Meagan McKinney

Polibek ďábla

Říjen 1855

Pomsta je pokrm, který nejlíp chutná za studena…

Prolog

Pánův dům na Piccadilly byl elegantní, drahý a aristokratický. Zdaleka však ne úchvatný. Holland Jones jen stál před barokní tepanou železnou bránou čísla 181 a vrtěl hlavou.

Bylo to dokonalé sídlo pro jedenáctého markýze z Powerscourtu. Georgiánská stavba z červených cihel sira Johna Soanea proslula sešlostmi důvtipných a krásných, básníků a antikvářů. Ty tři roky, co zde markýz žil, se mu tady dobře dařilo - aspoň to tak vypadalo. A ty tři roky byl markýz šťastný - totiž, pomyslel si Holland, pokud se na nesmiřitelných rysech Ivana Comeragha Tramorea, jedenáctého markýze, vůbec někdy dalo štěstí postřehnout.

Holland se naposled podíval na dům skrz mříže. Jeho postavení správce majetku Powerscourtu bylo dědičné, Holland se ale stejně pokaždé přistihl, jak se děsí jakéhokoliv setkání se svým relativně novým, přece však už proslulým pánem. Markýz byl ke svým zaměstnancům vždycky civilní, ale Holland se pro svůj osobní klid raději vyhýbal ledovým odmlkám a černým, chmurným pohledům, jimiž byl markýz známý. Dneska se jim chtěl Holland vyhnout ještě víc než jindy, protože poprvé od té doby, co byl u nového markýze, přinášel špatné zprávy. Vzhledem ke svým povinnostem však Holland Jones neměl jinou možnost než vstoupit do čísla 181 a informovat markýze o současném stavu jeho jmění.

Markýz ho očekával. Když mu majordomus přidržoval dveře, uslyšel Holland dole pod schody zvonit zvonky - bezpochyby aby přinesli brandy. Vzhlédl a uviděl nad schodištěm služebnou, rozsvěcující plynové lampy na večer.

„Nejspíš je v knihovně?” obrátil se Holland k majordomovi a unaveně si promnul oči pod brýlemi.

„Hrrrumf… Áno prosím,” odtušil majordomus, odkašlal si a zvedl bradu jediným nacvičeným pohybem.

„Nemusíte se obtěžovat ukazovat mi cestu, dobrý muži.” Holland pohlédl na mahagonové dveře do knihovny. „Postavím se té bestii sám,” dodal si polohlasem pro sebe a vykročil po černé mramorové podlaze. Na chvilku se zastavil, přejel si prstem po naškrobeném límci, pokrčil rameny a vstoupil do markýzovy bašty.

Světlo a shon v hale byly v ostrém kontrastu s atmosférou uvnitř knihovny. Svazky v kožených deskách pokrývaly všechny čtyři stěny ve vyrovnaných řadách, dokonce i zadní stranu dveří, jimiž Holland vstoupil. Těžké červené sametové závěsy byly zatažené, aby okny netáhlo. Jediné světlo vycházelo z malého, veselého ohníčku v krbu. Plameny ozařovaly obrovské zlaté střapce na záclonách a také neúsměvnou markýzovu tvář.

Nepoučitelného Hollanda jako pokaždé znovu zarazila nepatřičnost toho, jak markýz v tomhle prostředí působil. Ivan Tramore byl z těch mužů, které by člověk očekával na středověkém rytířském klání, určitě se ale nehodil do pokoje plného knih. Lip by mu slušelo brnění, a to německé brnění, pomyslel si Holland nezdvořile, připomínaje si přitom jednu obzvlášť zlověstně vyhlížející zbroj, kterou kdysi viděl v Královniných sbírkách. Ano, černá ocel by Ivanu Tramoreovi slušela daleko líp než tmavé kalhoty a civilizovaná hedvábná vesta s kašmírovým vzorem, které měl na sobě. Holland věděl, že on sám se k panskému životnímu stylu hodí lépe než velký markýz. Tahle myšlenka mu ale přinášela málo klidu.

„Jste velmi laskav, že jste mě přijal, mylorde.” Holland počkal, až bude kývnutím vyzván, aby usedl do klubovky vedle markýzovy. U krbu zvedli dva obrovští žíhaní mastifové hlavy z koberce a zadívali se na návštěvníka. Holland postřehl jejich nepřívětivý výraz a usedal do křesla obzvlášť ostražitě.

Jak bylo pro markýze typické, vynechal všechny uvítací fráze a pokračoval rovnou k věci. „Tak byl jste tam?”

„Ano,” odpověděl Holland s obezřelým pohledem.

„A?” Markýz na něj ostře pohlédl.

„A.” Holland se napřímil, přiměl se čelit zuřivosti svého pána zpříma. „A jak se dalo očekávat, je hrad v troskách. Jakožto správce majetku Powerscourtů vám z celého srdce doporučuji, abyste se tam nestěhoval.”

