bez doprovodu.

Konečně se zdálo, že nadešla pravá chvíle.

Zhrzená Antonia, které se Rafeovo flirtování s Carrie dotklo, si dopřávala několikátou sklenku vína u baru. Zakřiknutá chudinka v žádném případě nikdy nebyla, takže teď dělala oči na téhož kadeta, jehož Mystere předtím odmrštila. Policisté budou přesvědčeni, že jeho uniforma poskytuje Antonii dostatečnou ochranu a že prsten je v bezpečí, mudrovala v duchu. To je ukolébá. A vskutku to vypadalo, že nikdo nevěnuje dvojici přehnanou pozornost.

Ovšem pokud by se Antonia rozhodla ponechat prsten na prstě, bylo by veškeré plánování zbytečné. Mystere byla nesmírně talentovaná, díky Rillieuxovu usilovnému výcviku, ale kouzelnice nebyla. Prsten z prstu stáhnout nedokázala, třebaže bez obtíží rozepínala náramky na zápěstí. Smaragd byl ale dost těžký a nepohodlný, takže ho Antonia během večera většinou

několikrát odkládala.

Což také v následující chvíli udělala. Bezmyšlenkovitě ho sundala z prstu a vložila do malé taštičky pošité korálky.

Mystere ucítila, jak jí prudce tepe ve spáncích. V rukávu ukrývala malé nůžky, které si připravila, než odjeli z domova.

Zvolna, jako by bez zjevného cíle, se vydala ke dvojici. Přitom se nenápadně rozhlížela kolem sebe, aby vystihla pravý okamžik, jak říkával Paul.

Ale nikdo o ni ani okem nezavadil, protože Caroline přesvědčila Paula, aby předvedl malou ukázku svých schopností. Ti, co netančili, se shlukli kolem něj, včetně cele zaujatého inspektora Byrnese.

Hlavně se neukvapit, ozýval se vnitřní hlas zkušené zlodějky. Jakmile se však přiblížila k Antonii a kadetovi, zaplavil ji všestravující strach, jenž paralyzoval její vůli. Tahle krádež nebude lehká. Musí se přitočit k Antonii s lehkostí pírka, a konat tak rychle, jak jen to půjde, protože za sebemenší neobratnost by tvrdě zaplatila.

V poslední chvíli málem od svého záměru upustila. Byla téměř rozhodnuta nechat prsten plavat, když se jí před očima zjevila Bramova tvář, tvář zlatovlasého námořníka, na něhož před lety vykřikovala jeho jméno. Ten obraz jí dodal novou sílu a přiměl přehodnotit stávající situaci. Rillieuxovo poučování jí nyní přišlo náramně vhod.

Lehce a s elegancí, Mystere, jako kdyby ses vznášela, ale přitom střelhbitě, jako zabíjející jestřáb. Uvolnila klipsnu spínající vnitřní kapsu v rukávu, aby byla připravená. Příchod k baru načasovala na chvíli, kdy byla Antonia plně zabraná do hovoru s kadetem. Kabelka navlečená na lokti volně ležela na skladech sukně.

Nastal okamžik naprostého soustředění. Po něm následoval bleskurychlý pohyb, jedno šmiknutí - a prsten byl její.

Měla pocit, že se radostí zalkne, když si razila cestu galerií ven na vzduch. Prozatím se cítila v bezpečí. Později bude její předčasný odchod nepochybně spojován s krádeží, ale to už bude v úkrytu.

Zadul studený vítr. Na pozdní červen byla poněkud chladná noc, jak si posléze uvědomila. Při dalším větrném poryvu se zachvěla zimou a zatoužila po svém plášti. Pod rozsvícenou lampou zahlédla postávajícího dveřníka. „Zavolejte mi, prosím, drožku. Necítím se dobře a ráda bych odjela.”

,Jak si přejete, madam.” Dveřník se rozběhl k nedaleké rušné třídě.

Věděla, že ji čeká spousta problémů, že bude muset čelit Rillieuxovi. Už brzy prořízne poklidnou noc ostrý hvizd policejní píšťalky, jakmile Antonia zjistí ztrátu prstenu. Ale pokud ji štěstěna neopustí, stihne dojet domů, naložit zavazadlo a schovat se v úkrytu.

Náhle se ze stínů nedalekého křoví vynořila postava. Nejprve si myslela, že je to další sloužící, ale najednou zjistila, že civí na strážníka. Ten na ni mířil pistolí. V další vteřině jeho oči sklouzly ke kabelce, kterou svírala v ruce.

„Takže tady máme tu naši malou zlodějku, co si nedá pokoje! Stoupněte si sem pod světlo, ať si vás pořádně prohlédnu, abych mohl referovat inspektoru Byrnesovi.”

A je to tady! Noční můra se zhmotnila! Cítila, jak ji polévá horko a hrne se jí do obličeje. Takhle hloupě se nechat chytit!

Strážník netrpělivě zamával pistolí. „Tak pojďte, pojďte! Jak se jmenujete!”

Instinktivně udělala krok zpátky. „Tak pozor, slečinko! Se mnou nejsou žádný špásy! Na ženskou jsem nikdy nevystřelil, ale co není, může bejt! Stůjte!”

Pud sebezáchovy byl silnější, než strach. Vykasala si sukni a v panické hrůze se rozběhla do tmy. Bylo jí jedno, kam pádí. Hlavně někam hodně daleko, do bezpečí! Vřítila se do boční ulice, kde parkovaly kočáry. Zřejmě sem podvědomě zamířila v naději, že si tu najme drožku nebo že narazí na Hushe a ten jí pomůže dostat se z úzkých. V hlavě jí bušilo několik kovadlin, slyšela štěkot psů, pak ostrý hvizd policejní píšťalky následovaný ojedinělým výstřelem. Ucítila bolest v rameni, ale přesto uháněla jako kdyby za ní hořelo, i když ji těžká saténová sukně tížila jako kamení.

Běžela do chvíle, než se vedle ní náhle otevřely dveře jednoho z čekajících kočárů a silné paže ji vtáhly dovnitř. Cítila, že rána krvácí, ale přesto s uchvatitelem bojovala, co jí síly stačily. Bylo to však marné. Mozolnaté ruce ji jako svěráky uvěznily na sedadle.

Pak se v noční temnotě k jejím uším donesl hlas Rafea Bellocha. „A mám tě, Maskovaná krásko!” Tehdy pochopila, že její osud je zpečetěn.

19. kapitola

„Pusťte mě! Nechtě mě být!” vykřikla prosebně ve snaze vyprostit se z mužova železného sevření.

„To mě ani nenapadne,” odtušil suše a klepl do střechy. Na mužův pokyn se koně pustili do klusu.

Usadil se na protějším sedadle a v matném světle lucerny si ji prohlížel.

Vrhla se na dveře, aby je rozrazila a seskočila na zem, ale i v tom jí zabránil a nešetrně s ní mrštil zpátky.

„Máte zatracené štěstí, protože novináři už vyklidili scénu. Tahle malá epizoda se odehrála beze svědků, takže v zítřejších novinách nebude nic, co by stálo za zmínku, ale nepochybné by si zgustli na tučnějším soustu, co myslíte?”

Očekával její odpověď, ale nedočkal se. Nestál jí ani za pohled.

Jemné, ale nekompromisně ji přiměl, aby mu ukázala zranění. Pátravě si je prohlédl, vytáhl z kapsy kapesník a ránu obvázal.

„Není to nic vážného, ale zůstane vám malá jizva. Naštěstí se kulka o kůži jen otřela.”

Usadil se zpátky na své místo a několik dlouhých mučivých okamžiků ji sledoval. „Tak co jste uloupila tentokrát?” optal se přímo. Já osobné si myslím, že jste si dělala zuby na Antoniin smaragd.”

Dívala se na něj, jako kdyby byl vzduch. Stále nic neříkala, protože nebylo co. Jednou rukou se držela za zraněnou paži a v druhé svírala odcizenou kabelku.

„Hezky jste si to zavařila. Krásko! Celou noc jsem z vás nespouštěl oči, protože jsem cítil v kostech, že máte něco za lubem. A tak si jistě dokážete představit, že mě nikterak nepřekvapilo, když jsem uviděl, jak na vás strážník míří pistolí. Jen se na sebe podívejte: jste zraněná a já vás mám v hrsti. Není

to k popukání?” „Pusťte mě!”

„Pustit vás?” Něco takového mu zjevně přišlo absurdní. „Ale víte co? Já vám dám na vybranou: bud’ půjdete se mnou, nebo vás odvezu zpátky k Addisonovým. Co je pro vás větší zlo? Podvolit se mně, nebo se postavit tváří v tvář rozvášněnému davu? Taky bych mohl rozhlásit, aby si všechny dámy udělaly inventuru svých šperků. Co říkáte? Se mnou, nebo s inspektorem Byrnesem a tím horlivým strážníkem?”

Obludnost Rafeovy nabídky ji uzemnila. Její mlčení si vyložil po svém, protože se rozesmál.

„Přesně, jak jsem si myslel.”

Začala se třást. Ne chladem, nebo z bolesti, ale z akutního strachu. Neexistovalo nic horšího, než čelit nevypočitatelnému Rafeu Bellochovi a všemu, co s ním souviselo.

Sundal si pláš ť a přehodil jí ho přes ramena. Přitom hrábl po Antoniině kabelce. „Ukažte mi vaši kořist.”

Bezmocně přihlížela, jak ji otevírá a vysypává obsah do klína. Mezi ženskými drobnostmi uschovaný v krajkovém kapesníku se zatřpytil předmět jejího zájmu, veliký smaragdový prsten. I v pološeru zasvítil tak, že jeho světlo bralo clech.

Rafe obdivně hvízdl. Zvedl prsten k očím a pomalu ho prozkoumal. Na první pohled bylo patrné, že zlatník odvedl skvělou práci, protože každá faseta byla dokonale vybroušená.

Odpoutal se od prstenu a upřel pohled na ni. „Po celou dobu jsem tušil, že náš malý andílek není tak nevinný, jak se jeví svému okolí.”

„Když jste si tím byl tak jistý, tak proč jste nyní překvapený?” usadila ho chladně.

„Mě to ale nepřekvapilo,” odtušil se smíchem, „já se jen dobře bavím. Člověku vždycky přináší uspokojení, když zjistí, že se jeho teorie potvrdila. Co jste s tím prstenem hodlala udělat? Koupit si Francii?”

Chystala se bránit, ale zničehonic se jí nedostávalo slov. To. co nečekaně zahlédla na jeho klíně, jí na vteřinu vyrazilo dech. Vzlykla a začala se překotně sápat po kabelce. Belloch si její

gesto špatně vysvětlil, protože uschoval prsten v dlani. „Ještě vás to nepustilo?” vysmíval se jí.

Ale ji v tom okamžiku smaragd nezajímal. Z Antoniiny kabelky vypadl malý hedvábný vějíř zdobený krajkou, který se nepatrně rozevřel. Mystere nevěřícně civěla na zvláštní znak, který ji od příjezdu do Ameriky pronásledoval ve snech. Na každé straně byl natištěn zvláštní motiv: hlava orla zápolícího s mužskou paží, jež svírala v ruce dýku. Tentýž znak byl vyražený v záhlaví dopisu, který střežila jako oko v hlavě. Cosi jako poslední vůle, v níž byli ona a Bram zahrnuti. Z toho důvodu je také umírající matka poslala do New Yorku. Na vějíři, hned pod paží s orlem, se však skvěla ještě jedna insignie jako výraz moci: jelen s vavřínovým věncem na hlavě.

„Co… ” Musela polknout, protože hlas jí selhal. „Co to je?” dožadovala se.

Mrzutě si ji změřil. „Od vás bych čekal něco lepšího a nemyslete si, že když budete předstírat šílenství, odvedete mou pozornost. Na mě tyhle fígle neplatí… “

„Ne! Vy mi nerozumíte!” Pořád upírala zrak na vějíř. „Já tohle znám… “

„Tak už toho sakra nechte!” přerušil ji hrubě. „Nejenže jste Maskovaná kráska, ale navíc jste oloupila i mě, takže chci slyšet přiznání. To bude první splátka za vaše prohřešky, a brzy přibudou další.”

Před malou chvílí by všechno přiznala, a proč taky ne? Její situace byla bezvýchodná. Pak ale naprosto nečekaně zahlédla zvláštní motiv, což ji naplnilo novou vůlí bránit se, lhát, zapírat, zkrátka udělat vše, aby mohla být zase volná a usilovně pátrat.

„Já nejsem ta, za kterou mě považujete,” protestovala. „Tu kabelku jsem našla na schodech vedoucích do zahrady, a tak jsem se vydala ven, jestli bych tam Antonii s jejím kadetem neobjevila. Jenže pak mě vyděsil ten strážník, který na mě vyskočil z křoví a zranil mě. Proto jsem utíkala, co mi nohy stačily, protože jsem byla strachy bez sebe.”

Při té nehorázné lži překvapením vyvalil oči. „To se mi snad jen zdá. Chcete říct, že to všechno byl jen trapný omyl?” zeptal se

sarkasticky.

Upřeně na ni hleděl a na jeho tváři se objevil zvláštní výraz, jako kdyby se v něm svářily různé emoce.

„Co ten symbol znamená?” zeptala se zarputile.

Naklonil se k ní a zahleděl se jí do očí. „Vy to nehrajete, že ne? Vy to skutečně chcete vědět?”

„Moc vás prosím! Nevíte náhodou, co to znamená?”

„Vějíře rozdávala dámám vévodkyně z Granville. Ten motiv má původ v Connachtu, odkud vévodkyně pochází a kde má své kořeny. Jelen ověnčený vavřínovým věncem patří Granvillům. Kdysi zdobíval válečné štíty bojovníků oddaných králi. Proč vás to tak bere?”

Doufala, že se dozví víc, ale místo toho ji zachvátila totální beznaděj. Po celé ty dlouhé roky se snažila zachytit alespoň jedinou stopu vedoucí k její rodině, jako tonoucí chytající se stébla, ale bez úspěchu. Neschopnost dobrat se vlastní minulosti ji nesnesitelně trýznila. A jako kdyby její utrpení nebralo konce, byla navíc přistižená jako zlodějka.

Ona a Bram pocházeli z Dublinu ležícího v provincii Connacht. Kromě toho neexistoval žádný náznak, že by byli jakkoliv spřízněni s britskou šlechtou. Vévoda a vévodkyné v žádném případě nemohli být spojovaní s dvěma malými sirotky žijícími v newyorském sirotčinci. Tomu by se každý s chutí zasmál!

„Ptal jsem se, proč vás to tak bere,” opakoval Rafe netrpělivě.

„Čistě ze zvědavosti.” S bolestí v srdci se zabořila do kožených polštářů. Teď už jí nezbývalo nic jiného než rezignovaně čelit strašnému osudu, který jí připravil Rafe

Belloch.

„Odvezete mě na policii?” zeptala se vyčerpaně.

„Vzhledem k tomu, jak hlasitě prohlašujete, že jste nevinná byl by to problém?”

Ano, byl! Ve skutečnosti se víc obávala Rillieuxe než policie. Paul ji zabije, protože teď už ví, že pracovala pro sebe. Jeho hněv bude mnohem horší než obvinění vznesená policejními úředníky. Na veřejnosti se její mentor projevoval jako dokonalý gentleman,

ale Mystere dobře věděla, jaká krutost se skrývá pod uhlazeným zevnějškem. Obzvláště k těm, kteří se projevili jako zrádci.

Belloch jí zamával prstenem před nosem a tvrdě se zasmál. „Vy, profesionální zloději, reagujete instinktivně, nemám pravdu? K čertu s policií! Své účty si dokážu vyrovnat sám. Nepotřebuji, aby nějaký čmuchal dělal práci za mě. Tam, v té aleji přede dvěma roky, jsem to byl já, z koho jste si vystřelila. Na to nezapomínejte.”

Mystere se vyděsila. „K čemu se chystáte?”

„Mám v úmyslu potrestat vás po svém. Za několik minut se nalodíme na mou jachtu a ta nás odveze ke mně domů. Tam se podrobíte ponížení, ne nepodobnému tomu, které jste mi uštědřila u Pětice.”

.Jakému ponížení?” pípla vystrašeně.

„Pořád si hrajeme na nevinného cherubínka?” Rafeův hlas náhle zhrubl. „Dobrá! Tak na rovinu! Nejdřív vám ošetřím zranění, a když bude všechno v pořádku, tak se přede mnou svléknete, abych se mohl pokochat tou hladkou kreolskou kůžičkou. Potom, pokud nezměním názor, vás nechám odejít, ovšem tak, jako jste vy tehdy nechala jít mě - ve spodním prádle.”

20. kapitola

Provoz na ulicích v téhle noční hodině nebyl téměř žádný. Koně se svižně hnali kupředu a jejich podkovy ukuté z kousků železa na dlažebních kostkách zvonily Brzy dorazili k přístavišti, kde se nad vodní hladinou valily chuchvalce mlhy.

Další převozní člun mířící na Staten Island měl odrazit až zítra ráno, ale Rafeova jachta pojmenovaná Kurážná Katka, včetně posádky, byla připravená odrazit od břehu. Poblíž kotvily další soukromé jachty, z nichž jedna patřila Astorovým.

Mystere, stále ještě v šoku z očekávaného potrestání, se jako bez vůle nechala odvést na můstek.

„Tma jako v pytli, co Skeelsi?” zdravil se Rafe se členem posádky, jenž vyčkával, až se cestující nalodí. Potom zvedl můstek a uvolnil provazy poutající plavidlo ke břehu.

„Spíš bych řekl, že je zima jako v psinci, pane, ale ve vaší kajutě je pěkně teploučko, protože jsme tam zatopili,” odpověděl Skeels a střelil pohledem po Mystere.

I když na sobě měla Rafeův plášť, stále se třásla chladem tak, že jí drkotaly zuby. Těšila se, že se ohřeje u kamen, ale Rafe zmařil i tu poslední naději.

„Díky, ale myslím, že zůstaneme na palubě.”

Další z jeho záměrných krutostí! pomyslela si divoce. Vidí, že se třesu jako osika, a je mu to jedno! I jemu musí být zima, ale klidně to vydrží, jen aby mě potrestal. Čím hůř pro mě, tím lip pro něj!

Ale podráždění, jež cítila, nebylo nic ve srovnání se strachem, který se jí zmocňoval, protože ani v nejmenším netušila, jak přežije zbytek noci.

Posádka zvedla kotvu a jachta vyrazila jihozápadním směrem kolem Upper Bay na Staten Island. S rukou na jejím rameni ji odvedl na příď. Tam se opřel o brlení a díval se jak si plavidlo

razí cestu vlnami.

„Děláte strašnou chybu,” oslovila ho přiškrceným hláskem. Ve skutečnosti jí byla taková zima, že byla sotva schopná artikulovat.

Poplácal si kapsu, kde ukrýval Antoniin prsten. „Vy první jste vystřelila salvu v téhle válce,” připomněl jí, „když jste mě oloupila.”

„Zatraceně! Já vás neoloupila!”

„Vy umíte klít? Nu, to se k vám hodí.”

Dostala se do pěkné šlamastyky! Mizérie, kterou cítila, byla nesnesitelná. Připadala si jako moucha chycená pod poklopem, ale přesto to hodlala ještě jednou zkusit. „I kdybych byla Maskovaná kráska, jak pořád tvrdíte, to neznamená, že ta, co vás okradla u Pětice, jsem byla já.”

„My oba dobře víme, že jste to byla vy, což mi brzy dokážete. A pokud jde o Maskovanou krásku, necítím k ní žádnou velkou zášť. Musím přiznat, že se mi docela líbilo, jak se před ní newyorská noblesa třásla.”

Díval se na ni, ve tváři neproniknutelný výraz. „To zřejmě vysvětluje moji posedlost vůči té osobě… i snahu chytit ji… , abych ji měl pro sebe.”

Jachta se pomalu blížila k Staten Islandu. Zdálky jim svítilo na cestu jen několik světel, většinou přístavních majáků.

Mystere se zmocnil hluboký smutek, jaký musí cítit všichni poražení. Opět si připomněla, jak se zaradovala při pohledu na insignie Connachtu - a následné zklamání, když zjistila, že její vyptávání nikam nevede. Nejraději by se vrhla přes hrazení a skočila do vln, kdyby ji Rafe pevně nesvíral.

Zpod tmavých mraků se na okamžik ukázal na obloze měsíc a stříbrným jasem osvětlil vodní hladinu. V dálce se vynořily obrysy velkého temného plavidla, což její smutek ještě víc prohloubilo. Každých čtrnáct dní vyplouvala na moře podobná loď, jejímž cílem byl Hart Island, opuštěné místo v jižní části Long Islandu. Ve svých útrobách vezla mrtvé, kteří nebyli identifikovaní nebo jejichž příbuzní si nemohli dovolit řádný pohřeb. Tady byli nebožtíci na útraty města pohřbívaní.

Loď plně naložená levnými rakvemi je právě míjela, protože směřovala k ústí East River. Mystere si najednou připomněla poznámku pronesenou Lorenzem Perkinsem týkající se Brama a otočila se k plavidlu zády, aby se na něj nemusela dívat. Taky je možné, že už ho dávno pohřbili na Potter’s Field!

„Na loď smrti je smutný pohled,” utrousil Rafe se sympatiemi v hlase.

„Nemáte ani potuchy, co to znamená být chudý a bez přátel,” odsekla ostře.

„Vy o tom něco víte?” opáčil stejné ostře, ale pak se jeho hlas náhle změnil. Do jeho slov se vkradl podivný jakoby roztoužený tón. „Tu noc, kdy jsem vás políbil v tom výklenku - měl jsem v úmyslu dát vám víc, než jen polibek - kdybyste projevila alespoň nepatrnou špetku zájmu.”

Odvrátila tvář, aby se na něj nemusela dívat, ale to ho přimělo k dalšímu mučení. Vzal ji za bradu a donutil ji, aby k němu zvedla oči. „Za těmi mraky je měsíc v úplňku,” připomněl jí. „Povídá se, že pod jeho vlivem páchají někteří jedinci šílené věci. Oficiálně se o takovém člověku říká, že je náměsíčný S tím byste mohla vystoupit i před soudem, Krásko. Jen si představte, jaký by to způsobilo poprask, kdybyste její ctihodnosti sdělila, že za vaše skutky je odpovědný měsíc. To by nebyla špatná obhajoba, nemyslíte?” Spiklenecky na ni mrkl a rozesmál se a ona ho v tu chvíli nenáviděla tak, jako toho nejhoršího nepřítele.

„Proč mluvíte o soudu? Přece jste říkal, že mě nepředáte úřadům,” připomněla mu. „Nechci skončit za mřížemi.”

„Když budete v téhle pochybné kariéře pokračovat, tak se někdo postará, abyste tam skončila. Zřejmě si myslíte kdovíjak nejste chytrá, ale vždycky se najde někdo, kdo nad vámi vyzraje. Já se ovšem hodlám postarat o vaši nápravu. Nejen tuto noc, ale i ty, co přijdou po ní.”

Bezmocně k němu vzhlížela neschopná kloudného slova. Jediné, co ji v duchu napadlo, bylo to, jestli neudělala obchod s ďáblem.

Kurážná Katka přirazila k molu nacházejícímu se nedaleko Rafeova obydlí. V noční tmě se obrysy jeho rezidence podobaly

středověkému hradu z nějaké pohádky. Měsíc opět nakrátko vykoukl a v jeho světle Mystere zahlédla několik hospodářských budov včetně domku pro kočího.

Rafe kráčel mlčky, a protože na jeho tvář neviděla, představovala si to nejhorší. Všechno se v ní bouřilo, a třebaže si uvědomovala do jakého maléru se dostala, rostlo v ní odhodlání. Do posledního dechu bude tvrdit, že je nevinná! Také ale bylo možné, že obdržel informace z New Orleansu, což by vysvětlovalo jeho naprostou jistotu. To se ovšem brzy dozví.

Za krátkou chvíli došli k majestátné bráně zdobené mosazným kováním.

Jimmy!” zavolal Rafe. Za okamžik se několik kroků od nich rozsvítila lucerna. Mystere se polekala, když se před ní znenadání vynořil obrovitý vrátný s rukou na pouzdru s pistolí.

„Můj domácí personál je ozbrojený a řádně vycvičený. Nejste jediná, Krásko, kdo mě nenávidí,” zamumlal Rafe, zatímco Jimmy odemykal těžkou bránu. „Například populisté by moc rádi věděli, kde se zdržuji.”

Neměla tušení, koho má na mysli, ale kdysi slyšela řečnit Abbota Pollarda, který populisty mnohokrát proklínal. Jimmy za nimi zajistil bránu a Rafe ji bez sebemenší námahy vlekl přes nádvoří ke vchodu vedoucímu do temného domu. Zatahal za zvonek a dveře se brzy otevřely. V nich stála žena středního věku oblečená v naškrobených lněných šatech, která je pustila dovnitř. Mystere se rychle rozhlédla kolem sebe, ale v málo osvětlené prostorné hale zahlédla jen anglické pendlovky a mosazný šestiramenný svícen, z něhož se linulo světlo.

„Plyn už máme zavedený.” vysvětloval Rafe, když si povšiml jejího udiveného pohledu,

„ale nesnáším jeho zápach, takže ho používám jedině v pracovně, kde dlouho do noci pracuji. Počkám si na elektrifikaci.”

Otočil se ke služebné. „Dobrý večer, Ruth. Tohle je slečna Rillieuxová, která u nás dnes v noci přespí.”

„Madam.” Ruth kývla na pozdrav a pak se obrátila na Rafea s decentní otázkou. „Mám pro ni připravit pokoj, pane?”

Raťeovy rty se zvlnily potměšilým úsměvem. „Myslím, že ne. Host má nárok na vlastní pokoj, ale kriminálnice si zaslouží

celu.”

Ruth se na ni vyjevené zadívala, protože nemohla pochopit, jak by taková elegantně oblečená dáma mohla být kriminálnice.

„Měla však nehodu.” Rafe sundal z Mystere kabát. „Myslíš, že tvé léčitelské schopnosti jí pomůžou, nebo mám poslat pro

doktora?”

Hospodyně si prohlédla zraněnou ruku poté, co Rate odstranil kapesník, a sebevědomě zakroutila hlavou. „Určitě to zvládnu, pane. Na řezníka je vždycky dost času.”

Rafe se rozesmál. „V tom případě to nechám na tobě. Je Sam ještě vzhůru?”

„Čte si ve své studovně, pane. Právě jsem mu tam zanesla hrnek kakaa.”

Ruth vrhla poslední pochybovačný pohled na návštěvnici a zmizela kdesi v temném bludišti chodeb. Rate, který držel Mystere za zápěstí tak, až to bolelo, ji postrkoval po úzkém schodišti kam si do spodního patra, kde se nepochybně nacházela kuchyně. „Dovolte, abych vám ukázal vaše dočasné obydlí,” pravil zdvořile, jako kdyby si hrál na majordoma a ona byla vážený host. Půjčil si svícen stojící nedaleko schodiště a vedl ji dál tmavou chodbou, na jejímž konci se nacházela malá dvířka. Ty rozrazil a Mystere v hrůze vykřikla. Stála na prahu ponuré šedivé cely, kde nechyběly ani pavučiny. „Hlavně si dejte pozor na krysy,” varoval ji s úsměvem, když se k němu přitiskla, aby byla blíž u světla.

Ukázal prstem na malé okénko vysoko u stropu. „Jen vykoukněte ven, jestli tam dosáhnete,” vyzval ji vesele. „Občas dovnitř svítí měsíc, což takovému nočnímu dravci, jako jste vy, nemůže vadit.”

Mystere nasadila statečnou tvář. „Netroufnete si mě tady zavřít! Na to nemáte právo!”

„Ani to nebude nutné, když budete spolupracovat. Jinak strávíte zbytek noci tady - říkejme tomu domácí vězení, abyste mohla zpytovat svědomí. Ale jestli odmítnete být rozumná, tak tu

zůstanete mnohem déle.” Znovu se zachechtal. “Jen směle vstupte, Krásko!”

Na podlaze ležel roztrhaný koberec, z něhož zbyly jen cáry, a dřevěná pryčna, která se sotva dala nazývat postelí. „Nepochybně tušíte, k čemu slouží ten kýbl v rohu,” poznamenal posměšně, ale Mystere se otřásla a rychle odvrátila zrak.

„Tady byli během války věznění špioni,” vysvětloval Rafe. „Většinou sem posílali špionky, aby… je tu podrobovali speciálnímu výslechu. I vás možná čeká něco podobného.”

„To nemůžete!” vyhrkla odhodlaně, třebaže se strachy chvěla jako urousané kotě.

Vzal ji za rameno a zamířil s ní zpátky ke schodům. „Ne?” opáčil posměšně, „Tak mě přesvědčete o opaku. Osobně bych vás raději viděl v posteli s baldachýnem než v téhle kobce.”

Po páteři jí přejel chlad. Ta narážka byla víc než jasná. „A co slitování, pane Bellochu?”

„Policii jsem neinformoval, nebo snad ano? Ani tisk. Vaše… výstřelky zůstanou naším malým tajemstvím, a to bude mé slitování.”

„Ach tak.”

Belloch se zakřenil. „Nejsem taková šílená příšera, za jakou mě považujete, madam.”

Po několika krocích se zastavil před mohutnými dubovými dveřmi s vyřezáváním a rozrazil je. Ocitli se v obývací místnosti s vysokým oknem zakrytým těžkými sametovými závěsy. Tmavý nábytek, jak si všimla, byl vyroben v jakobínském slohu. Stálo tu několik knihoven přetékajících knihami a na zdech visely akvarely zarámované v pozlacených rámech, jež namalovali mistři na počátku devatenáctého stolení. V krbu postaveném z italského mramoru plápolal mírný oheň, jehož plameny se odrážely v naleštěné podlaze a nábytku tak, až se zdálo, že i ony shoří na popel.

Vtáhl ji dovnitř a zavřel za sebou dveře. „Tady je útulné teplo,” poznamenal, „a budete se cítit ještě lip, až se vám Ruth postará o zranění.”

Jako by naslouchala u klíčové dírky, objevila se Ruth s obvazy

a silně páchnoucí zelenou mastí. Poté, co jí ránu vyčistila a ošetřila, nalil jí Rafe sklenku brandy. Mystere ji chtěla vypít najednou, ale obávala se, že by tím dala najevo strach.

Brzy nato se Ruth rozloučila a popřála dobrou noc. Tehdy se Mystere rozhodla zkusit to znovu. Tentokrát její hlas postrádal veškerou aroganci. „Poslyšte! O co vám skutečně jde? Chcete zneužít mé situace, anebo je to nějaká hra, ve které se hodláte prohlásit vítězem?”

V tu chvíli byla naprosto upřímná, třebaže cítila, jak jí brandy stoupá do hlavy.

„Jestli vám jde o to druhé, tak vám dám třeba písemně, že jste vítěz, a můžeme se rozejít jako civilizovaní lidé. Tím bychom mohli skončit i s tím honem na čarodějnice.”

„Takže vy mě považujete za inkvizitora?” Rafe se pobaveně rozesmál. „To není tak špatný nápad! Pro dnešní noc, Krásko, nejsem Rafe Belloch, ale Tomáš de Torquemada, vrchní inkvizitor Svaté stolice.”

Přistoupil k příborníku a otevřel jednu zásuvku. Z ní vytáhl ostrý nůž se stříbrnou rukojetí, při jehož spatření Mystere ucítila, jak v ní tuhne krev.

Pohlédl na ni očima zúženýma do štěrbin. „A jako vrchní inkvizitor,” oznámil jí slavnostně, „tímto prohlašuji, že mnišská kutna nedělá mnicha. Do toho, mladá dámo! Koukejte začít se svlékáním, ať zjistím, kolik je ve vás svatosti!”

Vrátil se tam, kde stála, a přitočil se za ni. „Pomůžu vám, když dovolíte, protože jak vidím, vy se do toho nehrnete. Alespoň nemusíte namáhat zraněnou paži.”

Opět se otřásla, když ucítila Rafeovy prsty na svém těle. Tentokrát to ale nebylo ze strachu, jenž dosud útočil na všechny

její smysly.

„Jeden by si myslel, že nenosíte - či nepotřebujete - korzet, ale já si myslím, že jste až příliš skromná, abyste dávala své vrozené půvaby na odiv. Však uvidíme, jak dalece jsem se zmýlil.”

Jeho teplá dlaň chvíli prodlévala na krku a pak se vsunula pod šaty. Ucítila, jak se pomalu noří pod saténovou košilku, a pak se jeho prsty náhle zastavily, když narazily na stahovadlo.

Beze slova zajel ostřím nože pod šaty, a pak už uslyšela zvuk trhající se látky.

Její prsa se osvobodila a bohatě vyplnila přední část živůtku hedvábné róby, dosud působící tak nevinně. V nastalém rozrušení se chytila zdravou paží za prsa, aby zadržela padající látku.

Jednou rukou ji zezadu uchopil za bradu a přiměl ji, aby se k němu otočila. Náhlý záblesk v jeho tmavých očích jí sdělil, že padly veškeré pochybnosti. On už svou lupičku odhalil.

Stál u ní tak blízko, že na spáncích cítila jeho teplý dech. „Taková krasavice, a taková podvodnice! Proč to, u všech svatých, děláte?”

„To vám nemůžu říct,” zašeptala a její oči se náhle zalily slzami.

Po Rafeové tváři přelétl nečitelný výraz a jeho čelisti ztvrdly. „Nutí vás k tomu ten váš ,takzvaný’ strýc?”

Pohodila hlavou a vymanila se z jeho sevření. Bolest v paži si s ničím nezadala s bolestí, kterou cítila v srdci.

„Nic vám neřeknu,” odsekla chladně u vědomí, jak by s ní Rillieux zatočil.

I Rafe nyní šeptal: „Mezi šílencem a hrdinou není zase tak veliký rozdíl.”

„A ke kterým se řadíte vy, pane?” Po celou dobu byla rozhodnutá neukázat sebemenší slabost a neplakat, ale teď už se neubránila slzám řinoucím se jí po tvářích, protože hrozilo, že se každou chvíli zhroutí.

Zvedl nůž do výše jejích očí. „Abych řekl pravdu, dnes v noci sám nevím. Nikdy předtím jsem žádnou ženu neunesl, ale taky mě žádná žena neokradla dvakrát.”

Napřímil se a vydal se k oknu, kde těžce dosedl na okenní sedátko. Přitom se na ni díval s intenzitou neukojeného milence.

„Klidně si vezměte ten prsten, jestli chcete, ale nechtě mě odejít,” nabídla mu s nepopsatelným smutkem v očích.

„Vy jste ta, která mě obrala u Pětice. Měla to být jakási zkouška, než se pustíte do větších zlodějen?”

S bolestí se nadechla. „Vím, že tu noc jsem se zachovala hanebně,” přiznala. „Ani ve snu mě nenapadlo, že se s vámi ještě

někdy setkám.”

„Až do smrti se budu užírat zvědavostí, pane Bellochu,” utrousil jako by jenom pro sebe.

Ucítila, jak se jí hrne krev do tváří. Jestli vás uspokojí, když podstoupím stejné ponížení, jako vy tehdy, tak budiž.”

Zarputile si otřela uslzené oči, stáhla si šaty z ramen a nechala je v chuchvalci spadnout na zem. Pruh látky, jímž se stahovala, dopadl na ně. Nyní její nahotu chránila pouze saténová košilka a krajkové kalhotky ke kolenům.

Rafe pokýval hlavou. Příští poznámka dokazovala, jak si záměrně zapamatoval každičkou podrobnost. „Zatím to docela ušlo. Nezklamte mě, pane Bellochu.”

Jako kdyby jí vmetl políček do tváře! Nenáviděla ho, ale on jen pronášel krutou pravdu: oko za oko, zub za zub. Její stud a nahota se nedaly přehlédnout. Toužila zakrýt se tím, co jí přijde pod ruku, a bezhlavě prchnout z místnosti. Látka košilky byla tak slabá, že se pod ní téměř nic neukrylo. Bradavky jí ztvrdly zimou a plná prsa naznačovala, že Rafe má před sebou po všech stránkách vyspělou ženu.

„Už se nehodláte vykrucovat?” Oči mu potemněly žádostivostí, když se zadíval na její hrudník.

„Byla jsem to já, kdo vás oloupil,” přiznala bezvýrazně s kamennou tváří.

„Ty jedna malá, falešná lhářko!” Teď už se jí díval do očí. „Z našeho plochého a nevinného stvoření se vyklubala žena jak má být ale pokračujte! Snad si nemyslíte, že tohle mi stačí!”

Dvojsmyslnost věty ji vyděsila, ale přesto se v ní zvedla vlna zlosti, jež jí dodala odvahu.

„Bude muset, protože už jste viděl až dost, pane Bellochu!” S rukama zkříženýma na prsou se k němu obrátila zády. Jsem zlodějka, ne prostitutka!” informovala ho ostře. „A jestli mě chcete vidět nahou, tak mě musíte nejdřív zastřelit. Vzhledem k tomu, že mě stejně hodláte znásilnit, vám tímto oznamuji, že dávám přednost kulce.”

„Ale, ale! Tak vy máte taky nějakou čest! A kde ji zamykáte, když loupíte a okrádáte své oběti? Nebo jí zavazujete oči, aby nic

neviděla? Žijete život ve lži, tak jak můžete vědět, kdo skutečně

jste?”

Drobná ramena se jí otřásala strachy a vyčerpáním, ale přesto nasadila masku statečnosti. Já nežiji život ve lži a taky vím, kdo jsem!” Vnitřně byla naprosto přesvědčená o všem, co pronášela. „Ti, kdo lžou, jste vy! Takzvaná lepší společnost! Předstíráte, že neexistuje chudoba ani hladovějící děti, ale já, podobně jako mnoho dalších, jsem produkt takové chudoby a přetvářky! Pochozím z Irska, kde je chudoba na denním pořádku. Ta také vedla k tomu, že jsem se v osmi letech ocitla na newyorských ulicích, kde jsem musela bojovat o každý kousek plesnivého chleba. Rillieux mě zachránil před smrtí hlady i před prostitucí, a třebaže má černé srdce, jsem navěky jeho dlužnice, protože mu vděčím za vysvobození! A věřte, či nevěřte, Rate Bellochu, já své dluhy platím!”

Při jejím pozoruhodném prohlášení se zdálo, že tvrdý výraz v mužových očích se mění. Rafeovy čelisti zapracovaly, jako kdyby o něčem usilovně přemýšlel. „Jak už jsem vám jedno sdělil, madam, jsme si v určitém ohledu podobní. Ani já nehořím láskou k horním čtyřem stům, třebaže jsem považován za jednoho z nich. Nejsou nic jiného než zhýčkaná banda pokrytců a intrikanci.”

„Tak vidíte, a přesto se na mě díváte, jako kdybych byla malomocná,” opáčila měkce.

Sjel ji pohledem, v němž se zračila snad i špetka soucitu.

„Kdo skutečně jsi? Je Mystere Rilliexová tvé pravé jméno?”

„Ano, Mystere se jmenuji, ale Rillieuxová ve skutečnosti nejsem.”

„A co ten stařec? Je tvým příbuzným?” „Ne, není.”

“Jak se tedy jmenuješ?”

“Já nevím. Nepamatuju se, že bych to někdy věděla, anebo jsem to v dětství zapomněla.”

Rafe nevěřícně zakroutil hlavou. Vstal, přešel k příborníku a nůž uklidil. „Rozhodně svému jménu nic nedlužíš, Mystere.” Z nejbližšího křesla zvedl kašmírovou deku a podal jí ji. „Zakryj se,

ale odhal mi víc ze své minulosti.”

Vděčně se zachumlala do měkkého tepla a pomalu mu začala sdělovat vzpomínky na rané dětství v Dublinu, až do hrůzných roků strávených v sirotčinci na Jersey Street, včetně ztráty Brama a sporné ,záchrany’ z rukou Paula Rillieuxe.

Během povídání jí pokládal věcné otázky ve snaze doplnit mezery v jejím příběhu. Když skončila, dlouho mlčel a upřeně na ni hleděl, jako kdyby byla nějaký cizokrajný exponát, který vidí poprvé v životě.

„Od prvního okamžiku, kdy ses objevila ve společnosti, jsi mě něčím přitahovala,” ozval se konečně. „Ty insignie na tvém dopise - možná jim přikládáš příliš velký význam. Mohl to napsat kdokoliv, třeba i sloužící, který použil dopisní papír svého zaměstnavatele - to se stává poměrně běžně. I tiskaři někdy používají různé znaky bez vědomí panstva. Není to nezákonné, a navíc to zvýší zájem o jejich zboží. Musíš si uvědomit, že Granvilleové jsou starý a úctyhodný rod a že je vysoce nepravděpodobné, že by existoval někdo, kdo by si mohl dělat nároky na jejich majetek.”

Byla tak vyčerpaná, že nedokázala soustředit myšlenky. Při té poznámce její naděje ještě víc poklesly, protože to, co jí sděloval s takovou autoritou a jistotou, mělo hlavu a patu. Teď už sotva stála na nohou, protože události noci si vybraly svou daň. Viditelně se třásla a nebylo to jen od chladu.

„Pojď blíž k ohni,” zamumlal a vzal ji za ruku.

Usadil ji na starožitnou pohovku stojící u krbu a sedl si vedle

ní.

“Jako Maskovaná kráska už nemůžeš pokračovat,” začal na úvod. „To je v tuto chvíli příliš nebezpečné.”

Uniklo jí hořké pousmání. „To zní, jako kdyby vám mé blaho leželo na srdci.”

„Nic takového nechci, ale ty mě k tomu nutíš.”

Jejich oči se setkaly. „Ten prsten jsem sebrala Antonii proto, že jsem si za něj chtěla vykoupit svobodu. Abych se zbavila Rillieuxe. Jenže jak to vypadá, spadla jsem z bláta do louže. Jestli budu nucena prchat i před vámi… “

„Nic takového. Přede mnou utíkat nemusíš,” oponoval, ale v tmavých očích seděl varovný výraz.

Nepřítomně se dívala do ohně. „Rillieux bude požadovat manželství… A já také,” špitla.

Rafe vyprskl smíchy, čímž ji popudil. „Smím vědět, co vám na tom připadá tak směšné, pane Bellochu?”

Ale odpovédi se jí nedostalo, protože Rafe se nepřestával smát.

„Tvrdíte, že vaše souvěrce nesnášíte, a přitom jste stejně povrchní a namyšlený jako oni. A proč byste koneckonců neměl být? I když je neustále popouzíte - a jistě k tomu máte své vlastní dobré důvody váš původ je vznešenější než můj. A nebýt smrti vašich rodičů, nebylo by ve vás ani za mák citu. Zasloužil byste napráskat za to. že jste nevyužil, co vám osud nadělil!”

„Ale já nejsem tak úplně bez citu.” Rafe se nepřestával pobaveně usmívat.

Uslzenýma očima na něj zpříma pohlédla. „Ne? Tak mi nějaký ukažte.”

„Chcete manželství - ale na lásku nemyslíte? Neměly by tyhle dvě věci jít ruku v ruce?” dožadoval se.

„Moc lásky jsem v životě nedostala, ale jsem si jistá, že ji poznám, jestli na ni narazím.” Mysterein hlas změkl. „Vy, pane Bellochu, jste ten nejarogantnéjší muž, jakého jsem kdy potkala, ale jsou jisté okamžiky, kdy si myslím, že bych vás mohla milovat.”

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho. “Jestli je tohle nějaký další podraz, tak musím uznat, že nemá chybu. Docela to zafungovalo,” ozval se nejistě.

Zlomená na duchu si přísahala, že už mu nikdy nevyjde vstříc.

„Potřebuješ ochranu, Mystere, a tu ti já můžu poskytnout.”

„Ochráním se sama.”

„Pravda, dokážeš vytáhnout pěkně ostré drápky, ale troufám si tvrdit, že tvé srdce je nezkažené.”

Pomalu zvedl ruku a dotkl se jí tam, kde jí bušilo srdce. „Tvá slova jsou v rozporu s tvými činy. Mluvíš o lásce, ale nikde po ní není ani stopy.”

„Ale já jsem schopná milovat!” zvolala horlivě. „To mi nikdo nemůže upírat!”

„Tak mi to dokaž,” zašeptal s očima upřenýma na její ústa.

S pohledem zahleděným do prázdna se přerývaně nadechla. Příčilo se všem jejím zásadám, aby ho políbila, protože instinktivně tušila, že ji to strhne do záhuby, ale na druhou stranu… Budoucnost se jevila jako jedna velká neznámá, takže ji napadlo, že by byla hotový blázen, kdyby se zdráhala. Možná, že nadcházející chvíle štěstí bude to jediné příjemné, co ji v budoucím životě potká, a ona bude mít alespoň na co vzpomínat. Věděla, že on ji o ruku nikdy nepožádá a že ona nikdy nemůže být jeho milenkou, ale jedna noc lásky v jeho náruči to nemusí být tak špatné, s plápolajícím ohněm a kapkou brandy, co vypila na kuráž…

S tlukoucím srdcem k němu obrátila hlavu a byla nucená čelit divokému pohledu temných očí. Pomalu zvedla ruku a jemně mu přejela po tváři, na níž začínalo rašit strniště vousů. Možná by se stáhla, poděšená vlastní odvahou, kdyby nepřivřel oči, jako by si chtěl ten vzácný dotek všemi smysly vychutnat, a kdyby tu ruku neuchopil a nevtiskl do dlaně horký a bolestně dychtivý polibek.

To, co poté následovalo, se odehrálo ve zběsilé rychlosti. Jako kdyby tančili neznámý tanec, o jehož krocích je nikdo nemusel poučovat. Najednou se zbytky jejího prádla i přikrývka ocitly na zemi a on ji začal zběsile líbat po celém těle. Bez zaváhání se přisál na jednu bradavku, kterou dráždil jazykem a jemné okusoval tak dlouho, až měla tělo v jednom plameni.

Vztyčil se nad ní, aby si rozepnul košili, a ona ho sledovala pohledem zamlženým vášní, třebaže se stále rukama snažila zakrývat svou nahotu.

Tělo měl nádherné. Tvrdé, svalnaté a místy porostlé černými chloupky. V náhlém oblouznění zatoužila, aby se k ní přivinul a zbavil ji chladu.

V další vteřině si Rafe rychle stáhl kalhoty a spodky. Jak už věděla, nohy měl dlouhé a dobře tvarované. Jakmile byl nahý, sklonil se k ní, aby ji políbil a rozevřel jí zkřížené paže. „Neboj se, nechci ti ublížit,” zašeptal ochraptěle a sjel jí rukou mezi

nohy. Vzápětí jí zabořil jazyk do úst a ve stejném okamžiku, než se vzpamatovala, do ní pronikl. Pokud existovala nějaká bolest, kterou měla v tu chvíli cítit, byla v návalu opojné rozkoše zapomenuta. Omámil ji jeho smyslný polibek a pocit úžasné plnosti a sounáležitosti s jeho tělem. Pozvolna se odpoutal od jejích úst a jazykem jí začal přejížděl po krku, zatímco ji přizpůsoboval svému rytmu. Posléze začaly být jeho výpady tvrdší a rychlejší, až se zdálo, že je oba pohltí. Náhle zasténala, protože ucítila narůstající napětí, které v ní po chvilce explodovalo jako oslnivý ohňostroj. Ten muž jí dal pocítit takovou rozkoš, jakou ještě nikdy v životě nepoznala. Z očí jí kanuly slzy radosti mísící se s jeho polibky, zatímco ji zaplavovala jedna vlna vzrušení za druhou.

Prudkým pohybem boků do ní naposledy pronikl a sám vyvrcholil. Z úst se mu vydral vítězný výkřik dobyvatele.

Zemdleně na ní zůstal ležet, ale ona jeho váhu a teplo v chladné a deštivé noci vítala. Rafe zadřímal, ale Mystere věděla, že neusne. V její neklidné mysli se svářil strach s bolestí, o níž věděla, že nutně musí přijít.

To, k čemu mezi nimi došlo, se odehrálo až příliš rychle. Vstal, navlékl si kalhoty a zůstal nad ní stát. Zastyděla se za nahotu a snažila se posbírat spodní prádlo. Krvavé skvrny na kalhotkách vypovídaly o její kapitulaci.

„Navrhuji, abychom spolu uzavřeli jisté ujednání.” Ted už úplně oblečený, nespouštěl z ní zamyšlený pohled. „Mám v úmyslu poslat tě zpátky ke strýci. Jsem si jist, že se Rillieux postará, aby se tvé noční zmizení ututlalo a nevypukl skandál. Kromě toho neexistuje nic, z čeho by strážník mohl soudit, že střílel zrovna po tobě. Já se zase postarám o prsten a o Antonii. Něco jí napovídám a vsadím se, že až s ní skončím, tak si bude myslet, že se jí celá noc jen zdála.”

Teď byly jejich obličeje od sebe vzdáleny na pár centimetrů, když jí prstem jemně přejel po tváři. Svůdný dotek v ní vyvolal zmatené emoce a Mystere zatoužila po dalších něžnostech.

„Už jsem vám řekla, že nejsem děvka!” ohradila se s pohledem plným zoufalství.

„Já vím. Důkaz jsem našel mezi tvýma nohama.” Nyní se jeho prst dotýkal rtů. „Mimochodem, milenka zní mnohem přijatelněji.”

„Ale já… “

Rafeův prst ji umlčel. „V dětství jsi vyrůstala jako dříví v lese, ale soudím, že i přes tvé nesporné vzdělání potřebuješ někoho, kdo by tě usměrňoval.”

„To nesmíte!” zašeptala zlomeně. „Rillieux mě nenechá jen tak odejít!”

Rafe se zasmál. „Zapomínáš na jedno staré pořekadlo, lásko: to říká cosi o utrženém uchu. Starý zločinec si nemůže moc vybírat.”

„Jestli mě přinutíte, tak vás milovat nebudu.”

Sevřel ji obličej do dlaní. „Ale budeš, Mystere, protože bez lásky se to neobejde. Nechtěl bych milenku, která by mě nemilovala.”

Všiml si, že se znovu začíná třást, a pustil ji. „Dobrá, pro začátek se postaráme, abys nabrala nové síly. Ruth tě odvede do tvého pokoje a vymění ti obvaz. Taky se postará, aby rána nebyla vidět.”

„Nemůžu tu zůstat… Rillieux by…”

„Mám dohlédnout i na to, aby tě už nikdy neotravoval?”

V naprosté beznaději na něj bezmocně zírala, zatímco zvonil na služku. „Vaše nabídka je svůdná, pane Bellochu…”

„Jmenuji se Rafe.”

R-Rafe, ale všechny mé věci jsou u Rillieuxe. Já se tam zkrátka musím vrátit! Už kvůli tomu dopisu. To je to jediné, co mi zbylo z minulosti. Proto musím vaši laskavou nabídku odmítnout, i kdybych nechtěla, třebaže by bylo moc příjemné nechat se hýčkat a mít pocit bezpečí. Vím lépe, než kdokoliv jiný, že za takový přepych se musí platit.”

Uličnicky na ni mrkl. „Tak hrozné by to zase nebylo! Udělal bych ti cenu.”

„Dám vám smaragd, prostě udělám, cokoliv budete chtít, ale zůstat tu nemůžu… “

Jen se smál, zatímco si s kamenem pohrával mezi prsty.

„Zapomínáš, lásko, že já ho už mám.”

„Musí existovat něco, po čem toužíte, něco, co bych vám mohla opatřit!”

Nečekaně jí hodil smaragd do klína. „Nejsem žádný žebrák ani zloděj, abych si musel vydělávat na živobytí krádežemi!” Přimhouřenýma očima ji pozoroval, jako kdyby v něm uzrával nějaký plán. „Nicméně, hodlám s tebou uzavřít jistý obchod. Zůstaneš tady, dokud se ti neuzdraví zranění, a pokud budeš stále odmítat stát se mou milenkou, budu mít pro tebe malou práci. Existuje jedna věc, na níž mi z celého srdce záleží, ale která je pro mě momentálně nedostupná.”

„Řekněte mi, co to je, a já vám ji ještě dnes v noci ráda obstarám.”

Usmál se na ni okouzlujícím úsměvem. „Jsi bledá vyčerpáním a třeseš se jako ratlík. Podle mého jsi tak akorát zralá padnout do postele a spát.”

Ozvalo se zaklepání na dveře a vešla Ruth.

„Ne, já tu nemůžu zůstat.” Mystere byla rozhodnutá bojovat s oběma.

„Připrav benátské apartmá, Ruth.” Žena přikývla.

„Ne!” V marné obraně se pokusila zavrtat pod přikrývku, ale než se nadálá, Rafe ji zvedl a pevně sevřel v náruči.

„Nemůžu to udělat,” zaprosila naposledy, když ji vynášel po schodišti.

„Líbí se mi váš bojovný duch, madam. Využijte ho ku svému prospěchu, abyste se brzy vyléčila, a neplýtvejte silami proti tomu, kdo se vám snaží pomoct.”

„Jenže já jsem vám lhostejná!” Mystere téměř plakala.

Položil ji na rozlehlou francouzskou postel v nádherné ložnici vymalované benátskou růžovou barvou. Ještě než odešel, odhrnul jí pramen vlasů z čela a zahleděl se jí do očí. „Jestli si myslíš, že jsi mi lhostejná, tak se snaž, aby tomu tak nebylo. Teď spi a poslouchej Ruth.”

„Udělám všechno, co si přejete. Všechno, kromě… “

Přiložil jí k ústům sklenici s laudanem. Poslední, na co si

vzpomínala, byla Ruth, jež jí natřásala polštáře, a upřený pohled Rafea Bellocha, když starostlivým hlasem vydával hospodyni pokyny.

21. kapitola

V noční tmě, kdy se jí zdálo, že se propadá do černé tůně, zažívala Mystere hrůzné chvíle. Její tělo zbrocené potem, bylo v jednom ohni. Neklidné se převalovala, zatínala nehty do saténových povlaků a vykřikovala prosby o smilování. Pod vlivem uspávači látky, ztracená v děsivých stínech, nevnímala studený obklad na čele, který jí nepřetržitě měnila a přikládala silná mužská ruka.

Konečně nadešel požehnaný rozbřesk. Zamrkala a pomalu otevřela oči. Skrz dřevěné žaluzie se do místnosti draly první sluneční paprsky. Paže ji stále pobolívala, ale byla to pouze tupá bolest, ne ta ostrá, jež zažívala předešlou noc. V záři vycházejícího slunce svítily růžové benátské závěsy ušité z těžkého sametu zlatavou barvou. Na jednom křesle z doby Ludvíka XVI. ležely pohozeny její zničené šaty se stopami od krve. Na druhém spočíval muž s nataženýma nohama, částečně schoulený do sebe. Rafe usnul oblečený. Tak jak byl, v kalhotách z minulé noci a v batistové košili. Sundal si pouze vestu.

Nervózně zhodnotila situaci. Nacházela se v jedné kleci se lvem. I kdyby se jí podařilo obléci se a vyklouznout, stále ještě se musí nějak dostat na Manhattan. Své věci měla v domě, a Paul nebude nadšený, až ji spatří. Neexistovala zkrátka cesta, jak z toho maléru ven.

Náhle si přejel rukou po obličeji a otevřel oči, takže Mystere byla opět nucena čelit pronikavému pohledu. “Jak se zdá, naše spící kráska se probudila”; prohlásil, zazíval a protáhl se. „Jak se cítíš?”

V obavách z toho, co ji čeká, se nejistě zavrtěla. “Já… Docela to ujde, ale… chtěla bych jít domů.”

„Ty nemáš domov, kam by ses mohla vrátit.” To smrtící prohlášení bylo proneseno s takovou jistotou, jíž nebyla schopná

čelit. Vstal a znovu se protáhl. Skrz jemnou látku košile prosvítalo mohutné svalstvo, jehož se v noci dotýkala, a tmavé ochlupení deroucí se ven pod rozepnutými knoflíky. I když toho zřejmě moc nenaspal, vypadal neuvěřitelně uvolněné… a přitažlivě. Ani zdaleka se nepodobal démonu, který ji po celou noc pronásledoval, aby ji zatratil.

“Jestli tu mám být držena jako zajatec, musím požadovat alespoň své věci. Můj dopis je v Paulově domě.”

„Dostaneš, co se ti zachce,” odpověděl rázně, „ale až v příhodné době. Nejprve si potřebuji ověřit, jak žádoucí by z tebe byla milenka, a na to je třeba pár dní.”

Mlčky se na něj zkoumavě dívala a přitom se snažila usilovně přemýšlet.

Chvíli si ji prohlížel a pak se rozesmál. Přešel k posteli, uchopil ji za ramena a vtiskl ji do polštářů. „Pořád vidím, že kuješ pikle, jak se mě zbavit, ale ujišťuji tě, že mě ještě žádná žena z postele nevykopla. Ani ty, v žádném případě, nebudeš první.”

Pod přikrývkou byla téměř nahá, jen v slabé košilce. Když se posadil na okraj postele a ta se pod jeho vahou zhoupla, stáhla cíp přikrývky, jíž se Mystere zakrývala. Rafe ale její nahotě odolal. Pouze přejel dlaní přes jednu bradavku a pak se dotkl její tváře. „Vidím, že na hrátky v posteli nejsi ještě připravená, takže půjdeš se mnou dolů. Něco sníme a pak si prodiskutujeme” - usmál se -„naše nové spojenectví.”

Někdo zaklepal, a do dveří strčila hlavu Ruth. “Je mladá dáma vzhůru?” Hospodyně vstoupila dovnitř s podnosem, aniž vzala na vědomí, že na posteli noční návštěvnice sedí její pán. „Prozatím tě ponechám v péči našeho dobrého ducha. Sice svítí slunce, ale venku je chladno, takže se najíme v knihovně před krbem.”

Nato odešel. Mystere se za ním bezmocně dívala, třebaže stále ještě nebyla ochotná kapitulovat.

„Moc hezky se to hojí.” Hospodyně sundala obvaz a ránu pečlivě prohlédla. „Vsadím se, že vám zůstane jen nepatrná jizva.”

“Jsem vám nesmírně zavázaná. Moc děkuji.” To bylo to jediné, co byla schopná vyslovit, protože tíha spočívající na jejím

srdci, byla k nesnesení.

Po dvou šálcích horké kávy vypitých před plápolajícím ohněm se Mystere začínala cítit ve své kůži. Postupně si začínala uvědomovat, když si Rafea pokradmu prohlížela, že její jedinou spásou je útěk. Avšak čím víc se v duchu zaobírala pletichařením, tím víc se jeho pohled stával pronikavější a úpornější. Bude obtížné takovému dravci uniknout. O tom neměla nejmenší pochybnosti.

Dojedli a Ruth sklidila ze stolu. „Pojď ke mně.”

V obavách poslechla a vstala. Tmavomodrý župan, který jí půjčili, byl tak dlouhý, že se do něj málem zamotala.

Stoupla si před něj a v hrůze sledovala, jak se hbitými prsty chystá rozvázat uzel na šňůře, ale pak se zarazil. „Mohl bych tě vysvléci a pást se na tvé kráse, ale byl bych raději, kdybys to udělala sama na znamení, že se mi vzdáváš.”

„Nikdy!” zašeptala rozčíleně.

Přikývl a přitáhl si ji na klín. „Příliš brzy jsi zapomněla, lásko, jaká za to následuje odměna.” Vyhledal její ústa a přitiskl se na ně. Chtěla bojovat, chtěla prchnout, ale teplo jeho rtů a podivně uklidňující síla jeho sevření ji přiměly aby se poddala.

Saténový polibek se proměnil v samet. Horkým jazykem si ji podmaňoval a přivlastňoval, až ztrácela vědomí. Aniž se o to kdokoliv přičinil, šňůra od županu se náhle uvolnila a látka se rozhalila až do rozkroku. Tím byla Mystere vydána jeho dotekům napospas.

A on nezaváhal a mistrovským způsobem ji začal laskat. V nastalém vzrušení se jí zastavil dech. když ucítila napětí v podbřišku. Byla vděčná, že nevidí to, co s ní Rafe pod županem provádí, protože jinak by asi umřela studem.

Připadala si jako hypnotizovaná, protože omámeně seděla na jeho klíně a dovolovala mu, aby si s ní dělal, co se mu zachce. Do té chvíle si připadala jako prázdná nádoba, ale Rafeovo mazleni v ní podnítilo zběsilou touhu po naplnění. Obzvláště když ji začal prstem dráždit v rozkroku.

„Dobrý Bože!” ozvalo se od dveří.

Byli tak zabraní do prastaré hry lásky, že přeslechli, jak někdo

otevírá dveře. Na prahu stáli s otevřenými ústy madam Astorová a Ward. Za nimi mávala rukama rozzlobená Ruth.

Ale Rafe se nedal zaskočit. Utáhl šňůru na Mystereině županu a postavil ji na nohy. Sám pomalu vstal, ležérně se opřel o křeslo a vyčkával, až se návštěva vhrne dovnitř. Caroline vplula do knihovny jako velká voda, zatímco Ward se podobal ohaři čenichajícímu u země.

Na Rafeovo kývnutí zamumlala Ruth několik kleteb a práskla dveřmi.

Procesí, jež se tu zjevilo, bylo pro Mystere posledním hřebíkem do rakve. V naprostém šoku si zimomřivě přitáhla župan k tělu a s modlitbou na rtech si přála, aby se z toho hrůzného snu zčistajasna probudila. Aby se události předchozích čtyřiadvaceti hodin nikdy nepřihodily.

Na rozdíl od ní byl Rafe, jak se zdálo, v naprosté pohodě, protože na jeho rtech se usadil cynický škleb. Podobal se vojákovi, který jen tak nehodlá zemřít za ztracenou věc.

„Caroline, Warde!” zdravil je zvesela. „Neodložíte si? U nás se zahřejete.”

Mystere nevěřícně naslouchala jeho dvojsečným šprýmům, jež u příchozích zůstaly bez odezvy. Kyselý výraz na tváři madam Astorové jasně naznačoval, co si o Rafeových drzých návrzích myslí.

„Ty jeden mizerný zatracený darebáku bez skrupulí!” vychrlila na něj. „Copak nemáš nic jiného na práci než svádět a prznit nevinné panny? Vždyť to nic netušící jehňátko šlo jako na porážku!”

„Počkejte, madam Astorová!” snažila se Mystere protestovat.

,Já -”

„Mlčte, dítě!” odrazila její snahu Caroline. „Nic mi neříkejte! To, že jste ztratila kontrolu nad svými skutky, mě nijak nepřekvapuje. Ten pacholek má šarm a ví, jak na to. Vy nejste hlavní postavou v téhle morbidní burlesce, a protože jste vyrůstala bez mateřského dohledu, vás z ničeho neobviňuji. Byla jste svedena, a svedl vás mistr. Ovšem spoléhat na mou shovívavost bych vám neradila, protože i ta má své meze.”

Teď se madam Astorová obrátila k Rafeovi, ale ten promluvil dřív, než stačila nabrat dech a pokračovat se stížnostmi. „Jen tak pro zajímavost, Caroline - co tady vy dva pohledáváte? Co vás přimělo opustit svá snobská sídla a vydat se tak časně zrána přes záliv? Že by se vám po mně zastesklo?”

O madam Astorovou se málem pokoušely mdloby. Scházelo málo, a byla by ho udeřila.

„Rány boží! Já si o tebe dělám starosti, ale jak vidím, tak úplně zbytečně. Rozkřiklo se, že jsi nemocný, protože ses tak záhy vypařil. Zburcuji posádku své jachty, ženu se sem jako o závod, a to jen proto, abych se stala svědkem tvého svádění! Máš mi k tomu co říct?”

Teď to přijde, zhrozila se Mystere. Kolena se jí třásla tak, že nebyla schopná stát. Všechno jí poví a já budu ztracená!

Místo odpovědi madam Astorové zaměřil Rafe pozornost na Warda, který stále zíral na strnulou Mystere.

„Hej, starý brachu, nepotřebuješ náhodou brýle, když tak civíš? A tu pusu bys taky mohl zavřít. Chytneš průvan.”

McCallister zrudl jako rak a chystal se ohradit, ale Caroline ho předběhla. „Tohle není hra!” utrhla se na Rafea dáma s železnou vůlí. „Tady končí veškerá legrace. Copak to nevidíš? Jak chceš zabránit nevyhnutelnému skandálu, Rafe?”

“Jednoduše tak, že vy dva budete držet jazyky na uzdě,” odtušil chladně.

Lhostejným tónem pronesená odpověď madam Astorovou nesnesitelně popudila.

“Já se nezaplétám do ostudných konspirací, Rafe Bellochu! Mysli si o mně, že jsem snob, a třeba budeš mít i pravdu, ale já se především snažím, aby výstřelky naší společnosti nebyly vláčeny tiskem a aby se její morálka nedala zpochybňovat.”

„To je tedy sakra práce! Nejsi z toho někdy unavená,

Caroline?”

„Teď není čas na urážky, Rafe! Můžu tě zničit, a ty to víš! Stačí jediné slovo těm správným lidem na Wall Street, a z akcií tvých společností se rázem stanou bezcenné papíry. Pochybuješ snad, že bych to udělala?”

„Caroline,” přiznával s předstíranými obavami, „já osobně věřím, že ty bys dokázala pohnout Sluncem i Měsícem, kdyby si někdo troufl o tom pochybovat.”

„Dobrá, takže konečně si rozumíme. V sázce je i má pověst, jestli se rozhodnu o všem pomlčet. Na mém jméně nikdy neulpěl ani stín hanby, a také nikdy neulpí! Slyšíš, ty ničemo?”

Mystere nebyla schopná uvěřit tomu, co se před ní odehrávalo. Rafe ji chránil tváří v tvář nebezpečným výhrůžkám. Ani nebyla schopná posoudit, kam to všechno spěje. Brzy to, ale s hrozivou jistotou pochopila, když se madam Astorová obrátila ke svému společenskému řediteli. „Warde, to co jsme tady viděli, se nikdy nepřihodilo. Dnes večer sestavím žádost, kterou hned zítra časně zrána doručíš reverendu Lowellovi. Musí okamžitě vystavit ohlášky, že pan Belloch si bere slečnu Rillieuxovou, aby se zabránilo zbytečným dohadům.”

V tu chvíli se s ni místnost zatočila a na Rafeově pohledné tváři se usadil temný mrak. Chtěla něco říct, ale další prohlášení jí dočista vyrazilo dech.

„Toto jsou mé podmínky, z nichž nehodlám slevit ani o píď,” dodala Caroline rezolutně. „Máš snad nějaké námitky, Rafe?”

„Pochopitelně že mám!”

„Tak si je nech pro sebe! Ty se prostě podvolíš, jako že se Astorová jmenuji!”

“Jestli ne, tak mě to bude stát korporaci, je to tak?” „Mezi jinými věcmi. Myslíš, že budu váhat?” Poprvé od jejich příchodu byl Rafeův hlas podbarvený zlosti. „A proč bych měl, když ty a ta tvoje sebranka jste neváhali připravit o život mého otce.”

Ale madam Astorová se nenechala zahnat do kouta. „Ta takzvaná sebranka zahrnuje i tebe, Rafe, a pokud jde o tvého otce, ten si vykopal hrob sám. I ty na něco podobného aspiruješ. A teď, Warde, bych ráda odešla na vzduch, protože mi třeští hlava.”

Po jejich odchodu si Rafe vyčerpaně povzdechl a svezl se do mahagonového křesla za pracovním stolem. Mystere si podkasala župan a se vzlykem se chystala vrhnout ke dveřím, ale Rafe byl rychlejší. Chytil ji za ramena a mrštil s ní do křesla.

„Zatracené! Už tak s tebou mám dost potíží, takže teď koukej

být chvíli v klidu, ať to můžu promyslet!”

„Rafe! Moc tě prosím, nech mě odejít, a já ti zaplatím každičký cent, o který jsem tě připravila… “

„Zmlkni! Teď se musím vypořádat s větším problémem, než jsi ty. Ta ženská to myslí smrtelné vážně. Bez mrknutí oka by mě klidně zruinovala, jen aby bylo po jejím. Já bych to ustál, ale řada mých zaměstnanců by se ocitla na dlažbě. Umíš si vůbec představit, kolik rodin by hladovělo? Mám k nim a k jejich dětem závazky, a to se nedá brát na lehkou váhu. Mimochodem, slyšela jsi, co povídala McCallisterovi?” „Ona… ona nás nemůže nutit do sňatku. To s těma ohláškama… rozmyslí si to, až se uklidní. Pamatuješ, jak přísahala, že zničí Abbota?”

Rafe s úsměvem zakroutil hlavou. „Ty jsi zkrátka ještě dítě, Mystere, což považuji za okouzlující, ale Abbot je zcela něco jiného. Odpustit Abbotovi se nikterak nedotklo její pýchy, ale odpustit mně… to už je silnější kafe.” „Proč?”

„Ty se ptáš proč?” zopakoval zlostně. „Protože s Abbotem ve svých plánech nepočítala. Z toho si nehodlala udělat milence.”

Nevěřícně na něj zírala, jako by se přeslechla. „Ty myslíš… ona… a ty? To mi na Caroline nesedí.”

„Není to žádná svatá z obrázku, jestli ti to nedošlo. Proč si u všech čertů myslíš, že mě tu poučovala o morálce? Protože se sama cítila provinile za to, co se chystala se mnou provádět. Snad nevěříš, že skutečně přišla na samaritánskou návštěvu?” „Ale byl

s ní Ward!”

Rafe si pohrdavě odfrkl. „Wardovi důvěřuje až za hrob. Ten je stejně spolehlivý jako švýcarská garda. Kdybych nevyplýtval tolik času na tebe, tak svedení madam Astorovou by nyní bylo fait accompli. Navíc bych se postaral, aby si o tom štěbetali všichni vrabci na střeše!”

To, co na ni vychrlil, jí přišlo jako silně nechutné téma k hovoru. „Tušila jsem, že za něčím jdeš, ale tohle je přímo zrůdné! Přece jsi slyšel, jak prohlašovala, že na jejím jménu nikdy neulpělo ani smítko hanby.”

„Caroline naznačovala, že se nikdy nenechala nachytat, a ne, že by se tomu vyhýbala. Celou dobu jsem vyčkával, až madam

Astorová podlehne pokušení a padne mi do náruče, jenže teď, kvůli tobě, k tomu nikdy nedojde.”

„Ale… ale ty si ji protivíš, tak proč bys u všech svatých sváděl ženu, která… “

Ostře ji přerušil. „Každý máme nějaké důvody, proč děláme to nebo ono.”

“Jde o tvého otce, viď?” vyzvídala opatrně. „Neušlo mi těch pár slov, co jsi o něm říkal, a Abbot se také kdysi zmínil o jakési zášti, co té užírá. Co udělala tvému otci?”

„Právě že vůbec nic,” odvětil hořce, „a to nic znamenalo všechno, ale do toho se ty nepleť a hleď si svého!”

Po výbuchu zlosti se zdálo, že se uklidnil, protože se jí přemítavě zahleděl do očí. „Dneska máme neděli, takže nemusíme čekat dlouho, s čím se Caroline vytasí. Nyní drží všechny karty ona.”

Prohlédl si ji od hlavy k patě takovým způsobem, až zbledla.

„I tak bych pro tebe měl j eden návrh.”

Náhlý strach, který se jí zjevil ve tváři, ho přiměl k bláznivému smíchu. „Ne to, co si myslíš, hlupáčku, i když po dnešním ránu bych měl sto chutí pokračovat. Ne hodlám té požádat o to, v čem jsi vynikající. Chci, abys pro mě něco ukradla. Po pravdě řečeno, to něco hodlám dostat zpátky.”

Mystere oněměla. ,Já ti nerozumím!” vyhrkla ve strachu.

„Vzpomeň si na ten večírek uprostřed března pořádaný Johnem a Joannou Strahanovými. Bylo to krátce po bále u Vanderbiltů, před tím, než tě tisk pasoval na Maskovanou krásku. Tehdy jsi ukradla diamantovou a safírovou tiáru té staré čarodějnici Louise Blackburnové.”

Přesně tutéž, kterou zahlédla v Paulově trezoru, jak si Mystere okamžitě uvědomila.

“Já ji neukradla,” poznamenala klidně, „já si ji přisvojila.”

Rafeovi se nelíbilo, že ho přerušila. „Co to zase vykládáš?” dožadoval se netrpělivě.

„Ale proč zrovna tu tiáru?” Teď, když bylo její inkognito odhaleno, přišlo jí nepříjemné hovořit o svých kriminálních činech.

„Patřila matce. To je vše. Dokud žila, moc si toho kousku vážila. Poté, co zemřela, ocitl se šperk na aukci spolu se zbývajícím majetkem. Celý výtěžek připadl věřitelům.”

„To je zhola nemožné!”

„Pak máš smůlu, protože já se ti chystal udělat férovou nabídku. Obstarej mi tiáru, a já budu považovat tvé dluhy vůči mé osobé za vyrovnané. Už tě nebudu držet násilím ani vyhrožovat, že zveřejním tvé skutky. Navíc… “

Sáhl do kapsy a vyndal Antoniin prsten. Ve světle plamenů plápolajících v krbu se kámen zatřpytil jako zelený oheň. Tohle bude tvoje. Prsten za tiáru.”

Všechno si v duchu uvážila a přišla na to, že se opravdu jedná o férovou nabídku. Představa, že krade Paulovi z trezoru, byla zničující, ale potíže, které mohl Rafe rozpoutat, se zdály být ještě horší.

Kromě toho, i kdyby blafoval v tom, že ji předhodí veřejnosti, ten prsten nutně potřebovala.

„Bude to obtížné.” poznamenala konečně. „Za úspěch neručím, ale vynasnažím se.”

Rafe přikývl. „Kdybych byl tebou, tak bych se zatracené vynasnažil. Nemam ani potuchy proč jsem tě ráno chránil a držel jazyk za zuby.” Mužův pohled potemněl. „Nezapomeň, že stačí jediné. posadit se s Caroline ke stolu a všechno jí vysvětlit. Jakmile se dozví, kdo ve skutečnosti její jehňátko je, nevsadil bych na tvoji pověst ani cent.”

22. kapitola

Jako součást pečlivé promyšlené kamufláže navštěvoval Paul Rillieux často kostel U svaté trojice spolu s ostatní honorací města New Yorku. Mystere nutil, aby chodívala s ním, protože se v duchu těšil zvrhlou představou utajeného katolíka proplouvajícího mezi protestanty jako ryba ve vodě.

Tuto neděli se však nacházel ve velmi špatném rozpoložení. Z toho důvodu návštěvu kostela zavrhl. Hodlal si totiž se svou ,neteřinkou’ vyříkat události předchozí noci, k nimž došlo během a po bálu u Addisonů. Ať už byla záležitost pro oba sebenepříjemnější, Paulův hněv byl pro Mystere přijatelnější než veřejné ohlášky reverenda Lowella, dávající všem na vědomí její zasnoubení s Rafem Bellochem. Mohla jen doufat, že madam Astorová si to rozmyslí, jakmile trochu vychladne. Vidina manželství s Rafem ji přitahovala, ale na druhou stranu rozhodně odmítala být navěky připoutána k ženichovi, jenž se ani trochu nehrnul do manželského chomoutu, natož aby stál o nevěstu vnucenou mu proti jeho vůli. Rafe Belloch byl ve své podstatě nevyzpytatelná šelma, jež se sotva dala ovládat.

„Viděla jsi poslední vydání novin, mladá dámo?” vychrlil na ni Paul, jakmile sešla do haly.

Mystereina tvář byla bledá a ztrhaná. Zimomřivě se choulila do županu a tmavé kruhy pod očima naznačovaly, že si vyčerpávající události předešlé noci vybraly svou daň.

„Víš, že čtu jen Times,” odpověděla nevýrazně a usadila se proti němu ke stolu. Poté si nalila kapku brandy z karafy. „Ti nezaměstnávají takové lidi, jako je Lance Streeter, jestli máš zrovna tohle na mysli.”

„Já ale nemluvím o drbech!” utrhl se na ni popudlivě.

„To, na co narážím, přinášejí na titulních stránkách snad všechny deníky!”

Přitáhl si svůj oblíbený Herald a pustil se do čtení: „Minulou noc na každoročním bále pořádaném Jamesem a Lizet Addisonovými se newyorská elita otřásla v základech, když Maskovaná kráska opět zaútočila na její majetky. Tentokrát se záhadné zlodějce podařilo ukořistit skutečnou cennost, překrásný a po všech stránkách výjimečný smaragdový prsten patřící slečně Antonii Butlerové, kterážto odmítla sdělit tisku jeho hodnotu.”

Paul práskl novinami. „A já se ptám: kde je ten prsten? Jedna věc je dělat tomu parchantovi Bellochovi celou noc děvku a něco jiného je pro něj krást!”

Za normálních okolností by ji Paulův výbuch přiměl, aby se vystrašeně stáhla do ulity, avšak nová krize včetně výhrůžek, jimiž Bellocha i ji ohrožovala madam Astorová, vše ostatní zastínila. Co když ctihodná matrona splní svou hrozbu a donutí je ke sňatku? Jestli Rafe zjistí, že ho přitlačila ke zdi, nepochybně všechno zveřejní. O tom Mystere ani v nejmenším nepochybovala. Navíc stála tváří v tvář ošidnému problému, jak se dostat do Paulova trezoru.

„Minulou noc jsem nic neukradla,” zalhala, statečně předstírajíc nevědomost. Já ten prsten nemám,” dodala po pravdě.

To bylo pro Paula překvapující zjištěni, protože odpor neočekával. Po chvíli, jakmile se sebral, chladně pokračoval: „Co jsem ti povídal ohledně loajálnosti k rodině?” „Nelíbí se mi tvůj tón!” vyštěkla na něj v sebeobraně. „K čertu s tím, co se ti líbí nebo nelíbí, ty jedna nevděčná malá potvoro! Jestli jsi ho nesekla ty, tak proč ses potom tak kvapně vypařila?”

Zírala do černé kávové sedliny na dně koflíku a neodpovídala. Teprve když Paul udeřil pěstí do stolu, až nádobí nadskočilo, polekaně zvedla hlavu.

„Proč jsi zmizela?” opakoval otázku. „A kam tě Belloch odvezl? Sem ses vrátila před necelou hodinou, tak kde ses celou tu dobu flákala, u čerta?”

Hleděla mu do očí, rozhodnuta vytáhnout jedinou kartu, o níž věděla, že ho uchlácholí. „Možná mám své vlastní plány, jak nám zajistit život v blahobytu.”

Na okamžik se zdálo, že Paulovo podráždění nebere konce, ale

pak se náhle jeho obličej rozjasnil. „Chceš říct manželství?”

S lehkým ruměncem na tváři přikývla. „Odešla… odešla jsem s Rafem do jeho domu a tam… šla řeč o manželství.”

Jako švihnutím proutku nahradilo hněv chápavé přikývnutí. „No to jsem teda blázen!” vyhrkl Paul udiveně…Doufám, že jsi mu neprozradila… “

Užasle zavrtěla hlavou, protože rychlá změna Paulovy nálady ji pokaždé ohromila.

„Ach tak… Nu, to je zajímavé. Takže přece jen sis vzala k srdci něco z toho, co ti ustavičně vtloukám do hlavy. Kdo ale potom sebral ten prsten?”

Paul se odmlčel a přemýšlivé si začal třít bradu. Bylo očividné, že Mystereina zpráva mu zlepšila náladu.

„Víš,” začal váhavě, „taky je docela možné, že nějaký talentovaný zlodějíček využil tvojí publicity, protože věděl, že krádež připíšou tobě. Včera večer se taky střílelo a jeden policajt si myslí, že onu záhadnou neznámou zranil.” . Pohlédl na její župan. „Tys to ale nemohla být, protože vypadáš celkem zdravá.” Po chvíli se uculil. „Co naděláme! Zřejmě nejsme jediní, kdo mají výhradní právo na majetek bohatých, co říkáš? Na tom prstenu pramálo záleží, jestli nový vývoj vztahů mezi tebou a Bellochem přinese jisté plody, vzletně řečeno. Mrzí mě, drahá, že jsem se na tebe utrhl. Měl jsem lépe znát svou malou a poslušnou holčičku, co nenechá rodinu na holičkách.”

„Prozatím nemáme nic jisté, takže se zdrž veškerého nadšení,” zamumlala potichu. „Rafe si nenechá jen tak foukat do polévky.”

,Já vím, já vím… Ne že bych chtěl být indiskrétní, ale jak jsi mu vysvětlila, že se stahuješ?”

Opět zrudla a odvrátila zrak. Každá lež byla v tu chvíli dobrá, protože jejím prostřednictvím si kupovala čas, který tak nutně potřebovala.

,, Jsi opravdu indiskrétní, Paule… Prostě jsem mu namluvila, že jsem příliš brzy vyspěla a že se mi nelíbilo, když na mě muži civěli. Musel mi uvěřit, protože mě kvůli tomu škádlil.”

„Takže on tě škádlil… No, to je vskutku povzbuzující.” Paulova nálada se stále zlepšovala při představě, jak to všechno

do sebe hezky zapadá. „Stejné by mě zajímalo, jak jste vy dva, tak najednou, našli společnou řeč. Teď je hlavně důležité, abys ho ničím nepopudila, aby váš vztah pokračoval.”

Tady se pohybovala po tenkém ledě. Madam Astorová mohla nechat vyvěsit ohlášky, ovšem na druhou stranu k tomu taky nemuselo dojít. Mystere nechtěla zbytečně podporovat Paulovy naděje, protože si dokázala představit, co by po debaklu následovalo. Proto se takticky rozhodla pro neutrální odpověď.

„Náš vztah bude pokračovat, i když si nejsem jista, jakým směrem se bude ubírat.”

„No, to je určitě lepší než rána do vazu, co? Pověz mi ještě jedno, srdíčko: s jakou určitostí se vyjadřoval o budoucím sňatku?”

Ironie Paulovy otázky v ní vyvolala jisté pobavení, třebaže její mysl tížilo mnoho problémů. „Vyjadřoval se velice určitě.” odpověděla po pravdě.

„Hmm,” odpověděl Paul, ale jeho úsměv od ucha k uchu hovořil za všechna slova.

Rafe Belloch nebyl věřící, třebaže většina jeho domácího služebnictva mívala v neděli volno. Konec týdne byl, stejně tak jako každý jiný den, vyhrazený v Garden Cove práci. Jakmile odbila devátá, sešli se Rafe se Samem Farrellem v pracovně.

„Tohle přišlo včera večer pozdní poštou,” informoval ho Sam, jakmile se usadili, a podal svému zaměstnavateli obálku s poštovním razítkem New Orleansu. „Hledal jsem tě, ale Ruth mi řekla, že hodláš nocovat ve městě.”

„Konečně! To je hlášení Stephena Breauxe.” Pozlaceným ostrým perořízkem otevřel Rafe obálku. „Možná to bude k ničemu po tom, co se tu odehrálo minulou noc, ale i tak jsem zvědavý.”

Rychle přelétl očima úvodní zdvořilosti a pak se začetl do hlášení.

Nevypátrali jsme nic, co by naznačovalo, že Pani Rillieux má neteř, či jiného blízkého žijícího příbuzného stejného jména. Ani totožnost oné ženy se nám nepodařilo objasnit, protože v matričních záznamech se nenachází osoba ženského pohlaví

jménem Mystere Rillieuxová. Pokud se týká samotného Paula Rillieuxe, ten se činorodě zapojoval do veškerých aktivit bohaté vrstvy žijící zde v New Orleansu, známé jako Lafayettovci. Ti obývají území mezi Vieux Carré a starou Francouzskou čtvrtí, což je noblesní srdce New Orleansu.

Já osobně jsem se s ním nikdy nesetkal, ale z toho, co se mi doneslo, by se dalo usuzovat, že byl ve společnosti populární. Neměl potřebu vydělávat si na živobytí, ani se nevěnoval žádné profesi. Údajně žil v pohodlí, třebaže navenek nijak oslňujícím, což mu prý umožňovaly výnosy ze statků vlastněných ve Francii. Poté, co opustil New Orleans se údajně kvůli jakémusi neodkladnému řízení ve Francii, došlo k incidentu. Jistý mladý muž, který kdysi sloužil coby Ríllieuxův osobní komorník, byl přistižen při krádeži zlatých hodinek patřících jednomu nahodilému návštěvníkovi města. Později, když byl dotyčný předveden před soud a soudce se ho zeptal, co může uvést na svoji obhajobu, tvrdil, že v krádežích ho vycvičil jeho bývalý zaměstnavatel Paul Rillieux. Vyprávěl neuvěřitelné historky natolik neuvěřitelné, že je soudce smetl ze stolu o mistrovi všech zlodějů, který najímal další zloděje v Gallatinské ulici. Z nich udělal sloužící ve vlastním domě, aby poté žil z výtěžků jejich zlodějen,”

Po přečtení zprávy pohlédl Rafe na Sama a usmál se. Dopis mu podal a ten si ho v rychlosti přečetl.

„Přesně tohle jsme potřebovali mít v ruce!” radoval se Rafe, „protože cítím v kostech, že se ten starý ničema na něco chystá. My ho ale máme v hrsti a zamícháme mu s kartami tak, že zbytek života stráví v lochu.”

„Tu dívku to taky postihne,” utrousil Sam klidně.

Rafe přikývl. „To se vsaď, že ano. Z toho důvodu se nehodlám obrátit na úřady. Teď taky vidím, že mi minulou noc řekla pravdu. Prý si ji Rillieux vyzvedl ze sirotčince a pak ji vycvičil ve zlodějském řemesle. Stejně, jako kdybys trénoval závodního koně.”

„Naprosto totožné s jeho modus operandi v New Orleansu,” zdůraznil Sam.

„Tak, tak. To celé poněkud zmírňuje dívčino provinění, což ještě neznamená, že se s ní z lítosti ožením.”

„Ty a ženit se?” opakoval Sam užasle. „Co tak najednou?” „Přesně taková byla moje reakce.”

Krátce nastínil, co se odehrálo, včetně nemilosrdného ultimáta madam Astorové.

„Máš pravdu,” souhlasil Sam. „Lítost není dobrý základ pro manželství, pokud k ní ovšem necítíš ještě něco jiného.”

Sam se zřídkakdy vměšoval do soukromých záležitostí svého zaměstnavatele. Dalo by se říci, že téměř nikdy, takže nyní si vysloužil Rafeův ostrý pohled. „Přiznávám, že je to krasavice, obzvláště když… když zapojí veškerý svůj šarm, abych se tak vyjádřil, ale chtíč není o nic lepší důvod pro manželství než lítost.”

Sam významně mlčel, čímž Rafea popíchl k dalšímu vysvětlování. „Ty si myslíš, že jsem do ní zamilovaný, viď?”

„Nemám tušení, ale soudím, že něco za tím je, a to něco tě nutí, aby ses tou dívkou poslední týdny zabýval víc, než je nutné.”

„To sotva můžu popřít,” zavrčel Rafe, „ale nezapomínej, že mám na krku tu nepatrnou záležitost s Caroline. Vyhrožuje, že otřese solventností Bellochových akcií.”

„Myslíš, že mluví do větru?”

„Abych tě citoval, nemám představu, i když… ta ženská je jako krysař, a když si jednou něco vezme do hlavy… “

Rafe se ponořil do mlčení, protože v tu chvíli se mu před očima zjevila nahá Mystere. Pravda, tělesná žádostivost by bylo to poslední, kvůli čemu by se ženil, ale přesto nemohl popřít jistou přitažlivost, kterou pro něj ta dívka měla. Kvůli ní trávil několik posledních nocí bezesným převalováním na posteli a to, že se ráno budíval zbrocený potem, rozhodně nesouviselo se strachem z možného bankrotu.

S těmito neradostnými úvahami kráčel ruku v ruce pocit vlastní slabosti. Proč, u všech svatých, chránil její tajemství před Caroline? Zmaří to všechny jeho plány na pomstu, jestli se do té malé zlodějky zamiluje.

Sotva mohl popírat, že frivolní dobrodružství s Mystere ho odvádí od prvotního záměru: zasadit Caroline a její vybrané společnosti ránu tím, že zaplete madam Astorovou do špinavého skandálu. Mystere mu jeho plán navždy zhatila. Pokud by se hodlal oženit, mohl si vybírat mezi mnoha vysoce urozenými nevěstami, včetně Antonie Buttlerové. Nesmí se nechat vlákat do pasti nějakou krásnou podvodnicí, která může sledovat vlastní cíle. Například pojistit si budoucí štěstí.

,,V každém případě,” shrnul Rafe nakonec, „je zatím na tahu Caroline. Já mám ruce svázané, dokud se nedozvím, jestli byly ohlášky skutečně oznámeny. V mezidobí… ” Prstem ukázal na dopis. „Opiš to, prosím tě. Originál ulož a kopii pošli Mystere Rillieuxové. Její adresu najdeš v manhattanském telefonním seznamu.”

Že postačí, abych podnítil její úsilí a připomněl jí, že s tou tiárou to myslím smrtelně vážně.

23. kapitola

Necelou hodinu poté, co zvony odbily konec nedělní mše, rozezvučel se v hale u Rillieuxových telefon. Mystere si zrovna opravovala utržený kousek krajky na jedné ze svých rób. Při nečekaném zadrnčení přístroje se vylekala tak, že se píchla jehlou do prstu. V podstatě si připadala jako odsouzenec, který čeká, až ho exekutor přijde připravit o majetek. Však ji také madam Astorová a Ward dopravili zpátky k Rillieuxovi, jako kdyby byla vězeň. Caroline Paulovi nic nevysvětlovala. Jediné, co od ní uslyšel, bylo několik slov: „Nespouštějte ji z očí.”

Jak si madam Astorová přála, tak Paul činil. Nyní ji ostřížím zrakem sledoval ze svého koženého křesla jako kočka kanárka. Jako kdyby vyčkával, až mu sama začne něco vysvětlovat, nebo že z ní vymámí přiznání, ale Mystere se na nic takového nechystala. Pro tuto chvíli si ponechávala zadní vrátka otevřená, protože nemohla vědět, kdy je bude potřebovat.

Jenže zlověstné zvonění v hale naznačovalo, že ona hrůzná chvíle možná nadešla.

Hush měl volno, takže v hale nebyl momentálně nikdo, kdo by zvedl sluchátko. Přesto se nehýbala, zachvátila ji panika. Baylis se zrovna potuloval po domě a tak se zavrčením telefon zvedl. Mystere vzdáleně slyšela, jak s někým hovoří. Pak strčil hlavu do dveří. „To je pro tebe, Paule. Chce s tebou mluvit ta stará babizna Astorová.”

„Madam Astorová, ty hňupe,” ucedil Paul studeně. „Jednou na tu svou nevymáchanou hubu dojedeš, a pak si mě nepřej.”

Baylis se šklebil, zatímco se Paul, opíraje se o svou hůlku, pomalu šoural do haly. Když byl z doslechu, Baylis na Mystere spiklenecky mrkl.

„Ten starej náfuka mně nikdy nekoupil ani pivo,” svěřoval se jí potichu, „tak co si pořád vyskakuje?”

Mystere se pokoušela usmát, ale v nastalé hrůze, jež se jí zmocnila, se jen zavrtěla. Dobrý Bože, modlila se v duchu, dej, ať je to jen pozvání na nedělní dýchánek!

Na výsledek, jestli modlitba zafungovala, nemusela čekat dlouho. „Ty jedna malá nezbednice!” ozval se Paul ode dveří. „Ty sis to celé dopoledne nechávala pro sebe a klidně jsi dopustila, abych ti nespravedlivě spílal!”

Baylis, který se chystal odejít, byl zvědavostí bez sebe. „O co jde, šéfe?”

„Baylisi,” oznamoval mu Paul s velkou pompou, sotva schopen potlačit vzrušení, jež se ho zmocnilo, „naše malá holčička nás všechny trumfla. Madam Astorová telefonovala proto, aby mi pogratulovala k Mystereinu oficiálnímu zasnoubení s Rafem Bellochem.”

„S tím Bellochem? Páni, já jsem z toho celej tumpachovej! Ten pracháč, co jsme mu tenkrát u Pětice vybrakovali kapsy? To mě teda podržte!”

„Tentýž muž,” potvrdil Paul povzneseně a upřel láskyplný pohled na svou malou. „A já si troufl znevažovat její loajalitu! Odpustíš mi někdy, zlatíčko?”

Ale Mystere nic z toho, co se před ní odehrávalo, nevnímala, protože se s ní zatočila celá místnost. Dál strnule seděla a zatínala nehty do opěradla.

„Belloch musí být něco jako Vanderbilt,” dohadoval se Baylis.

„To není zcela přesné ohodnocení,” opravil ho Paul, „ale dá se říct, že je to jeden z nejbohatších lidí tohoto národa. Když si představím, že naše děvčátko se stane jeho manželkou… “

„Naše loď konečně doplula do přístavu,” zasnil se Baylis.

„Jen se na ni podívej, šéfe! Já už ji vidím v saténu, ověšenou zlatem a… Mimochodem, kdy bude svatba?”

Mystere se pokoušela promluvit, ale nešlo to.

Baylis si ji se zájmem prohlédl. „Ta chudinka je z toho hotová, a není divu.”

„Podle Caroline nebylo datum svatby ještě stanoveno,” vysvětloval Paul. Přitom obdařil Mystere ďábelským úsměvem. „Ovšem čím dřív, tím líp. Jen pro tvou informaci, Mystere, opět

jsem ujistil madam Astorovou, že na tebe dám dobrý pozor. Na to, že jsi debutantka, jsi měla doposud volnosti, až Bůh brání. Proto se ti také podařilo se s tím chlapíkem zaplést,” odtušil s potměšilým úšklebkem. „Přece nechceme, aby nám slípka ulétla dřív, než začne snášet zlatá vejce, co?”

Mlčky na něj zírala s vědomím, že je konec. Jestli se jí nepodaří uprchnout, bude se muset provdat za Rafea Bellocha. Aby na ní oni mohli parazitovat. Kam to všechno povede, netušila, ale jedno si dokázala celkem živě představit: brzy po svatbě bude následovat funus.

Paul dál spřádal plány. „Když se naskytne taková příležitost, je třeba kout železo, dokud je žhavé.”

„Anebo Bellocha,” dodal Baylis potměšile. Nato se oba dva rozchechtali jako pominutí.

Stále ještě neschopná jediného slova Mystere zatoužila okamžitě odejít z pokoje, aby unikla jejich žovialitě. Shrnula šití do klína a zprudka vstala.

,Já… půjdu pracovat nahoru,” oznámila nejistě.

„Ohó!” škádlil ji Baylis. „Jen se podívejme na tu netýkavku! Najednou jí naše společnost smrdí!”

„Raději už toho nech,” krotil ho Paul, který se rychle vzpamatoval. „Zbytečně ji přivádíš do rozpaků. Každá nevěsta před svatbou je úplně zmatená. I já jsem z toho vedle, a to ji jen povedu k oltáři.”

Oba jí ustoupili, aby mohla projít, ale v jejich pohledech se zračila taková úcta, jako kdyby právě zachránila veškerou západní civilizaci.

Když byla asi v polovině schodiště, uslyšela, jak se opět vzrušeně rozhovořili. To ji přimělo, aby se vrátila ke dveřím a zaposlouchala se.

„Ať se na to dívám, jak chci, Belloch se nenechá jen tak vyšachovat, aby nás pustil k lizu,” soudil Baylis.

Tomu odpovídal Paulův hlas. „A ty snad ano, kdybys vlastnil takový majetek? Mimochodem, nevšiml sis, jak té naší malé sluší černá?”

„Všichni se jednou musíme odebrat na pravdu boží,” pravil

Baylis kazatelsky, načež oba muži vyprskli smíchy.

V tu chvíli měla Mystere pocit, že jí srdce svírá ledový’ krunýř. Vzlykla a rozběhla se nahoru po schodech ke svým pokojům. Ten sňatek bude muset odmítnout stejně rezolutně, jako Rafe odmítal její ruku.

Neměla představu, jak dlouho ležela v posteli a usedavě plakala do polštářů. Přitom si nepřetržitě opakovala Bramovo jméno. Ten byl pro ni navěky ztracen, protože teď už se jí sotva naskytne příležitost po něm pátrat. Všechno se postavilo proti ní, takže jí nezbývalo nic jiného než si v skrytu duše zoufat.

Teprve v těchto pohnutých okamžicích si s plnou silou uvědomovala, že z ní vyrostla žena dvou tváří. Středobodem jejího světa se stalo pátrání po bratrovi a po své identitě. Na druhou stranu ji ustavičně soužily vzpomínky na mizerné dětství strávené na ulicích a později v sirotčinci. To se s ní neslo životem jako nesmazatelné stigma. A protože k sobě byla upřímná, nic si nenamlouvala. Dokázala si přiznat, že na její existenci nikomu nezáleží, že je pro svět nepotřebná. Stejně jako pytel odpadků, který Rose každé ráno stavěla k zadnímu traktu domu.

Prožívané zoufalství ji nevyhnutelně přimělo, aby postupně začala uvažovat o Rafeu Bellochovi.

I přes jeho hrozivá slova a chování, jimž byla nucená v posledních týdnech čelit, probudil v ní vděčnost, když se ji na vlastní úkor snažil chránit před madam Astorovou. To ji donutilo uvažovat o jeho takzvané zášti, jak to Abbot nazval. Klidně obvinil madam Astorovou ze smrti svého otce, aniž si bral servítky. To by do jisté míry vysvětlovalo jeho cynický přístup a neomalené způsoby, jimiž častoval okolní společnost, pokud to byla pravda.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře a to ji vrátilo do přítomnosti. „Mystere?” uslyšela Rosein hlas.

Rychle se posadila a snažila se osušit si oči. „Pojď dál, Rose.”

Třebaže měla Rose každou neděli volno, trvala na tom, že i ten den odvede pár hodin práce, aby byl dům v pořádku. S úsměvem na tváři došla k posteli, posadila se a sevřela dívčiny ruce do svých.

„Nechci se vtírat, ale když jsem uklízela chodbu, zaslechla jsem pláč. To mi připadalo podivné. Takhle se nastávající nevěsta nechová! Vždyť svatba má být ten nejradostnější den v tvém životě!”

Ona mluví o radosti! Mystere si pomyslela cosi o pohromě, ale silou vůle se pokoušela zachovat kamennou tvář. „Ty už jsi to slyšela?” zeptala se.

„Slyšela?” Rose vyprskla smíchy. „Neumíš si představit, jak se Baylis naparuje a všem to vypráví! Jako kdyby se ženil sám.”

Mystere skanula z oka jedna osamělá slza, ale hlas se jí nezachvěl. „Já vím, Paul se choval stejně, ale oni… “

V poslední chvíli se vzpamatovala, protože si uvědomila, jak je osazenstvo domu Paulovi oddané. Mystere věděla, že Rose by jí nikdy záměrně neublížila. O mnoha ženských intimnostech dokázala držet před ostatními jazyk za zuby, ale bylo by příliš riskantní svěřit jí, že Mystere se za Rafea Bellocha neprovdá, ani kdyby trakaře padaly!

“… oni vidí jen to, co jim z toho kápne,” dokončila větu.

„To jsi udeřila hřebík na hlavičku,” souhlasila Rose. „Vždycky v tobé viděli jen zdroj zisků, jenže ty v sobě máš mnohem víc.”

Bouřlivě Rose objala a dlouho se k ní tiskla. „Nemáš někdy pocit, že nám začíná téct do podpalubí? Že se asi brzy potopíme?”

„Topili jsme se před Paulovým příchodem. Ted máme alespoň děravou kocábku, a to je přece pokrok, nemyslíš? Kvůli čemu pláčeš, zlatíčko?”

Neochotně si připomněla úkol, jenž měla před sebou. Až Paul začne postrádat tiáru, vypukne peklo, ale nemohla čelit osudu s prázdnýma rukama. Rafovy galantní něžnůstky, jimiž ji minulou noc obšťastňoval, jí nedaly zapomenout, že stále má co do činění s cynickým, nebezpečným a nevypočitatelným mužem. Musí mu vyhovět, ať to stojí, co to stojí. Vždyť, koneckonců, ta věcička patřívala jeho matce. Sotva ho mohla vinit za to, že chce tiáru zpátky. Rose - jako stálý člen domácnosti - věděla o Paulových tajnostech nejvíc, a proto se Mystere rozhodla, že se jí vydá na milost.

„Mám jedno dilema,” začala zvolna. „Rafe Belloch moc touží

po té tiáře, co jsem ukradla minulé jaro. Patřívala jeho matce, která je už na věčnosti.”

„Ale ta už asi byla prodána a jen Bůh ví, kde je jí konec,” zdůraznila Rose.

„Myslím že ne, protože jednou jsem ji zahlédla v Paulově trezoru. Však víš, jak na některých kouscích lpí.”

Rose přikývla. „Aha, takže tys ho taky vyhmátla! No, někdy se chová jako sysel.”

“Jenže Rafe tu tiáru opravdu chce. Povídal, že jestli ji pro něj neobstáním, tak… Prostě stačí, když ti řeknu, že by mi mohl po čertech zavařit.”

„A tohle říká chlap, který se s tebou chce oženit?”

Do Mystereiných modrých očí se vkradl smutek. „Je to mnohem komplikovanější, než se zdá, Rose. Proto tě prosím, aby ses o tom, co ti tu povídám, nezmínila živé duši. Rafe mě nepožádal, abych se za něj provdala. To spískala madam Astorová, když mu pohrozila finančním krachem.”

„Nebesa!” zhrozila se Rose. „Tak proto brečíš! Zatraceně!”

„Vím, že po tobě chci příliš, ale dostala jsem se do úzkých a nevím, jak z toho ven. Můžeš… nevíš náhodou, kde Paul ukrývá klíč k trezoru?”

Rose zbledla, ale její srdce pro tu dívku krvácelo. Mystere se k ní vždycky chovala jako ke starší sestře a ne jako ke služce, na rozdíl od ostatních.

“Jistě si umíš představit, dítě, že bude běsnit jako tajfun, až to zjistí.”

„Vím, ale neobávej se. Já se k tomu klidně přiznám, jestli to bude nutné.”

„Nepůjde mu jen o tiáru, ale hrozně se ho dotkne, že si někdo troufl narušit jeho soukromí. Však znáš ty jeho řeči o loajalitě.”

„Znám, ale budu spoléhat na jeho shovívavost. Nastávající nevěste by přece neublížil.”

Rose se rozzářila. „V tom máš pravdu. Bude se snažit být s tebou zadobře. No… myslím, že vím, kde ten klíč schovává. Znáš ten jeho starý kožený vak?”

„Ten zelený s mosazným uzávěrem?”

„Přesně ten. Jednou jsem viděla, jak odtamtud vytahuje zmačkanou obálku, no a v ní byl ten klíc’. Pak ji šoupl zpátky do vaku a kopl ho pod postel.”

Teď, když se uvolila, že Mystere pomůže, byla Kose samá ochota. Vstala a uhladila si bavlněnou zástěru. „Ted je příhodná chvíle, drahoušku. Evan a Baylis někde nasávají a Hush je bůhvíkde. Viděla jsem Paula sedět v pracovně, kde píše nějaký dopis. Půjdu dolů a na chvíli ho zaměstnám. Pospěš si!”

Mystere ji bouřlivě objala. „Děkuji ti, Rose.”

Rose vyrazila z pokoje. „Žádné otálení! Koukej se do toho pustit!”

Teď, když přišla vytoužená chvíle, ucítila, jak se jí nervozitou stahuje žaludek. Vyběhla na chodbu a rozběhla se k opačnému křídlu, kde se nacházely Paulovy komnaty.

Přede dveřmi do jeho ložnice na vteřinu zaváhala a zaposlouchala se do zvuků přicházejících zezdola. Panty při otevírání zapraskaly, a třebaže nebyl nikdo v dohledu, strachy se jí roztřásla kolena.

prostorné místnosti bylo pološero, protože Paul. coby noční pták. nesnášel prudké slunce. Závěsy z těžké látky zakrývající okna byly zataženy. Letmým pohledem přelétla postel a nedávno zakoupenou třídílnou skříň se zrcadly. Další benátské zrcadlo zasazené v drahocenném rámu stálo vedle nočního stolku, protože Rillieux si i v pokročilém věku marnivé potrpěl na uhlazený zevnějšek.

V rychlosti doběhla k posteli, poklekla vedle ní a prsty nahmatala vak. Vytáhla ho, rozepnula přezku a vysypala obsah na zem. Byly tu staré dopisy, výstřižky z neworleanských novin a fotografie z mladší doby. Téměř okamžitě našla obálku, o níž se Rose zmiňovala, a v ní malý mosazný klíč. Sundala obraz, pod nímž se ukrýval trezor, a bez obtíží ho odemkla. Tiára tam skutečně byla. Také uviděla zlatou brož posázenou filigránsky drobnými diamanty a pár safírových náušnic. Navíc tu byly i jiné kousky, jejichž cenu se neodvažovala odhadnout.

To všechno byl lup, jehož jednotlivé části donesla Paulovi buď ona, nebo jiný člen domácnosti, včetně Hushe. Vztáhla ruku po

tiáře, když vtom zaslechla Rosein rozčilený hlas.

„S přípravou té svatby bude hodně práce, ale jsem si jistá, že Mystere a já to zvládneme, Paule. Nemusíš si dělat žádné starosti.”

Uvědomila si, že Rose záměrné zvyšuje hlas, aby ji varovala, že Paul je na cestě ke svým komnatám. V slepé panice se chtěla vrhnout po tiáře, ale v poslední chvíli si uvědomila, že to nyní nepřichází v úvahu. Paul už byl na schodech a mohl by ji přistihnout na chodbě. Bleskově přirazila dvířka, otočila klíčem v zámku, obraz pověsila zpátky, hodila obálku s klíčem do vaku a strčila ho pod postel. Pak jako střela vyrazila na chodbu. S Rose a Paulem se srazila akorát před svými komnatami, takže to vypadalo, že právě vychází z ložnice.

„Tady máme naši nevěstinku!” Paul přímo zářil. „Už ti konečně došlo, že se staneš jednou z nejbohatších manželek v Americe?”

„Ne, protože zatím mi to připadá jako nedostižný sen,” odpověděla po pravdě.

V době, když Hush konečné zahlédl Lorenza Perkinse vycházet z domu na Amosově ulici, se začínalo zvolna šeřit. Kradl se za ním bez obav. že by mohl sledovaného ztratit, protože dlouhán očividně směřoval na Osmadva-cátou ulici. Tady, v těsné blízkosti Šesté Avenue, našly útočiště mnohé hudební kluby a kabarety, ale i hudební vydavatelství.

Ty muže, Perkinse a Sparkyho, Hush nyní sledoval z vlastní iniciativy. V podstatě pokaždé, kdykoliv se mu naskytla volná chvilka, protože nehodlal dopustit, aby ti dva mizerové ublížili jeho Mystere. Tak se rozhodl vypátrat, v čem mají prsty.

S nadcházejícím večerem se po ulicích procházelo mnoho zamilovaných párů a ty poskytovaly Hushovi dostatečné krytí. Ani se nemusel moc namáhat, protože povedená dvojice zapadla do prvního baru, který měli při cestě. Tady se scházeli začínající spisovatele a herci. Vzhledem k tomu, že mnozí politici hlasovali proti ,suchému zákonu’, bývaly v neděli všechny bary a restaurace naplněny k prasknutí.

Uvnitř baru bylo tak zakouřeno, že zpočátku Hush skrz mračna

dýmu téměř neviděl. Když se po chvíli rozkoukal, zahlédl Perkinse a Sparkyho sedět u jednoho malého stolku. Oba měli hlavy u sebe, jako kdyby se o čemsi spiklenecky radili.

Tentokrát stála štěstěna na Hushově straně. Místnost nebyla příliš osvětlená, takže se mu podařilo proplížit se až k nim a ukrýt se za velkou vázou stojící na zemi. Třebaže lidé hlučeli a do toho kdosi brnkal na piáno, vyslechl, co si muži povídají.

„Víš to jistě?” dožadoval se Sparky.

„Přísahám na hrob mé matky!”

„Tvá matka je ještě naživu, dubová hlavo.”

„To jo, ale copak někdy neskončí pod kytičkama? Povídám ti, že manželka to dneska ráno slyšela v kostele. Přej to kněz všem oznamoval.”

Sparky si podupával do rytmu hudby a přitom si pohrával s poloprázdnou sklenicí piva. „V tom případě musíme urvat, co se dá. Liž mám dost toho všivého života bez peněz! Nechci do smrti živořit jako nuzák.” Vyndal z krabičky sirku, škrtl a přidržel plamínek u cigarety. Je třeba popadnout štěstí za pačesy. Strašně rád bych si jednou zakouřil néco pořádnýho a ne tohle svinstvo, co smrdí jako hnůj. Ta svatba, kamaráde, je naše veliká příležitost. Půjdeme rovnou za Bellochem a něco mu nakukáme. Uvidíš, že bude zvědavostí bez sebe, až si spočítá, co všechno máme na prodej.”

Lorenzo si zamnul jeden konec knírku. Já bych se neukvapoval,” krotil Sparkyho. „S tím chlapem musíme pěkně pomaličku, abychom si na sebe neupletli bič. Ten by nám mohl zatracené zavařit.”

„V tom s tebou souhlasím. Hloupej chlap by se nezmohl na takovej majetek, ale pokud jde o ženskou sukni, zblbne každej.”

Ze svého místa měl Hush dobrý výhled na Lorenza Perkinse a na jeho navoskovaný knírek. Sledoval, jak muž rozvážně pije a stejně rozvážně pokládá sklenici na stůl.

„Víš, Sparky, co mě se týče, kolo štěstěny se konečně začalo roztáčet. Cítím v kostech, že se dostanu k velkým prachům.”

„Konečně rozumná řeč. ty strašpytle.”

„Vždycky jsem tušil, že mám na víc, že bych mohl něčeho

dosáhnout. I manželka to tak cítí. Proto každou neděli chodí do kostela mezi boháče, i když musí stát až u dveří.”

„K čertu s troškařením! Už mě přestalo bavit hrát o pěťáky! Sice jsme chtěli z tý holky něco vyždímat, ale teď, když si bere Bellocha, můžeme mu pohrozit, že ji zničíme.”

Hush byl tak překvapený, že se málem svalil. Mystere se vdává?

„Musíme se nějak dostat k Bellochovi a dát mu na srozuměnou, že jeho peníze zaplatí naše mlčení.”

Naneštěstí víc už Hush neslyšel, protože jeden ze zaměstnanců ho vyhmátl a vystrnadil na ulici. I tak slyšel dost, aby pochopil, že se chystají Mystere strašně ublížit. Při zmínce o svatbě ho sice bodl osten žárlivosti, ale nakonec převážila starost o její bezpečí.

Nyní se Hush ukrýval ve stínu protějšího domu a počítal peníze, které sebral chlapovi, jenž ho vyhodil z lokálu. Pouhé tři dolary, ale Mystere můžou pomoct. Odteďka ne Rillieuxovi, ale jí bude dávat všechno, co ukradne. V poslední době ji slyšel několikrát plakat a ty zvuky mu působily větší muka než sebehorší bití. Už se nesmála tolik jako dřív a na její tváři se usadil trpký výraz.

To, že by jí někdo chtěl ublížit, bylo nad Hushovo chápání. Líbilo se mu, když mu předčítala, protože miloval její hlas podobající se andělským harfám. A když se podíval do jejích očí, cítil se zvláštně a byl odhodlán vyzvat na souboj třeba celý svět, jen aby ji mohl bránit.

Proč se musí provdat zrovna za Rafea Bellocha? Proč si nemůže vzít třeba jeho? Pak Hushovy úvahy přerušily Sparkyho výhrůžky, které mu zněly v hlavě ozvěnou: Sice jsme chtěli z tý holky něco vymačkat, ale teď, když si bere Bellocha, můžeme mu pohrozit, že ji zničíme.

24. kapitola

V úterý dopoledne zatelefonoval do Rillieuxovy rezidence Ward McCallister, aby oznámil, že při příležitosti zasnoubení Rafea s Mystere pořádá madam Astorová nadcházející sobotu v Astorově sídle večírek.

Jako obvykle, ani tentokrát se madam Astorová nezpronevěřila svým zásadám, jak usoudila Mystere s lehkým podrážděním, natož aby projevila alespoň nepatrný náznak zdvořilosti a optala se, zda navržené datum vyhovuje. Jednoduše vydala příkaz a každý musel být v pozoru.

Lance Streeter jí také svými neustálými články v denním tisku ohledně ,páru sezóny’ notně komplikoval život. Od pondělí, kdy se objevily první titulky v novinách, nepřestával telefon vyzvánět. Mystere byla nucena vyslechnout tolik nasládlých a místy neupřímných gratulací, že ji z toho rozbolela hlava. Ještě nedávno, během jízdy clo Brooklynu, si svatosvatě slibovala, že se stane nezávislou ženou, a nyní - hrůza pomyslet. V jistých okamžicích si připadala jako pod drobnohledem, protože každý její krok byl veřejností bedlivě sledován. Navíc byla shodou nešťastných okolností nucena vstoupit do manželského svazku s mužem, který o ni nestál.

V takové situaci se jí najít Brama sotva podaří.

A jako kdyby toho nebylo dost, tu nešťastnou tiáru se jí také zatím nepodařilo získat. To se ovšem ukázalo jako velice urgentní záležitost po příchodu úterní odpolední pošty.

„Přišel ti dopis,” informovala ji Rose, když Mystere sešla do haly asi kolem jedné hodiny. „Položila jsem ho na stolek. Zpáteční adresa je Staten Island.”

Ucítila, jak jí tepe ve spáncích, protože každá zpráva od Rafea Bellocha byla špatná zpráva.

Obálku otevírala třesoucími se prsty, a vzhledem k tomu, že v

záhlaví stálo: ,originál bezpečně uložen’, věděla, že další zevrubné vysvětlování nepotřebuje. V dopise od právnické kanceláře Stephena Breauxe v New Orleansu se o ní příliš nezmiňovali. Zato si ale vzali na paškál Paula Rillieuxe a jeho ,rodinu’, což pro něj mohlo být vstupenkou do vězení. Bylo nad slunce jasnější, proč jí Rafe kopii poslal. K tomu nebylo zapotřebí dalšího komentáře.

Rose, která se v hale oháněla smetákem, ji během čtení pozorovala. „Co ti píšou, Mystere?” dožadovala se starostlivě, když viděla, jak dívka bledne.

„To kvůli té hloupé tiáře!” vyhrkla se slzami na krajíčku. „Rafe na mé tlačí, abych ji obstarala.”

„Dneska se ti to sotva podaří.” Rose se nervózně poškrábala na nose. „Paul zrušil všechny dnešní schůzky, protože se rozhodl zůstat celý den v posteli. Prý na něj špatně působí počasí.”

Paul… Mystere roztrhala obálku a dopis na drobné kousky. Ty pak hodila do košíku na odpadky a ještě s obsahem zatřásla, aby se ujistila, že dopadnou až na dno. Paul byl z nadcházejícího sňatku blažeností bez sebe, protože doufal, že Raťeovy peníze mu pomohou pokrýt ztráty, jež utrpěl při špatných investicích. Kdyby se dozvěděl, že svatba je ohrožena, jeho hněv by byl strašlivý. A kdyby se mu doneslo, že Rafe odhalil jeho kamufláž, bylo by to ještě horší.

Za to může pozornost, které se mu dostává od madam Astorové, uvědomila si. Tím, že ho přijala do okruhu svých blízkých známých, mu dodala punc věrohodností. Z toho důvodu se Paul nyní hojí veřejného odhalení víc než chudoby. To ho činí mnohem nebezpečnějším, bez ohledu na jeho pokročilý věk.

Rafe byl nepochybně silný a schopný muž a na Garden Cove pravděpodobně v bezpečí, ale co bude následovat, jakmile opustí Staten Island? Pak bude vystaven riziku, že někdo zaútočí na jeho život. Tak, jako se to stalo tenkrát u Pětice.

Evan nebo Baylis by ho zabili. Ani v nejmenším by nezaváhali, kdyby jim to Paul poručil. Tím si byla Mystere naprosto jistá. Policie by je zřejmě chytila, protože by to udělali v rychlosti a ne příliš obratně, ale k čemu by to bylo platné!

Rafeovi by to život nevrátilo.

Uprostřed chmurného uvažování znovu řinčivě zazvonil telefon.

„Ano pane!” Rose se málem postavila clo pozoru. „Zrovna stojí vedle mě. Malý okamžik, prosím.” Podala jí sluchátko. „To je tvůj fiancé”

Její snoubenec? Ta dvě nevinná slůvka na ni zapůsobila jako studená sprcha. „Prosím,” ohlásila se krátce.

„Co má tohle znamenat?” Ani ve vzdáleně znějícím hlase neutajil Rafe sarkastický tón. „Co takhle, dobré odpoledne, miláčku? Nebo snad zlatíčko?”

„Co chceš?” dožadovala se netrpělivě.

„Naše malá je nějaká nevrla. Dostala jsi odpolední poštu?”

„Dobře víš, že ano,” odsekla zlostně. „Copak musíš hnát všechno na ostří nože?”

„Ten snobský tón si nech pro někoho jiného, Krásko! Nezapomínej, že tuhle v noci jsem tě viděl nahou, jako… “

„K čertu s tebou!” vybuchla pohoršené, když jí došlo, co se Rafe chystá vykládat po telefonu. Výbuch byl natolik nečekaný, že i Rose na ni v úžasu pohlédla.

„Pověz mi, proč voláš, nebo okamžitě zavěsím!” „Dobrá.” Rafe se podrobil, protože jeho hlas nabyl civilnějšího tónu. „Chtěl jsem se ujistit, že dopis dorazil. Máš tu matčinu tiáru?”

„Ještě ne, protože prozatím se mi nenaskytla příležitost. Nedal jsi mi žádné přesné datum, dokdy ji chceš.”

„Nedal? Tak ti ho dávám teď. Jestli ji dnes odpoledne nevložíš do mých rukou, tak večer zavolám tvému takzvanému strýci a přečtu mu dopis od Breauxe.”

Ztěžka polkla. „Ale Rafe, to je nemožné! Já přece nemůžu… “

„To ti vyrazilo dech, viď lásko? Nyní mě dobře poslouchej: ty jsi ta nejšikovnější zlodějka ve městě, a to už je co říct. Proto přestaň ronit krokodýlí slzy, že to nejde.” „Ty mi nerozumíš! Paul

je… “

„Dnes odpoledne pracuji ve svém apartmá v Astor Hotelu.

Pokoj číslo 511, a budu tu pouze do pěti,” dodal nakonec nemilosrdně.

„Moc tě prosím, Rafe, já prostě nemůžu… ” „Ale můžeš, nebo poneseš následky. V neděli jsem před ctnostnou madam mlčel jako hrob, a jen Bůh ví proč. Laskavě si uvědom, že já se z tohohle maléru můžu snadno vyvléci. Stačí, když půjdu za Caroline a všechno jí vyzvoním.”

„Tak proč to teda neuděláš?”

„Abych se připravil o zábavu? Není nad to, když se občas můžeme zasmát na cizí účet. Mně osobně to působí přímo perverzní potěšení.” „I na můj účet se dobře bavíš?”

To ponechal bez komentáře. „Čekám do páté, drahoušku. Do té doby se měj krásně.”

Zavěsil ještě dřív, než stačila říct jediné slovo. To v ní vyvolalo takové zoufalství, že práskla sluchátkem do vidlice.

„Všechno jsem vyslechla,” ozvala se Rose omluvně, „a myslím, že vím, jak na to.”

„Musíš něco vymyslet, protože ten člověk je neoblomný.” „Však víš, že Paul nikdy neodolá, když je volá k telefonu… Hush je teď venku ve stodole, kde pomáhá opravovat koňský postroj. Ty půjdeš nahoru a budeš čekat, dokud nezazvoní telefon. Pošlu Hushe na poštu, odkud mu úřednice vytočí naše číslo. Zvednu telefon a on pak může hned zavěsit.”

Mystere zapomněla, že existuje poštovní služba, jejímž prostřednictvím mohla veřejnost telefonovat na místní čísla za astronomickou cenu pěti centů. Ted jí v bezbřehém zoufalství svitla jiskřička naděje. „To by mohlo vyjít! Zavoláš Paula, že má v hale telefon. Vždycky mu trvá strašně dlouho, než vstane a sejde ze schodů.”

Rose přikývla. Pokaždé u sebe mívala pár drobných na domácí výdaje. Teď sáhla do kapsy, vytáhla minci a vyrazila ke dveřím. „Řeknu, že ho volá třeba… nějaká žena jménem Sandra. Bude si myslet, že se spojení přerušilo, ale ty si budeš muset zatraceně pospíšit. Bůh s námi, jestli tě při tom načapá a dá si dohromady, že jsme na něj ušili boudu.”

„Dobrý Bože! Díky. Rose!” Mystere mířila ke schodům. „A nestrachuj se. Tentokrát se mi to podaří.”

Rosein plán vyšel do puntíku. Tou dobou, kdy Paul šplhal

zpátky po schodech ke své ložnici a proklínal všechny svaté za to, že byl vytažen z postele, byla diamantová tiára bezpečně ukryta v Mystereině příručním zavazadle. Ve chvíli, kdy za Paulem zaklaply dveře, se rozběhla k Baylisovi a požadovala, aby přistavil kočár, protože se chce projet.

Krátká jízda k masivnímu šestipatrovému hotelu Astorových s třemi sty pokoji jí poskytla čas, aby si trochu uspořádala roztěkané myšlenky.

Bylo krásné červencové odpoledne. Slunce teple hřálo, ale zároveň poťukoval osvěžující větřík. Jenže tentokrát si projížďku kolem zelených trávníků a honosných rezidencí nevychutnávala, protože začala uvažovat, zda Rafe skutečně dodrží slovo a výměnou za tiáru jí dá Antoniin prsten. Předtím neměla čas se o něm zmínit, když tak hrubě ukončil hovor.

Hrubost… To byl zřejmě jeho osvědčený způsob, jak s ní zacházet. Měla by ho nenávidět, ale navzdory jeho neomalenému chování se přistihla, jak opět prožívá nebezpečné vzrušení, jež v ní probouzely jeho polibky, i napěti v podbřišku, které ucítila, když se jí dotýkal na onom místě.

I přes drsnou slupku cítila, že ji ten muž mocně přitahuje a probouzí v ní smyslné představy. Neomalené chování mohla být jen maska, za níž se ukrýval. Hrdost mu zřejmě nedovolovala, aby přiznal, že ani ona mu není lhostejná.

Jenže co když to, co pociťuje, jsou jen zvířecí pudy? Vždyť i zvířata v říji se chovají podobně. Není radno plést si tělesné potřeby se zamilovaností. Jeho ustavičná krutost vůči ní vylučuje, aby o něj vůbec stála. Na druhou stranu, Rafe byl hrubý ke každému, nejenom k ní, a tak se začínala obávat, zda je vůbec schopen jakéhokoliv citu, zda jeho srdce není okoralé či tvrdé jako žula. Asi jako vůle Caroline Astorové vládnout.

„Jsme tady, madam,” přerušil její úvahy Baylis a spiklenecky se na ni zašklebil.

Zabrzdil koně před hotelem Astorových, seskočil a pomohl jí vystoupit. Snažila se mu naznačit, že má zůstat v kočáru, ale Baylis neposlechl. S doprovodem v patách se protáhla otáčecími dveřmi do haly a snažila se nevnímat vědoucí úsměvy

postávajících portýrů. Odtud si pospíšila k výtahu. Baylis za ní. Malý chlapec obsluhující výtah ji vyvezl do pátého patra. I ten se na ni křenil úsměvem vyhrazeným dámám bez zavazadel, takže si přála, aby byla raději zvolila schody.

Najednou jí došlo, že v příští minutě vstoupí do Rafeova apartmá, a stáhl se jí žaludek. Poručila Baylisovi, aby čekal venku, a zhluboka se nadechla, aby si dodala odvahy. Poté uchopila mosazné klepadlo na dveřích číslo 511 a odhodlaně zaklepala.

“Je odemčeno!” ozval se zevnitř Rafeův velitelský hlas, z něhož zaznívala netrpělivost, jako kdyby ho nečekané vyrušení od práce podráždilo.

Rychlým pohledem přelétla uspořádání bývalého salonku, který Rafe změnil v pracovnu plnou papírů a různých složek povalujících se po kanapi i po zemi. Na stěnách visely grafy a mapy a na pracovních stolech a nízkých stolcích ležely zápisníky a trhací bloky. Tomu všemu vévodil velký svitek papíru rozložený na pracovním stole, na němž bylo načrtnuto cumberlandské údolí.

Rafe seděl za stolem a cosi studoval. V ruce držel lupu. kterou odložil na stůl, jakmile Mystere vstoupila. Vstal, ale jeho gesto se sotva dalo vysvětlit jako výraz zdvořilosti, protože se mu na ústech usadil obvyklý cynický škleb.

,.Á, tak tady máme naši nevěstinku!” zdravil ji. „Co takhle polibek na uvítanou, drahoušku?”

Se stoickým klidem čelila Mystere jeho posměškům. „Mám tiáru,” oznámila chladně, jako tvrdá obchodnice. „Máš ty ten prsten?”

Rafe předstíral nevědomost. „Myslíš náš zásnubní prsten?” šaškoval jako klaun. „Musím se ti přiznat drahoušku, že jsem byl v posledních dnech tak vytížen, že… “

„Moc dobře víš, o čem mluvím! Tak máš ho tady?”

Očividně se na její úkor dobře bavil. Pohodlně se rozvalil v křesle, zvedl těžítko na papír a začal si s ním pohazovat z ruky do ruky.

„Jistěže ho mám,” ujistil ji, ale rychle změnil směr hovoru.

„Předpokládám, že už tě informovali o večírku pořádaném na naši počest tenhle týden?”

Mystere přikývla. „Co tedy navrhuješ, že bychom měli

udělat?”

„A co bychom měli dělat? Co by asi dělali lidé, kteří jsou do sebe bláznivě zamilovaní? Navlečeme se do toho nejlepšího, co vlastníme, a budeme se k sobě chovat jako párek tokajících tetřevů. Koneckonců, chystáme se vlézt do manželského chomoutu.”

„To nemůžeš myslet vážné!”

„A co? Jako že bych se s tebou oženil?” Na jeho tváři se stále zračilo pobavení. „Tvá krása, graciéznost a inteligence mě sice vábí jako můru světlo, ale představa, že bych musel napravovat tvůj pošramocený charakter… Manželku bych nerad bil…”

Ukázal bradou ke spojovacím dveřím vedoucím do vedlejšího pokoje. „… avšak velice rád bych si z tebe udělal milenku. Támhle je ložnice, co kdybychom přeskočili vdavky a rovnou se vrhli do líbánek?”

Mystere zaplavil studený chlad. „Jsi nechutný mizera!”

Arogantní úsměv ji udeřil jako palice, ale přesto se jí podařilo zachovat důstojnost. „Donesla jsem, co jsi požadoval. Hodláš ty dodržet svou část úmluvy?”

Rafeovy čelisti zapracovaly. „Ty moralistické řečičky se k vám nehodí, Maskovaná krásko, takže si je raději nechtě pro někoho jiného.”

„O tom, co si nechám nebo nenechám pro sebe, rozhoduji pouze já, a já svoji část dohody dodržela.”

„Na tom nesejde. Caroline tě varovala, že vždycky dostanu to, co chci. Ať tak, nebo tak.”

Rafeův zrak padl na její živůtek ušitý z růžového damašku a zdobený krajkou. „Co má být tohle? Zase ses vrátila ke své osvědčené maškarádě vypadat jako jeune fille?”

Ucítila, jak rudne až ke kořínkům vlasů. „Bujné poprsí nenaroste ze dne na den.”

„A proč ne? O sobotní noci to netrvalo ani dvě minuty. Ujišťuji tě, že Ward McCallister se na tebe už nikdy nebude dívat

stejnýma očima. A Caroline? Té to také neušlo. Co když… “

„Byla bych raději, kdybychom hovořili o něčem jiném!” přerušila ho ostře. „Přišla jsem, abych tu udělala výměnný obchod, tiáru za prsten, a rozhodně se nehodlám stát terčem nanicovatých urážek.”

„Takže z tebe se stala tvrdá obchodnice? Dobrá, tak se na ni podíváme.”

„Nejdřív mi ukaž ten prsten.”

„Ajaj! To je mi nějaká nedůvěra! Jsem přece gentleman, patriarcha nejvyšší newyorské společnosti. To ty jsi kriminálnice vzešlá z ulice, které se nedá důvěřovat.”

„Ach tak, jenže mně ty gentlemanské žvásty, co jsem vyslechla před chvílí, docela stačily. Chci vidět ten prsten.”

Z jedné ze zásuvek vytáhl Rafe prsten a položil ho na stůl. Ale když se po něm natáhla, zakryl ho dlaní.

„Snažte se ovládat, Krásko. Nejdřív tiáru.”

Na okamžik zaváhala. Snažila se vyčíst něco z jeho pohledu, ale pak kapitulovala. Vyndala tiáru z kabelky a podala mu ji. Po Rafeově tváři se přehnala vlna emocí. Dalo by se říci, že jedna z nich byla něžnost. I jeho hlas ztratil pověstnou ostrost.

„Ano, to je ona! Málem jsem zapomněl, jak je nádherná. Není divu, že ji matka milovala ze všech svých šperků nejvíc. Vždycky, když si ji vetnula do vlasů, šířila kolem sebe pozitivní

sílu.”

Náhlá změna Rafeovy nálady potlačila jejího bojovného ducha. Pokaždé, když hovořil o rodičích, zdál se jí méně cynický a více lidský.

„Co jsi tím myslel, když jsi obvinil Caroline, že… že zabila tvého otce?” zeptala se klidně.

Okamžitě si uvědomila, že se pohybuje na tenkém ledě, protože jeho obličej se opět proměnil v žulu.

„Oba jsou mrtví není důvod přisypávat sůl do rány.”

Tiáru zamkl do zásuvky, ale Antoniin šperk si ponechal.

„Můžu dostat ten prsten?” připomněla mu.

„Ale proč, drahoušku? Smaragd je tak veliký, až je vulgární. Já osobné dávám přednost drobným diamantům.”

Šokovaná se nadechla. „Vždyť jsi to slíbil!”

„No a co? Tu tiáru jsi koneckonců ukradla ty, dokonce dvakrát.”

„Ale dala jsem ji tobě!”

„A co za to chceš? Medaili od kongresu?”

„Ne! Chci ten prsten! Není tvůj! Ani podle práva!”

Tvrdě na ni pohlédl. Přesto zahlédla v jeho očích cosi, co se na malou vteřinu dalo vysvětlit jako soucit, avšak i ten se vbrzku vytratil. „Technicky vzato máš pravdu. Držím ve svém vlastnictví uloupený předmět, což z nás dělá komplice. Lamač skal a Maskovaná kráska jako vystřižené z nějaké burlesky, co říkáš?”

Když si stále dával načas s rozhodnutím, zda jí prsten vrátí, popadl Mystere vztek. Vrhla se k němu, chytila ho za ruku a snažila se mu rozevřít prsty. To ale byla stejně marná snaha, jako kdyby se snažila otevřít skalní průrvu. Ani v nejmenším se ji nesnažil zastavit. Jen se smál a jeho hnědozelené oči svítily veselím.

Boj ho přiměl, aby se napřímil. Tím nepatrným pohybem vlastního těla si uvědomil její těsnou blízkost. Její tvář byla jen pár centimetrů vzdálená od jeho. Hleděla mu do očí a zrychleně dýchala.

Jakmile se jejich pohledy setkaly, boj ustal. Mystere spatřila, jak z Rafeových očí vyprchává posměch. Ten nahradila jiná emoce. Ucítila mužskou vůni, sílu a nebezpečí. V jejích žilách začala kolovat horká krev, třebaže v ní stále ještě zůstávalo zrnko strachu. Dlaněmi se opřela o jeho hrudník a pokoušela se vyprostit.

„Slíbil jsi to.” Z očí jí vytryskly slzy. Připomněla si Baylise, který ji střežil jako ostříž, i svůj čerstvě najatý pokojík. Ten prsten byl poslední možnost, jak se zachránit. Jediné východisko z nouze. I kdyby se jí poštěstilo vyklouznout z pasti nastražené madam Astorovou, bez prstenu by byla odsouzená k živoření a možná by ani nepřežila.

Rafe sledoval opuštěnou slzu, která jí skápla na líčko.

„Proč je to tak důležité?” dožadoval se, když jí prsten s gestem granda odevzdal. „Napráská ti Rillieux, když mu ho nedáš?”

Svírala šperk v dlani a v duchu děkovala Bohu. Po několika vteřinách, když znovu získala rovnováhu, ho uložila do kabelky. „Neví, že jsem ho sebrala. V neděli jsem ti řekla, že potřebuji peníze, abych mohla pátrat po bratrovi.”

„Teď to říkáš podruhé. Mně to ale připadá jako notná ztráta času.”

Chystala se vydat ke dveřím, ale chytil ji za zápěstí. „Pořád kradeš pro toho starého vydřiducha?” chtěl vědět.

„Ne.”

„Ale ano.”

„Proč se ptáš, když mě obratem ruky osočuješ ze lži?”

„Jestli se to nějak dotýká tvého jemnocitu, tak dovol, abych použil vybranější výrazy. Tvou odpověď považuji na míle vzdálenou pravdě, protože ty jsi nejen talentovaná zlodějka, ale i lhářka. V obojím tě Rillieux skvěle vycepoval.”

Rafeův cynismus byl zpátky v plné síle. „Má budoucí manželka musí být čistá jako padlý sníh,” dodal povýšeně.

Na okamžik přestala zápolit, protože jeho nechutná poznámka jí opět připomněla past, do níž je Caroline dostala.

„Zřejmě tuhle nechutnou šarádu týkající se našeho manželství shledáváš zábavnou k popukání, ale copak si neuvědomuješ, že čím déle v ní setrváváme, tím hůř se z ní budeme vyvlékat? A napadlo tě zamyslet se nad tím, jaké peklo Caroline rozpoutá, až zjistí, že jsme ji převezli? Ty, na rozdíl ode mě, máš co ztratit. Tobě vyhrožovala, že tě finančně zruinuje.”

Tentokrát se zdálo, že její slova a starostlivý tón našly odezvu. Udiveně na ni hleděl, jako kdyby se přeslechl. „Dobře, tak nás zahnali do kouta,” přiznal po chvíli. „Oba dva. Měl jsem v úmyslu dát ti takovou lekci, na jakou bys do konce života nezapomněla, ale místo toho jsem si na sebe upletl bič,” dodal hořce. „Kdo by to řekl, že chlap mého ražení skončí na manželských galejích?”

I přes vděčnost, jakou k němu cítila za to, že nevyzradil její tajemství, ji jeho poznámka na nejvyšší míru popudila.

„Ty mluvíš o galejích?” vyštěkla na něj. „To já jsem ta, kdo bude nejvíc trpět! Pro tvoji informaci: kdybych si mohla vybrat,

tak se raději stanu jeptiškou, než abych se za tebe provdala!”

„Ale proč? Abys mohla krást krucifixy?”

Opět se otočila ke dveřím a opět ji ztrhl zpátky. Plačtivost byla poslední věc, co by si v tu chvíli přála, ale tyto dny jí tak zahrály na nervy, že se neovládla. Cítila, jak jí z očí kanou horké slzy a stékají po tvářích.

Nyní se její hněv přenesl na Rafea, protože v jeho očích se nebezpečně zablesklo.

„Takže takhle to máš ráda?” optal se nebezpečně tichým hlasem. V příští vteřině ji strhl k sobě a políbil ji tak tvrdě, až jí odřel rty. Přitom ji jazykem nutil otevřít ústa. I tentokrát její tělo zareagovalo na jeho nenasytnost stejně, jako tehdy na bále. Při polibku ji k sobě tiskl tak pevně, až se zdálo, že jejich těla dokonale splynula.

S rozjitřenými smysly se jí konečně podařilo odpoutat. Teď už ji nesvíral, ale do očí se mu pohlédnout neodvážila. Pociťovala stud, že se mu s takovou náruživostí oddala. Zároveň neměla sílu udělat jediný krok. Jako kdyby z ní ten polibek vysál zbytek sil a připravil ji o vůli.

„Neříkej mi, že nechystáš nějakou novou neplechu,” ozval se ochraptěle.

„Nechystám.”

S rukou na rozbolavělých rtech se vydala ke dveřím, ale Rafeův hlas ji uzemnil. „Je pochopitelné, že se nehodlám oženit s kriminálnicí, ale dovol, abych alespoň v jednom bodu uspokojil svou zvědavost: proč ty se tolik bráníš provdat se za mě? Mám sto chutí se domnívat, že to myslíš smrtelné vážně, ale teď… když jsem tě políbil, vsadil bych se, že za tím vězí něco úplně jiného než odpor k mé osobě.”

Přes rameno na něj pohlédla. „Že bych se dotkla pánova jemnocitu? Nebo spíš zranila mužskou ješitnost?”

„Mohla bys mít, co by se ti zachtělo.”

„Včetně vaší skromnosti a pokory, pane?”

Pohrdavě si odfrkl, jak bývalo jeho zvykem. „Jsem do morku kostí upřímný člověk. Proč bych měl předstírat vlastnosti, jimiž mě Bůh neobdařil? Pověz mi - proč se s takovou zarputilostí

bráníš tomu sňatku?”

Mohla mu říct pravdu. Kolem toho muže se vznášelo ovzduší sebezničující odhodlanosti i lehkomyslného hazardování s vlastním životem, včetně děsivého nebezpečí. To, že se nacházela v jeho těsné blízkosti, se podobalo balancování nad propastí, protože ten člověk si pohrával s lidskými srdci stejně bezohledně, jako malý chlapec trhající mouchám křídla.

Avšak ani pravdivá odpověď by dostatečně nevystihovala její motivaci, protože Mystere byla rozhodnutá chránit ho před Paulovými čachry. Nikdy nepřipustí, aby mu kvůli ní hrozila smrt.

Opět přerušil nastalé ticho, když měla ruku na klice. „Proč se alespoň nechceš stát mou milenkou?”

Byla už téměř na chodbě. „Protože, pane Bellochu, já osobně považuji zlodějské řemeslo za počestnější než dělat vám konkubínu. Sotva bych si mohla vychutnávat laskání muže, který mnou pohrdá.”

25. kapitola

Protože zloději maskovaní za Paulovo služebnictvo nedostávali žádnou mzdu, trvala Mystere zarputile na svém, aby mívali volno, kdykoliv nebylo jejich služeb třeba. Proti takové svévoli Rillieux reptal, protože se obával, že tento druh přehnaného milosrdenství naruší iluzi, kterou s takovou pečlivostí léta budoval. Jenže v tomhle případě byla Mystere neoblomná, takže nakonec posléze spor vzdal a podvolil se.

Z toho důvodu měl Hush v sobotu odpoledne volno, a tím pádem si vyšetřil čas, aby se přepravil na Staten Island. Ten den se také konal večírek pořádaný madam Astorovou. Hush si mohl dělat, co chtěl, až do šesti večer, kdy si bude muset na sebe znovu obléci tu opičárnu, jak nazýval livrej, a doprovodit panstvo k Astorovým.

Jakmile se ocitl na ulici, nelenil a využil nových znalostí, aby si v telefonním seznamu našel Bellochovu adresu. Ještě že ho Mystere naučila číst! Byly tu dvě adresy jedna na Manhattanu a druhá na Staten Islandu. Když však došel do hotelu, vrátný mu sdělil, že pan Belloch bude znovu přítomen až v pondělí. Proto se rozhodl, že zkusí druhou adresu.

Spolu s ním se na vratkou přepravní kocábku nalodilo jen několik cestujících vracejících se z nákupů ve městě, anebo z práce. Byl teplý a bezvětrný den. Na jinak azurově modrém nebi se pohupovalo jen několik bílých nadýchaných obláčků, což všeobecně přispívalo k dobré náladě.

Jakmile člun zakotvil v přístavišti, vyskočil Hush na pevninu, kde začal stoupat do mírného vršku, na němž se skvělo bílé sídlo podobající se mohutné plachetnici s vystrčenými děly. „Ježkovyvoči!” vydechl uneseně, když dorazil k bráně. Ještě větší dojem na něj udělal dalo by se říct, že ho přímo vyděsil - robustní strážce, který mu vyšel naproti.

Muž se sice přátelsky usmíval, ale Hush nespouštěl oči z pouzdra s pistolí houpající se na habánově boku.

„Hej, nedochůdče!” zavolal na něj muž se silným irským přízvukem. „Něco jsi tu zapomněl? Anebo sis popletl cestu?”

„Ne, pane, já přišel navštívit pana Bellocha.”

„Ohó! To je mi ale náhodička! A on na tebe čeká?”

„Ne, pane.”

„Tohle nejsou veřejné lázně, synku! Pan Belloch je důležitý člověk, který nemá času nazbyt, takže přijímá jen ohlášené návštěvy, víme?”

„Jo, pane, ale… tohle je strašně vážné.”

„Povídáš, vážné?” Strážce ho přemítavě pozoroval. „Kolik je ti let, skvrně?”

„Dvanáct, pane.”

„A jakého rázu je tvá návštěva?”

„Když dovolíte, pane… nerad bych se vás dotknul, ale je to soukromé. Můžu to prodiskutovat jen osobně s panem Bellochem.”

Tentokrát se zdálo, že mužova zvědavost nabyla vrchu nad váhavostí. Střelil pohledem k domu a Hush jeho pohled následoval. Poblíž zadního traktu na rozlehlém trávníku stál urostlý muž v jezdeckých rajtkách, který držel za uzdu mohutného hnědáka. Vrátný zatahal za šňůru zvonku visícího na bráně. Ten se rozezněl, čímž upoutal mužovu pozornost. Hush sledoval, jak pán domu předává uzdu stáj-níkovi a ráznými kroky kráčí k bráně. Husovi se Bcllochova tvář zamlouvala, třebaže při pohledu na jeho vzpřímenou postavu a kratší uhlazené hnědé vlasy jím projel osten žárlivosti. Tohle je tedy samotný Rafe Belloch v celé své parádě! Muž, za něhož se Mystere hodlá provdat!

„Co se děje, Jimmy?” zeptal se Rafe Belloch a kývl k návštěvníkovi.

„Tenhle mladý muž tvrdí, že vás přišel navštívit v soukromé záležitosti, pane Bellochu. Prý je to tak vážné, že to může prodiskutovat jen s vámi.”

I v Rafeovi se probudila zvědavost, když pohlédl na Hushe.

„Povídáš v soukromé záležitosti? Jak se jmenuješ, synku?” „Hush, pane.”

„Hush.” Rafe si chlapce několik vteřin mlčky prohlížel. „Dobrá, pane Hushi - jaká záležitost vás ke mně přivádí? Anebo jste si se mnou přišel hodit kostky?”

Hush se v rozpacích zarazil a nejistě pohlédl na vrátného. „To ne, pane! To bych si nikdy nedovolil! Je to kvůli Mystere Rillieuxové. Jak povídám, úplně soukromé.”

Rafe na něj vrhl podezíravý pohled. „Mystere? Řekni mi na rovinu - poslal tě starý Rillieux?”

„Ne, pane, přišel jsem sám o sobě.”

„Mluvíš pravdu?”

V afektovaném gestu si Hush položil pravou ruku přímo na srdce. „Ať do mě tady na tomhle místě třeba uhodí hrom, pane!”

Upřímnost čišící z chlapcových slov Rafea obměkčila. „Pusť ho dovnitř, Jimmy.”

Když se Hush protáhl kolem vrátného na nádvoří, nabídl mu Rafe ruku, kterou chlapec vděčně přijal.

„Takže uvítací ceremonii máme za sebou.” Rafe neztrácel čas. „Co kdybychom šli do domu a tam si nad kávou a cigaretou všechno probrali jako praví chlapi? Anebo dáváš přednost

brandy?”

Hush měl co dělat, aby stačil jeho kroku, takže prakticky vedle něj utíkal. „Ne, pane, kafe postačí.”

„Správně! I já dávám přednost kávě. Nemám rád chlapy, co začínají popíjet brzy ráno. Muž, který si dopřává před soumrakem, se málokdy stará o svou rodinu.”

„Ano, pane!” Hushe Bellochovo přátelské přijetí dočista vyvedlo z míry. Ten člověk se k němu choval jako k dospělému muži a ne jako k nějakému usmrkanci. V duchu se chystal nenávidět cizince, který si bere Mystere, ale teď mu to dost dobře nešlo.

Do domu je pustila postarší příjemně vyhlížející žena, kterou Rafe požádal o kávu. Nato uvedl hosta do knihovny, na jejímž prahu Hush překvapením zalapal po dechu. „Ty knížky jste všechny přečetl, pane?” zeptal se v užaslé pokoře při pohledu na

stovky svazků vázaných v kůži se zlatě vyraženými názvy na hřbetech.

„Většinu, a na zbytku pracuji. Některé jsou příšerně nudné, ale jiné docela ujdou. Umíš číst?” „Právě jsem začal. Mystere mě

učí.” „Vskutku?”

„Jo, povídá, že muž musí umět číst, aby z něj něco bylo.” „S tím můžu jedině souhlasit.” Rafe si malého návštěvníka zamyšleně prohlížel. „Máš matku nebo otce?”

Hush potřásl hlavou. „Ani jedno, ani druhé. Otce jsem nikdy nepoznal a matka zemřela na neštovice, jak povídali. Stejně se na ni skoro nepamatuju.”

Rafe vědoucně přikývl. „Když muž ztratí oba rodiče, cítí se na světě osamělý, i když žije ve velkém městě přeplněném lidmi.”

„Vy taky, pane? Chci říct, taky jste přišel o rodiče?” Rafe se posadil a naznačil, aby ho Hush následoval. „Ano, Hushi,” odpověděl s máchnutím ruky, „a všechno to, co kolem sebe vidíš, jsem získal vlastním přičiněním bez cizí pomoci. Nikdy si nesmíš myslet, že jako sirotek máš dveře ke štěstí uzavřené, rozumíš mi? Naše země není dokonalá, ale poskytuje ohromné příležitosti tomu, kdo si vyhrne rukávy a pustí se do práce.”

Během řeči Hush horlivě přikyvoval. „Něco takového povídala i Mystere. Když se jeden učí a tvrdé pracuje, získá poctivou existenci, místo aby…”

Vzpamatoval se ve chvíli, kdy na něj Rafe vrhl další pátravý pohled. Ruth jim právě servírovala kávu ve stříbrném kávovém servisu.

„Jak pijete svou kávu, mladý pane?” optala se. Hush poněkud nejistě nakoukl do Rafeova koflíku. „Černou, prosím.”

„To je mi ale chlapík!” povzbudil ho Rafe. „Říká se, že muž, který popíjí černou kávu, bude vládnout Irsku.”

„To by mě asi nebavilo, pane,” zakroutil Hush hlavou. “Já mám jiné plány. Až vyrostu, tak chci řídit vlaky.”

Ruth si vyměnila se svým zaměstnavatelem diskrétní, shovívavý pohled a odešla. Rafe přešel k barovému stolku, odkud se vrátil s krabicí doutníků. Malým stříbrným nožíkem u dvou odsekl konce a jeden doutník nabídl Hushovi. Škrtl sirku, zapálil

sobě a potom návštěvníkovi. „To jsou výtečná kubánská havana,” poznamenal, když vyfoukl první dým. „Sem tam si dopřeji kvalitní pokouření.” „Já taky,” utrousil Hush se zakuckáním. „Raději nešlukuj,” radil mu Rafe se zastřeným úsměvem. „Co tě tedy ke mně přivádí?” „Týká se to Mystere, pane.”

„To už jsi povídal, ale co konkrétně máš na mysli? Chceš mě snad vyzvat na souboj o její srdce?”

Hushovi málem vypadl doutník z úst. Pak uviděl, jak se Rafe usmívá, a taky se zasmál. Teď, když se onen okamžik přiblížil a on měl promluvit, najednou ztratil řeč.

„No, já… Víte, pane Bellochu… dostala se do pěkné kaše, a já nikomu nedovolím, aby jí ublížil!” „Myslíš, že mám v úmyslu jí ublížit?” „Ne, ne! Vy si ji přece berete, nebo ne?” Rafe vyndal doutník z úst a na vteřinu ho s hořkým úsměvem studoval. Anebo že by se mu dostal kouř do očí? To si Hush netroufal odhadnout.

„Vypadá to tak,” konečně odpověděl Rafe. „Pověz mi, jak na to reaguje? Těší ji to?”

Hushovi se příčilo lhát lidem, kteří se mu líbili, a proto se v rozpacích rozhodl předstírat zájem o velký globus stojící v rohu knihovny.

„Ne tak, jak byste si myslel, pane,” přiznal posléze. „Teď pořád brečí.” „Opravdu?”

„Na mou duší, pane! Ale jen když si myslí, že ji nikdo nevidí. Mystere je krásná, ale není to žádná ukňučená holka.”

Nevidoucím pohledem se Rafe zahleděl z okna. „Ženy jsou nevypočitatelná stvoření, Hushi,” rozhovořil se pozvolna. „Sice často pláčí, ale mnohdy ani samy dost dobře nevědí proč. Ale co jsi myslel tím, že nikomu nedovolíš, aby jí ublížil? Má snad někdo něco takového v úmyslu?”

Hush horlivě přikývl. „Ano, pane, nebo se o to snaží.” V rozpacích se odmlčel, ale Rafeovi byl důvod mlčení jasný.

„Jen mezi námi, Hushi,” prozradil chlapci, „Mystere mi řekla pravdu.”

„Jakou… pravdu?”

„O starém Rillieuxovi a taky o tom, jak cepuje mládež, aby

pro něj kradla. Naučil to ji a učí to i tebe, nemám pravdu?”

Dobrých deset vteřin seděl Hush strnule jako svíčka, ale pak přikývl. „Víte, pane, ona se nemohla bránit, protože Rillieux ví, jak ji přinutit. Umí to s náma se všema.”

Rafe odklepl popel do keramického popelníku. „Rozumím. Je to on, kdo jí chce ublížit?”

„Ne, ne, pane! Jsou to dva cizí chlapi!”

Konečně se Hush přiměl, aby vychrlil všechno, co věděl o Perkinsovi a Sparkym.

„… no, a ti dva se teď dohodli, že vás půjdou navštívit, pane. Nepředběhli mě, že ne? Přišel jsem tak rychle, jak to šlo!”

Rafe zakroutil hlavou. „Během týdne bývá dost obtížné se ke mně dostat. Možná to zkoušeli, ale nezastihli mě.”

„Chtějí z vás dostat hromadu slupek… tedy peněz, a jestli jim nezaplatíte, tak… tak budete mít z ostudy kabát, vy i Mystere. Tak nějak to povídali.”

„To je zajímavé! A jak to hodlají udělat? Co všechno vědí -nebo co si myslí, že vědí?”

Hush nadzvedl jedno rameno. „To nevím, pane. Přej něco o tom, že Rillieuxová není její pravé jméno, že je to podfuk. Chystají se na policii a taky do novin, když jim nezaplatíte.”

„Ach tak, a ty jsi sem přišel, abys mě varoval.”

„Tak, tak, ale Mystere jsem nic neřekl, protože ta má svých starostí až nad hlavu.”

Rafe si zamyšleně mnul bradu. „Taky bych řekl.”

Po chvíli se probral z myšlenek a usmál se na návštěvníka. „Víš co, Hushi?” začal bryskně, „co kdybychom se my dva stali partnery? Líbilo by se ti to?”

„Něco jako parťáci, pane?”

„Samozřejmě. Ta žena je má snoubenka a tobě na ní záleží, protože jinak bys sem nevážil cestu, kdyby ti nešlo o její blaho.”

“Je to ten nejlepší člověk, co jsem kdy potkal, a udělám pro ni všechno na světě.”

„Chápu. Proto na tebe budu spoléhat, abys fungoval jako její vrchní ochránce, pokud tu nebudu. Souhlasíš?”

Hush se pýchou nadmul jako páv. „To se vsaďte!” zvolal

rozhodně. „Se mnou můžete počítat, pane!”

Rafe se naklonil a poplácal ho po zádech. Já vím, že můžu. Však taky vidím, že jsi pořádný chlapík. Na toho Lorenza a toho druhého…”

„… Sparkyho, pane, takovej velikej a protivnej chlap.”

„Můžeš být bez obav. Já už si s nimi poradím. Připravím jim takové uvítání, na jaké do smrti nezapomenou, ale nestrachuj se tvé jméno při tom nepadne.”

Doutník byl na Hushe příliš silný, takže chlapec nyní vypadal, že je mu na zvracení. Rafe opět skryl úsměv a nabídl mu krabici.

“Ještě jeden?”

„Ne, díky, pane! Jeden je až dost.”

Jste disciplinovaný mladý muž, a to se mi líbí. Teď mám něco na prácí, takže doufám, že mě omluvíte, pane Hushi. Doufám, že jsme se oba dohodli k všeobecné spokojenosti.”

„Ano, pane!”

„Dobrá. Jak se dostaneš zpátky do města? Převozním člunem?” flush přikývl.

„Někdy to také tak dělávám, ale o víkendech je to dlouhé čekání,” zdůraznil Rafe. „Doprovodím tě dolů do zátoky a má posádka tě odveze na jachtě.”

Hush překvapeně vykulil oči. „To byste udělal?”

„Pochopitelně. Copak jsi mi neprokázal službu? Bude jen férové, když se vyrovnáme. Chtěl by sis zatočit kormidlem?”

Tentokrát chlapecké nadšení převážilo nad strojenou formálností. „Krucinál! To by byla paráda!”

Dětská upřímnost Rafea pobavila. “Ještě jednu věc, Hushi,” pravil, když opouštěli knihovnu. „Mystere o naší dohodě ani

slovo. Platí?” „Platí!”

„Chytrý chlapík! Nezapomínej, že teď jsme partneři, a když to zahrajeme se správnými kartami, tak jí nikdo neublíží.”

Ještě než zavřel dveře, si Rafe na něco vzpomněl. „Víš co, Hushi? Počkej na mě venku u Jimmyho. Já se hned vrátím.”

Došel k pracovnímu stolu a na kus prázdného papíru napsal jedinou větu: Zjisti něco podstatného o člověku jménem Lorenzo

Perkins, bytem na Amosově ulici, a o přístavním dělníkovi jménem Sparky, Perkinsově kumpánovi. Při cestě za Hushem předal papír Ruth. „Postarej se, aby to Sam dostal ještě dnes večer, a taky mu pověz, že to spěchá.”

Sam už bude vědět, po čem pátrat, protože klíčovým bylo slůvko podstatné. Také znal nejmíň tucet soukromých detektivů, kteří čas od času pracovali pro Bellochovu korporaci. Rafe se už dávno poučil, že každý něco ukrývá, pokud se na něj člověk zaměří, a ti dva nebudou výjimkou. Až se vyděrači u něj objeví, bude na ně připraven.

26. kapitola

S žaludkem staženým strachy se Mystere připravovala na svůj první zásnubní večer.

Vzhledem k tomu, že slavnost chystala madam Astorová, bylo víc než jisté, že po tomto večírku budou následovat mnohé další, protože zásnuby se v okruhu newyorské honorace podobaly co do okázalosti korunovaci králů. Mystere si nedokázala představit, že by se jí mohlo podařit dohrát tu hru až do konce.

Za Rafeovou zdánlivou dychtivostí vrhnout se do téhle pochybné šarády po hlavě se zcela jistě ukrýval záměr, který jí nedával spát. Proto se rozhodla, že jakmile se ocitnou o samotě, bude trvat na tom, aby jí prozradil, co má za lubem. Pokrytectví toho zrůdného divadla, které se chystalo, ji nevýslovně děsilo.

Rafea možná nezajímaly následky toho, co nastane, až to všechno praskne, ale ona je sotva mohla ignorovat. Paul se k ní od ohlášení zásnub choval s přemrštěnou laskavostí a Evan s Baylisem dávali okázale najevo, jaké v ni vkládají naděje. Baylis se dokonce oholil se slovy, že se nehodí, aby nějaký zarostlý pobuda doprovázel takovou nóbl dámu.

Pouze Rose a Hush, jak se zdálo, chápali její rozpolcené pocity a projevovali účast.

Zatímco jí Rose v sobotu v podvečer kartáčovala vlasy, snažila se ji povzbudit. „Nesmíš vidět všechno v černých barvách, zlato. Zbytečně maluješ čerta na zeď, protože nic se nejí tak horké, jak se to uvaří. Starej se jen o to, na co stačíš, a zbytek ponechej na pánubohu.”

Dobrá rada nad zlato, jak se říkalo, tak proč se podle ní neřídit? Mystere se hned cítila lépe. I Hush utrousil tichou poznámku, když jí později pomáhal do kočáru.

„Žádné strachy, Mystere. Nikdo ti neublíží, když my jsme na stráži.”

Chlapec to prohlásil s takovou sebejistotou, že se musela poprvé po dlouhé době zasmát. „Koho myslíš tím my? Spojil jsi snad síly s nějakým andělem strážným?”

Ale Hush na ni jen významně zamrkal a přibouchl dveře kočáru. K Astorově rezidenci stojící na horní části Páté Avenue to byla krátká projížďka.

„Nezapomeň, drahoušku,” poučoval ji Paul Rillieux ve chvíli, kdy Baylis hledal místo k zaparkování, „že k Rafeu Bellochovi se musíš připojit v okamžiku, kdy ho spatříš. Tato noc je určena vám dvěma, takže oči všech přítomných budou upřeny jen na vás. Caroline mi sdělila, že učinila bezprecedentní krok: sezvala zástupce tisku. Bude tam i ten nemožný Lance Streeter. který se vždycky cpe jako nezavřený. Proto ti znovu připomínám: žádné vražedné pohledy ani hraní na schovávanou. Dneska večer musíš být ke všem vstřícná a zářit štěstím. Tohle je divadlo a opona jde nahoru, jakmile se ocitneš po boku svého nastávajícího.”

Uchopil ji za obě ruce a upřeně se jí zahleděl do očí. „Tenhle výstup hravě zvládneš. Koneckonců, máš k tomu všechny předpoklady. Za ta dlouhá léta jsem tě naučil dost, abys věděla, co se po tobě žádá. Maskovaná kráska brzy zmizí tak, jak se objevila. Dnes v noci nejsi nucena nic krást. Jsi jen Mystere Rillieuxová, dospělá kreolská slečna z New Orleansu, která se má brzy stát paní Bellochovou.”

S tím rozdílem, říkala si Mystere v duchu, když jí Hush pomáhal z kočáru, že Rafe Belloch ví co jsem zač. A s tím, co ví, dokáže nemilosrdný člověk s tajnými záměry zvrátit Paulovo divadlo v krutou frašku.

Stovky rozsvícených čínských lamp kolem domu a na přilehlých trávnících dávaly tušit, že dorazili první hosté. Vrátník je doprovodil po rudém koberci k hlavnímu vchodu. Přitom galantně srovnal krok s nově příchozím, aby mu Paul Rillieux stačil.

I přes Paulovo neustálé ujišťování Mystere cítila, jak se jí svírá srdce. Aby se vzpamatovala, začala si odříkávat jména jednotlivých návštěvníků, kteří se jí vynořovali před očima: Garret a Eugenia Teasdaleovi, James a Lizet Addisonovi, Sylvia

Rohrová, Vernonovi, Antonia Butlerová s rodiči, doktor Sanford s chotí, a samozřejmě sestry Vanderbiltovy, které si pozvání madam Astorové cenily víc než jejich mužské protějšky.

„Je tu i Trevor Sheridan se sestrou,” ozvalo se jí u ucha. Na Paula udělalo velký dojem, že se dostavila i vévodkyně z Granville. „Caroline mi sdělila, že vévoda by se také dostavil, kdyby se momentálně nenacházel kdesi na severu. Je prý velký milovník lovu.”

Vévodkyně z Granville… Mystere si opět připomněla onen znak na dopisním papíru, k němuž se po celá léta upíraly její naděje, a na několik prchavých okamžiků ji napadla absurdní myšlenka. Co když mezi britskou šlechtou a dvěma zbloudilými sirotky z dublinských brlohů přece jen existuje nějaké pouto? Anebo alespoň logické vysvětlení, proč neznámý pisatel použil jejich dopisní papír.

Na další myšlenky jí ale nezbýval čas, protože zahlédla Rafea stojícího vedle stupínku pro muzikanty, kde živě diskutoval s madam Astorovou a Carrie.

„Tudy, slečno.” Sloužící ji překvapil, když jí naznačil, aby se vydala směrem k osvětlené zahradní terase. V téže chvíli Paul jako na povel odstoupil a Mystere si uvědomila, že vše je naaranžováno tak, aby se příchod budoucí nevěsty odehrál se vší pompézností. Hudebníci zanotovali úvodní část z Lisztovy Triumfující krásky a v tom okamžiku jako by mávnutím proutku utichl veškerý hluk a smích. Přítomní muži postávající v hloučcích si ji prohlíželi od hlavy k patě, když kráčela kolem nich. Pro tento večer si zvolila své nejlepší šaty ušité ze světle zeleného saténu sahající ke kotníkům, ale odhalující paže. Kolem pasu měla dvakrát obtočenou ozdobnou šňůru spletenou z několika úzkých pruhů stříbrné látky. Nevzala si žádné šperky, kromě páru zlatých náušnic, v nichž byly zasazeny měsíčních kameny. I Rafe, jak se zdálo, byl jejím zjevením natolik unesen, že z ní po celou dobu nespouštěl oči.

Když se přiblížila, vyšel jí naproti a s elegantní úklonou jí políbil ruku. „Vaše krása by uvrhla do hanby i panenské vestálky, madam,” polichotil jí, ale pohled jeho očí naznačoval, že si ji

dobírá.

„Ty byly vybrané pro svou cudnost, a ne pro krásu,” usadila

ho.

“Jen aby! Já bych řekl, že s tou jejich cudností to nebylo tak žhavé.”

I tentokrát jí vrátil zásah, ale Mystere se podařilo vykouzlit chladný úsměv. Rafe ji uchopil za loket a odváděl na místo, kde stály Caroline a Carrie.

„Bože, Mystere! Já jsem tak šťastná, že vám to vyšlo!” Carrie to myslela vážně, když ji upřímně objala a políbila. Na rozdíl od matky přijala dcera oznámení zásnub jako hotovou věc, ale její upřímnost bolela Mystere stejně jako Rafeův tajný cynismus.

I Caroline ji políbila na obě tváře. Ne tak srdečně jako obvykle, ale přesto zachovala dekorum. Rafe se však rozhodl ukázat madam Astorové, že není její loutka na provázku.

“Jak se ti líbí Mystereino oblečení? Nemáš pocit, že odkrývá víc, než by mělo být vidět?”

Pochopitelně že to myslel obráceně, protože i tentokrát si pečlivě stáhla poprsí. Ovšem madam Astorová se zdržela zvědavých dotazů a pokud nějaké měla, rozhodla se nechat si je pro sebe, což nebylo pro ženu jejího ražení nic složitého.

„Radím vám, abyste sundal prst ze spouště, pane Bello-hu,” zamumlala se smrtícím pohledem, „nebo vytáhne do boje moje artilerie. Rozumíme si?”

„Dokonale.”

Poté se otočila k hudebníkům, aby vydala pokyny, což Rafe využil jako příležitost, aby odvedl Mystere k nedalekému malebném jezírku pokrytému květy růžových leknínů. Než však stačili promluvit jediné slovo, vynořil se odkudsi za ozdobnými oleandrovými keři Pollard páchnoucí po whisky.

“…ale entre nous, tihle opravdu hodili perlu svini, srdíčko,” zasyčel Mystere do ucha.

„Pověz to nahlas, ty opilý skunku, nebo ti ani chlast nedokáže dodat odvahu?” osopil se na něj Rafe netrpělivě.

Pollard se zašklebil a v posměšném gestu mu připil poloprázdným pohárem. „Ale, ale! Náš ženich je nějakej

popudlivej! Jeden by myslel, že když skály láme a druží se s tou dělnickou chátrou, tak ho doušek whisky nemůže pohoršit.”

Mystere se pokusila o smír. „Pijete příliš rychle, Abbote. Co tu vůbec děláte, a sám? Ukrýváte se před někým?”

Opět pozvedl pohár, tentokrát směrem k madam Astorové. „Ta ženská po mně zase jede, protože jsem z legrace nazval jejich dům ,sídlem hrůzy’, jenže ona můj smysl pro humor nesdílí.”

Abbotovo přiznání vyvolalo na Rafeově tváři pousmání. „To docela sedí, jen se to před ní nesmí říkat nahlas. Možná s vámi trochu soucítím Abbote, ale jen trochu.”

„Nikdy jsem si nepotrpěl na rozplizlý sentiment!” volal za nimi Abbot, když Rafe odváděl Mystere k malému mostíku, „ale musím přiznat, že vy dva jste moc pěkný párek, i když slečna by si zasloužila něco lepšího!”

Jako zázrakem si našli malý koutek ve stínu, kde je nikdo nerušil a odkud měli dobrý přehled po celé zahradě. Zdáli se tklivě ozvaly housle a několik párů se pustilo na improvizovaném parketu do tance.

„Musíme jim předhodit nějaké sousto, aby měli o čem tlachat.” Rafe si Mystere zkoumavě prohlížel takovým způsobem, jako kdyby byla nějaký cizokrajný exponát. „Neušlo mi, že ses dívala na Carolinin rubínový náramek. Pěkný kousek do sbírky, co,

Krásko?”

Nepodívala se na něj. „Maskovaná kráska přestala existovat ve chvíli, kdy jsem získala ten smaragd.”

„Ach ano, ten prsten! Tvá cena svobody. Jak pokračuje tvoje pátrání po ztraceném bratrovi - tuším, že se jmenuje Brad?” „Bram.”

„Ach tak, Bram. Tvrdila jsi, že je o osm let starší než ty. Skutečně věříš tomu, že ti nikdy neřekl, jak se vaše rodina jmenovala?”

„Matka ho přiměla ke slibu, aby si tajemství nechal pro sebe. Já byla příliš malá a on se zřejmě obával, že bych to mohla někomu vyzvonit.”

„To chápu, ale proč by vaše matka něco tak podivného

dělala?”

Překvapilo ji, že Rafe s naprostou vážností hledá odpověď na tytéž otázky jako ona. Chystala se mu zmínit o dopisu, když jeho další slova ji zarazila.

„Co když celé to ukrývání mělo jediný cíl? Co když na vašem jméně ulpívala nějaká hanba a matka se vás snažila chránit?”

Otázka ji urazila, ale nezdálo se, že by se ptal z čiré zvědavosti. „Pevně věřím, že se nejednalo o nic, za co by se naše rodina musela stydět. Však já té záhadě jednou přijdu na kloub.”

Zvažoval její odpověď, zatímco se opíral o zábradlí a nepřítomným pohledem pozoroval tanečníky.

Je to skutečně moc hezký muž, napadlo Mystere, když se dívala na jeho ušlechtilý patricijský profil a hladce sčesané vlasy. Možná, že nebyl tak daleko od pravdy, když tvrdil, že se ho Caroline chystala svést. To ji přivedlo k myšlence, jíž se zaobírala po celý týden. „Rafe?”

„Ano?”

„Minulou neděli jsi povídal, že bude zábavnější, když si z Caroline vystřelíš, než abys mě předhodil davu. Nejdřív jsem to považovala za lichotku, ale teď mě napadá něco docela jiného.”

Vrhl na ni pobavený pohled. „Jsem zvědavostí bez sebe. Ven s

tím!”

„Tvrdil jsi, že chceš uchránit své zaměstnance před ztrátou živobytí, ale já si myslím, že bys klidně riskoval, že přijdeš o všechno, jen abys Caroline nějak ponížil nebo znemožnil.”

„Neříkej! A proč bych to jako měl dělat?

„Proč? Protože víc než cokoliv jiného na světě chceš ublížit jí a její společenské třídě za to, co si myslíš - domníváš se -, že udělali tvým rodičům.”

Okamžitě poznala, že se dotkla živého nervu. Svalstvo na Rafeově obličeji tvrdě zapracovalo, když se k ní prudce otočil. V jeho obličeji se zračila taková bolest, že se Mystere málem kousla do jazyka za to, co na něj vychrlila.

„Ty si bojuj svoji bitvu, a já si budu bojovat tu moji!” Šlehla slovy jako prásknutí bičem. Rafe sotva ovládal hlas. „Otce nezabilo to, co já si myslím, ale kulka, kterou si prohnal hlavou, a má matka odešla předčasně z tohoto světa ze žalu a z hanby, a ne

kvůli tomu, co se já domnívám… ” Litanii nedokončil. Hlas se mu zlomil, protože silné emoce protrhly pečlivě střeženou obrannou hráz. V jednom nestřeženém okamžiku měla pocit, jako kdyby jí někdo vrazil dýku do srdce. Zdálo se jí, že mu z oka vytryskla slza. Možná se ale mýlila, protože se k ní prudce obrátil zády, aby neviděla jeho slabost.

Jeho zoufalství ji tak dojalo, že ho chytila za rukáv. „Dobrý Bože, Rafe! Strašně mě mrzí, co jsem napovídala! Netušila jsem, že to bylo tak hrozné… “

O její soucit nestál, protože ruku setřásl. „To je možné, ale přesto ti radím, aby sis příště nechala své teorie pro sebe.”

Poprvé za dobu, co ho znala, ji jeho výhrůžky nepoděsily. Podvědomě vycítila, jak se ten muž trápí. Chtěla ho povzbudit, vymyslet něco, co by ho přivedlo na jiné myšlenky, ale jejich čas strávený v ústraní se chýlil ke konci. Carrie Astorová si nemohla vybrat horší chvíli, když se k nim na mostě připojila.

„Omlouvám se, že vás ruším, vy dvě zamilované hrdličky,” volala švitořivě, „ale matka si přeje, abyste si společně zatančili valčík. Už požádala ostatní tanečníky, aby vyklidili parket. Můžete si za to sami, když jste se naposledy tak předvedli u Addisonových.”

„Cokoliv si náš drahoušek Caroline přeje,” odtušil Rafe se svou starou arogancí. Vše bylo opět zpátky na svém místě. „Pojďte, madam.” Nabídl Mystere rámě, aby ji odvedl na parket. „O čem by noviny psaly, kdybychom jim nic nepředhodili?”

Vědoma si upřených pohledů snažila se Mystere nedat najevo nic z pocitů, které se svářily v jejím nitru. Jakmile orchestr zahrál první takty valčíku ,Na krásném modrém Dunaji’, morálně se připravila na opakování agresivního tanečníkova chování tak, jak tomu bylo na bále Addisonových, kdy se snažil zvrátit tanec ve fyzický souboj.

Teď tomu bude nejinak, pomyslela si v duchu, protože Rafe se potřebuje odreagovat a vypustit trochu nahromaděné páry. Muži to vždycky dělávají, když je popadne vztek.

Jenže dnešní noc byla ve všech směrech výjimečná. Nenutil ji k pohybům, při nichž hrozilo, že ztratí rovnováhu, ale naopak ji

povzbuzoval a místy se i přizpůsoboval.

Vznášeli se na parketu jako jedno tělo. Na jejich tanci by ani ten nejpřísnější taneční mistr nenašel jedinou chybičku. Později Lance Streeter napíše, že „to nebyl tanec, ale hotový sen.” Podle něj by takový sošný pár nestvořil ani Michelangelo.

Opět a opět slyšela tklivé tóny houslí, chvílemi šeptající a chvílemi bouřící. Mystere se zdálo, že jí srdce buší do rytmu dirigentovy taktovky. Když však pohlédla do Rafeových očí, které se na ni dívaly s novou něžností, musela se vší silou přimět, aby se v duchu vrátila zpět do reality.

To celé je jen přetvářka, jen si s tebou pohrává jako kočka s myší, poučovalo ji nitro. Pleteš si sny se skutečností, což není v jeho případě na místě. Je to krutý a nebezpečný muž. Možná že ke krutosti má své důvody, ale ty si musíš dát dobrý pozor, aby ses nestala obětním beránkem.

Jakmile hudba zahrála poslední takty, Rafe, stále ještě držící její ruku, odstoupil a elegantně se jí uklonil. V tom okamžiku vypukl nadšený jásot. Za normálních okolností byli lidé kolem madam Astorové rezervovanou společností, ale tentokrát nikdo z nich na ovacích nešetřil. I madam Astorové, kterou Lance Streeter kdysi popsal jako ženu, „mající tolik emocí, jako “kamenný lev”, ukápla slza dojetí.

„Popravdě řečeno,” zašeptala později Mystere do ucha, „s tím manželstvím jsem zpočátku měla postranní úmysly ale musím přiznat, že vy dva jste pro sebe jako stvoření.”

Mystere se matně usmála, protože každé slovo jí připadalo jako hřebík do rakve. Rafe, jako kdyby vytušil, že tanec ji strhl až na samé dno zoufalství, se od ní po celý večer nehnul. Vesele ironizoval s hosty a vyhříval se na výsluní veřejného obdivu.

Avšak ne každý se nechal strhnout “dokonalou romancí”. Antonia Butlerová na ni vrhala nerudné pohledy a svému okolí sdělovala jakési trefné postřehy, jimž se někteří hosté potutelně smáli. To Mystere přimělo, aby se v duchu škodolibě zaradovala, když si vzpomněla na prsten, který jí ukradla. Ten nyní spočíval pečlivě uložený ve skříňce spolu s dopisem. Ve skutečnosti byla Antonii za její nespolečenské chování vděčná,

protože ji to navracelo z oslnivých výšin zpět na zem a připomínalo nebezpečí, jaké nebylo radno podceňovat. Například Perkinse a Sparkyho. Poté, co obdrželi padesát dolarů, se zatím neozvali, ale Mystere nevěřila, že by se s tou sumou spokojili. Jejich chtivost byla obludná. Ti se jen tak nezastaví, pokud vytuší, že by z ní mohli tahat peníze. Určitě plánují něco velikého a ona se nesmí oddávat falešné představě bezpečí. Tak, jako tomu bylo během těch deseti minut valčíku.

„Proč ten smutek, drahoušku?” Rafeův hlas ji vrátil do současnosti. „Vypadáš, jako kdyby tě vedli pod gilotinu. Něco mou holčičku trápí?”

Opět ten nesnesitelný sarkasmus! Odváděl ji ven k zurčící fontáně, kde mohli být chvilku o samotě.

„Kouzlo okamžiku nepotrvá věčně, a ty to víš,” zašeptala. „Každý musíme kráčet svou cestou a tohle bláznovství nám moc nepomůže.”

Zničehonic ji popadl do náruče a svíral ji tak, že se nemohla bránit. Cítila jeho sílu, jeho svalnaté tělo. Ten člověk se podobal divoké šelmě hotovící se ke skoku. Přitahoval ji a zároveň děsil. Třebaže v ní vzbuzoval smyslné záchvěvy, její mozek se vzpíral nebezpečí, které z něj sálalo.

„Znovu opakuji to, co jsem říkal v hotelu: chci tě!”

Tentokrát uhnula, když se ji snažil políbit.

„A co bude se mnou?” Mystere se rozčilením téměř zalykala. „Proč bych já měla chtít tebe? Až se mě nabažíš, tak mě vykopneš ze své postele a vrátíš se ke svým mapám. Asi tak, jako kdybys dopsal dopis nebo vypil šálek čaje. Řekla jsem ti, že nemám v úmyslu dělat ti děvku.”

„Někteří řeknou, že už se stalo. Maskovaná kráska má zkaženou duši, tak proč ne také tělo?”

„Možná že je to pravda, ale alespoň nějakou duši mám, třebaže poskvrněnou. Ty na tom nejsi o nic líp, protože jsi dopustil, aby tvé srdce stravovala zášť a nenávist. Okamžitě mě pusť!”

Rafe se rozesmál a bez větší námahy ji k sobě ještě víc přitiskl. „Stále tě mám před očima, jak jsi vypadala tehdy ráno v mé knihovně.” Jeho hlas náhle ochraptěl, jako kdyby ho vzedmutá

vášeň připravila o hlasivky. „Mé tělo je v jednom ohni a ten oheň můžeš uhasit jedině ty!”

„U všech svatých! Co to má znamenat!” ozval se za nimi opilý hlas. „Nevyrušil jsem vás při něčem… ehm, delikátním?”

Abbot Pollard byl už tak opilý, že sotva stál na nohou, když na ně ukázal prstem. „Půjdu a všechno jim vyzvoním… pak mě… pak mě třeba vezmou na milost.”

S hrubou kletbou ji Rafe pustil. Mystere se na Abbota usmála, protože ten nudný a opilý patron se nečekaně stal jejím rytířem zachráncem. „Vidím, že jste plenil zdejší květinové záhony,” pravila něžně, když si všimla chryzantémy v jeho klopě. „To by se madam Astorové nelíbilo.”

Ve snaze přivonět si ke květině Abbot nebezpečně zavrávoral. „Ta… ta vůně… tlumí puch nových peněz.” Jazyk se mu pletl tak, že nebyl schopen pořádně promluvit. „Tolik dravců, a žádné způsoby! Za to… za to může Caroline… Pustila si je k tělu, ta zrádná mrcha. Povězte mi jedno: když ryzí zlato rezaví, co se potom stane se železem?”

Rafe si znechuceně odfrkl, i když ho představa opilého Pollarda, coby osamělého bojovníka táhnoucího na křížovou výpravu ve jménu mravní očisty města New York, pobavila.

Mystere se za Rafem pružně protáhla a přidala se k Abbotovi. „Pojďte se mnou, dáme si trochu kávy. Jestli býváte většinou nesnesitelný pane Pollarde, tak teď jste přímo k nevydržení.”

To Abbota rozveselilo. „A co je na tom špatného?” Pohlédl na Rafea, který se k němu přidal z druhé strany, aby ho podepřel. „Někteří chlapi věkem blbnou, ale já tvrdnu jako skála. Co na to povíte, pane Lamači skal? Která odrůda je lepší?”

„Těžko říct.” Rafeovy pronikavé oči spočívaly na Mystere. „Někoho nenávist stravuje, zatímco druhý má pro co žít.”

27. kapitola

„Teď, nebo nikdy, Sparky.” Lorenzo Perkins se nervózně ošil. Během cesty po Broadwayi se ustavičně rozhlížel kolem sebe, jako kdyby něco hledal. Už se blížili k masivní stavbě Astorova hotelu. „Když už se nám konečně podařilo přesvědčit toho všivého sekretáře, aby nás ten zbohatlík přijal, tak teď z toho přece nevycouváme.”

On a Sparky posedávali na lavičce před vchodem do parku, aby zabili čas zbývající do jedenácté hodiny.

„No, abych se přiznal, cítil bych se mnohem lip, kdybychom toho na tu holku měli víc.”

„Doufám, že ses na poslední chvíli nepodělal strachy, nebo snad jo?”

„Zatraceně, ty starej blázne! Moc dobře víš, že bych se pustil do křížku třeba se samotným ďáblem, kdyby mi z toho mělo něco kápnout,” ujišťoval Sparky parťáka, „ale stejně by bylo lepší, kdybychom nejdřív na tu slečinku něco vyšťourali. Ty se pořád kasáš, žes dělal pro Pinker-tona, ale zaslechl jsem, že jsi akorát seděl v kanceláři na zadku a babral se s papírama.”

„Tobě to pořád nedochází, viď? Nezáleží na tom, co víme, ale na tom, co bychom mohli zjistit! Musíme tomu člověku nasadit brouka do hlavy, že jsme schopni vyhrabat na tu holku nějakou levotu, a to bude to poslední, co by si zrovna teď přál, když se s ní zasnoubil. Mám pravdu, nebo ne?”

„Na tom něco je.”

„Tak vidíš.” Lorenzo vstal a oklepal si prach z kalhot. „Nech to na mně. Mluvit budu já a uvidíš, jak rychle Belloch sáhne do peněženky.”

Rafe sedící za pracovním stolem přetékajícím listinami a pracovními výkazy chladně sledoval návštěvníky. Ti nejistě postávali v otevřených dveřích apartmá 511, protože Belloch je

nevyzval, aby se posadili.

„Nemám času nazbyt, pánové, takže rychle k věci, co tu pohledáváte?”

„Není třeba, abyste se na nás utrhoval, vážený pane,” začal Lorenzo statečné. „Přišli jsme projednat obchod a možná máme na prodej něco, co by vás mohlo zajímat.”

Rafe vrhl pobavený pohled na Sama Farrella sedícího na lenošce a líné listujícího v novinách.

„V pořádku,” usoudil Rafe. „Dobrým obchodem nikdy nepohrdnu. Ven s tím.”

„Týká se to vaší snoubenky. Ta slečinka není tou, za kterou se vydává!” začal Lorenzo triumfálně.

„A kdo z nás je, pane Perkinsi? Celý svět je jedno velké jeviště.”

„Ale já nefilozofuju.” Lorenzo úporně trval na svém. „Povídám vám, že ona tvrdí, že je Rillieuxová, ale já sakra dobře vím, že to není pravda.”

„Ne? A kdo potom je?”

Rafeova pragmatická otázka mířící k jádru problému Perkinse zarazila.

Sparky varovně šťouchl loktem do Perkinse. „No, Rillieuxová není, to je jasný jako facka.”

Rafe se rozvalil v křesle a bujaře se rozesmál. „Musím přiznat, pánové, že jste mě docela pobavili. Napochodujete sem, jako kdybyste měli bůhvíjakou informaci, ale přitom nemáte, co by se za nehet vešlo. Znovu se vás ptám: pokud se má snoubenka nejmenuje Rillieuxová, jaké je potom její pravé jméno?”

„To neví ani ona sama!” vyhrkl Perkins. „Najala si mě, abych našel jejího bratra, ale přitom přiznává, že nezná jeho příjmení!”

„A našel jste toho bratra?”

„Ne,” připustil Lorenzo váhavě.

„Ale tuším, že jste si řekl o tučný honorář.”

Vyděrač poznámku ignoroval. „To musí znamenat, že sama nemá ani potuchy, jak se ve skutečnosti jmenuje.”

Rafe netrpělivě zabubnoval prsty na stole. „Schází tomu šťáva, pánové. Pro vaši informaci, to všechno mi už pověděla. Zjistil

jste vůbec něco o jejím bratrovi?”

„Něco málo,” odpověděl Lorenzo neochotně. „Jako co?”

Mužovy falešné oči uhnuly před Bellochovým pátravým pohledem.

Rafe se opět rozesmál, když si oba výtečníky prohlížel.

„Takže, abychom to shrnuli: vy jste si bral peníze a přitom jste jí lhal, že hledáte jejího bratra. Jinými slovy jste parazitoval na její lásce k bratrovi, abyste z ní mohl ždímat další peníze.”

Když ani jeden z mužů se neměl k odpovědi, bouchl Rafe do stolu. „Už mám dost těch vašich blábolu! Naposledy se ptám: máte něco podstatného, nebo taháte králíky z klobouku?”

„Heleďte, Bellochu,” zaprotestoval Perkins uraženě, „já pro vaši snoubenku pracoval, a tak vám povídám, že ta slečinka něco tutlá. Něco, co se týká její minulosti. To by i slepej poznal.”

Bylo očividné, že oba vyděrači se rozhodli změnit taktiku. Třebaže neměli v ruce nic hmatatelného, snažili se Mystere za každou cenu nějak přitížit. To Rafe ihned pochopil. I to, že v krajním případě by nastalá situace mohla zkřížit jeho plány. Pohlédl na Sama a přikývl.

Sam vydal unavený povzdech, jako kdyby ho celá kauza nevýslovně nudila, a sáhl do příručního kufříku, který měl u nohou. Odtud vytáhl složku plnou papírů. Otevřel ji a vytáhl rukou psaný dopis.

„Pane Perkinsi,” začal pomalu, „mám tu dopis napsaný slečnou Laurou Driscollovou, bytem Washingtonova ulice 17, která přiznává, že je dva roky vaší milenkou. Můžete si její písmo prohlédnout, jestli chcete. Ne? Dobrá, v tom případě budu pokračovat. Je ochotná dosvědčit před soudem, že jste jí dával peníze, které, podle vašich vlastních slov, měly být použity na operaci vaší manželky. Jsem si jistý, že vám nemusím připomínat, jak se zdejší soud staví k nevěře. Můžete vyfasovat pár let tvrdé práce na Blackwellově ostrově… “

Rafe spokojeně sledoval, jak Perkins vytahuje z kapsy kapesník a otírá si z čela pot. Jeho napomádovaný vzhled náhle pozbyl lesku.

„… a pokud jde o vás, Sparky,” pokračoval Sam oficiálním tónem, „o vaši náklonnost k mladistvým se městský soud příliš zajímat nebude, protože vaše oběti se rekrutují ze stejného prostředí jako vy: z lidské spodiny.”

Sparky se zamračil a jeho velký nos zapracoval. „Tak pozor, ty jedna kancelářská kryso, nebo ti tu tvou vypulírovanou hubu zavřu!” přerušil Sama rozzuřeně.

Samova ruka zmizela pod sakem. Když se opět vynořila, svírala derringer ráže osmatřicet. Oba návštěvníci viditelně zbledli, zatímco Sam nerušené pokračoval ve čtení svých poznámek.

„Ovšem, jedné z vašich favoritek, jisté Sissy Folanové, je teprve čtrnáct let. Její bratr je Terrance Folan. vůdce gangu operujícího u Pětice. O tom člověku se povídá, že je tvrdý jako ocel. Má ale jistou slabost, a tou je jeho malá sladká sestřička. Povězte mi Sparky - ví Terrance, co děláte s jeho sestrou?”

Sparkyho výraz se rázem změnil. Vychloubačnost zmizela a nahradila ji podlézavost. „Ne… já… ne, pane, totiž chci říct, že neví, a… já bych chtěl, aby to tak zůstalo.”

Rafe pohlédl na Lorenza. „I vy si to přejete, Perkinsi?”

Lorenzo s kyselým výrazem v obličeji přikývl.

„Vy dva se pro jistotu držte Bowery.” radil jim Belloch hlasem postrádajícím veškerou žoviálnost, „protože na Wall Street pro vás není zdravé ovzduší. Tady plavou větší žraloci, než jste vy, a lehce by se mohlo stát, že přijdete k úhoně.” Sáhl do nefritem vykládané skříňky z teakového dřeva. „Podle zákona či zdejší morálky si nic nedlužíme, ale abych prokázal dobrou vůli, tady je dvě stě padesát dolarů. Nedělám to kvůli sobě, ale v zájmu své snoubenky abyste neměli důvod ji v budoucnu obtěžovat. Je to jasné?”

Než jim podal peníze, upřeně jim pohlédl do očí. „Necháte ji na pokoji, a pokud ne, tak vás varuji: každý člověk, který pro mě pracuje, je vycvičený střelec, zrovna tak jako já. Jestli ještě jednou zahlédnu ty vaše nenasytné ksichty tady nebo na Staten Islandu, tak v tu ránu skončíte za mřížemi. Je to jasné? Na to, že jste špinaví vyděrači, mám svědka. Teď bych se rád rozloučil a

popřál vám pěkný den, pánové.”

Oba muži se jeden přes druhého vyhrnuli na chodbu. Rafe vstal a práskl za nimi dveřmi. Jeho další kroky vedly do ložnice, odkud se mohl z okna přesvědčit, že oba výtečníci skutečně opouštějí budovu. Pak se vrátil zpátky do pracovny a pohlédl na Sama. „Myslíš, že jsme zneutralizovali riziko adekvátně?”

„To je bez debaty. Obvinění, která proti nim máme, jsou pádná, a oni to moc dobře vědí. Taky jsi jim dal dostatek peněz, aby to uhasilo jejich žízeň po pomstě, ale ne zase tolik, aby se zdálo, že se jich bojíš. Mimochodem, to o těch žralocích mě málem rozesmálo, ale na ně to udělalo dojem.”

„To doufám,” odvětil Rafe nepřítomně. „Víš, Same, v hloubi duše jsem doufal, že z těch dvou něco vypadne… Myslím, o té ženě.”

„To mi neušlo. I já jsem doufal.”

„Vidíš? Tohle ona lidem dělá. Dostane se jim pod kůži, i když se o to nijak nesnaží prostě se to stane.” Rafe vrátil skříňku do zásuvky a začal neklidně rázovat po místnosti.

„Zatraceně, Same! I mně se dostala pod kůži!” „To je jen pustá teorie,” poznamenal Sam suše, za což si vysloužil Rafeův úsměv.

„Ted už chápu,” pokračoval v úvahách, „proč římští generálové považovali vliv žen na své bojovníky za nežádoucí. Poskytovaly jim příliš látky k přemýšlení, a s vidinou nahé ženy před očima se jen obtížně čelí smrti.”

Rafe věděl, že z pronášených slov čiší patos, ale jeho momentální duševní rozpoložení takové úvahy ospravedlňovalo. Té dívce se bránil proto, že v něm potlačovala destruktivní pudy pramenící z touhy po pomstě. Pro Caroline a její kohortu byla smrt Johna a Katherine Bellochových pouhou epizodou, na niž se sluší rychle zapomenout. Ani jednoho nenapadlo přijít na otcův pohřeb, třebaže jedině díky jeho pomoci si mnozí z nich během těžkých předválečných let udrželi slušný životní standard, na jaký byli zvyklí. Když krátce nato zemřela i matka, sice poslali několik kondolencí, ale samotný pohřeb byla ostudná záležitost podobající se vyobcování. Všechny tyto zážitky se nesmazatelné vryly do Rafeovy paměti a zůstaly tam dodnes.

Je to jako nevyléčitelná nemoc, mudroval Rafe. „Taky je možné, že my všichni jsme nemocní, protože každý ukrýváme nějaké tajemství.”

V duchu se musel usmát. Maskovaná kráska je toho zářným příkladem, protože nikdo neukrývá tolik tajemství jako právě ona.

„Jsi k sobě příliš tvrdý,” uzavřel diskusi Sam, zatímco ukládal papíry zpět do kufříku. „Sice jsem se s ní ještě nesetkal, ale z toho, co jsem zaslechl, to musí být pozoruhodná žena. Zřejmě jsi přišel na to, že tě přitahuje její osobnost.”

„V tom máš tedy svatou pravdu. Ta ženská je hotová záhada, ale s tím se tentokrát musím vypořádat sám.”

Sam po něm bleskl úsměvem. „Nepamatuji se, že bych ti nabízel pomoc, ale jsem rád, že to tak cítíš.”

Jsem nakloněn jejímu příběhu věřit. Pravděpodobně pochází z nejchudších dublinských vrstev, ale to jí nijak neubírá na kráse a šarmu. Zřejmě na sobě hodně pracovala, protože je skvělá tanečnice a historii má v malíčku. Dokáže hovořit o francouzských krajkách s přehledem stejně jako o Juliu Caesarovi.”

Jenže ty sis pro ni vyhradil ve svém srdci výjimečné místo, ozvalo se zoufalé vnitřní já. Za to může i ten malý Hush, jehož vystoupení bylo dokonalé. Chlapcova náklonnost k Mystere se bezděčné shodovala s jeho, ale přesto nebyl důvod, aby se dívkou příliš zaobíral. Musí bojovat ze všech sil, aby neupadl do osidel její přitažlivosti, protože jakkoliv se to zdálo tvrdé, právě ona se stala jeho nejlepším nástrojem k vykonání pomsty. Chorobná nenávist - možná, ale není svým způsobem zbytek aristokracie madam Astorové také stižen podobnou vleklou nemocí? Vždyť i Pasteur dokázal, že nejlepší způsob, jak se zbavit nebezpečí nemocí, je naočkovat si její zárodky.

Náhle přestal pochodovat a zahleděl se na Sama, který trpělivě čekal na šéfovy příkazy. „Myslím, Same, že víc už nevykoumáme. Obávám se, že pravdy o ženách se asi nikdy nedobereme.”

Sam se povzbudivě usmál. „Tak, tak, je to jedna velká záhada. Rafe nepřítomně přikývl, protože v myšlenkách se zaobíral

jinou představou. Před očima, v mihotavém světle svíček, viděl nahé tčlo, temné kruhy kolem nalitých bradavek, tmavý trojúhelník mezi nohama… Najednou ucítil, jak ho zaplavuje vlna horka a vzrušení, a jen neochotně zvedl aktovku.

„Nechme už těch záhad, nebo z toho zcvokneme!” vyrazil ze sebe hrubě. „Kde je, u všech čertů, Wilson? Ta ženská nás stojí příliš mnoho času!”

Mystere věděla, že potíže jsou na spadnutí, jakmile ve středu po obědě svolal Paul rodinnou radu. Bylo na čase platit čtvrtletní účty. Věděla, že musel otevřít trezor a zjistil, že tiára zmizela. V hale už čekali Hush, Rose, Evan a Baylis, když se k nim připojila. Nato jim Paul s děsivou pompézností oznámil: „V našem domě došlo k vpádu do soukromí.” Ještě než stačil cokoliv dodat, vzala si slovo Mystere: „To jsem byla já, Paule. To já jsem vzala tu tiáru. Ostatních se to netýká.”

Věděla, že balancuje nad propastí. Pro Paula se stala vstupenkou do ráje, což si dokázal spočítat, ovšem i jeho shovívavost měla určité meze. Od doby, co se vetřel mezi známé madam Astorové, se z něj stal nesnesitelně nabubřelý tvor, který mohl považovat vniknutí do trezoru nejen za útok na svou kapsu, ale také na svou čest.

Proto nyní okamžité cholericky vypěnil. Vstal z křesla, došel k ní a hůlkou jí zamával nad hlavou, jako kdyby ji chtěl praštit.

„Paule!” zvolala Rose. „To ne!”

Hush se chystal vyrazit Mystere na pomoc, ale Evan střelhbitě přiskočil a chytil ho za krk. Druhou rukou zadržel Paulovu paži. Na tak mohutného muže se pohyboval s nebezpečnou rychlostí.

„Nedělejte to, pane,” uklidňoval Rillieuxe, „vždyť nás všechny bude jednou živit.”

Vyznělo to trochu neohrabaně, ale na Rillieuxe to zapůsobilo. Tahle vzpurná dívka jim mohla vytrhnut trn z paty. Zklidnil se, avšak Mystere vytáhla do boje. „Tvé způsoby jsou nesnesitelné, Paule! Uvědomuješ si, že s námi zacházíš jako s otroky? I loajalita má své hranice!”

Paul se rozhlédl kolem sebe. „Vy s ní souhlasíte? To má být

rebelie?”

Pohlédla na shromážděné, ale všichni, včetně Rose a Hushe, se dívali jinam. Nikdo se k ní nechtěl připojit a postavit se proti Paulovi.

„Baylisi,” oslovila ho naléhavě, „ty přece docházíš každé úterý večer na schůzi dělníků, kde se diskutuje o lidských právech. Copak ti nic z toho neuvízlo v hlavě?”

Baylis pokrčil rameny. „To jsou jen samý řečičky, zlato. Kdyby nebylo Paula, tak dodneška spím někde ve stoce, kde by mi vrány klovaly oči.”

„Má pravdu.” přidal se Evan. „Není to tady tak zlé, Mystere, a až skřípneme Bellocha… “

„To by stačilo!” přerušil ho Paul hartusivě. „Vy ostatní si jděte po práci, ale Mystere tu zůstane.”

U vědomí, že ji nepodpořili, se jen váhavě rozcházeli, jako kdyby chtěli Paula varovat, aby držel temperament na uzdě. V podstatě jejich chování chápala. Paul Rillieux jim poskytoval jistotu v jejich jinak mizerné existenci, zřejmě jedinou, jakou kdy v životě měli. Okusili dobrého bydla a teď se panicky strachovali, že se budou muset vrátit ke starým způsobům. Ona jediná Paulův despotizmus odmítala, protože si uvědomovala, že pokud shodou nešťastných okolností dojde ke sňatku, Rafeův život nebude stát ani za paklík tabáku.

Na druhou stranu si ani v nejmenším nemohla být jistá, jak daleko je Rafe ochoten zajít, aby ukojil svou nenávist. Pokud se události vyvinou tak, že svatba bude na spadnutí, nezbude jí nic jiného než uprchnout, ale i to bude značně obtížné, protože Paul si ji ohlídá. Jeho ostřížímu zraku nic neunikne. Ani pronajaty pokojík jí neposkytne dostatek bezpečí. Možná s bídou na pár dnů. Zmizení Mystere Rillieuxové budou přetřásat všechny deníky, a mladou vdovu Lydii Powellovou taky nemůže předstírat donekonečna.

Ale jestli si pospíší, může prodat prsten a vypařit se z města -třeba na parníku plujícím do Evropy, kde se v množství lidí snáze ztratí. Mohla by vyučovat angličtinu nebo v nějakém divadle přijmout angažmá jako baletka ve sboru.

Když se místnost vyprázdnila, Paulův proslov na sebe

nenechal dlouho čekat. „To, co jsi provedla, se dá jen sotva omluvit,” začal tvrdě. „Alespoň jsi přiznala, že tiáru jsi ukradla ty. Můžeš mi upřímně říct, co jsi udělala s penězi, které jsi za ni dostala? Předpokládám, že v tuto chvíli je už prodaná.”

Naštěstí nezná pravý důvod, proč jsem ji sebrala, utěšovala se v duchu. Kdyby Paul zjistil, co o něm Belloch všechno ví, kdo ví, co by napáchal. Jeho reakce by v takovou chvíli byla nepředvídatelná. Proto musí nasměrovat jeho hněv na sebe.

„Použila jsem je na pátrání po Bramovi,” zalhala jasným a klidným hlasem.

Její odpověď ho nijak nepřekvapila, ale bylo očividné, že sotva ovládá vztek. „A našla jsi ho?” Potřásla hlavou, „Ani stopu.” „Ukradla jsi za tím účelem i Antoniin prsten?” „Ne, to byl někdo jiný.”

Tentokrát se Paul neovládl a dal průchod zuřivosti. „Copak jsem ti několikrát nepřikázal, aby ses toho směšného pátrání

vzdala?”

„Ale proč? Co ti na tom tolik vadí? Vždyť je to má vlastní krev! Tvá reakce je nepřiměřená, Paule.”

„Ty se ptáš proč? Copak jsi dočista přišla o rozum, Mystere? Kolik mých peněz jsi už na tenhle nesmysl vyplýtvala!” „Tvých peněz? Pouze tvých!”

„Dobrá, dobrá, nemusíš mě chytat za slovo. Chtěl jsem říct rodinných. To já tě vycvičil, Mystere, sebral tě z ulice a dal ti všechno, co teď máš. Nejen to, co spadne ze stolu. Žiješ si tu jako královna, máš služebnictvo… “

„I já patřím mezi tvé služebnictvo. Sice jsi mě vzal do Evropy, ale celou cestu jsi mě nutil, abych pro tebe kradla. Rose ti stele postel, a stejně se musí přiživovat jako kapesní zlodějka. To jen díky našemu úsilí chodíš oblečený v šatech šitých na míru.”

Mluvila k němu bez emocí, ale už během řeči jí Paulovo přemrštěné chování vnuklo jisté podezření. Jeho hněv nepramenil jen z pouhé ztráty peněz. Paul musel mít i jiný důvod, proč jí bránil v hledání Brama. Možná si to s překotným odjezdem z města ještě rozmyslí, aby se dozvěděla víc. „O co jde, Paule? Ty o Bramovi něco víš a tajíš mi to.” „Nevím vůbec nic!” vyštěkl na

ni. Jen mě dráždí představa, že nějaký posedlý blázen pátrá po někom, kdo už je bezpochyby dávno mrtev.”

„Máš snad důkaz o Bramově smrti?” „Důkaz? My tady přece nemluvíme o Ježíši Kristovi! Z tvého bratra udělali násilím obyčejného námořníka, a o takových se záznamy nevedou. Ani o jejich smrti.” K tomu neměla co dodat a Paul hodlal změnit téma hovoru.

„Mystere,” začal tentokrát na jinou notu, „s velkým úsilím a za cenu osobního strádání - i já se občas musím uskrovnit, aby bylo jasno - se mi tentokrát podařilo zaplatit čtvrtletní účty. Další účty přijdou v listopadu, ale do té doby budeme mít spoustu výdajů, obzvláště nyní, když ses zasnoubila.”

„To znamená… “

„To znamená, že Maskovaná kráska bude muset udeřit ještě jednou.”

Z prvotního popudu prudce zakroutila hlavou. „Raději o tom dvakrát popřemýšlej,” radil jí úlisně, „protože to celé začíná vypadat podezřele.” „Co tím myslíš?”

„No přece holá fakta, děvče! Od chvíle, kdy ses zasnoubila s nejbohatším mužem ve městě, se po Maskované krásce slehla zem. I ten nejpitomější reportér si to časem dá do souvislosti.”

Paul nasadil medový úsměv, protože viděl, že jeho logika zabrala. „Neušel mi tvůj vytřeštěný pohled, když se Evan hloupě zmínil o rakvi pro Rafea. Ten pitomec si ustavičně pouští pusu na špacír, ale nic zlého tím nesleduje. Vyrostl v prostředí, kde bývaly silácké řeči na denním pořádku.”

Ty sladké řečičky na ni neměly valný účinek. Lžeš, jako když tiskne, pomyslela si. Na vlastní uši jsem slyšela, co jste si s Evanem povídali, takže vím, že hodláš nechat Rafea zabít.

„Pro žádné násilí nebude důvod, jestliže se Rafe ukáže jako vstřícný a velkorysý manžel - pokud jde o finanční prostředky. Jediné, co ty musíš udělat, je vystihnout jeho slabé stránky a být k němu milá. Pak ti bude zobat z ruky. Však víš, jak je dneska draho.”

„A co když nebude vstřícný?”

Paul na ni vrhl nemilosrdný pohled, při kterém se celá zachvěla.

„Bude muset.” To bylo vše, co odpověděl.

„Předpokládejme, že to budu já, kdo odmítne… spolupracovat.” Záměrně ho tlačila ke zdi, aby odkryl karty.

„K tomu nebudeš mít příležitost,” odpověděl hlasem prostým vší lidskosti.

„A co když přece?”

„Pak tě vlastí rukou zabiju. Já jsem tě stvořil a já tě taky bez váhání zničím.”

28. kapitola

Během odpoledního čaje se Rillieux jevil jako mílius. Na tváři měl spokojený úsměv, ale na jeho výhrůžky se nedalo zapomenout. Čím dál víc si Mystere uvědomovala, že ona jediná může zabránit krveprolití nebo jiným násilnostem na obou stranách. I přes strach z Paula, zasévaný v ní od dětství, a krádeže, k nimž ji nutil, vyrůstala v jakési rodině, jejíž členové pro ni něco znamenali. Obzvláště Rose a Hush. I pro ně bude muset něco udělat, aby je ochránila. Nejen pro sebe a Rafea.

Ale dokud se nepotvrdí podezření, jež v ní den ze dne sílilo, nehodlala jen tak utéci z města. Stále více věřila, že Paul byl nějak zapleten do Bramova zmizení. Incident, k němuž došlo krátce po čaji, ji v tom jen utvrdil.

Došlou odpolední poštu Hush pečlivě roztřídil na malé hromádky. Ty položil na stolek v hale. Mystere obdržela pouze jeden dopis od bývalé spolužačky, která právě trávila dovolenou v Řecku. Na vrchu Paulovy hromádky však zahlédla obálku se zlatými insigniemi Granvilleových, Sheridanovým znakem. Paul sebral poštu a bez jediné poznámky se vydal do schodů.

„Ty to neotevřeš?” volala za ním. „Normálně se nemůžeš dočkat, až uvidíš, co ti přišlo.”

„Potřebuji si odpočinout, protože jsem unavený” odpověděl bez ohlédnutí. Zřejmě na tom něco bylo, protože jeho hlas zněl skutečně vyčerpaně. Pocítila soucit, který jí přišel nepatřičný, protože ten muž byl darebák nejhoršího zrna.

Hush si všiml, že ze stojanu na deštníky vytáhla slunečník. „Mám nechat zapřáhnout?” optal se dychtivě.

V přátelském gestu mu rozcuchala tmavou čupřinu. „Dneska kočár nepotřebuji, ale moc ráda bych slyšela, že sis v mé nepřítomnosti chvilku četl. Třeba Wilkie Collinse. Později bys mi mohl něco přečíst nahlas.”

Paul se právě nacházel v polovině schodiště. Hush po něm střelil pohledem a doprovodil Mystere ke dveřím. Tam jí něco v rychlosti strčil do kapsy. Podívala se, co to je, a uviděla tučný svazek bankovek.

„Skoro stovka babek,” zašeptal Hush spiklenecky, než mohla promluvit, „a Paul neví, že je mám. To všechno je tvoje, Mystere.”

„Hushi, já… “

Chtěla ho požádat, aby přestal krást pro kohokoliv, ale takové pokrytectví si nemohla dovolit. Kam se vrtla, tam na sobě cítila Baylisův pohled. Bude mít co dělat, aby prodala Antoniin prsten. Hushův dar skutečně potřebovala, kdyby se prodej šperku zkomplikoval. Některé zboží bylo považováno za horké a překupníci o ně nejevili zájem. Obzvláště když šla policie po zloději tak usilovně jako po ní. Na ulicích se taky šuškalo cosi o odměně, takže bylo nebezpečné se o prstenu třeba i jen zmiňovat.

„Sparkyho a Lorenza se taky nemusíš bát,” dodal Hush.

„Proč bych neměla?”

„No prostě… nemusíš. Už tak máš dost svých starostí, takže na ně klidně zapomeň.”

Políbila ho do vlasů. „Za ty peníze ti děkuji, Hushi. Jen doufám, že my oba jednou přestaneme být zloději,” stihla ještě zašeptat, dřív než se vedle ní objevil Baylis.

Rafeův kočár stojící na rohu Jonesovy ulice zahlédla okamžitě.

„Věděl jsi, že je tady?” zeptala se Hushe podrážděně. Ten se jen zakřenil a zavřel za ní dveře.

Po krátkém zaváhání zvedla sukně a bryskně se vydala ke kočáru. Lomcoval s ní hněv, když si představila, jak dlouho tady Rafe hlídá a špehuje každý její krok.

Kočí Wilson si ji s pobaveným úsměvem prohlédl, ale přesto se bez pozdravu obořila na Rafea. „Nechtěl byste mi dát obojek jako psovi, pane?”

Rafeův pohled sklouzl na její poprsí. „Ani ne, protože jeden už máte, madam. Nastupte si. Je krásný den a my se spolu pěkně projedeme, jak se sluší a patří na šťastné snoubence.”

„Ani mě nenapadne!” Roztáhla slunečník a sveřepě se vydala

pěšky. Wilson nepotřeboval žádné pokyny. Švihl do koní a vůz se pomalu rozjel podél chodníku. Rafe hned otevřel dveře a skopl schůdky. „Povídal jsem, aby sis nastoupila.”

„A já zase povídám, že mě to ani nenapadne. Nepatřím k tvým zaměstnancům, takže nemusím skákat, jak pískáš.”

„Slečinka si postavila hlavu? Wilsone, k chodníku!”

Mystere měla sotva čas, aby se vzpamatovala. Rafe atleticky seskočil z jedoucího kočáru, chytil ji do náruče a hodil ji na sedadlo. Pak se vyhoupl vedle ní.

„Nesahejte na mě, Rafe Bellochu!” rozkřičela se, ale nebylo jí to nic platné. Rafe se smál jako malý kluk, kterému se podařilo lapit do klece ptáčka. „Co uděláš příště? Začneš ječet, že tě chci znásilnit?”

„Nic takového! To by tě jen povzbudilo! Nech mě na pokoji, ty jeden zatracený… “

Rafe zaťukal na střechu. „Do parku, Wilsone, ale jeďte delší cestou.”

„Do parku?” Na okamžik přestala bojovat. „Nač ty okliky? Proč ne rovnou do tvého hotelu?”

Znovu se zasmál a přitiskl se na ni tak, až ucítila jeho mužství. „Protože ani Wilson by nevěřil, že jsem tě pozval, abys mi poradila s nějakým technickým problémem.”

Než mohla jakkoliv zareagovat, uchvátil její ústa. Jistě, pro své záměry ji využít potřeboval, o tom ani v nejmenším nepochybovala, ale ten polibek jí naznačil, jak moc po ní Rafe touží a chce ji dostat do postele. I její fyzická touha rostla, což jí poněkud komplikovalo situaci, protože oheň, jenž v ní vzplanul, hrozil, že zničí její plány. Konečně se Mystere podařilo odpoutat se od něj, zatímco Rafe přerývané oddychoval. Posunula se na prázdné sedadlo, odkud z okna zahlédla, jak Baylis běží do domu, aby oznámil, že byla unesena. Kdyby u sebe měla prsten a dopis, mohla by takové příležitosti využít.

Jenomže čas pracoval proti ní.

„Co ti zase přeletělo přes nos?”

„Možná že prostitutka by byla povolnější.”

„Věř mi,” ujišťoval ji hořce, „že bych ji dávno vyhledal, a

třeba i několik, kdybych věděl, že mi to pomůže.”

„Rafe?” ozvala se po dvou minutách napjatého ticha.

„Co je?” opáčil nerudně, jako kdyby ho právě vyrušila z přemýšlení.

„Jaký člověk je Trevor Sheridan?”

Podezíravě přimhouřil oči, ale pak roztržitě odpověděl: „Jako většina lidí tohoto typu, řekl bych. S nosem nahoru a se schopností kout intriky. Moc dobře ho neznám, ale sem tam něco zaslechnu.”

„A co, například?”

Tvrdě se na ni zamračil. „Podívej se… pro tebe je starý, jestli máš v plánu ho svést. Kromě toho je šťastně ženatý s Alanou van Alenovou, chytrou a krásnou ženskou. Ani to není člověk, který by usilovně šplhal po společenském žebříčku, třebaže kdysi si v klubech vysloužil přezdívku Dravec. Takže abych to shrnul, byla bys pěkný blázen, kdyby ses ho snažila okrást.”

„Ale proč ho nazývají… “

Umlčel ji pohybem ruky a vrhl na ni zvědavý pohled. “Je to kvůli tomu dopisu, vid? Varoval jsem tě, abys sis nedělala iluze. Proč ses na toho člověka upnula?”

Neodpovídala, dívala se mu do tváře a váhala, zda mu může věřit.

„Má to být nějaké voodoo, že si mě tak prohlížíš?” zeptal se nepříliš pobaveně.

Svěřila se mu s dopisem, který dorazil odpolední poštou a na jehož obálce si všimla Granvilleova a Sheridanova znaku, a taky s tím, že ho Paul očividně odmítl otevřít v její přítomnosti.

„Můžu ti přesně říct, o co se jedná, protože já jsem taky jeden dostal. Nejde o žádnou pletichu, ale o pouhé pozvání na soiree pořádané tento víkend vévodou a vévodkyní v Sheridanově sídle. Rillieux musel vědět, že dorazí, protože je s madam Astorovou jedna ruka.”

„Nu, jisté je, že nechtěl, abych o tom věděla já,” zdůraznila Mystere. „Dneska jsem se zmínila, že stále pátrám po Bramovi, a on se rozzuřil jako pominutý. A když jsem na něj dotírala, jestli neví něco o jeho zmizení, tak mi lhal. Na to můžu přísahat.”

Odmlčela se, protože ji cosi napadlo. Je to Evan!” vyhrkla po chvilce usilovného přemýšlení.

Jaký Evan?”

„Ten člověk, který u nás pracuje jako majordomus. Ke mně se vždycky choval žoviálně a mnohdy i laskavě, ale já si ho vybavuji z doby, kdy jsme žili v sirotčinci, ještě než nás Paul vzal

k sobě.”

„Rillieux si vzal tebe i bratra?”

„Ano. Každý týden jsme jednou odpoledne vycházeli ven, abychom žebrali o milodary. Jednou jsme kráčeli Lexingtonovou ulicí a tam si nás Paul všiml. Vím, že tam byla spousta restaurací a tančíren. Tehdy nás s Evanem oslovili. Nikdy nebyli hrubí, ani nám nevyhrožovali. Koupili nám dobré jídlo a útěk ze sirotčince plánovali jako velké dobrodružství. Všichni nás neuvěřitelně kazili a mně se zdálo, že se Paul souží smutkem, když Bram zmizel.”

„To se ti skutečně jen zdálo,” utrousil Rafe sarkasticky. „Mohli z dětského brebentění vytušit, že máte někde v Americe bohaté příbuzné?”

„Bylo by to možné, i když jsme byli oba naučeni držet jazyk za zuby. O to se matka postarala, ale spíš mohl někdo zahlédnout ten dopis, třebaže Bram na něj dával pozor.”

„Dával si pozor, ale byl to jen malý chlapec. Mimochodem, někdy bych si ten dopis sám rád prohlédl.”

To ji znepokojilo, když si uvědomila, jaké riziko by podstoupila. Matka je na smrtelném loži donutila přísahat, aby nic neprozradili. Očividně je chtěla chránit před špatnými lidmi. Když se tak dívala na muže po svém boku, napadlo ji, že i z jeho strany jí může hrozit nebezpečí, protože on může být jedním z nich.

To, že projevoval zvědavost a zájem o její případ, mohlo znamenat jediné: nesnažil se jí pomoci, ale sbíral informace, aby se připravil na válku.

Pomalu se blížili k Astorovu hotelu, jehož zdi probleskovaly z nedaleké stromové aleje. „I tak bych řekl, že tvé úvahy o možném spříznění s Granvilleovými stojí na vodě. Se vší úctou k tvé

matce si myslím, že když umírala, cítila zoufalství, protože vás nechávala na světě samotné. Její jedinou snahou bylo, abyste přežili - dobrá, tak už toho nechám.”

I ji překvapilo, když jí při zmínce o matce vytryskly z očí slzy a začaly se kutálet po tvářích.

„Vy ženské si koledujete o to, abyste ustavičně trpěly,” hartusil Rafe. Jen se na sebe podívej! Jsi jako slzavé údolí.”

Mystere popadl vztek. „Já si o nic nekoleduju!” prohlásila rázně. Jak by se ti líbilo, kdybychom si pro změnu promluvili o tvé umírající matce! Anebo je její smrt tragičtější jen proto, že byla bohatší? Věř, nebo nevěř, Rafe, i chudá srdce trpí.”

„Zapomínáš, že i má matka byla zlomená a chudá, když umírala.” Naklonil se k ní a opět ji políbil. Tentokrát jeho polibek postrádal jakoukoli brutalitu a ona opět cítila, jak moc po něm touží.

„Jsme u parku,” sdělil jí ochraptělým hlasem. „Mám říct Wilsonovi. aby do něj vjel?”

Krátce se na něj usmála. „Děkuji, že ses mě konečně na něco zeptal.”

29. kapitola

Po celý týden Mystere vyčkávala, zda se Paul zmíní o Sheridanově soiree pořádaném na počest vévody a vévodkyně Granvilleových, ale ten se k tomu neměl. Valnou většinu času se zdržoval ve svých komnatách, a pokud přece jen vystrčil hlavu, tak si ustavičně stěžoval na staré bolavé kosti, které ho poutají na lůžko. V podstatě se choval zdvořile, i když odtažitě. Ve čtvrtek zatelefonoval Rafe, aby oznámil, že se pro Mystere zastaví a odveze ji na večírek, ale ani to s Paulem nehnulo. Rillieux se stále choval, jako kdyby žádná pozvánka nedorazila.

Nic z toho jí nedávalo smysl. Paul se nyní vyskytoval po boku madam Astorové tak často, až si lidé začínali šeptat o ,přestárlém nápadníkovi’.

Když se ani v sobotu ráno o ničem nemluvil, rozhodla se, že se o večírku zmíní sama.

Našla Paula sedícího v knihovně, kde si, dosud v županu, pročítal denní tisk. Protože do rohu místnosti, kde stálo křeslo, nedopadalo ani za dne příliš mnoho světla, svítil si na čtení lampou. Pohlédla na něj a téměř se zděsila. V umělém osvětlení vypadala jeho tvář šedivě a ztrhaně a Mystere napadlo, že tentokrát se nejedná o jeho obvyklou hypochondrii.

„Chceš mi něco drahá? Od božího rána mě bolí hlava tak, že jsem si musel vzít něco na uklidnění.”

„Jen mě napadlo, kdyby se ti později udělalo líp, jestli půjdeš na ten Sheridanův večírek. Mohl bys jet s Rafem a se mnou.”

Netušila, jestli Rafe bude souhlasit. V podstatě jí to bylo jedno, protože se chtěla dozvědět, jestli se Paul někam chystá. Ten se ale zaměřil na Rafea.

„Pan Rafe Belloch.” Téméř vypadal, jako když sní. „A mně pořád vrtalo hlavou, proč mi sotva kývne na pozdrav, když se setká se strýcem své budoucí nevěsty.”

Odpověď ji vyděsila. Je možné, že přišel na to, co o něm Belloch zjistil? „Co tím naznačuješ?” zeptala se opatrně.

„Na tom nesejde. Ne, nikam nejdu,” odpověděl konečně. „Caroline souhlasila, že mě omluví.”

„Ale… proč ses mi o tom večírku alespoň nezmínil?”

„A proč taky? Přišla jsi na to sama, nebo snad ne?”

Úsečná odpověď ji opět přesvědčila, že Paul ví něco, co před ní tají. Byl sice starý a křehký ale přesto nenašla odvahu zeptat se ho přímo.

„Ale proč jsi nechtěl, abych tam šla já?”

„Chtěl, nechtěl. Na tom ani za mák nesejde. Neškodilo by, kdyby ses jednou nedostavila. Víc by si tě vážili.”

Vrhl na ni podmračený pohled. „Od Caroline jsem se dozvěděl, že Antonia o tobě trousí klepy. Prý to představení na parketu, co jste s Rafem sehráli, nebylo spontánní. Že prý jste si to nacvičovali kdesi v soukromí, ale Lance Streeter, ten věčný romantik, se za tebe postavil a její tvrzení označil za babskou žárlivost. Měla bys být potěšena, že jsi získala na svou stranu i

tisk.”

„Jsem blahem bez sebe,” pokusila se o sarkasmus, protože stále nechápala, kam směřují Paulovy myšlenky. „Tak mě napadá, od kdy se z tebe stal takový stratég, co se týče veřejného vystoupení? Ty přece vždycky jdeš tam, kam tě pozvou. Co tě přimělo k takovým úvahám?”

„O mě přece nejde, ty huso!” utrhl se na ni zle. “Já jsem jen starý, nemohoucí stařec na rozklepaných nohou. Životně závislý na penězích a moci.”

„Zejména na moci,” usmála se na něj odzbrojujícím úsměvem.

,, Jen se na mě podívej! Ztrátu své mužné potence, dáli se to tak nazvat, jsem vyměnil za jinou schopnost: proměnil jsem se v upíra a saji svým bližním krev.”

„Paule, jen jsem myslela… “

„Ale ty, má drahá, nejsi starý a opelichaný dravec, jehož dny jsou sečteny. Teprve nyní vidím, že jsem tě nutil kráčet špatným směrem. Chceš snad skončit jako sestry Vanderbiltovy, co jsou vděčné za každé pozvání? Drž se boží moudrosti, jež praví, že je

lepší být vzácná než všemi okoukaná.”

V tom měl nepochybně pravdu, ale bylo s podivem, že k takové úvaze došel až po obdržení pozvánky od Sheridanových.

“Jsem moc ráda, že na stará kolena začínáš vyznávat boží moudrost,” pravila bez ironie.

„Nic takového! Jsem starý kriminálník a ne heretik!”

To, že sám sebe nazývá kriminálníkem, ji dost zarazilo. Po té poznámce upadla Mystere v mlčení. O temných zákoutích Paulovy duše věděla své. To, že se v něm sem tam ozývalo svědomí, se sotva dalo vykládat jako pokání.

„Už jste s Rafem dohodli datum svatby?” vyhrkl na ni drsně.

,, Já a Rafe? Takovou mocí nevládnu, jak ty si myslíš.”

„Nesmysl! Používáš jen nepatrnou část moci, kterou vládneš, a teď nemám na mysli jen tu mentální. Čím dřív bude datum stanoveno, tím líp.”

„V posledních dnech se chováš divně, Paule. Trápí tě něco?”

„Ach, kdeže loňské sněhy jsou?” zadeklamoval a vyhrabal se na nohy. „Odpusť, ale musím si jít zdřímnout.”

Dívala se, jak se pomalu šourá halou. To, že mu sebrala tiáru, s ním zřejmě zacloumalo víc, než si byl ochoten připustit. Ten akt v něm vyvolal strach, že nad ní ztrácí kontrolu. To by mohlo vysvětlovat jeho snahu o brzký sňatek, ale ke zbytku poznámek, týkajících se Sheridanových a Rafeova odtažitého chování k jeho osobě, nenacházela klíč.

Chystala se, že zhasne lampu, kterou nechal rozsvícenou, když vtom upoutalo její pozornost cosi bílého na stolku. Paul nechal světlo svítit záměrně, aby si toho všimla. Naklonila se a rozechvělou rukou uchopila uhlazený kus papíru. Tak se starala o ostatní, až se stala nepřítelem sama sobě, díky vlastní hlouposti a neopatrnosti. V ruce držela pečlivě slepené cáry dopisu od právnické kanceláře Stephena Breauxe, které před nedávném roztrhala a zahodila do odpadkového koše. „Matko boží!” Zachvátila ji nepopsatelná hrůza a nohy se jí roztřásly tak, že se musela posadit na opěradlo křesla.

“Jsem ochotná se hádat s každým, kdo bude tvrdit, že tohle je kštice! To nejsou vlasy! To je hotové perské hedvábí!” Rose

pročesávala Mystereiny vlasy, v nichž v odpoledním slunci probleskovaly rudé plamínky. Mystere zvedla oči k zrcadlu a úsměvem poděkovala za kompliment. Od Rafeova telefonátu se Rose nacházela v dobré náladě a ustavičně o něčem švitořila. „Život, co vedeme, není moc romantický ale teď, když sem bude docházet mladý gentleman, tu bude hned veseleji. Tomu říkám opravdová milostná romance.”

Opravdová milostná romance… krutost těch slov vymazala Mystere úsměv z tváře, ale neměla srdce kazit Rose náladu. „Ty máš asi Rafea Bellocha ráda,” bylo jediné, na co se zmohla.

Rose se zachichotala jako mladé děvče. „Ten chlapík je až nebezpečně hezký. Povídá se, že i jeho minulost je romantická, ale taky smutná.”

„Co jsi o něm slyšela?”

„No… povídá se, že byl jen malý chlapec, asi ve věku našeho Hushe, když jeho otec přišel o rodinný majetek, prý nějaká odvážná investice v cizí bance, nebo tak něco. Hned nato ho společnost madam Astorové vyhostila ze svého středu a starý pán si prostřelil hlavu. Hrozilo mu vězení pro dlužníky, ale nikdo z jeho bývalých přátel mu nepůjčil ani cent. Řekla bych, že tu hanbu nemohl unést.”

„Zřejmě máš pravdu.” Bylo až s podivem, jak tato verze kolující na veřejnosti zapadala do její vlastní teorie.

„Ale i staré rány se jednou zahojí,” zdůraznila Rose s přesvědčením. „Člověk se nemůže pořád litovat. To by se daleko nedostal.”

Roseina slova zněla povzbudivě. Když ona se raduje z cizího sňatku, proč bych se nemohla radovat i já, pomyslela si Mystere chmurně. Vždyť každý z nás je tak trochu herec hrající nějaké divadlo, i když předstírat veselí v době smutku patří mezi nejtěžší role.

Rose se postavila vedle zrcadla a zadívala se jí do tváře. „Na co myslíš, zlato? Na mě nedej, jestli zrovna nemáš náladu si povídat.”

„Bože, Rose! Promiň mi to! Jen jsem se trochu zamyslela.” „Ty se nemáš co omlouvat; to já bych se měla omluvit. Od

středy mě to trápí.” „A co?”

„Jak ses za nás postavila, a my tam stáli jako sochy na mostě.” „Není třeba, abys… “

„Nemůžu mluvit za chlapce, ale já osobně na tebe byla hrdá. Taky jsem se strachovala, Mystere. Ne o sebe, ale o tebe.”

„Chceš říct, že ses bála postavit na mou stranu?”

“Jistě. Paul je sice starý a vetchý, ale pořád je nebezpečný. Evan a Baylis pro něj udělají všechno na světě a bude jim sakra jedno, jestli je to dobré, nebo špatné. Musíš to mít stále na zřeteli a snažit se dostat odsud. Tím, že se provdáš za Rafea Bellocha, si nemůžeš pohoršit. Nebo si myslíš, že ano?”

„Když já nevím, Rose,” odpověděla po pravdě. „Někdy mé napadá, že ,mít na výběr’ vymyslel samotný ďábel, aby nám připravil krušné chvíle.”

„Tak abys věděla, na krušné chvíle jsou tu chlapi, zlato,” opravila ji Rose suše a obě se zasmály „Když nás nedokážou ukecat slovy, použijí k tomu sílu.”

„Nejsem si jistá, jestli jsou to jen muži, Rose,” oponovala Mystere. „Například madam Astorová - ta používá jejich způsoby a pokaždé vyhraje. Smím tě o něco požádat?”

Úpornost, s jakou byla poslední slova pronesena, přiměla Rose, aby zvážněla. „Cokoliv na světě, drahoušku, a nemusíš žádat.”

“Já jen… týká se to Evana. Jednou ses zmínila, že strávil šest měsíců v pracovním táboře pro vězně. Kolik let uběhlo od té

doby?”

Rose mlčela, třebaže věděla, kam její otázka směřuje. Mystere viděla v její tváři strach, ale také odhodlání. „Dvanáct let?”

„Tak nějak,” odpověděla pevně. „Spadá to do doby, kdy jsi utekla ze sirotčince.”

„A už tehdy pracoval pro Paula?”

„Ano,” odpověděla Rose váhavě, ale pak překotně pokračovala. „Po propuštění pracoval s partou chlapů, kteří stěhovali nábytek. Paul ho vyzval, aby měl oči otevřené, kdyby se

namanulo něco ,šikovného’, jak říkal. Jednou vezl nějaký darovaný nábytek do městského sirotčince a tam… Tam myslím uviděl tebe a tvého bratra.”

Nábytek… Teď už věděla, kde uviděla Evana poprvé. Jednoho dne se v sirotčinci objevila tlupa zarostlých a otrhaných chlápků. Ti se tam potloukali několik dní, než bylo všechno přestěhováno. Evan uměl číst a Bram si schovával dopis pod matraci.

Pohlédla zkoumavě na Rose. „Tys o tom dopise celou dobu

věděla, viď?”

„Ano, ale ne hned. Ani jsem ho nečetla, ale Baylis mi o něm

řekl.”

Mystere se snažila promluvit, ale hlas jí zadrhl v hrdle. „Rose, co se stalo s Bramem? To Paul s Evanem a Baylisem zařídili, aby byl odvlečen?”

Rose ji uchopila za obě ruce. „Nelhala bych ti, kdybych znala pravdu, ale já ji neznám. Ani nechápu, proč by to Paul dělal. Pro trochu peněz, které by získal od nájemného gangu? Obě víme, že chytré dítě mělo pro Paula vždycky větší cenu než pár dolarů.”

Mystere jí věřila, když se snažila dát si vše do souvislostí, ale Paulovy záměry stejné nechápala.

„Víš, Rose, ustavičně se snažím zjistit, jaké jsou Paulovy plány. Celá ta dlouhá léta ví něco, co pro mě zůstává záhadou, a přesto s tím nic nedělá.”

„Baylis je větší mluvka než Evan, ale i tak mi nikdy nic neřekl. Tys viděla ten slepený dopis, který Paul vyhrabal z košíku?”

Přikývla, ale zatrnulo jí u srdce.

Rose se uchechtla. „Ty nevíš, že občas prohrabává odpad?”

“Já… asi j sem byla v té době příliš zamyšlená.”

„Stejně jako ty, ani já netuším, co s tím Paul hodlá dělat. Třeba spoléhá na tvůj sňatek s Rafem, že ho ochrání před nejhorším.”

„Určitě si uvědomuje, že kdyby se Rafeovi něco stalo, tak ho za to pověsí, protože jeho lidé by vytáhli originál. Může to zařídit jedině tak, aby se Rafeovi přihodila nehoda, z níž ho nikdo nebude podezírat.”

„To je mi ale zmatek!” Rose se přemýšlivě podrbala ve vlasech. „Ani se ti nedivím, holčičko, že jsi pořád ustaraná, ale

jestli Paul na ten sňatek spoléhá, pak se ani ty nemáš čeho bát. Může to pro tebe znamenat začátek nového života.”

30. kapitola

„Rezidence Sheridanových, Wilsone!” volal Rafe, zatímco pomáhal Mystere do kočáru. „To je na dolní Páté Avenue?”

„Ano. Bohužel jsem zapomněl číslo, ale najdeš to bez problémů. Kolem bude dost rušno.”

„Spolehněte se pane! Budeme tam včas.”

Koně se dali do pohybu a Rafe rozhrnul záclonky na obou oknech, aby dovnitř proudilo trochu světla z pouličního osvětlení.

Nesnažil se usednout vedle ní. Zaujal místo na protějším sedadle a v tichosti si ji začal prohlížet.

„Starý Rillieux se na mě díval jako bůh pomsty. Co se mu honí

hlavou?”

„Ví, že ty víš o něm, chci říct. Našel ten dopis od Stephena Breauxe.”

„Aha… slečinka byla neopatrná. Proto se rozhodl, že dnes večer zůstane doma?”

„Nejsem si jistá. Původně se rozhodl nezúčastnit se v naději, že já také nepůjdu, ale to mu nevyšlo. Myslím, že z nějakého důvodu si nepřeje, abych se příliš družila s Trevorem Sheridanem nebo s vévodou či vévodkyní.”

„Proč se tedy nevyhnul bálu u Addisonových, když byli i

tam?”

„To nevím, ale tehdy mě od vévodkyně doslova odehnal. To se odehrálo ještě předtím, než jsem mu začala klást zvědavé otázky.”

„V podstatě jsem rád, že ten starý lotr dopis našel. Jen ať se trochu zapotí, to mu neuškodí. Příliš dlouho se hřál na výsluní lidské hlouposti a ješitnosti.”

„Neměl bys ho podceňovat! Je sice starý a vetchý, ale jeho mozek nepřestává fungovat. Je v něm ukryto příliš mnoho zla,

které se naprosto ničeho neštítí, když jde o vlastní prospěch.”

„K čertu s ním! Ve skutečnosti je ten dopis zkoncipován přímo dokonale. Slouží jako varování, a přitom se nezmiňuje o policii ani nijak nevyhrožuje.”

„Tak si to vysvětluješ ty!”

„Mluvme o něčem jiném: například o tom, kolik jsi dostala za ten prsten.”

Pocítila rozmrzelost, protože přímá otázka ji uvedla do rozpaků. S prodejem se rozhodla počkat, až zboží trochu ,vychladne’, jak by to nazval Helzer, Paulův obchodní partner. Z návštěvy jeho domu ve vykřičené čtvrti měla strach, ale jednou se s ním setkala u nich doma a Helzer na ni udělal docela dobrý dojem. Choval se k ní mile a nic nepředstíral. V tomto nelegálním řemesle přežil přes dvacet let jen díky tomu, že se dokázal pohybovat v branži jako ryba ve vodě. Byl proslulý lakotou a brabi-vostí, ale také měl pověst diskrétního člověka, na něhož se lze spolehnout.

“Ještě ne,” odpověděla po pravdě.

Smích vyvolaný její odpovědí, ji podráždil. „Takže jsi přišla na to, že hladový pes se musí spokojit i s ohlodanou kostí, nemám pravdu, lásko? Nedostaneš ani desetinu jeho skutečné hodnoty.”

„Copak nemáš jiné starosti? Neřídíš snad velkou korporaci? Proč tě ten prsten tak zajímá?”

„Z pochopitelných důvodů, a ty to víš. Napůl počítám, že se vypaříš, jakmile ho prodáš.”

Bez jediného mrknutí oka zírala ven z okna. „To ti jistě zlomí srdce.”

„Asi tak den dva tě budu postrádat, ale o moje srdce tu nejde. Potíž je v tom, že tvé zmizení mě veřejně zostudí. Jen si představ všechny ty spekulace, s kým že mě má snoubenka doběhla… a to nehovořím o tom, že by tě stejně chytili.”

„A co když nechytili? Na to bych se, být tebou, nespoléhala. Vidím to trochu jinak: ty se prostě bojíš, že by můj útěk zhatil tvé podlé pletichy.”

“Jak si troufáš zrovna ty, ze všech lidí na světě, kázat mi o morálce? Co ten nechutný pruh látky, kterým si stahuješ prsa,

místo aby ses jimi pyšnila? To nejsou podlé pletichy?”

„To, co dělám, je špatné a proti zákonu, ale není na tom nic podlého. Mým cílem je přežít, a ne se mstít, jenže ty nás chceš oba zničit jen proto, abys mohl Caroline šlápnout na kuří oko!”

„A proč jenom Caroline? Já hodlám zasadit ránu celé její společenské vrstvě. Ona to ale odnese nejvíc, protože je jejím středobodem. A pokud jde o tebe, tak jsi na omylu. S tebou nemám žádné speciální plány, ovšem… “

„Abych pokračovala v tvé metafoře,” dokončila za něj, když se odmlčel, „když se kácí les, létají třísky. To jsi chtěl vtipně podotknout?”

Teď už se nedívala z okna, ale do jeho očí.

„Hezky řečeno,” pochválil ji se smíchem. „Mimochodem, prokázala jsi mi neocenitelnou službu. Díky tobě se nepřetržitě vyskytuji na titulních stránkách, což není v mém případě tak úplně k zahození.”

To zabolelo. Mystere okamžitě pochopila, na co Rafe naráží. Jeho pozornosti, ukradené polibky, to vše bylo pečlivě vykalkulováno, aby přilákalo pozornost obecenstva tolik potřebného pro jeho záměry. Tím se také vysvětlovalo, proč by muž jeho postavení, jak se podivoval Paul, tolik stál o to, aby byl vláčen tiskem.

I ji zneužil stejně jako ostatní.

„Ach tak,” odvětila zvýšeným hlasem prosyceným bolestí. „K čemu by nám bylo cizí utrpení, kdybychom se z něj nemohli radovat? Smím hádat? Ty zřejmě vyčkáváš, až se ti naskytne ta pravá příležitost, a teprve pak hodláš udeřit.”

Viděla jen část jeho obličeje, ale i tak se dalo vytušit, že Rafeova tvář se zkřivila zlostí. „Tohle čtení lidských myšlenek ponechej laskavě takovým šarlatánům, jako je ten tvůj vypečený strýc!” utrhl se na ni. ,,Já žiji tak, jak mi vyhovuje, a nikomu nehodlám skládat účty!”

„Hraješ si na proroka, ale stejně ti to nebude nic platné, protože na madam Astorove si vylámeš zuby! To spíš postavíš pyramidu v Gize, než abys ji srazil na kolena!”

„A co ty a tvá honba za svatým grálem? Honíš se nejen za

bratrem, který je zřejmě vrcholem vší dokonalosti, ale i za pomyslným bohatstvím, o němž doufáš, že ti jednoho dne spadne do klína. Moc hezká pohádka!”

S velkým úsilím potlačila slzy, aby se jí nezačal posmívat, že je ubrečené dítě. „Pokud se dobře pamatuji, tak o budoucnosti nepadlo ani slovo. A pokud jde o mou lásku k Bramovi, nechápu, jak ta souvisí s tvou zničující nenávistí.”

Po chvilce ticha znovu promluvil. „Na tom něco je,” odpověděl váhavě. „Nemám ti za zlé, že nevzdáváš pátrání po Bramovi, obzvláště po tom, co jsi musela prožít v Rillieuxové tlupě, která je, dalo by se říct, parodií na rodinu. I já bych chtěl mít bratra, i kdyby se ukázalo že je to samotný šerif z Nottinghamu, ale přesto ti radím, aby ses po tolika dlouhých letech neoddávala planým nadějím a raději byla připravena na špatné zprávy.”

Nabízel jí olivovou ratolest míru, ruku nabídnutou k smíření. Proto se rozhodla, že i ona udělá smířlivé gesto.

„Nemluvil jsi náhodou s těmi lumpy Perkinsem a Sparkym?” optala se. „Taky mě napadlo, jestli nejste s Hushem jedna ruka.”

„Já a Hush? Musím přiznat, že jsme prohodili pár slov při doutníku.”

„Cože? Při doutníku? Mého strýce kritizuješ, ale kazit nezletilé ti zřejmě nevadí!”

,, Já že kazím nezletilé? To je příliš tvrdý výraz. Spíš bych řekl, že jsem ho kouření nadosmrti odnaučil. Pověz mi: i tebe kazím tím, že tě svádím? Jestli ano, tak s tím okamžitě přestanu. Je to na tobě.”

Nevěděla, jestli ho má nenávidět, nebo kapitulovat, protože pohled jeho očí hovořil o pravém opaku. „Ne, mě v žádném případě nekazíš, protože já jsem dospělá žena a vím své, jenže Hushovi je teprve dvanáct.”

„To je dost na to, aby udržel jazyk za zuby, ale ten malý ničema ti všechno vybrebentil.”

„Neřekl mi ani slovo, ale vytušila jsem to z jeho chování a občasných poznámek. I tak… i tak ti děkuji, Rafe, za to, že jsi je ode mě odehnal.”

„Není třeba, abys mi děkovala. Jen jsem nechtěl, aby se mi ti dva skunkové pletli pod nohama.”

„Musíš se hned utrhovat? Nedej bože, aby vyplavalo na povrch, že je v tobě špetka lidskosti, viď? Čeho se pořád bojíš?”

„Asi jako každý, například smrti, nemocí, chudoby a tak podobně!” odsekl. „Chceš snad říct, že ses vrhla na studium lidského duševna?”

„Bože, přestaň, Rafe! Jak je možné, že takový úspěšný a skvělý muž nevidí, že pomsta nikam nevede? Že to je velmi nedostatečný důvod k žití?”

„Krucinál! Už jednou jsem ti řekl, že si nepřeju, abys mi dělala kázání! Budu žít podle svého, i kdybych se měl smažit v pekle! Tobě radím, aby sis sem tam přečetla něco z historie, a ne ty příšerné ženské románky, které vy, ženy, hltáte jako čokoládové bonbony - kazí vám vkus. K velkým událostem v dějinách lidstva docházelo jen proto, že lidská duše prahla po pomstě. Proč myslíš, že Alexander Veliký nebo Čingischán dosáhli takové velikosti? Protože pomsta se stala nedílnou součástí jejich životů.”

,Já se vzdávám,” pravila Mystere s povzdechem. „S tebou nemá cenu se dohadovat, protože ty víš všechno nejlíp a vždycky musíš mít pravdu.”

„Tak si to laskavě zapište za uši, madam,” radil jí se zdviženým prstem, „jestli chcete, abychom spolu dobře vycházeli.”

K Sheridanově rezidenci dojeli za odtažitého mlčení. Právě projížděli kolem honosných sídel a pečlivě udržovaných trávníků patřících nově přistěhovalým zbohatlíkům. Ti si mezi sebou rozebrali pozemky na Páté Avenue a nyní soupeřili o to, čí dům bude vyšší a výstavnější. V New Yorku se dobrá adresa stávala známkou výsadního postavení ve společnosti či movitosti majitele reality. I přes stavební rozmach posledních let zde stále ještě zbývalo mnoho nezastavěných pozemků čekajících na kupce.

Konečně Rafe přerušil mlčení, ale jen proto, aby si do ní zaryl. „Pohleďte, má drahá, na ten měsíc,” ukázal prstem z okna.

„Nemáte pocit, že jeho svit je tak oslnivý, že by mohl směle soupeřit s třpytem diamantů? Nesvádí vás to k novému dobrodružství?”

„Ne tak, jak si myslíte, pane Bellochu!” odsekla ostře.

„Znamená to snad, že mám naději? Vy byste si troufla mě

svést?”

„Na co hned nemyslíte! Tady? V kočáře? Na Páté Avenue?” „V kočárech se to děje poměrně běžně.” „Tak běžně, říkáte?”

Zasmál se jejímu pohoršenému tónu. „Někdy byste to měla zkusit. Jen si představte: kočár drncá po hrbolaté silnici, a vy…”

Pokusila se ho udeřit, ale chytil ji za zápěstí. Se smíchem využil jejího zavrávorání a strhl ji k sobě do klína. Než se vzpamatovala, přisál se na její pootevřená ústa a jeho jazyk je začal plenit.

Z hrdla jí uniklo zasténání, jemuž nedokázala zabránit. Hněv, který k němu cítila, se proměnil v agresivní vášeň, jež si v ničem nezadala s jeho potlačovaným temperamentem. Pouze Wilsonův hlas plísnící koně ji přiměl, aby zvedla hlavu a zalapala po dechu.

Políbil ji na ucho a začal je něžně okusovat. „Pořád chceš tvrdit, žes mi nepodlehla?”

Polibek ji natolik vzrušil, že si v tu chvíli přála být v jeho náruči nahá.

„Ne z vlastní vůle,” vzmohla se na chabý protest, když se postavila na roztřesené nohy a opět usedla na protější sedadlo.

„Klidně to sved’ na měsíc,” radil jí nevinně.

Wilson zařadil koňské spřežení za šňůru kočárů čekajících podél dlouhé zdi postavené z černých a bílých mramorových kvádrů. Masivní brána z železného mřížoví byla nyní doširoka otevřena. Mystere uviděla osvětlený dům, kde se v prvním patře za vysokými francouzskými okny míhali hosté. Ostatní příchozí se v hloučcích kupili na přilehlých trávnících. Pohledem bloudila po okolí, jestli nezahlédne Trevora Sheridana. Jeho postava se většinou nedala přehlédnout díky hůlce z ebenového dřeva, zdobené zlatým kováním, jenže teď nebyl k vidění ani on, ani vévoda s vévodkyní.

V napjatém očekávání se nervózně nadechla. Tentokrát byla rozhodnuta učinit konec sužující nejistotě. Jednoduše k Sheridanovi přistoupí a zpříma se ho zeptá, zda neznal její rodinu - nebo alespoň někoho jiného tady v New Yorku, kdo by mohl posílat dopisy s motivem Connachtu do Dublinu.

Ale Rafe něco podobného vytušil. Jakmile vystoupili z kočáru a prošli branou, pohlédl jí do tváře, na níž se zračilo odhodlání, a zaklel. „Ty jeden zatracený blázne!”

Neměla nejmenší šanci se mu ubránit, když ji chytil za paži a odvlekl stranou do odlehlejší části zahrady.

„Zřejmě ses pomátla na rozumu, Krásko! K chlapovi, jako je Sheridan, a navíc při takovéhle společenské příležitosti, nemůžeš jednoduše přistoupit a vychrlit na něj ty zatracené nesmysly o spřízněnosti s jeho rodem!”

„Tobě se to snadno mluví… “

„Mlč a snaž se alespoň trochu přemýšlet!” přerušil ji ostře.

„Ten člověk je obklopen patolízaly, z nichž jeden nebo dva jsou uplacení tiskem. Chceš, aby se v zítřejších novinách skvěla všechna tvá tajemství tučnými titulky? Tím myslím, úplně všechna?”

Jeho vztek s ní otřásl, ale po chvilce uvažování přišla na to, že Rafe má pravdu, že je skutečně blázen. Kdyby nějaký pisálek vyslechl jen nepatrný útržek její historky, mohla by se dostat do vážných potíží.

“Jak jinak to mám udělat?” zalkala v zoufalství. „Nějak se k němu dostat musím!”

„Pak jsi větší blázen, než jsem si myslel.” „Ale proč?”

„Protože Sheridan je člověk, jehož je třeba se obávat. Dokáže být zatraceně nemilosrdný, to mi věř!”

„Ach tak, ale na to nemá monopol jen on, nemám pravdu?”

Rafe s ní netrpělivě zacloumal. „Poslouchej! Trevoru Sheridanovi je lepší se vyhnout, asi jako moru. Zřejmě ti nedošlo, že to, co teď hodláš udělat, je na denním pořádku. Dnes a denně se vyskytují jedinci dotírající na příslušníky šlechtických rodů s tvrzením, že jsou s nimi spříznění. Když už mermomocí musíš

něco udělat, tak začni s jeho právníky, ale ne s ním.”

„Dobrá,” souhlasila po chvíli. „Máš pravdu, asi to tak udělám.”

Při cestě zpátky k hlavnímu vchodu zaslechli vzdálené povykování a kletby, do nichž se mísily výkřiky strážníků nabádajících vzbouřence ke klidu.

„Co se děje?” chtěla vědět.

„Přístavní dělníci. Kritizují své zaměstnavatele za to, že jim upírají právo na odbory. Pochopitelně že ti jejich odboráři jsou hotoví andělé - podívej, tady přichází Její Veličenstvo se svou kamarilou.”

Caroline s Wardem právě prošli branou, a tak jim neušlo, že Rafe s Mystere se vynořili ze tmy. Rafe pohlédl na McCallistera, který civěl na Mystere s otevřenou pusou.

„Dej si pozor, Warde, nebo chytíš průvan. Tyhle vilné pohledy si nech pro svoji manželku,” varoval ho Rafe.

Ale Caroline nehodlala ponechat Rafeovi hlavní slovo. „Každému se líbí představa červnové svatby, ale mně to připadá příliš dlouho. Co takhle letošní září? Už nebude takové horko, a ještě si užijete nádherné líbánky, než přijde zima.”

Rafea přešel humor, protože v ženině hlase nebyl ani náznak, že by něco navrhovala. Ona jednoduše přikázala.

„Ale v září…” pokusila se Mystere o chabý protest. „To je příliš brzy, do září zbývá už jen jeden měsíc… “

Caroline na ni upřela mrazivý pohled. „Všimli jste si, drahouškové, že vaše zasnoubení přineslo jistou změnu klimatu v naší společnosti? Po Maskované krásce jako by se zem slehla.”

Mystere ucítila, jak se jí hrne krev do hlavy, a kdyby ji Rafe nepodpíral, byla by upadla. Caroline to ví! Ona si to nejspíš domyslela!

Ženin pohled se přesunul k Rafeovi. „Bude to dobré pro nás všechny.”

Z jejích slov vyznívalo důrazné upozornění, jež mělo Rafea varovat, aby se zdržel jakýchkoliv nepředložeností. Jinak hrozilo, že madam Astorová splní své hrozby. „Pojďte, Warde, ať máme tu uvítací ceremonii za sebou.”

Trvalo nejmíň třicet vteřin, než Rafe přerušil mlčení.

„Ďábel se plaví na děravé kocábce a ti, kdo mu pomáhají veslovat, budou zatracení. Něco podobného jsem kdysi zaslechl od jednoho kazatele při jeho plamenném kázání.”

„Pravda,” souhlasila Mystere s pohledem upřeným na mřížoví, „ale v mém případě ďábel jako ďábel. Mám já snad na výběr?”

„V jednotě je síla,” prohodil Rafe řečnicky. „Nemůžeš popřít, že jsem tě varoval. Chovej se rozvážně a dávej si pozor na to, s kým a o čem mluvíš, včetně Sheridana. Caroline nám dala jasně najevo, že zářijovým sňatkem si kupujeme její mlčení, takže musíme spolupracovat.”

„Dokud se ty nerozhodneš jinak!”

„Silní psi jsou vždycky vůdci smečky.”

„A ty jsi silnější než Caroline?”

“Já… k čertu s tím!” zamumlal otráveně, když se vedle nich nečekaně objevil Abbot Pollard, který právě prošel branou. I tentokrát byl v jeho tváři podrážděný výraz. „Zatracená lůza! A to jsme jim přiznali volební právo! Co naděláme, ti špinavci mají pravdu, protože za všechny problémy, co jich je teď v Americe, si můžeme sami. Podplácíme naše politiky a ti nám za to vrážejí kudlu do zad!”

„Tak, tak, jen s nimi pořádně zatočte, Abbote.” Rafe netrpělivě postrkoval Mystere před sebou, aby se dostali co nejdál od Pollarda. „Běžte a rychle do sebe nalijte nějaké pití. Pak je s vámi větší zábava.”

„Všechno chápu!” volal za nimi Abbot. „Asi jsem vás vyrušil v ožehavé situaci. Nebo kujete nějaké pikle? Z vás dvou se stávají ostudní exhibicionisté!”

„Zatracenej žvanil!” rozčiloval se Rafe. „Doufám, že jsme ho na zbytek večera setřásli.”

Večírek proběhl bez zvláštních událostí, dalo by se říci téměř nudně, jak Mystere usoudila. Místo toho, aby se něco dozvěděla, jak zpočátku doufala, skončila pod Rafeovým bedlivým dohledem.

S vévodou a vévodkyní si vyměnila pár zdvořilých frází a krátce si pohovořila s Alanou Sheridanovou. K Sheridanovi se

vůbec nedostala. Ir vypadal impozantně, až skoro hrozivě, takže ji nakonec napadlo, že asi skutečně není dobré dráždit medvěda v jeho noře. Ani se nezdálo, že by projevoval valný zájem o nějaký banální společenský večírek probíhající před jeho očima. V tom si byli s Rafem podobní jako vejce vejci.

Sídlo opustili po necelých dvou hodinách. Mystere cítila přímo fyzickou bolest, jak ji pobolívalo čelistní svalstvo od věčného usmívání. Celovečerní předstírání jí však odkrylo jednu podstatnou věc - napadlo ji, zda Rafeova ustavičná pozornost, kdy se jí zamilovaně díval do očí, dotýkal se jí a nešetřil komplimenty, nepramenila z opravdové náklonnosti. Možná k ní skutečné začínal něco cítit. Zpočátku, když se vetřel do jejího života, byla schopná slyšet jen slova. Teď ale dokázala vnímat modulaci jeho hlasu i sebemenší náznak změny v jeho chování. To vše se pro ni stávalo podstatné. Je možné, že by vzdával boj se svým srdcem? Občas ho přistihla, jak se na ni dívá pohledem, v němž se zračilo něco jiného než žádostivost nebo výsměch. Chránil ji před Caroline a později před Perkinsem a Sparkym, což naznačovalo, že to s ní myslí dobře.

Ale ne! Po cestě zpátky, kdy uvnitř kočáru silně vnímala jeho mužskou přitažlivost, se v ní vzedmulo nové odhodláni. Musí se přestat chovat, jako roztoužená citlivka a upnout se k chladné logice. V tom spočívá její jediná spása. V narůstajícím zoufalství si připomněla, že Rafe je pro ni stále nejvážnější hrozbou. Musí vrhnout všechny síly na pátrání po Bramovi a jejich rodině - a v neposlední řadě vymyslet, jak se dostat z New Yorku dřív, než nastane září.

Dobrá, začneš s Sheridanovými právníky, slibovala si, ne s ním, a ti budou v kanceláři až v pondělí. Do té doby se musíš obrnit trpělivostí.

31. kapitola

Pondělní ráno nevypadalo nijak povzbudivě. Na obloze se kupila temná mračna, která naznačovala, že nadcházející den bude deštivý. V nervozitě z chystané schůzky s Sheridanovými právníky Mystere zapomněla vzít v úvahu špatné počasí. Tohoto faktu, jak se později ukázalo, měla hodně litovat.

V manhattanském telefonním seznamu si nalistovala obchodní adresu Trevora Sheridana. Jeho kancelář se nacházela v jednom z mnoha obchodních center na Wall Street. Valnou většinu víkendu strávila nacvičováním, co všechno jim poví, protože si uvědomovala, že její situace je ošemetná. Nesmí prozradit víc, než je nezbytně nutné, což jí na druhou stranu s velkou pravděpodobností znemožní získat dostatečné informace.

Pak se naskýtal ještě jeden problém: někdo by ji mohl poznat. Krátce zvažovala, že jim prostě zatelefonuje, ale vzápětí takovou možnost zavrhla. S cizí ženou by se sotva bavili a jednoduše by zavěsili. Když vše ještě jednou důkladně uvážila, rozhodla se pro nový-druh maskování. Většinou, když si hrála na vdovu, stahovala si vlasy do uzlu. Teď je ponechá rozpuštěné a na zádech je sepne sponou, aby jí zakrývaly tváře. Prsa si stahovat nebude. Ze zkušenosti věděla, že pokud si obleče správný typ šatů, muži se nebudou obtěžovat, aby si všímali jejího obličeje.

Posléze zbývalo udělat ještě jednu věc, než se vydá na Wall Street. V krátkosti načrtla pár řádek Helzerovi, Paulovu spiklenci, a požádala o schůzku ohledně předmětu obzvlášť vysoké hodnoty. Nato se vydala vyhledat Hushe.

Bylo ještě brzy ráno, ani ne osm hodin. Paul zatím nesešel dolů, aby si vypil ranní kávu a přečetl noviny. Hushe našla v zadní části domu, což byl pouhý přístěnek stlučený z neohoblovaných prken sloužící jako kůlna. Podle Baylise se

patřilo, aby se chlapec ve volných chvílích staral o údržbu kočáru a koňských popruhů.

„Dobré ráno, Hushi,” pozdravila mezi dveřmi. „Myslíš, že bys pro mé mohl něco udělat, pokud nemáš moc práce?”

Hush právě klečel vedle kola, z něhož seškrabával zaschlou špínu. Zvedl k ní oči a překvapením mu spadla brada, protože v takovém úboru ji ještě neviděl. V jednoduchých domácích šatech ušitých ze smetanově bílé bavlny a s rozpuštěnými vlasy vypadala jako úplně nový člověk. S uvolněným poprsím ji vlastně také nikdy neviděl, jak si Mystere uvědomila, a slabá látka ještě víc zdůrazňovala významnou změnu.

Hush pomalu odložil špinavý hadr a vstal. „To snad ani nejsi ty, Mystere.”

„A kdo jiný by to podle tebe měl být?” zasmála se na něj.

„No, tvůj hlas poznávám, ten se nezměnil.”

Civěl na ni s otevřenou pusou, až jí to přišlo trapné. „Mám také obličej,” poznamenala měkce, čímž Hushe přiměla, aby celý zrudlý zvedl oči.

Podala mu dopis v zapečetěné obálce bez adresy. „Byl bys tak laskavý a odnesl to Jeromemu Helzerovi z Helzero-va vetešnictví? Potřebuji, abys to doručil osobně, a taky chci, aby sis počkal na odpověď. Prokážeš mi tím velkou službu, Hushi.”

Hush ještě jednou střelil pohledem po jejím poprsí. „Stačí říct! Ty mé nikdy nemusíš o nic žádat, Mystere,” odvětil rozpačitě. „Vydám se tam hned teď.”

„Moc ti děkuji. Tady máš pár drobných na koňku. Kdyby se na tebe Paul utrhoval, až se vrátíš, tak mu řekni… řekni mu, že jsem tě poslala s párem bot k ševci.”

Kůlnu opustili společně poté, co Hush zavřel vrata na závoru.

„Mystere?” zeptal se, když se rozcházeli.

„Ano?”

„Neptám se tě, kam se chystáš, ale nechceš třeba nějak pomoct?”

„Neboj se, umím se o sebe postarat,” ujišťovala ho, přestože ucítila nový záchvěv strachu ze všeho, co ji čeká. Měla toho tolik na mysli a tolik se potřebovala dozvědět! Mohlo se však stát, že

návštěva, do které vkládala mnoho nadějí, se zvrtne v totální fiasko. Někdo by ji mohl poznat a dát si věci do souvislostí. Pak by vyplavalo na povrch vše, co tak dlouho a usilovně tajila, a byl by s ní konec.

Byla tak zabraná v myšlenkách, že si ani neuvědomovala, že na zem dopadají první dešťové kapky, když žádala Baylise, aby ji odvezl do města. Začínalo hustě pršet, ale ani silný déšť ji nepřiměl, aby se vrátila pro deštník. Naštěstí drahocenný dopis zůstal uložený v kožené kabelce, kde se ho nepřízeň počasí nedotkla.

Bčhem jízdy na Wall Street si upravovala šaty i vlasy, aby vypadala co nejlépe, ale vlhký vzduch po přestálé spršce jí mařil práci. Chvílemi se třásla, ale nebylo to jen z chladu. Uvědomovala si, že to, do čeho se pouští, je nebezpečné. Jestli její návštěva u Sheridanových právníků vyjde napo-vrch, mohlo by to mít katastrofální následky. Paul byi vždycky nevypočitatelný a nepochybně by sáhl po nejkrajnějším řešení, kdyby byl zahnán do kouta. A Caroline? Třebaže její skutky se daly předvídat, byla také nebezpečná, i když jiným způsobem.

Z pootevřeného okna na ni dopadly kapky deště, jak koně zahýbali na Wall Street. Bezmyšlenkovitě je ze sebe setřásla, ale sotva mohla setřást z paměti pohled očí madam Astorové, v nichž se zračila chladná ocel, když Rafeovi a jí dávala najevo, že ví, kdo je Maskovaná kráska.

Jak a proč na to mohla přijít, bylo nyní nepodstatné. Vodítko jí zřejmě poskytli oni dva při té šokující scéně v Raťeově knihovně. Tam si Caroline všimla Mystereina poprsí, a protože byla inteligentní, dala si změnu vzhledu Mystere Rillieuxové do souvislosti se záhadnými krádežemi.

V tuto chvíli nepochybně tuší, že Paul Rillieux je hlavou onoho komplotu. Vzhledem k tomu. že mozek té ženy nepřestával kalkulovat, nedala nijak najevo, že by se Paula stranila. To vše jen proto, aby zachovala zdání, že v její nadřazené společenské třídě se nic necičje. Paulovi bude vstup do společnosti zcela určitě zamezen, ale k tomu nedojde dřív, než po zářijové svatbě. Kdyby vyšlo najevo, komu vlastně stranila,

vypukl by skandál, jenž by poškodil nejen ji, ale i její družinu.

Ironií osudu to byl pravě Rafe, kdo plánoval závěrečný úder, který by ji sesadil z trůnu, jenže Caroline musela jeho záměry prohlédnout.

„Obchodní centrum, madam,” oznámil jí Baylis vzorně. Kolem nich se snesla sprška vody, když kola vjela do kaluže a kočár přibrzdil u chodníku.

Dovolila, aby jí pomohl z kočáru, a zmoklá se zahleděla k čtyřpatrové budově s arkýřovými okny. Nejdřív měla pocit, že ji nohy neposlouchají, když udělala první krok na mramorové schodiště, ale pak si uvědomila, že překáží kolem spěchajícím.

„Pro Brama,” zašeptala nahlas a v promočeném oblečení se rozechvěle rozběhla po schodišti.

„Proč potřebujete vědět, zda jsou právníci pana Sheridana přítomní?” optal se jí pohublý muž se špičatým obličejem, jenž se jí po hodné chvíli uráčil všimnout a přistoupil k přepážce, kde stála. „A k čemu vám to bude dobré?”

Tomu člověku mohlo být tak kolem třiceti let a byl očividně lépe oblečen než půl tuctu úředníků s klotovými rukávy a očními stínítky, kteří pracovali ve velké místnosti za přepážkou. Kolem pobíhaly sekretářky s papíry a písařky bušily do psacích strojů tak hlasitě, až musela zvýšit hlas, aby ji uslyšel. „Vy jste právník?” optala se, protože muž neměl ani tolik slušnosti, aby se představil.

„Do toho vám nic není!” utrhl se na ni. „Uveďte účel vaší návštěvy zde.”

Mokré oblečení se jí lepilo na tělo a studilo, takže měla co dělat, aby se netřásla. Ted, když nastal čas, aby se vyslovila, pociťovala stud.

„Pokouším se zjistit,” pravila tak hlasitě, jak jen jí to Baylisova přítomnost u nedalekých dveří dovolovala, „zda pan Sheridan nemá nějaké povědomí o mé rodině.”

„Ale pročpak? Copak si myslíte, že je to nějaký veřejný genealog?”

„Samozřejmě že ne, ale má rodina… “

„A o jakou rodinu se má jednat? Víte co? Nic mi neříkejte!”

Úředník, či kdo to byl, neskrýval pobavení. „Vy ve skutečnosti nevíte, jaké je vaše příjmení, nemám pravdu?”

Srdce měla až v hrdle. Ten člověk záměrně zvyšoval hlas, aby ho slyšeli i ostatní.

„Abych se přiznala… je to pravda,” podařilo se jí nesměle pípnout.

Muž pokračoval, zatímco jeho šedé oči na ni upřeně hleděly. „Tak, tak, a nepochybně byste ráda věděla, zda nejste nějak spřízněná buď s panem Sheridanem, či jeho sestrou po granvillské linii.”

„Ne snad úplně spřízněná,” opravila ho, „ale moc ráda bych věděla, jestli mezi námi neexistuje nějaká rodová vazba. Mám tu dopis… “

Než stihla otevřít kabelku, otočil se muž ke svým kolegům. „Slyšíte, chlapci? Ona má dokonce i dopis! To mění situaci! Co vy na to?”

Místností se rozlehl bujarý smích, jenž přehlušil i údery klávesnic. Stále zády k ní sáhl muž do jednoho šuplete, odkud vytáhl svazek dopisů. Ty položil přeci ni na přepážku, aby je viděla.

„Máme tady nejmíň padesát takových dopisů. Chcete přidat na hromadu i ten svůj?”

Prohrábl je rukou a jí se v tu chvíli přitížilo. Všechny byly napsány na dopisním papíře, v jehož záhlaví se skvěl Granvilleův znak.

„Vaše hra, zlatíčko, je stará jako lidstvo samo,” ujistil ji úředník znuděně. „Nejen Granvilleové, ale každá aristokratická rodina je nucena potýkat se s neoprávněnými nároky vznášenými na její majetek. Ti líní a hrabiví paraziti nemají nic jiného na práci, než přemýšlet, jak nejsnáze přijít k penězům.”

Teprve nyní jí došlo, jak na ni on a ostatní v kanceláři zírají. Znervózněla, když si uvědomila, že pod promáčenými šaty má jen slabou košilku a že elektrické osvětlení odhaluje víc, než je záhodno.

,Já si na nic nárok nedělám!” trvala na svém. „Kdybych se mohla krátce sejít s… “

„Ujišťuji vás, že pan Sheridan nestojí o kontakt s osobou, jako jste vy!” vyštěkl muž netrpělivě, „jen proto, že je muž bohatý a jeho sestra se dobře provdala, ještě neznamená, že je spřízněn s každým zlatokopem, který se dostal do Ameriky v podpalubí!”

„Asi si myslela, že nás dojme, když tu zaťuká zmoklá jako slepice,” ozval se další úředník. „Povídám, vyveďte ji ven a ukažte jí, kde nechal tesař díru!”

Hrubiánská poznámka vyvolala sborový souhlas a vlnu dalšího smíchu.

Je lepší ždímat boháče než si vydělávat vlastníma ruka. Tak uvažujete všichni, takže vy se teď koukejte sebrat a vypadnout, než na vás zavolám strážníka!”

Aniž měla šanci ukázat jim dopis, byla livrejovaným dveřníkem nemilosrdně vyvedena. To se odehrálo tak rychle, že si Baylis zabraný do hovoru s kancelářským poslíčkem jejího nuceného odchodu nevšiml.

Přestalo pršet, ale nebe bylo stále zatažené. Sem tam spadlo na zem i pár dešťových kapek. Wall Street vypadala nevlídné a špinavě. Kolem projela bryčka tažená vychrtlým koněm s otevřenými ranami po biči. Z očí tažného zvířete vyzařoval bezmezný smutek. I Mystere na tom byla podobné, protože předchozí zážitek z ní vysál veškerou chuť k životu. Opčt se rozpršelo, ale ona tam jen tak stála a nechala déšť. aby ji zmáčel. Měla by být vděčná, že se zbavila Baylise, ale místo toho cítila osamělost a bezbřehé zoufalství. V tu chvíli ji nenapadlo nic lepšího, než se vydat severozápadním směrem. Před sebou měla blok nových výstavních činžáků. Kráčela nazdařbůh, ale s každým novým krokem si začínala uvědomovat, jak hloupě a pošetile se v té kanceláři chovala a jak se připravila o příležitost něco se dozvědět. Příliš dlouho se trýznila falešnou nadějí a snila zoufalé sny, ale trapné selhání v Sheridanově kanceláří bylo poslední kapkou, kdy pohár přetekl. Nutně potřebovala někoho, s nímž by mohla svou mizérii sdílet, komu by se mohla svěřit a kdo by ji uchlácholil. Existoval jen jediný člověk, za kterým se mohla vydat.

U chodníku zastavila bryčka a z ní vyskočil cestující.

Zamávala na kočího, aby jí neujel. Na Broadway to bylo jen pár kroků, ale ona najednou nechtěla ztrácet ani minutu. Doběhla k bryčce a vyšplhala se na sedačku. „Kam to bude, madam?” „K Astorovu hotelu,” odpověděla rezolutně. To, že potřebovala Rafeovu společnost, byla pro ni novota a ona si ji náležitě vychutnávala. Pochopitelně nesmí připustit, aby jí zoufalství zatemnilo rozum, ale přišlo jí na mysl, že Rafe Belloch je v podstatě její přítel, nebo se tak tváří, i když on by proti takovému označení zcela jistě protestoval. Také se jí zdálo, že už není tak odhodlaný, pokud se týkalo jeho pomstychtivých plánů, a ona se v duchu modlila, aby je dočista pustil z hlavy. Nakonec usoudila, že to, k čemu došlo v Sheridanově kanceláři, bylo jisté politováníhodné, ale na druhou stranu nijak podstatné, aby ji odradilo od dalšího pátrání. Rafe měl pokaždé pravdu. I pokud šlo o dopis od Breauxe ten v případě Paula posloužil jako varování, aniž vyvolal nějakou krizi. Dalo by se říci, že v podstatě na ničem příliš nezáleželo, protože Mystere byla stejně rozhodnutá opustit New York ještě před tím, než dojde k onomu nebezpečnému sňatku. Všichni budou úžasem ohromeni, ale taky je možné, že její zmizení, což si zdánlivě protiřečilo, Rafeovi umožní, aby dokonal svou pomstu.

Momentálně ale zadouťala, že Rafe bude ve svém apartmá, když kočár mířil k hotelu. Potřeba, aby ji někdo držel v náruči a líbal, byla k nevydržení.

Zaplatila kočímu a vydala se k otočným dveřím. Byla na kost promoklá, byla jí zima a připadala si jako žebrácká postávající na rohu ulice. V tu chvíli však nemyslela na nic jiného, než na to, aby ho zastihla. V jejích očích představoval Rafe záchranu a ona si toužebné přála být zachráněná.

Ke vchodu jí chybělo necelých pět kroků, když se jako na zavolanou vynořil ze dveří Rafe. Jejich oči se na zlomek vteřiny setkaly a Mystere přelétl přes rty nejpatrný úsměv. Jenže vtom se po Rafeově pravici zčistajasna zjevila majetnicky zavěšená do jeho paže Antonia Butlerová a veškeré Mystereiny naděje se dočista zhroutily.

32. kapitola

Rafe sledoval, jak se výrazná ústa začínají usmívat a jak se jí oči rozsvítily radostí, jakmile ho poznala. Stále ještě se na ni díval, když zahlédla Antonii. Pak uviděl, jak světlo v očích pohasíná, a vzápětí se dívka řítila hlava nehlava pryč po rušné vozovce.

Zatraceně! zaklel v duchu. Chtěl za ní běžet, ale Antonia, jejíž pozornosti Mystere unikla, se ho držela jako klíště. Během poslední hodiny na něj nepřetržitě zkoušela všechny možné smyslné finty, což považoval za poněkud únavné, třebaže její půvaby oceňoval. V tu chvíli však její snahu ignoroval a dál zíral za Mystere. V prchavém okamžiku si téměř nebyl jist, zda to skutečně byla ona, jenže na ty uhrančivé oči se nedalo jen tak zapomenout. Vypadala urousaně, za což mohlo psí počasí, ale zároveň nesmírné přitažlivé.

Rafe znovu sprostě zaklel. Celou dobu jejich známosti se chová tak, aby slečna Rillieuxová neměla sebemenší důvod ke stížnostem, a teď tohle! Nejvíc ho popouzelo, že s ní podvědomě soucítí, protože smutek v jejích očích ho proti jeho vůli dojímal.

Antonia cosi uraženým tónem opakovala a Rafe si uvědomil, že čeká na odpověď.

„Co jsi povídala?” zeptal se stroze.

Dívka se prudce zastavila a snažila se ho obrátit k sobě. „Co jsi povídala?” opičila se.

„Ty mě vůbec neposloucháš, Rafe Bellochu!”

„Pochopitelně že ano,” odpověděl jako papoušek, stále ještě duchem nepřítomen.

Antonia byla zlostí bez sebe. „A neposloucháš!” zadupala nožkou. „Kam se podělo tvé mužné sebevědomí? Připomínáš mi ženáče, který se po prožitém milostném dobrodružství snaží co nejdřív vypařit, aby to na něj neprasklo!”

„Že by? Zatím ale nemám pocit, že bys povídala něco zajímavého.”

Ztuhla úžasem, protože jejich dostaveníčko zařídil on.

„Já že…?” S Antoniiným flirtováním byl konec. Pěkná tvář se zkřivila do pomstychtivé grimasy. „To tys mi zavolal, Rafe! Vzpomínáš si? To byl tvůj nápad ,trochu si nezávazně užít’! Ne můj!”

„To ti nikdo nebere.” Dál ji ignoroval, což Antonii nevýslovně mátlo.

Rafe nebyl schopen soustředit se na nic jiného než na dívku, která mu zmizela v přeplněných ulicích. Sam Farrell měl pravdu. I on by se nyní mohl, co do skutků, směle rovnat madam Astorové.

Sáhl do kapsy a vytáhl několik bankovek. Ty strčil Antonii do ruky. „Půjčil bych ti svůj kočár, aby tě odvezl, ale možná ho budu potřebovat. Něco se vyskytlo, takže mě, prosím, omluv.”

Nad tou nevychovaností zůstala Antonia stát s otevřenou pusou, ale než mohla začít protestovat, Rafe se vrhl mezi projíždějící kočáry. Za nadávek vozků se hnal stejným směrem, kudy mu zmizela Mystere.

Zastihl ji ve chvíli, kdy byl nucen přeskočit nízký živý plot poblíž Chambersovy ulice.

„Mystere! Zastav se přece!”

I v bídném stavu, v jakém se nacházela, jí neušlo, že ji nazval jménem. Něco takového dělal zřídka, a když, tak jen kvůli ostatním.

„Antonii muselo krvácet srdce, když ses tak překotně rozloučil.”

Přidala do kroku, ale on ji předběhl a zatarasil ji cestu.

„Není to tak, jak si myslíš,” zaprotestoval.

„Máš pravdu, mně stačilo to, co jsem viděla. Jdi mi z cesty.”

„Ne, dokud mi nedovolíš, abych ti to vysvětlil. V hotelové restauraci jsme si dali kávu a zákusek. Nahoru jsme nešli.” Rafe se na ni směšně zamračil. „Ne že by zrovna tobě do toho něco

bylo.”

„Nikdy jsem nic takového neřekla. Nech mě jít!” „Ty jeden

malý blázne! Copak to nechápeš? To všechno jsem spískal jen proto, abych popíchl Caroline!”

„A proto je to přijatelné?” Zlostí se celá třásla. „Moc dobře víš, že Lance Streeter spolu s ostatními škrabáky se na takové sousto vrhnou jako supi, až to vyplave na povrch. Naše zásnuby jsou jen naoko, což není správné, ale to, co jsi provedl dneska, je přímo ostudné. Přísahal jsi, že nemáš v úmyslu mě zničit!”

Rafe potřásl hlavou. „Pořád špatně. Staráš se, co na to veřejnost, ale v hříšném městě, jako je New York, provinční moralita nic neznamená. Zato Caroline bude soptit, až se doslechne, že neutáhla uzdu tak pevně, jak si myslela.”

,, Je mi z tebe nanic, Rafe! Veřejnost povídá tohle…, madam Astorová zase tamto… Ty a Abbot si v ničem nezadáte! Nejedná se o nic jiného než o souboj uzavřeného světa madam Astorové se světem deroucím se kupředu, ale ty máš jedinou snahu: dokázat, že nad ní zvítězíš. Ale v čem vlastně spočívá opravdové vítězství? V tom, že si budeš něco namlouvat?”

Rafe nebýval zvyklý, aby mu někdo dělal kázání. Zároveň ovšem připouštěl, že dívka udeřila hřebík na hlavičku.

„Dobrá, přiznávám, že v něčem máš pravdu a že taktika, kterou používám, už vyšla z módy, ale podívej se na to z mé strany. To, že jsem se hodinu nudil s Antonií, mi rozhodně stálo za to, protože jsem naštval nepřítele. Aniž jsem musel hnout prstem, zkřížil jsem s Caroline zbraně a dokázal jí, že nejen ona má pevnou vůli.”

„Fajn. Když je to tak jednoduché, tak co tady zrovna teď pohledáváš a proč mi bráníš v cestě? Proč nejsi se slečnou ,Koňský úsměv, a nepácháš hřích takzvaně naoko?”

„Kvůli výrazu, který jsem před pár minutami spatřil v tvé tváři. Bylo mi, jako kdyby do mě někdo vrazil nůž. Naskýtá se mnohem podstatnější otázka: proč jsi přišla ty za mnou a rovnou

do hotelu?”

Zrudla, což mu poskytlo dostatečnou odpověď, protože se vědoucně uculil.

Mystere si v rozpacích setřela padající kapky vody z obličeje. „Já… Dneska ráno jsem se vydala do Sheridanovy kanceláře,”

začala nejistě vysvětlovat. „To mě napadlo. No a…?”

Roztřásla se jí brada, ale přesto statečně pokračovala: „Byla to hotová katastrofa. Sice se mi podařilo utajit svou totožnost, ale všichni se mi vysmáli. Ani se jim nedivím, protože jsem musela vypadat jako strašidlo.”

Sjel po ní pátravým pohledem. Byla mokrá od hlavy k páté. Vlasy měla přilepené k obličeji, takže vypadala jako divoženka, a pod promáčeným živůtkem se rýsovalo výrazné poprsí, jež po celou dobu přitahovalo jeho pozornost.

„Nezkrotná krása,” utrousil s úsměvem.

„Vždyť pořád prší! Musím vypadat hrozně!” oponovala sveřepě.

„Právě naopak. Vypadáš divoce, jako nějaká zmoklá lesní víla. ale musím přiznat, že to má něco do sebe.” Políbil ji na špičku mokrého nosu. „Co budeme dělat? Že bychom si zabrnkali na

harfu?”

„Copak ses dostatečně nepobavil s Antonií?”

„Ani náhodou. Byl jsem na ni hrubý. Teď jsi na řadě ty.”

„To je mi srdečně jedno, protože na tvé hrubosti jsem zvyklá.”

Náhle plamenně vybuchla. „Ale nepočítej s tím, že s tebou půjdu do hotelu, kde ses před chvílí miliskoval s někým jiným!”

„Nevadí. Zdá se, že brzy vysvitne slunce. Co bys řekla tomu, kdybych tě odvezl domu? Můžeš se převleknout a pak si vyrazíme na projížďku po moři.”

To považovala za skvělý nápad, protože měla přeplněného a rušného Manhattanu dost. I kdyby se za jeho soucitnou pomocí ukrýval jiný záměr, jí to bylo v tu chvíli jedno. Potřebovala, aby se o ni někdo staral, aby ji chlácholil…

„Mám jen jednu podmínku,” dodal Rafe. „Až se budeš převlékat, nesmíš si stáhnout prsa.”

Odvrátila od něj zrak, ale přikývla. „Když myslíš, že se dokážeš ovládat… “

„K čertu! To mě ani nenapadne, ale vsadím se, že ty už mě dokážeš klepnout přes prsty.”

Jejich oči se znovu setkaly, a oba vyprskli smíchy.

Zatímco se Mystere převlékala do suchých šatů, Rate zatelefonoval posádce jachty, aby byla Kurážná Katka připravená k vyplutí ze zátoky.

Parní turbíny pracovaly na plný výkon, když Rafe s Mystere přijeli ke kotvišti. Za několik minut už jachta opouštěla přístav a směřovala k ústí řeky Hudson. Rafe zatím Mystere ukázal vnitřní vybavení. Té se především líbila pánova kajuta, jejíž přepychové vybavení na ni udělalo velký dojem. Na palubě byl i generátor poháněný lodními motory, díky němuž svítilo v kajutách elektrické světlo.

Po prohlídce se usadili na přídi a dívali se, jak se jim pobřeží zvolna vzdaluje. Z travnatých břehů poblíž New Jersey porostlých vysokou trávou a plevelem jim mávali rybáři.

K tomu, aby člověk mohl předstírat, že žádné město neexistuje, se stačilo otočit zády. Po dešti vysvitlo slunce a nyní stálo vysoko na obloze. Jeho teplé paprsky příjemně hřály a momentálně dávaly Mystere zapomenout na tíhu, kterou byla nucena nést na svých bedrech.

Jak město pozvolna mizelo v kouřovém oparu, rozhostil se v jejím nitru klid. I na Rafeovu náladu mělo moře příznivý vliv, takže se na ni už hodnou chvíli neutrhoval, jak bývalo obvykle jeho dobrým zvykem.

„Kdo byla ve skutečnosti kurážná Katka? Nějaká kráska, které jsi zlomil srdce?”

„To ne, ale v určitém smyslu ji miluju. Je to statečná holka, která kdysi na západě zachránila vlak. Tehdy na jednom místě podemlel silný déšť koleje a ona vyrazila v bouřlivé noci proti proudu řeky, aby strojvedoucího varovala a vlak zastavila. Od té doby už uběhlo patnáct let, ale pro všechny naše zaměstnance je stále hrdinkou.”

„Hrdinka,” zadumala se Mystere, „na rozdíl od Maskované krásky. Jaký to rozdíl! Jedna je slavná a druhá neslavná.”

V naprostém tichu ji studoval, jako kdyby ho její vzhled fascinoval. Dlouhé vlasy barvy kakaa si hladce sčesala za uši, ale nechala je volně splývat v kaskádách pramenů na ramena. Sluneční paprsky vytvořily nad její hlavou zlatou korunu.

„Neřekl bych, že je mezi těmi dvěma nějaký podstatný rozdíl,” ozval se Rafe.

Nebyla si jistá, zda to, co se objevilo na jeho rtech, se dá považovat za úsměv, ale jedno věděla: že ten muž ji silně přitahoval. Najednou byla u něj a žhavě ho políbila na ústa. „Někdy mám pocit, že si nedokážu představit život bez tebe,” šeptala mu téměř neslyšně do ucha.

Opatrně, děvče, varoval ji vnitřní hlas. Nepokaz si tuto chvíli, třebaže je jen iluzí. Někdy je dočasná iluze lepší, než pochmurná a osamělá existence bez mužského doteku.

Nejdřív ji políbil na ústa a pak na jemnou kůži na šíji a hrdle. Jeho rty v ní vyvolaly takovou elektrizující odezvu, že se roztřásla.

„Na to teď nemusíme myslet,” sváděl ji jeho tlumený hlas. „Den pomalu končí… pojed se mnou na Staten Island - strávíme tam společnou noc.”

Mlčky se dívala na vodní hladinu, na níž se tvořila bílá pěna. Ticho a mírné kolébání lodi, které jí nejdřív připadalo příjemné, se náhle změnilo v bolestné, až mučivé.

Náhle ucítila, jak se mužova ruka sune k jejím prsům.

„Rafe!” zaprotestovala nad jeho způsoby, ale neučinila žádný pokus, aby se vymanila z jeho náruče.

„Mám říct Skeelsovi, aby obrátil loď na Staten Island?”

Pohlédla do potemnělých očí, které si ji pátravě prohlížely. „Ano.” V tu chvíli souboj vzdala, protože se cítila nesmírně unavená. Její únava pramenila z ustavičného odolávání jeho mužské přitažlivosti i z věčných bojů a výhrůžek, jimž byla nucena neustále čelit.

Brzy uteče od všeho, co zná. Bude se muset vypořádat s neznámou budoucností, z níž nekouká nic dobrého, ale dnešní noc stráví v Rafeově posteli a uchvátí si něco málo potěšení. Uvědomovala si přitom, že příští ráno, pokud bude dostatečně silná, se útěkem osvobodí jak od Rillieuxe, tak od ostatních.

33.kapitola

Slunce pomalu zapadalo, když Kurážná Katka zakotvila u pobřeží Staten Islandu.

„Máš hlad?” optal se Rafe, zatímco ruku v ruce kráčeli k masivní bráně panství Garden Cove.

„Jako vlk,” přiznala, když jí došlo, že naposledy posnídala kávu a croissant. „Tohle mi přijde zvláštní,” dodala s úsměvem.

„A co?”

„To, že mi dáváš nevinné otázky, nepeskuješ mě jako malé dítě, a já s tebou kráčím ze svobodné vůle.”

„Vypadáš, jako kdybys byla zklamaná. Mám tě snad vléct za

vlasy?”

Tón jeho hlasu zněl žertovně, ale přesto jí neunikl skrytý význam.

„Pokud bys použil násilí, měla bych se na co vymlouvat, ale já dávám přednost vlastnímu rozhodování. Chci si svůj osud utvářet sama.”

“Jeden orientální mudrc kdysi řekl, že máme-li na výběr, stáváme se sami sobě nepřítelem.”

„Měl pravdu,” zašeptala tiše. Rafe netušil, jak pravdivé je ono rčení v jejím případě. Právě dospěla na křižovatku osudu a brzy bude nucená učinit nejtěžší rozhodnutí svého života. Ať už se rozhodne kráčet kterýmkoliv směrem, bude pro ni cesta nebezpečená, ale dnes v noci pustí všechny starosti z hlavy, slibovala si v duchu. I kdyby ji Rafe nemiloval, ona se upne k milosrdné lži, jež je vždycky lepší než pravda. Zoufale potřebovala cítit rozkoš, potěšení a tělesné teplo, namísto neustálého zastrašování a zneužívání.

K bráně dorazili za soumraku. „To jsme jen my, Jimmy,” ohlašoval se Rafe strážci. „Až za námi zamkneš, tak zajdi za kuchařkou a požádej ji, aby připravila lehkou večeři pro dva.

Postačí něco studeného. Uděláš to pro mě?” „Spolehněte se, pane.”

„… a ještě něco! Doběhni do sklepa a přines láhev… třeba burgundského, řekl bych.”

Těžká železná vrata za nimi zaskřípala. Mystere cítila v zádech Jimmyho oči, jak si ji měří. Kolikrát asi vpouštěl dovnitř děvče, které si pohledný Rafe Belloch přivedl na noc? pomyslela si. Ale pryč s takovými úvahami! Není to jednej? K čertu se vším! Dnešní noc chci žít v pohádkovém světě, a ty, Rafe, se postaráš, aby pohádkově skončila.

Zatímco kuchařka připravovala jídlo, Mystere s Rafem usrkávali víno v salonku.

Rozhlížela se kolem sebe a pohledem zabloudila k fotografiím ze šťastnějšího údobí Rafeova života. Při příchodu rozdělal v krbu malý oheň, v jehož plápolajícím světle se na ni nyní díval. I ona na něj pohlédla.

„Teď už je mi jasné, kde jsi přišel k tak skvělému vzhledu.” Ukázala prstem na jednu fotku. „Tvoji rodiče tvořili dokonalý pár.”

„I já si to vždycky myslel,” odpověděl zamyšleně. „Navíc do sebe byli stále zamilovaní, třebaže to nestavěli na odiv. To jim vydrželo až do smrti.”

Jeho slova ji podivně dojala. I když byla rozhodnutá uskutečnit své plány, nedalo jí, aby se nezeptala.

„Rafe?” „Hmm?”

„Co hodláš udělat s ultimátem madam Astorové? Mám na mysli datum sňatku v září.”

„S tím si nelam hlavu. Věci se dají do pořádku samy.”

Odpověď v ní podnítila další otázky, ale než stačila promluvit, objevila se ve dveřích Ruth, aby jim oznámila, že v jídelně je připravená večeře.

Během přátelské konverzace se oba s chutí pustili do měkkého chleba, několika druhů sýrů a čerstvého ovoce. Takového Rafea ještě nikdy nezažila. Nyní poznávala i jeho druhou stránku. Když chtěl, dokázal být příjemný a okouzlující společník. Na

panovačného muže vládnoucího tvrdou rukou mocné korporaci, jak ho znala společnost, byl až neuvěřitelně sečtělý v klasické literatuře i poezii a dokázal s nadšením hovořit o posleciních románech Henryho Jamese.

„K čertu s Jamesem!” Náruživost, s jakou na ni pohlédl přes stůl, jí rozproudila krev v žilách. „Pojďme nahoru. Chci ti ukázat něco jedinečného.”

Vzal tříramenný svícen a vedl ji po rozlehlém schodišti do prvního patra. Jeho ložnice se nacházela v severovýchodním křídle. Svícen odložil hned u dveří a vydal se prostornou místností k širokému oknu.

„Protože byl tento dům postaven na kopci,” vysvětloval, zatímco roztahoval žaluzie, „mám odtud nádherný výhled. Ale nejlepší je to po setmění.”

Mystere úžasem vydechla, když uviděla noční Manhattan ozářený miliony světel vycházejících z plynových či elektrických lamp.

Rafe rozevřel i okenice, aby dovnitř proudil noční vzduch. Ten jí jemně ochlazoval tváře.

Stál těsně za ní a tiskl ji k sobě. S bradou opřenou o její hlavu v naprostém tichu pozorovali úchvatné panorama, jež se před nimi otevíralo.

„V tom pohledu se neukrývá žádná ošklivost ani utrpení,” vydechla po chvíli. „Kéž bych mohla vidět město pokaždé stejnýma očima.”

Políbil ji na krk a otočil ji k sobě. „Dnes v noci se čas zastaví.”

„Ano,” souhlasila s náznakem hořkosti, „protože jaký svět si vytvoříme, takový ho budeme mít.”

Odvedl ji k velké posteli s nebesy. Když stydlivě vklouzla za paraván, Rafe zaprotestoval. „Ne! Chci vidět, jak se svlékáš! Tak, jako tu první noc.”

„I tentokrát mi to nařizuješ?”

„Pouze žádám.”

„V tom případě, ať je po tvém.”

Skopl boty a zbavil se košile a vesty. Věděla, že je silný, ale teď, když před ní stál do půli těla nahý, uchvátil ji pohled na

mocné svaly jako provazy a ploché břicho, na němž nebyl ani gram tuku.

Usadil se na posteli a fascinovaně přihlížel, jak její oblečení a prádlo padá k zemi. Tentokrát necítila palčivý stud, ale narůstající vzrušení, které mělo ke stydlivosti daleko.

„Pomalu se otoč,” požádal ji, když zůstala stát nahá v tlumeném světle.

Udělala, co si přál. Přitom jí neušlo, že výraz v Rafeově tváři se mění. Narůstala v něm touha, která mohla směle soupeřit s její. Vstal, rozevřel paže a magnetickou silou ji přitáhl k sobě. Když se její nahá prsa dotkla mocného hrudníku, oběma uniklo z hrdel toužebné zasténání.

Něžnost jeho polibku se rychle proměnila v neukojitelný hlad. To, že každý pocházel z jiného světa a že spolu bojovali, nebylo pro Mystere v tu chvíli podstatné. Nutili je do nechtěného sňatku. Ona byla zlodějka, ale na tom pramálo záleželo. Pro ně se čas zastavil. Ta slova, jež si v duchu neustále opakovala, jí zněla jako rajská hudba.

Rafe ji lehce zvedl a položil na postel do hedvábných polštářů. Pak vedle ní poklekl a začal ji laskat. Mystere v němém úžasu vydechla, když uchopil mezi zuby jednu bradavku a po chvilce druhou. Přesné věděl, kolik síly vynaložit, aby v ní probudil náruživost. Mazlil se s jejím tělem tak, až nebyla schopna jeho laskání déle vydržet. „Vezmi si mé,” zasténala bez dechu a přitiskla se k němu.

Zvedl se a stáhl si kalhoty. Při pohledu na jeho vzrušené mužství se v ní vzedmula vlna horka. „Chci tě cítit uvnitř,” šeptala mu do ucha, když vedle ní ulehl.

Rukou sklouzl mezi její stehna a ona opět hlasitě zasténala, jakmile ucítila, že ji jeho prsty opatrně rozvírají.

V prvních okamžicích, kdy do ní pronikal, si všemi smysly uvědomovala jeho velikost, ale rozkoš z tak intimního spojení rychle převážila nad bolestí. Postupoval pomalu, aby jí neublížil, ale ona se mu otevírala jako růžové poupě. Pak začal zrychlovat tempo a ona ho výkřiky povzbuzovala.

Opět ji překvapil. Tentokrát jako milenec, mocný a ovládající,

ale zároveň něžný a vášnivý, který je schopen poskytnout tolik rozkoše, kolik sám požaduje. Jak noc ubíhala, znovu a znovu se nechávali unášet ve víru náruživosti, kdy jeden druhému byli rovnocennými partnery.

Za nimi, jako by na vzdálené planetě, blikala světla nočního Manhattanu.

Nevěděla, jak se přihodilo, že se z jejího nitra derou na povrch slůvka „miluju tě”, ale přesto se jí podařilo je spolknout. Teď už věděla, co ji k tomu muži přitahuje. Nejen chtíč či jeho hezký vzhled, ale láska. Zároveň si však uvědomovala, že tak to nesmí být. Nejen proto, že Rafe ji nemiluje, ale taky proto, že tato noc je jejich poslední.

Nakonec vysíleni náruživým milováním začali dřímat jeden druhému v náruči. Mystere se zdálo, že je velká dáma jedoucí v kočáře s erbem Granvilleů, Rafe sedí u ní a vedle něj se na ni usmívá Bram. Pak se však všechno pokazilo. Bramova hezká tvář se změnila v Rillieuxův liščí obličej a ten se na ni divoce smál. Když se obrátila o pomoc k Rafeovi, proměnil se v satanskou verzi madam Astorové s rohy, která na ni pokřikovala: ,Co tu pohledáváš, ty jedna malá zlodějkou’

Teprve trylkování ptáků oslavujících příchod nového dne probudilo Mystere ze spánku, který jí po dlouhé době poskytl odpočinek. Od moře vanul chladný vítr pronikající dovnitř otevřeným oknem. To ji přimělo, aby si přitáhla přikrývku až pod bradu. Rafe stále ještě tvrdé spal vedle ní. Ve spánku vypadal dokonce ještě přitažlivčji. Rysy jeho obličeje byly uvolněné, takže výjimečné nepůsobil dojmem, že pohrdá celým širým světem. V místnosti vládl značný nepořádek. Všude se povalovalo oblečení, postel byla rozházená, přikrývky zmačkané a některé polštáře během vášnivé noci spadly na zem. Dokonce ani péřová matrace nebyla na svém místě.

Mezi nohama cítila příjemnou bolest, když se opatrně snažila vymanit z jeho objetí. Vtiskla mu na ústa letmý polibek a začala sbírat své svršky.

Oblékala se před otevřeným oknem, aby mohla pozorovat východ slunce, třebaže se chladem třásla tak, až jí naskočila husí

kůže. Nad východním obzorem se obloha barvila do růžové a dole na pobřeží pospíchali první cestující do přístavu, aby se přeplavili na Manhattan. I ona spěchala, aby nezmeškala odjezd člunu.

Když se však obrátila a uviděla spícího Rafea, málem ztratila odvahu. Jak snadné by bylo na všechno zapomenout a vrátit se zpátky do teplé postele… k němu… Ale ne! poroučela si nelítostně. Zůstat by bylo nepochybně příjemnější, ale tím by jen oddálila to, co je nevyhnutelné. Později by byla nucena s bolestí v srdci přihlížet, jak se vše kolem ní hroutí jako domeček z karet.

Oba, jak Caroline Astorová, tak Paul, očekávali, že dojde ke svatbě, byť každý z jiných pohnutek. Jejich důvody však v sobě nesly zárodky potenciálního nebezpečí.

Největším problémem však zůstával Rafe.

Pokud by se s ní nějakou nešťastnou náhodou oženil, byl by to svazek bez lásky, proti jeho přání. V horším případě by mu bylo všechno jedno, jen aby dosáhl své pomsty. Ať už se na věc dívala z kterékoliv strany, její jediná naděje spočívala v útěku. Najde Brama a spolu se už nějak protlučou. Po tom, co zažila v Sheridanově kanceláři, neviděla důvod, proč by tu měla zůstávat. Ta zpackaná návštěva ji přesvědčila, že se sotva podaří prokázat jakoukoliv spřízněnost její rodiny s rodinou Granvilleových. New York se zkrátka stal nebezpečným místem, kde nebylo radno prodlévat.

Včera, když ji Rafe přivezl domů, aby se převlékla do šatů z francouzského mušelínu, jí Hush předal zprávu od Helzera. Ten jí vzkazoval, aby za ním přišla dnes odpoledne. To by znamenalo, že s trochou štěstí bude nucená ukrývat se v penzionu jen pár dnů.

Rychle se dooblékla a vydala se k malému stolku u dveří, na němž stála psací souprava. Tam na kuse papíru zanechala Rafeovi krátkou zprávu.

Zadívala se k posteli a najednou se jí zdálo, že místnost se utápí v mlze. To měly na svědomí horké slzy, které jí vytryskly z očí. Musíš ho opustit, dotírala její mysl. Bolest, kterou nyní cítíš, není nic ve srovnání s tím, co tě čeká, kdybys zůstala. Paulův

hněv, Carolinina pýcha, Rafeova pomstychtivost - to vše tě rozežere jako červa, jestli nezmizíš.

Opouštěla muže, kterého z celého srdce milovala, jak si v tu chvíli uvědomovala. Přesto byla rozhodnutá kráčet vstříc nejistému osudu a ani jednou se neohlédnout.

„Zatraceně!” zaklel Rafe vztekle, když si později přečetl její řádky. Některá písmena byla rozmazaná, ale jinak byl vzkaz čitelný.

Odcházím navždy a moc tě prosím, abys po mně nepatrál. Tak to bude nejlepší Děkuji za minulou noc. V tvém náručí bylo snadné zapomenout, že mě nemiluješ.

Podpis vyvolal na Rafeových ústech trpké pousmání. Aby naposledy ukázala vzpurného ducha, podepsala se jako Maskovaná kráska.

Několik minut, během nichž se v zběsilé rychlosti oblékal, ji téměř proklínal. Zvykl si, že on je ten, kdo drží všechny trumfy v ruce, kdo má pokaždé situaci pevně pod kontrolou! A pokud šlo o ženy.

Ty odmítal on a ne ony jeho!

Postupně, jak ho opouštěl vztek, se ho začínaly zmocňovat dotěrné myšlenky. Po celou dobu si namlouval, že chrání její tajemství před madam Astorovou jen proto, že jí to slíbil. Taky odehnal ty dva špinavé vyděrače, jenže jak se s nastalou situací vypořádá jeho mužská pýcha? Ta byla v tuto chvíli notně pošramocená, protože si musel přiznat, že ta malá krasavice, kterou si vzal minulou noc do postele a z níž se vyklubalo vášnivé stvoření, je jediná žena pod sluncem, která mu po všech stránkách vyhovuje. Musí ji najít, a to co nejrychleji, než mu uteče příliš daleko.

Je to tvoje chyba, že se nepodepsala pravým jménem, vyčítal si s hořkou upřímností. Kolikrát jsi ji nazval Mystere…

Pátrání nebude snadné. Rozhodně ne s její důkladnou znalostí ulic. Bude potřebovat pomoc, ale sežene chlapy, kteří se vyznají. O Rafeu Bellochovi se povídá, že dokáže skály lámat, tak proč by nenašel jednu malou holku? Najde ji, i kdyby měl převrátit celý New York vzhůru nohama!

34. kapitola

„Abych to shrnul, pánové! Rozhodnutí konsolidovat všechny naše středozápadní krátké tratě je definitivní. S tím půjde ruku v ruce reorganizace řídícího mechanismu, což znamená, že současný počet sedmnácti místních ředitelů bude zredukován na tři regionální inspektory se sídlem v Detroitu, Cincinnati a v Omaze.”

Rafeův jasný a silný hlas se rozléhal po celé zasedací síni. Tady kolem dlouhého nablýskaného stolu z dubového dřeva sedělo téměř třicet výkonných zástupců Bellochovy korporace. Bylo něco málo po desáté a právě uběhla druhá hodina jednání. Jako vždy byl Rafe dobře připravený a věděl, o čem hovoří. Přesto vypadal unaveně a občas se zdálo, že je duchem nepřítomen. Sam Farrell, který seděl na opačném konci stolu, viděl, jak se jeho šéf každých pár minut netrpělivě dívá na hodinky.

Rafe se právě znovu chystal promluvit, když vtom se ozval z chodby hluk. Jakási žena se autoritativním tónem hlasitě domáhala vstupu.

“Je mi úplně jedno, kdo je uvnitř! I kdyby tam byl Ježíš Kristus s jeho apoštoly! Povídám vám, že chci mluvit s Rafem Bellochem, a taky že s ním mluvit budu! Teď hned!”

Dveře se rozletěly a dovnitř se vřítila rozevlátá madam Astorová s Wardem v patách. Ten nesl pod paží vykládanou skříňku z růžového dřeva. Dva muži pracující u Bellochovy firmy jako bezpečnostní agenti jim byli v patách, ale na jejich vyplašených obličejích bylo patrné, že si netroufají vztáhnout na madam Astorovou ruku.

Jeden muž na Rafea omluvně pohlédl. „Povídala, že ji budu muset zastřelit, abych ji zastavil,” vysvětloval v rozpacích.

„Připravili jste se o příležitost, hoši,” zamumlal Rafe a

uvědomil si, že všichni přítomní na ně civí s otevřenými ústy. Ti, kteří vetřelkyni nepoznali, byli okamžitě informováni svými sousedy.

„Pánové!” oslovila je velitelským hlasem. „Musím vás všechny požádat, abyste opustili tuto místnost. To, co bych ráda sdělila v naprostém soukromí panu Bellochovi, je neodkladné.”

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho. Hlavy přítomných se jako na povel otočily k jejich nejvyššímu šéfovi. Ještě nikdy nepocítil Rafe tíhu velení tak, jako v tuto chvíli, ale Samova pohotová diplomacie mu přispěchala na pomoc.

„Uděláme si malou přestávku, co říkáte, chlapci?” navrhl Sam a zvedl se ze židle. „Jsem si jist, že záležitost madam Astorové nesnese odkladu, protože jinak by k nám nevážila cestu.”

„Děkuji, pane,” odpověděla Caroline s formální zdvořilostí. „Vy tu můžete zůstat, pane.”

Sam vrhl pohled na Rafea, ale ten rezignovaně pokrčil rameny.

Místnost se v mžiku vyprázdnila, takže Caroline mohla přímo přejít k věci, jak Rafe očekával.

„Viděl jsi dnešní noviny, ty jeden ničemný nemravo?” obořila se na něj.

„Ne,” odpověděl prázdně. „Měl jsem něco na práci.”

„Ale na to, aby sis začal s Antonií, jsi měl času dost!”

„Káva a koňak? Na tom nevidím nic nepatřičného. Ty jsi snad jiného názoru?”

„Ty jeden zpustlíku! Svádět mladé ženy! Veřejnost tě považuje za předního člena naší společnosti a taky jsi zasnouben, Rafe Bellochu! Moc dobře jsi věděl, jakou odezvu vyvolá tvé chování!”

„Dobrý Bože! Copak oni to rozmázli?” optal se s předstíranou nevinností.

„Rozmázli?” opakovala Caroline opovržlivě. „Ti pisálci jsou blahem bez sebe, když nás můžou zkoupat v těch svých plátcích, a protože já iniciovala vaše zasnoubení, jistě si dokážeš představit, jak si na mně smlsli!”

Třebaže se uražená Caroline tvářila jako bůh pomsty Rafe se musel ovládat, aby nevyprskl smíchy. „Co by asi napsali,

drahoušku,” optal se klidně, „kdybys ty svedla mě, jak jsi měla ještě nedávno v plánu?”

K Rafeovu velkému pobavení Sam zdvořile postávající opodál, protože madam Astorová se nehodlala posadit, úžasem vypoulil oči, což byl jev u něj nevídaný. Ward zbledl, nepochybně proto, že se obával reakce své velitelky.

Ta se několik vteřin zlostí třásla tak, až hrozilo, že ji sklátí mrtvice. Posléze však zvítězil dlouholetý trénink a chladný rozum. „Warde!” vyštěkla, aniž se obrátila. „Podej mi tu skříňku!”

S tvrdým pohledem upřeným na Rafea příkře pokračovala: „Dobrá! Rozhodl ses odkrýt karty, viď? V tom případě budu mluvit na rovinu: tys mě obvinil ze smrti svých rodičů, takže jestli tomu skutečně věříš a tvá čest to vyžaduje, zabij teď na oplátku ty mě!”

Odkryla víko a Rafe nevěřícně zíral na dvě nádherné soubojové pistole vykládané slonovinou a stříbrem. Na rukojetích se skvěly iniciály W.B.A.

„Můj manžel je zdědil, patřily jeho rodině,” vysvětlovala, aniž to bylo nutné. „Neví, že jsem je vzala.”

„Mám tě snad chladnokrevně zamordovat?” Rafe měl co dělat, aby udržel vážnou tvář. „Anebo mě vyzýváš na souboj?”

„Proč bychom se nemohli postavit jeden druhému? Jako muž muži? Já znám pravidla! Mám s sebou sekundanta a ty máš svého. Ti dosvědčí, že vše proběhlo podle pravidel. Tahle místnost je dostatečně veliká, abychom mohli odpočítat deset kroků. Tak přece ,uražení’ gentlemani, jako jsi ty, řeší své problémy, nemám pravdu?”

„Nezdůrazňuj svůj věk, Caroline. Tohle je poněkud zastaralý způsob vyrovnávání účtů. Jednak jsou souboje nezákonné a pak, v těchhle osvícených dobách řeší naše spory právníci.”

„Nezákonné? Nechtěj mě rozesmát! A co napomáhání trestnému činu, když sis vzal do postele zlodějku, aniž jsi ji předal právu?”

Rafe se chtěl začít smát, ale úpornost madam Astorové ho zděsila. Ta zatím vyndala pistole ze skříňky a jednu mu nabídla.

„Vyber si, kterou chceš,” žádala. „Obě jsou řádně vyčištěné a nabité. Nepřeji si, aby mé jméno bylo ustavičně vláčené blátem jen proto, že ty se užíráš pomstychtivostí. Vezmi si ji, Rafe! Jestli jsem zabila tvého otce, tak mě taky zabij! Anebo tě zastřelím já, to už je jedno.”

„Caroline… “

„Mě nezastrašíš, Rafe Bellochu, ani mě nepřiměješ, abych se cítila provinile kvůli zbabělosti tvého otce! Nemáš na vybranou -jednoduše zamiř a vystřel, ať to máme za sebou!”

Rafe si jednu pistoli vzal, ale současně jí vytrhl skříňku z ruky a odhodil ji stranou.

„Ježíšikriste, Warde!” utrhla se Caroline na svého průvodce, když viděla, že nemá daleko k mdlobám.

„Budu venku s ostatními, kdybys mě potřeboval.” Sam, který viděl, že jeho služeb už nebude potřeba, se decentně vytratil.

Rafe se bezcílně potuloval po místnosti, zatímco madam Astorová pomáhala do křesla ztuhlému Wardovi. Byla to ona, kdo po dlouhém tichu opět promluvil. „S touhle malou špinavou hrou, kterou hraješ, okamžitě přestaneš. A pokud jde o tu svatbu koncem září, tak k té dojde, rozumíš? Ještě jeden trik, jako včera s Antonií, a zničím tě, Rafe Bellochu! Ať tak, nebo onak. Můžeš si vybrat, buď kulka, nebo bankrot.”

„To je moc pěkné, Caroline.” Ve skutečnosti Rafea příliš nezajímalo, co se kolem něj děje. Stále měl před očima obraz Mystere, a ten plně zaměstnával jeho mysl. Co však bylo zvláštní, melodram s pistolemi, které před ním Caroline rozehrála, poněkud otupil ostří jeho touhy tu ženu zničit. Náhle si uvědomil, že silná vůle, s jakou hodlala pomstít svou, podle jejího názoru, hluboce uraženou důstojnost, si v ničem nezadala s fanatismem, který zničil jeho otce.

Po celá ta dlouhá léta jsem nebojoval proti Caroline, ale proti chiméře, jež existovala jen v mé mysli, uvědomoval si, a tu jsem se také pokoušel zabít.

„Abych řekl pravdu, Caroline,” promluvil po chvíli napjatého mlčení, „máš částečnou pravdu. Můj otec projevil jistou zbabělost. Nikdo ho nezamordoval, protože to on sám si zvolil

smrt jako východisko z bezútěšnč situace. Z toho důvodu musím uznat, že jsem v sobě poněkud nelogicky živil zášť, ale nikdo mi nevymluví, že jste ho odvrhli jako prašivého psa, včetně tebe.”

Při pohledu na toho úžasného muže, kterému se tolik obdivovala, třebaže byl pro ni nedostupný, změnila madam Astorová rétoriku.

„Snad jsme se poněkud unáhlili, ale ublížit jsme ti samozřejmé nechtěli.”

„Neublížili jste mně, ale mým rodičům.” „Ve své podstatě to není tak důležité. Tím chci říct, že jsi blázen. Do Mystere, nebo jak se vůbec jmenuje, jsi zamilovaný až po uši, ale klidně bys tu dívku zničil, jen aby sis pofoukal dětskou bolístku.”

Poznámku přijal mlčky, protože trefila do černého. „Abychom se dočista nezbláznili, Rafe, musíme být schopní potlačit všechny city a přenést se přes to, co nás bolí. V tom spočívá tajemství přežití,” řečnila Caroline, tentokrát už rozhodným tónem. „Utápět se v sebelítosti patří k výsadě nižších tříd. My si nic podobného nemůžeme dovolit, protože my jsme ti lepší. Doufala jsem, že Mystere ti to objasní.”

Mystere… Rafe si uvědomoval, že Caroline zatím nemůže vědět, že dívka zmizela. Až dojde ke zveřejnění její nepřítomnosti, vypukne skandál. Přesně ten skandál, jehož se madam Astorová tolik děsila. A podezření padne na mě uvědomil si Rate náhle, protože já jsem ten, kdo ji viděl naposledy.

Caroline na něj vrhla pátravý pohled.” Jistě ti neušlo,” pokračovala, když stále nic neříkal, „že o té dívce vím vše. Málem mě to porazilo, když jsem si dala dohromady, co je vlastně zač. Samozřejmě že na veřejnost nesmí proniknout ani slovíčko, protože pak by se nám vysmíval kdejaký pouliční metař, ale, u všech čertů, i kdyby byla nevím čím, já ji mám

ráda!”

Rafe přikývl. “Já vím. Vždycky jsi jí projevovala značnou laskavost.”

„Nemůžu si pomoct, ale ta dívka má něco do sebe. Je v ní cosi života schopného, cosi, co při sebelepší vůli nedokážu pojmenovat, Rafe. Má to vepsáno v očích, jako kdyby poznala

všechny strasti světa… “

„Cosi mimo lidské chápání?”

„Přesně tak! Její srdce není vyhaslé, ona po čem si prahne. Ví Bůh, že není žádný anděl, ale občas si v skrytu duše říkám, že bych si přála být jako ona. Jestli mě budeš později citovat, tak tě nazvu mizerným lhářem.”

„Ward mě jistě podpoří,” utrousil Rafe cynicky, aniž uvažoval

0 tom, co říká. Ward by si raději nechal vytrhnout jazyk, než aby se jedním slovem otřel o svou velitelku.

„Mír, pane?” optala se najednou madam Astorová s úpěnlivým pohledem.

Nyní Rafe konečně pochopil, že Mystere měla pravdu. Na bitevním poli se vítězem stala madam Astorová. Sice s pošramocenou ješitností, ale přesto vyhrála.

„Mír,” svolil, protože jediné, po čem nyní toužil, bylo najít Mystere.

Jeho kapitulace pohnula Caroline k ojedinělé pravdomluvnosti. „Teď, když tu Sam není, můžu mluvit otevřeně. Chystala jsem se všechno hodit za hlavu a stát se tvou milenkou.

1 svou sebeúctu, kdyby sis mě vzal jen jednou, a pak mě odvrhl, ale tys to uhodl.”

„Něco takového mi ovšem prolétlo hlavou,” odpověděl diplomaticky.

,, Jenže teď už to neuděláš, protože ses zamiloval.” Poslední slovo zdůraznila s nádechem žárlivosti. „Mimochodem… snažila jsem se spojit s Mystere, ale její… strýc tvrdí, že nepřišla minulou noc domů. Předpokládám, že zůstává u tebe.”

„Ano,” zalhal.

„Pro rány boží, buď diskrétní a neukazuj se s ní v hotelu. A požádej ji, aby mi zatelefonovala,” dožadovala se Caroline. „Pojď, Warde, Rafe se musí vrátit k práci.”

Ale Rafe neměl nic takového v úmyslu.

„Ukonči jednání,” poručil Samovi ve chvíli, kdy strčil hlavu do dveří. Jdu navštívit Paula Rillieuxe. Ježíšikriste! Nadělal jsem pěkný zmatek! Jako slon v porcelánu!”

„Možná že ano, šéfe, ale ty to zase dáš dohromady. Pamatuješ

si, co jsi říkal svým inženýrům, když se část západní železniční cesty zřítila do údolí? Když písčité podloží neudrželo mostní podpěry a všichni to hodlali vzdát?”

Rafe se zakřenil. „Jistě, že si to pamatuju. Tehdy jsem řekl, že když nedokážeme zvednout most, musíme snížit koryto řeky.”

Já se tu o všechno postarám, a ty se okamžitě vydej hledat Mystere.”

Aby byl schopen čelit Rafeovým nevybíravým způsobům, rozhodl se Paul Rillieux nasadit masku přezíravého pobavení. Návštěvu Rafea Bellocha očekával od minulé noci, když si v určité chvíli uvědomil, že Mystere uprchla.

„Kde je?” opakoval Rillieux návštěvníkovu otázku, zatímco se pohodlně usazoval v křesle. „Vydala se na západ. Tak nějak se to povídá o ženách cestujících bez doprovodu. Ovšem tvrdit, že prodává své tělo, bych si netroufl, protože ta holka je paličatá, až bůh brání… “

„Sám přece vím nejlíp, jaká je, Rillieuxi!” přerušil ho Rafe netrpělivě.

Liščí tvář se na něj zašklebila. „To bych řekl!” „Máš míň přátel, než si myslíš, ty starý ničemo. Pokročilý věk nechrání před vězením.”

„Pane! Vtrhnete do mého domova bez pozvání a ještě si dovolíte mě urážet?”

„Tvého domova?” Rafe udělal několik výhružných kroků k Rillieuxovi. „Ptal jsem se, kde je Mystere!”

„Není důvod chovat se ztřeštěně, pane Bellochu.” Paul třikrát zaťukal hůlkou o zem. Na znamení se dveře okamžitě rozletěly a dovnitř vtrhl podsaditý ,majordomus’, jak Rafe Evana znal, s puškou pod paží.

„Koukej se klidit, ty jeden navoněnej panáku,” radil Rafeovi výhružně, „nebo ti provrtám díru do břicha!”

Rafeovi nezbylo nic jiného než se dát na ústup, protože smrtící záblesk v Evanových očích hovořil jasně. To ho utvrdilo v přesvědčení, že Mystereiny prohřešky nejsou tak zločinné, jak se na první pohled zdálo. Za vším vězel tenhle starý ďábel, který měl v moci nejen ji, ale i zbývající členy bandy.

„Když se jeden cítí provinile,” pravil Rillieux, „tak se pokaždé hlasitě domáhá spravedlnosti, aby zakryl vlastní hříchy. Víceméně souhlasím se vším, co tu bylo řečeno, a pokud jde o Mystere - jsem víc než ochotný s vámi spolupracovat. Taky jsem si naprosto jistý, že město ještě neopustila, ale momentálně nemám nejmenší tušení, kde se nachází. Vyslal jsem do ulic pár lidí, a ti, zatímco my si tu hezky povídáme, pročesávají všechna možná místa.”

„Tvoje vynaložené úsilí mě nepřekvapuje. Ta dívka je pro tebe klíčem k bohatství. To ty ses zbavil jejího bratra, Rillieuxi. Podplatil jsi gang, aby ho unesl, protože kdyby čirou náhodou došlo na dědění nějakého majetku, ji bys mohl lépe ovládat.”

„Ta hloupá husa musela všechno vyžvanit, i o tom dopise.”

Avšak nezdálo se, že ta otázka Rillieuxe nějak vzrušuje. Poté, co si přečetl kopii zprávy od právnické firmy v New Orleansu, věděl, že je zbytečné cokoliv předstírat.

„Čistě teoreticky, i kdybych se o toho chlapce postaral tak, jak tvrdíte,” opáčil Paul vychytrale, „nezapomínejte, že o tom psaní jsem věděl celá léta. Osobně jsem podnikl jisté kroky, abych se dobral podstaty, ale nevedlo to k ničemu, takže jsem usoudil, že celá ta věc je nedůležitá.”

„A v důsledku toho ses zaměřil na peníze někoho jiného!” osopil se na něj Rafe. „V tomto případě moje!”

Rillieux uraženě máchl rukou. „Přikládáte schopnostem starého člověka větší význam, než si zaslouží. Mimochodem když už jste se dotkl otázky peněz - síť mých informátorů pracuje dobře. Mystere se nepodaří uniknout z tohoto města bez povšimnutí.”

„Mám to brát jako nabídku?”

Paul pokrčil rameny. „Momentálně nemáte v ruce zhola nic. Jestli tu holku chcete najít, tak budete nucen spojit své síly s mými. To je vaše jediná šance. Jsem se svými lidmi v nepřetržitém spojení a ti mi okamžitě dají vědět, jak se někde něco šustne.”

„Jenže zatím na nic nepřišli.”

„Ujišťuji vás, že je to jen otázka času. Jakmile ji vystopují,

budete první, kdo se to dozví.”

Na to Rafe kývl, ale pokud šlo o platbu, nehodlal se ukvapit. Ať už si ten starý ničema myslel, co chtěl.

Ve chvíli, kdy Rafe opouštěl dům, začínal se Rillieux strachovat. I Belloch měl prostředky, jak zjistit, kam se Mystere poděla. Opustit město se dalo pouze dvěma možnými způsoby: po vodě nebo po železnici. To znamenalo sledovat kiosky prodávající jízdenky na Centrálním nádraží nebo na pobřeží. Bellochovi lidé by na ni mohli kápnout jako první - nebo policie, pokud celá aféra vyjde najevo.

Posléze dospěl Rillieux ve svých úvahách ke kritickému bodu. Belloch rozhodně neměl v úmyslu vzdát se svého majetku ve prospěch kohokoliv a Mystere už dávno nebyla onou malou dívenkou poslušně vykonávající jeho rozkazy. Pokud chce z nastalé krize něco vytěžit, musí upřít veškeré síly na zdárné vyřešení situace a pak se vypařit. Později by už mohlo být pozdě, protože Caroline by ho rozdrtila.

„Informuj lidi na ulicích,” nařizoval Evanovi, „že ten, kdo mi přivede Mystere živou a zdravou, dostane odměnou tři sta dolarů. Později mi za ni Belloch zaplatí výkupné, jaké si určím.”

35. kapitola

Tři dny strávené v naprosté izolaci v malém pokojíku na Centrální ulici daly Mystere na vlastní kůži pocítit, jak byla jako čerstvá debutantka zhýčkaná a jaký pohodlný život vedla coby neteř Paula Rillieuxe. Přitom jí rychle došlo, že byla hlupák, když si myslela, že jedna vášnivá noc strávená s Rafem Bellochem jí ho pomůže vypudit z hlavy. Bylo tomu právě naopak. V nepohodlné posteli na tvrdé matraci trávila osamělé a bezesné noci v trýznivých mukách, zatímco snila o jediném muži na světě, kterého milovala.

Když jí majitelka penzionu ukazovala pokoj, byly v něm hezké kousky nábytku. Po útěku od Rafea zjistila, že hezké kousky byly vystěhovány a nahrazeny rozlámaným obyčejným nábytkem, jaký si do svých domovů chudší lidé objednávali z katalogu.

Záchod sdílela s dalšími třemi nájemníky, kteří neprojevovali nad její přítomností valné nadšení. I v jídle byla nucena se uskromnit, protože v pokoji bylo teplo a potraviny se brzy kazily. Neměla tu ani skříňku s ledem, ani kamna. V okolí se nacházely úhledné restaurace, ale obávala se vystrčit nos, a tak si u místního obchodníka v rychlosti nakupovala jen to nejnutnější.

Majitelka penzionu, její bytná paní Cunninghamová, byla postarší vdova s masitým obličejem, která se stále tvářila jako škarohlíd. Zdálo se, že ji ustavičně něco rozčiluje, ale alespoň nebyla slídivá a nerušila Mystere v jejím osamocení.

Ostatní obyvatelky však neprokazovaly takové porozumění. S chladnou zdvořilostí odmítala veškeré snahy o navázání hovoru a snažila se tvářit namyšleně, což jí šlo poměrně dobře. Však se také měla od koho učit! Zřejmě to fungovalo, protože ráno zaslechla před svými dveřmi krátký dialog. Posměšné hlasy zněly záměrně hlasitě, aby je nepřeslechla.

„Co myslíte, děvčata, pozveme tu novou na oběd?”

„Ty jsi ale hloupá! Copak ti nedošlo, že markýza se nezahazuje s prostým lidem? Ta by si pro cent nechala vrtat koleno!”

Hrubý smích, který se vzápětí rozlehl kolem, dával tušit, jak ji nemají rády.

Jen ať se smějí, pomyslela si. Všechno lepší, než kdyby vyzvídaly. Brzy budu pryč a tohle hrůzné místo pustím z paměti.

Obchod s Jerome Helzerem se zdařil, takže teď měla prostředky, aby mohla útěk z města financovat. Při vzpomínce na překupníkovo sídlo se odporem otřásla. Pár nízkých obytných stavení nalepených na sebe, všude špína a splašky.

Helzer se k ní choval s profesionální zdvořilostí, třebaže zpočátku předstíral, že o prsten nestojí. Prý je Buttlerův kámen příliš známý, a tím pádem jeho další prodej velmi riskantní. Jenže Mystere věděla, že Helzer je jediný, kdo se dokáže Jiorkého’ zboží zbavit rychlostí kouzelníka a ještě na něm slušně vydělat. Vyplatil jí jeden tisíc dolarů v hotovosti, a to bylo dost na to, aby se mohla přesunout někam jinam. Když bude mít štěstí, najde si i řádné zaměstnání.

Rozhodla se pro Boston, o němž věděla, že se tam dá sehnat slušné ubytování za přijatelnou cenu. Uvědomovala si, že s útěkem z města není radno otálet, protože po ní pátrá příliš mnoho bystrých očí. Jedinou útěchu jí poskytovalo vědomí, že ti, co jsou jí v patách, se budou snažit její zmizení co nejdéle utajit. Kdyby to noviny rozmázly, nikdo by z toho neměl užitek, kromě novinářů samotných. I tak bylo jisté, že jednoho dne vyplave vše na povrch, protože vydavatelé si mezi smetánkou vydržovali placené informátory.

Vykoumala ten nejlepší plán, jaký byl v daně situaci možný. Vlakové nádraží a přístavní kotviště, odkud vyplouvaly zaoceánské parníky, budou nepochybně střeženy. Naskýtala se ještě jedna možnost. Mystere si zakoupila lístek na kolesovém parníku plavícím se po řece Hudson do města zvaného Crotonon-Hudson. Odtud pocestuje do Bostonu vlakem.

Vzhledem k tomu, že toho dne měl parník kotvící v Západním přístavišti odplout v devět hodin ráno, byla vzhůru již od

rozbřesku. Celou noc špatně spala a teď ji navíc silně rozbolela hlava, když si představila, že Rafea už nikdy neuvidí. Pronikavá bolest soupeřila se strachem, protože se pouštěla do dobrodružství, které pro ni mohlo špatně skončit. Dobrý Bože! Kdysi si přála, aby se Rafe z jejího života vytratil, a teď nemyslela na nic jiného, než aby se před ní zničehožnic vynořil a zabránil jí v útěku.

V osm hodin se vydala na stanoviště kočárů, kde si zařídila, aby kočí naložil její zavazadlo a zavezl ji k přístavnímu molu.

Třebaže si obličej zakrývala krajkovým závojem staženým přes klobouček, připadala si obnažená a zranitelná. Zabořená v rohu sedadla jen s obtížemi překonávala palčivý pocit, že si ji prohlížejí stovky zvědavých očí. Již poněkolikáté si s hrůzou představila velikou přístavní halu, kde se hemžily davy lidí čekajících na odjezd. Mezi ně se mohl nepozorovaně vmísit kdokoliv. I její pronásledovatelé.

V chmurných obavách z toho, co všechno by ji mohlo potkat, si zpočátku neuvědomovala, že kočár míří opač ným směrem, než bylo přístaviště.

„Pane!” zavolala na kočího obráceného k ní zády. Jedete špatně! Já chtěla k přístavu!”

„Vím přesně, kam mám jet, madam,” vyštěkl muž přes rameno a práskl bičem, aby koně zrychlili krok a ona nemohla vyskočit.

Teprve teď jí došlo, že se děje něco zlého. Právě projížděli kolem přístavních doků. Neutěšené okolí bylo liduprázdné, takže mohla volat o pomoc, jak chtěla. Stejně by ji nikdo nevyslyšel. Najednou povoz zabrzdil vedle jednoho opuštěného skladiště tak prudce, až málem vyletěla ze sedadla.

„Myslím, že jsem padl na tu krasotinku, co hledáte,” zahuhlal kočí na kohosi, komu neviděla do tváře. „Pojď si ji vomrknout.”

Usilovně bojovala s všestravujícím strachem, který se jí zmocnil. Chtěla seskočit na zem a dát se do běhu, ale než se zmohla na jediný pohyb, objevila se v okénku velká rozčepýřená hlava se zarostlou bradou. V nastalé panice její chřípí nasálo odporný pach alkoholu a Mystere se zatajil dech.

„Však my si tu malou mrsku prohlídneme, to se spolehni,”

zachrčel Sparky a natáhl ruku po závoji.

S hlasitým protestem ho odrazila. „Dejte ty pracky pryč!”

To Sparkyho popudilo. „Co si vlastně myslíš, ty jedna malá čubko! Mám tě snad prosit o dovolení?”

Chystal se jí sáhnout na prsa, ale udeřila ho tak, až sprostě zaklel a stáhl se.

V chlapovi narůstalo vzrušení. „Ty to máš ráda drsnější, viď? Přesně podle mýho gusta,” zachrčel přidušeně.

Zahlédla, jak Sparky svírá pravou pěst, ale než se stihla chránit, prudce ji udeřil do spánku. Rána ji ochromila tak, že jí bez potíží stáhl klobouček a na jeho hrubé tváři se zjevil široký úsměv. Vlezl do kočáru a vytáhl ji ven.

„Skvělá práce, Hirame! Teď vzhůru na Great Jones Street, kde vyinkasujeme odměnu!”

!Já to vezmu.” Paul odložil hůlku a vstal z křesla, aby mohl převzít od Rose podnos s jídlem. „Neřekl jsem snad jasně, aby ses od ní držela stranou, když ji sem přivezli?”

„Ale Paule, já jen…”

„Už párkrát jsem si všiml, že jí projevuješ až přehnané sympatie, Rose.”

„Někdo musí!” odsekla Rose. „Všiml sis té modřiny na spánku?”

„Ale, ale! Tady je v bezpečí a nikdo jí už neublíží. Nepřeju si, abys s ní kula pikle, rozumíš? Stala se mou - chci říct, naší poslední nadějí, jak se dostat k slušnému majetku, než práskneme do bot. Rafe Belloch za ni zaplatí, o co si řekneme. Ten je tak bohatý že ani neví, kolik peněz má v peněžence.”

Na podnosu byla připravena miska s polévkou, chléb, hrudka másla, sklenice mléka a ubrousek. Pomalou chůzí se Paul vydal do podzemních prostor, kde se nacházela jídelna pro sloužící’. Došel k úzkým dveřím na konci chodby a sáhl do kapsy, odkud vytáhl velký klíč. Potom odemkl.

Malá místnůstka bez okna sloužila jako skladiště pro zahradní náčiní. Zároveň se zde uskladňovaly prázdné krabice, v nichž dodavatelé přiváželi své zboží. Uvnitř bylo dostatečné světlo vycházející z jedné lampy. Ta osvětlovala drobnou dívčí postavu

bezvládně ležící na nízkém lůžku u zdi. Dívka měla zápěstí a kotníky svázané provazy.

Paul postavil podnos s jídlem na převrácenou bednu a vyndal jí roubík z úst.

“Je to nutné?” ozvala se slabě. „Nebudu ječet.”

“Já vím, ale nerad bych riskoval. Sotva se dá odhadnout, kdo nás přijde navštívit.” Posléze dodal přívětivějším tónem: „Tady máš chutnou hovězí polévku, co ti připravila Rose. Hoši jsou momentálně venku, takže ti nemůžu rozvázat ruce. Naše malá holčička mě už jednou doběhla, a proto, když dovolíš, nakrmím tě sám.”

„Nemám hlad.” Chystala se být hrubá, ale selhával jí hlas. Slova z ní vycházela pomaleji, než obvykle. Návrat do domu si pamatovala jen matně. Paul jí nalil do hrdla nějakou nechutnou tekutinu a pak se propadla do tmy.

„Kolik je hodin?” optala se.

„Asi pět. Prospala jsi celý den.”

„Prospala? To nebyl spánek, protože tys mě omámil.”

Paul pokrčil rameny. „Říkej si tomu, jak chceš, když ti to udělá radost, ale pár lžic polévky bys sníst měla.”

„Ne,” trvala na svém s odvrácenou hlavou. Jestli mě přinutíš polknout jediné sousto, vyplivnu to na tebe.”

S povzdechem se vzdal a odložil misku stranou. Při pohledu na dívčin naběhlý spánek hrající všemi barvami se proti své vůli zachvěl. „Děvče, děvče! Byla jsi moc pošetilá, když ses pustila do křížku s takovým prasetem, jako je Sparky,” poučoval ji.

Ještěže jsem bojovala, pomyslela si v duchu. To mu nakonec vzalo chuť, aby mě znásilnil.

„V žádném případě nehodlám pana Bellocha popouzet.” Paul předl jako kočka. „Horkokrevnému muži jako on se neprodává poškozené zboží.”

Znovu ji zaplavilo bezmocné zoufalství. „Ne, Paule! Moc tě prosím, nedělej to!” zasténala. „Nech mě jít!”

S našpulenými ústy zatřásl bělovlasou hlavou. „To nepřichází v úvahu, drahoušku. Hush už je na cestě, aby ho sem přivedl.”

Její oči se musely rozzářit nadějí, protože suše dodal:

„Nečekej, že tě ten chlap osvobodí jako Tom Sawyer. Neví, že jsi tady, a nedívej se na mě, jako kdybych byl vrah. V té věci nemám na vybranou. S mými velkolepými plány je konec. Jsem starý muž, který si musí pojistit budoucnost, aby neskončil v chudobinci. Nad tebou jsem ztratil převahu a to platí i o ostatních. Mnohem horší je, že Caroline ke mně začíná být chladná. Z mého hlediska to značí jediné: katastrofa je nevyhnutelná, ale stále ještě držím v ruce trumf: snoubenku Rafea Bellocha.”

„Všechno se ti to plete, Paule. Rafe nemá v úmyslu se se mnou oženit.”

„Ne, tobě se to plete, zlato. Já s tím člověkem mluvil, takže dobře vím, že tě chce tak jak nic na světě. Je do tebe zamilovaný a ty do něj. To nepopřeš.”

„Přiznávám, že já se do něj zamilovala, ale to ještě neznamená, že by on miloval mě, natož aby se se mnou oženil. Kolikrát ti mám opakovat, že ten muž je nevypočitatelný a nebezpečný? Chápu, že ti teče do bot, ale jsi zatracený blázen, jestli si myslíš, že zrovna s ním můžeš mávat, jak se ti zachce.”

„Dobrá, tak jsem blázen,” připustil Paul rázně, „starý blázen, který až příliš dlouho hraje tu bláznovskou hru, ale rozhodně nemám v úmyslu zemřít ve vězení, drahá. Očekávám, že Belloch tu bude každou chvíli, takže vyjednávání může začít. Teď, jestli tu polévku opravdu nechceš, musím ti znovu dát roubík.”

“Ježíšikriste, Paule!” Mystere vyhrkly horké slzy. Tak blízko byla svobodě a muže. jehož milovala, mohla zachránit! Pociťovala takové zoufalství, jako kdyby jí nasazovali oprátku na krk. „Moc tě prosím, neubližuj mu!”

To byla poslední slova, než jí ucpal ústa kusem hadru.

„Uvidíme, co se dá dělat,” odpověděl Paul s nezastíranou ironií. „Vždycky je lepší třímat otěže než se trmácet za vozem. Když už máme všichni skončit v pekle, tak proč se předtím trochu nepobavit?”

36. kapitola

Na město pozvolna padal soumrak, když se Hush vrátil s Rafem Bellochem. Paul, Baylis a Evan se shromáždili v hale, aby v jednotném šiku čelili protivníkovi. Z Evanova klína výhružně trčela dlouhá hlaveň pušky.

Hush se nezdržoval zvoněním a jednoduše si odemkl vstupní dveře vlastním klíčem. Rafe zůstal stát na prahu a podezíravým pohledem přelétl čekající trio.

„Ach, tady vás máme, pane Bellochu!” zdravil ho Paul úlisně. „Jak milé, že jste zaskočil.”

„Tady máme toho kohouta, co se hrabe v hnojišti,” posměšně odpovídal Rafe na pozdrav, „a taky zloděje a podvodníka, který tak úspěšně imituje vznešené způsoby lepších vrstev!”

Evan zaklel a zamával puškou. „Na takový silácký řečičky není nikdo zvědavej! Koukej držet hubu, chlapečku, než přes ni dostaneš!”

Rafe dál upřeně zíral na Rillieuxe, aniž bral na vědomí urážlivé výhrůžky. „Kde je Mystere?”

„Za tu informaci mi zaplatíš, Bellochu, a to přímo královsky.”

„Spíš se postarám, abys ses dostal tam, kam patříš. Kde je?”

Evan s Baylisem si vyměnili posměšné pohledy. Evan se zvedl z křesla a namířil na Bellocha pušku.

„S námi si nezahrávej, ty jeden vydřiduchu!” vychrlil na něj. „Tady jsi v našem domě, a když na to přijde, klidně ti vystřelím mozek z hlavy a pak řeknu, žes ses k nám vloupal!”

Rafe zachovával klid. „Uhni, hochu;’ oslovil Hushe stojícího za ním, „a vy pojďte dál, chlapci.”

Jakmile udělal několik kroků dovnitř, vynořili se za ním Jimmy a Skeels. Oba muži s pistolemi v rukou okamžitě zaujali bojové pozice po boku svého šéfa. Každý z jedné strany.

Rafe nosíval pod paží kožené pouzdro, v němž spočívala

nabitá pistole. Ta se nyní rychlostí blesku zjevila v jeho ruce, takže na výtečníky stojící před nimi nyní mířily tři pistole.

„Jestli mě zabiješ,” oslovil Rafe autoritativním hlasem Evana, „tak jste si vy tři podepsali rozsudek smrti. Můj život za vaše životy. Buď zmáčkni kohoutek, nebo odlož pušku.”

Aniž vyčkal Paulova příkazu, sklonil sinalý Evan hlaveň. Ti tři. co na něj mířili, vypadali odhodlaní ke všemu. Položil proto pušku na podlahu a Jimmy ji sebral.

„Dobrá! Teď, když máme uvítací proslovy za sebou, se tě znovu ptám: kde tu dívku držíš?” oslovil znovu Rillieuxe.

„Kéž bys shnil v pekle!” zařval Rillieux divoce. „Povídám ti, že za ni zaplatíš!”

Rafe si je studeně prohlédl. „Na vás tří je střelného prachu škoda.” Obrátil se k Hushovi. „Mohla by být někde v domě?”

„To nevím pane, protože já jsem ji tu neviděl.”

„Ztrácíš čas.” kabonil se Rillieux. „Nejsem blázen, abych ji tu schovával.”

Hluk, jenž nadělali, byl tak veliký, že vylákal Rose z jejího kamrlíku. Strčila hlavu do haly a vystrašeně zalapala po dechu, když uviděla hlavně pistolí.

„Rose!” zavolal na ni Hush. „S pravdou ven! Je Mystere někde v domě?”

Rafe střelil pohledem po rudovlasé ženě, jež se zdála tak vyděšená, že se jen zmohla na bezmocné zavrtění hlavou.

“Všechny jsi je zastrašil, ty prevíte,” osopil se na Rillieuxe, „ale v hale visí telefon. Třeba by inspektora Byrnese zajímalo, co se tu děje.”

Rillieux však prohlédl jeho lest. „To je možné - obzvláště až se dozví, kdo vlastně je ona pověstná Maskovaná kráska, a pak taky to, že tys ji po celou dobu chránil, abys nad ní měl navrch a mohl si s ní užívat v posteli.”

Paulova záští zkřivená tvář Rafea přiměla, aby v duchu zapochyboval nad obecnou platností jednoho z desatera přikázání, když vtom se ozvala Rose a přerušila napjaté ticho:

„Pane!” oslovila Rafea váhavě. ,Já vím, kde Mystere je.”

„Zatraceně, Rose! Drž jazyk za zuby!” vybuchl Paul a vrhl po

ní zlověstný pohled. „Už jednou jsem ti povídal, že odpadlictví nehodlám… “

„Mlč, Paule!” utrhla se na něj. „Až příliš dlouho jsem byla zticha a mlčky snášela, jak tu nebohou holku zneužíváš! Je mi z tebe a z těch tvých způsobů nanic! Dělej si se mnou, co chceš, ale já už si nehodlám hrát na slepou a hluchou!”

„Tobě nic neudělá,” ujistil ji Rafe chladně. „Můžeš se spolehnout, že o to se postarám. Je tady někde v domě, Rose?”

,Je, pane, tam dole. Dovedu vás za ní.”

„Ty půjdeš s námi, Rillieuxi,” poručil Paulovi tvrdě. Jimmy, ty a Skeels zůstanete tady a budete ty dva mizery hlídat. Jestli budete nucení je zastřelit, tak fajn. Alespoň ušetříte daňovým poplatníkům peníze za náklady na jejich pobyt za mřížemi.”

Nic nezbystří mozek tak jako nekonečné chvíle bezmoci strávené v zajetí. Ve tmě, která se po Paulově odchodu v sklepní místnosti rozhostila, ztratila Mystere pojem o čase. Příliš dlouho ležela svázaná jako balík, takže končetiny téměř necítila. Vzduch byl těžký a zatuchlý. Dýchala jen s obtížemi, protože roubík jí zraňoval ústa. Nejvíc ji však nesoužila fyzická bolest. Mnohem horší to bylo s myslí. Ta bolela víc než namožené svalstvo. Neměla pojem o čase, trávila ubíhající hodiny planým mudrováním nad vzniklou situací, aniž měla možnost ji nějak ovlivnit. Během jejího zajetí se mohlo přihodit hodně věcí, což z velké míry záleželo na Paulovi. Nakonec však ve svých neradostných úvahách došla k nezvratnému faktu: Rillieux ji v žádném případě neponechá naživu.

Ještě nikdy v životě nepociťovala takovou beznaděj a osamění jako v těchto chvílích, a tak plakala tak dlouho, až už neměla slzy.

Když se později náhle rozletěly dveře dokořán a Mystere zaslechla Rafeovo hrubé klení, necítila radost, ale strašný děs. ,.K čertu s tebou, Rillieuxi!”

Zatímco Rose svítila svíčkou, Rafe spěšně rozvazoval uzly, aby ji vyprostil. Pak si všiml modřiny na spánku. „Měl jsi snad v úmyslu doručit mi místo živé nevěsty její mrtvolu?”

Zděšen Rafeovým zuřivým výbuchem pustil se Rillieux do

zmatených protestů: „Podívejte, pane Bellochu, já… “

„Drž hubu, ty hnusnej parchante!” Rafe opatrně třel Mystereiny kotníky a zápěstí, aby obnovil proudění krve. „Ke všemu jsi ji musel omámit! Vidím to na jejích rozšířených zorničkách!”

“Jen jsem jí dal vypít trochu lektvaru na spaní, co vyrábí slečna Pinkertonová… “

„Nalil jsi do ní neředěné laudanum a to ji mohlo otrávit. Zmiz mi z očí, než tě zabiju! Rose, pomůžeš mi?”

Rose se chystala podat pomocnou ruku, když vtom se za nimi ozval Rillieuxův ledově chladný hlas. „Tobě nepatří, Bellochu. Ty ji nemáš co zachraňovat.”

Rafe prudce zvedl hlavu a zjistil, že zírá do hlavně malé dámské pistole. Mystere zahlédla záblesk pochromované hlavně a mátožně si uvědomila, že její noční můry se staly skutečností.

„Ne! Nedělej to, Paule! Nedovolím ti, abys mu ublížil!” vykřikla z posledních sil, které jí zbývaly.

„Ty ho chceš chránit?” utrhl se na ni Rillieux. „To mám za to, že jsem tě vzal z ulice… “

„… a taky jsi unesl mého bratra!” obvinila ho.

„Kdyby se mi tehdy podařilo vypátrat, jestli je váš nárok na Sheridanovo bohatství oprávněný, přineslo by to užitek nám oběma. Brama bych se zbavil tak jako tak,” přiznal Paul nevraživě.

„Co jsi s ním provedl?” zaječela Mystere s takovou hysterií, až měl Rafe co dělat, aby ji udržel na lůžku.

„Šel tam, kde jednou skončí každý chudý kluk: na moře, a ví Bůh, že si po celou dobu toužebně přeju, aby ho už dávno žraly ryby.” Na Rillieuxově tváři se usadil vražedný výraz. „Ten parchant měl stejné zrádcovské choutky jako ty, a proto se postarám, aby bylo po tobě ještě dřív, než si začneš užívat výdobytků, které měly připadnout mně!” Natáhl pistoli a hlaveň jí přiložil k oteklému spánku.

Mystere se zdálo, že smrt je nevyhnutelná. Smířena s osudem zavřela oči, když v tom okamžiku se kolem ní rozpoutalo peklo. Rafe vyrazil jako střela a napadl Rillieuxe s takovou zuřivostí, že

si v ničem nezadal se vzteklým psem.

Pro Rafea nebyl vetchý stařec těžkým soupeřem, zato Rillieuxova zbraň ano.

Ozvala se třeskutá rána. Rose zaječela a místnost se zahalila oblakem kouře. Nato se Rafe skácel k zemi.

S oslepujícím vztekem se nyní Rillieux tyčil nad Mystere a zběsile mačkal kohoutek pistole, jako kdyby si neuvědomoval, že zbraň není nabitá. Po výstřelu se v patře nad jejich hlavami rozpoutal lítý boj, protože Rafeovi muži se pustili do Baylise a Evana.

„Však já se s tebou jednou vypořádám, ty nevděčná čubko!” řval na ni Rillieux. „Mě se nikdy nezbavíš! Co budu naživu, nedám ti pokoje a budu tě ve dne v noci pronásledovat!”

S těmi slovy odhodil nepoužitelnou pistoli a vrhl se ke schodům.

„Rafe! Rafe!” volala plačící Mystere. Doplazila se k němu po kolenou a teď ho objímala.

Jděte po něm!” vyštěkl Rafe na své muže, kteří se řítili do sklepení. „Ať vám neuteče!”

S hrůzou zírala na své prsty potřísněné jeho krví. „On tě zranil!” vyjekla zděšeně.

S rukou na pravém boku a s tváří staženou bolestí se Rafe namáhavě zvedl. „Ruth bude mít zase co dělat, ale není to nic hrozného. Naštěstí jde o hladký průstřel. Kulka prolétla skrz.”

Společně se vydali po schodech do haly, kde si Rafe nalil pořádnou dávku brandy. Po jejím vypití se mu znovu vrátila barva do obličeje. Rose zatím připravovala obvazy.

„Odved svou paní nahoru, ať si dá pořádnou koupel. Je bílá jako stěna,” poručil Rose.

Ale Mystere ho tvrdohlavě odmítala opustit, až ji Rose musela násilím odvléct. Přitom ji ustavičně ujišťovala, že Rafeovo zranění není smrtelné.

Zatímco Rafe netrpělivě rázoval po hale, Rose pomohla Mystere umýt se a převléci do noční košile.

Do dveří vrazil Jimmy. „Šéfe! Ten chlap nám utekl! On i jeho kumpáni!”

Rafe vzal informaci na vědomí s rezignovaným pokrčením ramen. „Co naděláme? Každý je strůjcem svého štěstí. Vyřiď Skeelsovi, ať na nás počká na jachtě. Ty se prozatím zdržíš tady.”

Jimmy přikývl a vydal se na obhlídku domu.

Za několik minut se na schodech vynořila Rose. „Zaplať pánbůh, že to takhle dopadlo! Konečně odpočívá, pane, ale nevypadá příliš ospale,” hlásila Rafeovi s uličnickým mrknutím oka. Jo, abych nezapomněla: ptá se po vás. Běžte k ní, ani nemusíte klepat.”

Rose zamířila do kuchyně, ale Rafe ji ještě zastavil. „Rose?”

„Ano, pane?”

„Předpokládám, že Mystere se narodila jako katolička, vzhledem k tomu, že pochází z Irska?”

Nečekaná otázka vyvedla Rose z míry. „Ale ovšem, pane!”

„V tom případě chci, abys poslala Hushe pro kněze.” Podal překvapené ženě několik bankovek. „To ho sem dostane, aniž by se moc vyptával. Pověz Hushovi, ať se poptá na farnosti u Svatého Patrika.”

„Ale pane…” protestovala Rose, „Mystere není v ohrožení života, aby bylo nutné myslet na nejhorší a posílat pro kněze! Nepotřebuje poslední… “

“Jen jdi,” trval na svém.

Rose uposlechla a Rafe se vydal do ložnice. Když uviděl, jak dívka odpočívá v čisté posteli, zaplavil ho náhlý příval úlevy. Nádherné tmavé vlasy měla rozprostřené na sněhobílém polštáři, a třebaže poraněný spánek hrál téměř všemi barvami, vítala ho s vřelým a poněkud starostlivým úsměvem.

“Jak se cítíš?” zeptal se.

„Na to bych se spíš měla ptát já tebe.”

Rafe se spiklenecky zašklebil. „Už jsem zažil horší chvíle.”

„Myslím, že jako uprchlík jsem to daleko nedotáhla. Selhala jsem na celé čáře.”

„Ale z mé postele se ti to zdařilo. V tom jsi byla dokonalá,” obvinil ji s úsměvem na tváři.

„Nebylo to nijak jednoduché, protože jsem měla sto chutí vlézt si k tobě zpátky a líbat tě tak dlouho, až by ses probudil.”

Rafe se opatrně posadil na okraj postele a odhrnul jí pramen vlasů z čela, aby viděl na ránu. „Kdo ti to udělal? Rillieux, nebo někdo z jeho chlapů?” „Ne, byl to Sparky.”

Rafe nic neříkal, ale v duchu si udělal poznámku, aby o Sparkym promluvil se Samem. Toho člověka důrazně varoval, aby se mu nepletl pod nohy, jenže on neposlechl. Jeho dny byly tím pádem sečteny. Už nikdy žádnou ženu bít nebude.

„Stejně je škoda, že ses ke mně nevrátila.” Přikrývku měla u pasu, ale když si všimla upřeného pohledu, jakým si Rafe prohlížel její prsa rýsující se pod slabou košilkou, bezděčně si ji přitáhla k bradě.

„A co madam Astorová?” optala se, aby změnila téma. „Ví, že jsem se snažila utéct?”

„Za ta léta, co ji znám, jsem pochopil: Caroline ví mnohem víc, než lidé tuší, ale na tom momentálně nezáleží.” „Ale záleží, a ty to víš.”

Rafe potřásl hlavou. „Pro tvou informaci, Caroline tě zbožňuje. Představ si, že sama začala rozšiřovat klep, že Maskovaná kráska změnila působiště a přestěhovala se na Západní pobřeží.” „Ale… proč by…”

„Aby od tebe odvrátila veškeré podezření a tys tu mohla v bezpečí zůstat.”

Mystere posmutněla. „Možná že bude méně nápomocná, až se dozví, že k sňatku nedojde, anebo že pomstychtivý Rafe Belloch dovedl svůj dokonale vypracovaný plán odplaty proti ní do konce.”

„Pokud jde o tvůj druhý bod, Caroline mě přišla navštívit a to takovým způsobem, že vyhnala mé lidi ze zasedací síně, aby mě měla jen pro sebe.” „A…?”

Při té vzpomínce se Rafe suše zasmál. „Řekněme, že ona a já jsme si to vyříkali a dosáhli jistého kompromisu. Tím chci říct, že vyhrála ona, a já to přijal. Ted k tvému prvnímu bodu… “

Sklonil se k ní a jemné ji políbil na víčka. „Měla jste pravdu, paní Bellochová. Pomsta je k ničemu. Není to dost dobrý důvod k lidskému žití.”

Paní Bellochová… ta nečekaná slova ji zaskočila. Ucítila, jak jí

o překot buší srdce, ale pak jí oči potemněly novými pochybnostmi.

Rafe se zakabonil, protože nepochopil, co se jí honí hlavou. „Pokud ovšem…,” nepatrně se od ní odtáhl, „mě neodmítneš.”

„Strašně moc jsem se snažila, abych se do tebe nezamilovala,” přiznala se zoufalstvím.

„Pak je všechno v naprostém pořádku. Hodlám z tebe udělat počestnou ženu. Proto jsem poslal pro kněze, aby nás tady ještě dnes oddal.”

„Ale Rafe! To nemůžeme!”

„Ale můžeme! Z Rillieuxe si hlavu nedělej, protože ten starý lotr utekl. Kromě toho… tuším, že jsi těhotná.”

Mystere zrudla. „Na takové úvahy je ještě příliš brzy,” zamumlala rozpačitě.

„I tak bude nejlepší, když si to pojistíme. To Caroline uklidní. Podle mého nestojíš o velkolepou svatbu, ale o manželství. Pokud ovšem ty… “

„Už jsem si užila tolik publicity, že o další nestojím,” ujistila ho s pohledem upřeným do jeho očí. „Ani o přemrštěně honosnou svatbu.”

„Tak proč ty okolky?” dožadoval se. „Před chvílí jsi řekla, že mě miluješ.”

„Copak to nevidíš, Rafe? Jestli se někdy provdám, tak to bude jedině z lásky. Problém nejsi ty, ale tvé důvody. Uklidnit Caroline, udělat ze mě počestnou ženu… jestli mě nemůžeš-nechceš milovat, budu si muset najít jiného muže, který mě milovat bude.”

Naklonil se k ní tak blízko, až cítila jeho teplý dech.

„To ráno, kdy jsi mě opustila,” pravil hlasem chvějícím se vášní, „jsem se nejdřív strašně rozčílil, ale pak… vyprávěla jsi mi, jak ses cítila, když Bram zmizel, pamatuješ? Jako kdyby půl tvé duše odešlo s ním.”

Přikývla, zatímco bojovala se slzami.

„Tak přesně to jsem cítil i já, protože jsem se obával, že jsi odešla z mého života navždy. Proto musíme zůstat spolu, protože to je jediný způsob, jak se můžu vyléčit. Miluju tě celým svým

srdcem, má záhadná krásko. Provdáš se za mě?”

„Provdám,” zašeptala, protože její srdce se náhle oprostilo od všech zábran, které jí nedovolily doufat a milovat. Nejdřív se bála uvěřit štěstí, které ji potkalo, ale pak ucítila, jak ji bere do náruče a objímá. V tu chvíli jí svitla nová naděje. Laudanum začínalo pomalu působit, ale přesto viděla jeho oči přetékající láskou, když se k ní sklonil, aby ji vášnivě políbil.

Teprve tiché zaklepání na dveře je přimělo, aby se od sebe odpoutali.

„Ano?” zavolala Mystere.

Ve dveřích se objevili Hush a Rose.

„Hush přivedl kněze.” Úsměv na Roseině tváři naznačoval, že nyní už ani v nejmenším nepochybuje, za jakým účelem. Je to moc příjemný postarší gentleman, který si říká otec Perry Čeká v knihovně.”

„Pošli ho nahoru,” vyzval ji Rafe, „a vy přijďte taky, protože tuším, že budeme potřebovat svědky. Mimochodem budete vy dva ochotni žít s námi na Garden Cove? S loupežemi bude konec, jen poctivá práce pro poctivé lidi.”

„Matko boží!” Hushův obličej se rozsvítil radostí, když si uvědomil, že neztratí svou milovanou Mystere. „To se vsaďte, pane Bellochu!”

„Ovšem, musím vás varovat, pane!” oslovil Hushe s předstíranou vážností. „V žádném případě si nepřeji, abyste se točil kolem mé manželky, či se jí jakkoliv dvořil. Dáte mi na to slovo gentlemana?”

Chlapec zrudl pýchou. „Z celého srdce, pane Bellochu!” sliboval horlivě.

„Tak, a teď koukejte, vy dva chlapi, zmizet!” Rose vystrkala oba na chodbu, ale jen proto, aby ukryla slzy radosti. „V ložnici žádná svatba nebude! Jděte dělat knězi společnost a já zatím Mystere obleču a přivedu dolů. Přece se nebude vdávat v noční košili! Co by si o nás lidi pomysleli? A co teprve otec Perry?”

Během hodiny si Rafe s Mystere vyměnili manželský slib. Později mu Rose znovu převázala obvaz na ráně. Bylo už příliš pozdě, aby se novomanželé vraceli na Staten Island, a tak se

rozhodli, že stráví první noc v Mystereině ložnici.

Baylis, Evan a Rillieux byli už dávno za horami, ale Jimmy zůstal na hlídce po celou noc. To v případě, kdyby ty vykutálené ptáčky napadlo vrátit se domů.

Později, když Rafe Mystere rozepínal šaty, zašeptal jí do ucha: „Bratra jsi sice nenašla, ale manžela ano. Jsi šťastná, lásko?”

Z očí jí vytryskly slzy, protože její nitro plakalo štěstím.

“Jeden nenahradí druhého,” odpověděla tiše, „ale jestli to chcete slyšet, tak jsem nevýslovně šťastná, pane Bellochu.”

V matném světle lampy stojící na nočním stolku se oba svlékli. V té chvíli si Rafe všiml měsíčních paprsků pronikajících do místnosti.

“Jdi k oknu,” vyzval ji tlumeně.

„Proč?”

Jen na minutu.”

Nahá došla tiše k oknu a pomalu se otočila. Stříbrné měsíční světlo propůjčovalo její postavě auru, jako kdyby na ni dopadal hvězdný prach. Rafe na ni hleděl zbožňujícím pohledem. Podle něj vypadala jako bohyně vyřezaná ze slonoviny, která čeká, až jí její pán vdechne život.

Ale on dlouhou dobu jen mlčel.

„Maskovaná kráska,” zašeptal konečně hlasem přemoženým láskou, v němž se chvěla touha, a rozevřel náruč. „Pojď do postele, lásko.”

Udělala několik kroků, ale Rafeovi se zdálo, že nekráčí.

Ona se na měsíčním paprsku téměř vznášela.

Epilog

Trevora Sheridana sedícího v masivním polstrovaném křesle zaujal úhledným písmem psaný dopis natolik, že se k němu zvědavě naklonil, až se lokty opřel o naleštěnou desku stolu. Ta zpráva se objevila ve vnitřní poště přede dvěma dny. Jejím původcem byl jeho nejlepší úředník, který začal u firmy pracovat před sedmi lety jako poslíček a měl od té doby ta nejlepší pracovní hodnocení.

Pane,

před několika měsíci se do naši kanceláře dostavila mladá žena vyptávající se na možnou rodinnou vazbu mezi její osobou a rodinami Sheridanových či Granvilleových. Vím, že se o tom zmiňuji pozdě, ale teprve nedávno jsem zahlédl v Timesech fotografii novomanželky Rafea Bellocha a mohl bych přísahat, že jde o tutéž osobu.

Mohu také potvrdit, že někteří kolegové z kanceláře sdílejí můj názor. Z toho důvodu jsem považoval za povinnost vás o celé záležitosti informovat, protože dotyčná vlastní jakýsi dopis, jehož obsah by vás mohl zajímat.

S nejhlubší úctou, Nathan Winkler

Už během čtení posledních řádek zaslechl Sheridan na chodbě kroky, a když zvedl oči, uviděl ve dveřích Rafea Bellocha a Mystere Bellochovou.

“Jen dál,” vyzval příchozí a zdvořile vstal. Poté ukázal na dva nádherně vyřezávané fotely pocházející z dílny mistrů žijících v době Ludvíka XVI. „Posaďte se, prosím. Jsem moc rád, že jste

přijali mé pozvání.”

Pozdravy, jež si vyměnili, přišly Mystere neupřímné. Jako kdyby ten člověk dávno zapomněl na veškerou lidskost. Jeden koutek Sheridanových úst se zvedl v jakémsi náznaku úsměvu, ale při hlubší úvaze usoudila, že jde spíše o povrchní škleb.

S tím mužem se setkávala poprvé, ale přesto byla okamžitě nucena připustit, že se jí ani trochu nezamlouvá. Nepochybně se jednalo o silnou osobnost, ale zároveň z něj vyzařovalo něco, co jí bránilo, aby mu důvěřovala. Přezdívku Dravec jistě nezískal čirou náhodou. Pak si ale připomněla, jak i vlastního manžela při prvním setkání nesnášela, a přesto se tento odpor později vyvinul ve vášnivou lásku.

„Musím přiznat,” začala s trochou nervozity, „že od vašeho telefonátu, pane Sheridane, jsem zvědavostí bez sebe.”

„To já také, madam Bellochová, protože o vaší existenci jsem se dozvěděl teprve nedávno, a to jedině díky jednomu bystrému zaměstnanci, který mě na vaši návštěvu v mé kanceláři upozornil. Teprve s odstupem času si uvědomil, o koho šlo.”

I přes narůstající rozrušení se Mystere zakabonila při vzpomínce na deštivý den i na to, jak s ní zacházeli v domnění, že se jedná o ženu z ulice.

„Přijetí, jehož se mi dostalo od vašich zaměstnanců, pane Sheridane, bych nepřála ani tomu poslednímu z posledních.”

Zvedl ruce a rozmáchl je v bezmocném gestu.

„Musíte nám prominout, madam Bellochová, jestli se stáváme poněkud cyničtí ohledně některých návštěvníků. Váš příběh a příběhy těch, kteří dotírají na mé zaměstnance, se bohužel v mnohém podobají jako vejce vejci, pokud jsem dobře informován.”

„Dobře, takže raději přejděme rovnou k věci,” ozval se Rafe Belloch, jemuž se nelíbil směr, jímž se hovor ubíral. Jednoduše se podívejte na ten dopis.”

Chvějícími se prsty otevřela Mystere stříbrnou přezku na kabelce a vyndala sametové pouzdro, v němž opatrovala svůj poklad. Po vyjmutí dopis jemně uhladila na klíně.

„Kdysi dávno papír zvlhl, takže inkoust je na některých

místech rozmazaný,” vysvětlovala rozčileně, „obzvláště na konci, kde je podpis nečitelný.”

„Pochopitelně,” utrousil Sheridan s novým cynismem, což přimělo Rafea, aby zaťal ruce v pěst. Jedině Mysterein varovný pohled ho donutil, aby nedal průchod rozladění. V zápětí se však potutelně usmál, protože si uvědomil, že tak arogantně by nejspíš zareagoval i on.

Sheridan dopis přijal a příští dobré tři minuty s hlavou skloněnou k papíru v naprostém tichu studoval písmo. Za tím účelem dokonce rozsvítil i skvostnou lampu z bronzu stojící na rohu jeho stolu, aby měl více světla. Mystere, která ho sledovala s rostoucím nepokojem, téměř nadskakovala.

Konečně zvedl Sheridan oči a prozkoumal její tvář takovým způsobem, jako kdyby byl sochař a hodlal ji vytesat. V jeho temných hnědých očích se usadil téměř hněvivý výraz.

„Možná jste se vyvedla spíš po ženské části rodiny,” utrousil přemýšlivě, jakoby proti vlastní vůli. „S Maureen jsem se nikdy nesetkal ani jsem nepoznal žádné její příbuzenstvo. Po pravdě řečeno, na Sheridanovou máte příliš klasické rysy. Mara dokazuje, že v naší rodině se krásky vyskytují, ale ne vašeho typu.”

„Na Sheridanovou?” zopakovala Mystere nejistě.

Mužův tón nabyl nečekaně emotivního zabarvení. „Připouštím, že tenhle dopis jsem napsal bratranci Brandonovi já, zhruba tak před dvaceti lety, když jsem se poprvé domohl většího majetku.”

„Pak se můj otec musel jmenovat Sheridan!” Vyčkávavě pohlédla na Rafea. „Díkybohu! Konečně to vím!” Radost a dojetí, jež ji v tu chvíli zaplavily, byly nepopsatelné. Asi jako prudký vodní příliv, jež zničehožnic zaplaví pobřeží. „Konečně jsem někdo! Bram je někdo!” zaštkala a z celého srdce si přála, aby byl bratr v tu chvíli zde a mohl s ní sdílet nadšení.

„To Brendanova matka byla Sheridanová,” upřesnil Sheridan. „Pochopitelně že její jméno se sňatkem změnilo. Mé ne, protože Sheridan byl můj otec. Jediné, co potřebujete udělat, abyste dokázala, že jste Brendanova dcera, je říct mi vaše příjmení.”

„Dobře víte, že ho nezná!” ozval se Rafe popuzeně. „Slyšel jste to v telefonu, když jste spolu poprvé hovořili.”

Sheridan pomalu přikývl. Jistě, mám dobrou paměť, ale pokud se týká rodinných nároků, je potřeba předložit důkazy. Musíte dokázat, že bratranec Brendan byl skutečně váš otec. Teprve potom se stanete Sheridanovou se všemi právy a nároky z toho vyplyvajícími.”

„Podívejte se, Sheridane!” Zdá se, že Rafea to přestává se bavit. „Chápu vaši skepsi,ale

sám přiznáváte, že ten dopis jste napsal vy. To by snad mohlo stačit k uspokojení vašich požadavků.”

„Myslíte? Já například nevím, jak se můj dopis dostal do jejího vlastnictví.”

„Ale víte!” namítl Rafe rozhorleně. „Máte slovo mé manželky že její matka ho dala jí a bratrovi. Vy ale naznačujete, že ho ukradla, aby si mohla urvat kus z vašeho koláče!”

„Klid, pane Bellochu, není na místě se rozčilovat. Jistě byste chápal mou opatrnost, kdybyste věděl, o jak velký majetek se jedná.”

„Každý v tomhle městě si dokáže spočítat, že se topíte v penězích, pane Sheridane! Stačí se podívat na obchodní domy, které jste postavil pomalu na každém rohu, ale mluvme k věci: můj majetek je také značně rozsáhlý. Má manželka nepotřebuje vaše bohatství - ale rodinu.”

Sheridan se opět pokusil o nepatrný úsměv. „Zcela jistě říká pravdu - tedy řekněme alespoň to, co za pravdu považuje -, ale já nevím, kdo jí ten dopis dal, nebo jak k němu přišli ti, co jí ho předali. Kdyby mi mohla sdělit své příjmení, bylo by to pro mě dostačující.”

V nastalém tichu si Sheridan prohlížel Mystereino honosné oblečení. V telefonním hovoru mu vše vypověděla. Zároveň se snažila apelovat na jeho rozum, když vysvětlovala, že jako malé dítě si nemohla zapamatovat všechno.

„Život si s vámi zahrál krutou hru, má drahá. O štěstí se ve vašem případě dalo sotva hovořit.”

Mystereiny očí metaly blesky. „Vy muži jste všichni stejní!”

obvinila je zlostně. „Pod pojmem štěstí si představujete jedině peníze, ale já, na rozdíl od vás, stavím rodinu nadevše! Proto po celý život tak usilovně pátrám po Bramovi! Teprve pak přijde na řadu naše příjmení.”

„Pochopitelně. Ve vašem případě nejde o peníze, ale o čistou lásku,” shrnul Sheridan její řeč. V mužově hlase se sotva dal popřít náznak skepse, což Rafea opět vyprovokovalo k útoku.

„Nechtě si ty nanicovaté poznámky pro sebe, Sheridane, protože jinak budete mít co dělat se mnou! Já jsem tvrdší oříšek než ti červi, po kterých šlapete!”

Stáli proti sobě jako dva namyšlení kohouti, což Mystere donutilo, aby se mezi ně vložila. „Tak už toho nechtě! Chováte se jako malé děti!”

„Dobrá, přiznávám, že důvody madam Bellochové na mě udělaly příznivý dojem,” odvětil Sheridan smířlivě, „ale i tak potřebuji vědět něco málo o její rodině v Irsku. Vraťte se zpátky, až něco zjistíte například váš bratr by byl ideální, protože jako starší si bude pamatovat mnohem víc a já slibuji, že potom vás oba nechám legálně prohlásit za Sheridany.”

“Já tě varoval, že s tím chlapem bude těžké pořízení,” byla první Rafeova slova, když se ocitli na ulici. „Ale k čertu s těma jeho řečičkama! Ty jsi jejich příbuzná! Na to bych vsadil poslední dolar! Přiznal, že ten dopis psal on, a tím je to všechno jasné.”

Pomohl Mystere do kočáru a Wilsonovi poručil rozjet se dolů k Battery.

Ale Mystere zavrtěla hlavou. „Ne, on má pravdu. Nemůžu prokázat, jak a od koho jsem ten dopis dostala, a navíc, nikdo z nás neví, kde se nachází Bram. Od začátku jsi měl pravdu, Rafe.”

“Já? Jak to?”

“Jde o posedlost, s jakou jsem po Bramovi pátrala. Vím, že sis vždycky myslel, že je to ztráta času.”

Otočila hlavu, aby se nepřítomným pohledem zahleděla na kolemjdoucí choulící se ve studeném větru, zatímco z očí jí kanuly slzy.

„V tom nemáš pravdu.”

Uchopil ji za bradu a přinutil ji, aby k němu vzhlédla. „Staří

veteráni v otcově regimentu vždycky tvrdili, že muž je mrtvý až tehdy, když se na něj zapomene. Ty jsi bratra udržovala po celé ty roky v paměti živého a to ti nikdy nebudu mít za zlé.”

Rafeova slova, třebaže dobře míněná, vyvolala další příval slz. „Za vším byl Paul.” Teď už si tím byla naprosto jistá. „To on se postaral, aby Bram zmizel.”

Po krátké úvaze, kdy se Rafe dohadoval sám se sebou, zda se jí má svěřit, posléze poznamenal: „Minulé léto, tenkrát, jak ses ukrývala, jsem se Rillieuxe na to zeptal. Nejdřív ten ničema nehodlal nic přiznat, ale pak z něj vylezlo, že Brama prodal námezdnímu gangu. Chtěl, abys ty jediná dědila, kdyby se prokázaly vaše nároky.”

Mystere polil studený pot. „Dobry Bože!” zanaříkala.

„On mě nechal, abych celá ta léta pátrala, i když věděl, že to k ničemu nepovede! Nu, alespoň jsem měla nějakou naději, k níž jsem se mohla upnout. Už nikdy nebudu schopná ho najít, Rafe.”

Poslední slova se rozplynula v přerývaných vzlycích. Přitiskla se k manželovi a dala se do usedavého pláče.

„Nic není ztraceno, Krásko,” šeptal jí do ucha, aby ji utěšil. „Na slzičky je vždycky času dost.”

Pohlédla na něj opuchlýma a zarudlýma očima. „Nevím, co by se s tím dalo dělat, protože mě už nic nenapadá.”

„Pro tvou informaci, já jsem ten problém předal jednomu z nejbystřejších lidí, co znám,” ujišťoval ji.

„Samu Farrellovi?”

Rafe přikývl.

„Snad mi nechceš naznačit, že Sam ví, kde se Bram nachází… “

„To ne, Sam to neví, ale našel člověka, o němž je přesvědčen, že by byl schopen Brama najít. Vzal jsem si volno z kanceláře, a zrovna teď tě k němu hodlám zavézt. Tvého bratra najdeme.”

V nevěřícím úžasu na něj hleděla. Jestli se ještě občas zaobírala úvahami, zda ji skutečně miluje, tak teď už ani v nejmenším o jeho lásce nepochybovala. Aniž uvažovala o tom, co dělá, vrhla se mu do náruče a zběsile ho začala líbat.

„Měli mě varovat,” mumlal jí Rafe do vlasů.

„Proč?”

„Že mi uloupíš i srdce. Miluju tě, moje Maskovaná krásko!”