Holland jukl na markýze zamženými brejličkami. Markýz zřejmě přijímal tu zprávu celkem dobře. Ivan Tramore byl dlouho zticha, a jak to u něj Holland už často ve chvílích hlubokého zamyšlení pozoroval, třel si pravou tvář. Kdysi v minulosti si na ní opatřil úhlednou jizvu po sečné ráně a při pohledu na jeho tvrdý orlí profil Holland nepochyboval o pravdivosti všech řečí o vdovách a debutantkách, co se vrhají Tramoreovi k nohám, tolik uchváceny právě touhle jizvou. Takové ženské nejspíš přečetly moc šestákových

rytíren, pomyslel si opovržlivě, neboť nepochyboval ani o tom, že markýzův zuřivý výraz zahnal přesně stejný počet žen na útěk.

„Co myslíte, kolik to bude stát? Dát hrad do pořádku.” Markýzův hluboký hlas vytrhl Hollanda ze zadumání.

„Hodně, mylorde. Těžké peníze. Jak se říká, tapety jsou tam rozežrané od krys.”

„Mám tolik? Mám tak těžké peníze, abych dal hrad do pořádku?”

„Mylorde, vaše jmění se přinejmenším ztrojnásobilo od té doby, co jste je zdědil. Myslím, že to ve skutečnosti byly vaše investice do železa.”

„Takže mám dost,” přerušil ho markýz netrpělivě.

„Tak jest, mylorde.” Holland si posunul brejličky na čelo a štípal se do kořene nosu, jako by zaháněl bolení hlavy.

„Dobře.” Markýz vstal a opřel se loktem o krbovou římsu, když předtím pokynul Hollandovi, aby zůstal sedět. „Ještě jednu věc bych od vás chtěl zařídit.”

„A co je to, mylorde?” Holland zvedl hlavu a nechal si brejličky spadnout zpátky na nos.

„Slečna Alcesterová. Chci jí zarazit kapesné. Po vyplacení apanáže na příští měsíc už nedostane žádné peníze.”

Holland stěží dokázal uvěřit tomu, co slyšel. „Ale když dovolíte, mylorde, právě jste mě poslal do Nodding Knollu, abych zkontroloval, jak se jí daří.”

„Poslal jsem vás zkontrolovat stav Powerscourtu.” Markýzovo prohlášení bylo neochvějné.

„Ano, ovšem, mylorde. Ale Nodding Knoll je hned pod hradem. Soudil jsem, že chcete, abych učinil obvyklé diskrétní dotazy stran blaha slečny Alcesterové.”

„A co jste o ní těmi dotazy zjistil?”

Holland se podíval na Tramorea, ale markýze upoutalo cosi v ohni, a tak měl hlavu odvrácenou.

„Elizabeth Alcesterové se vede dobře. Prostě dobře, podle toho, co jsem si dal dohromady z klepů.” Holland přimhouřil modré oči. „Smím-li se zeptat, mylorde, proč jí musíme přestat platit? Ačkoliv jsem formálně nikdy nebyl představen té dívce ani její rodině, musím říct, že od vás bylo velmi vznešené, že jste jí pomohl v nesnázích. Zvlášť když jste ji pět let neviděl.”

Markýz prudce zvedl hlavu. „Vy nemáte co spekulovat o mých vztazích.”

„Ne, mylorde,” konejšil ho Holland. „Já vůbec nespekuluji, zejména protože vím, že slečna Alcesterová byla ještě děvčátko, když jste na ní naposled spočinul pohledem.”

„Přesně tak.”

Prohlášení to bylo břitké, a přece jeho spodní tón bůhví proč připadl Hollandovi podivně svíravý.

Začal znovu, tentokrát pomaleji. „Ale s odpuštěním, můj pane, vím, že Alcesterovi měli dost nedůstojnou minulost, a je pravda, že sousedky povídají o Elizabeth Alcesterové spoustu drbů; ale stejně za ty tři roky, co jsem jí vyplácel peníze, utrácela je slečna Alcesterová pouze pro svou rodinu. Jsem si vskutku - jistý, že si ta dívka celá léta nekoupila nové šaty.”

„Tím líp,” odvětil markýz odměřeně, „já jí chci ale napsat dopis se sdělením, že chudinka ,prateta Sophie’ v Paříži zemřela a odkázala všechny své guineje Muzeu praktické geologie, nebo co si vyberete. Sdělím jí, že příštím měsícem její penze končí.”

„Můj pane, jsem si jistý, že máte dobré důvody proč přestat podporovat slečnu Alcesterovou. Ale je třeba brát ohled i na její rodinu. Její bratr je ještě dítě. A zapomněl jste, že sestra slečny Alcesterové je slepá?”

„Nezapomněl jsem na nic, co se týká Elizabeth Victoriny Alcesterové ani její rodiny. O tom vás mohu ujistit.” V markýzových tmavých očích zaplálo. Když se na pohled trochu uklidnil, změnil téma hovoru. „Kdy bude hrad hotový?”

„Je na něm spousta práce,” řekl Holland. „Může trvat celé měsíce.

„Jak to napsal desátý markýz ve své závěti, odkdy mohu žít v Powerscourtu?”

„Tři roky po jeho smrti, mylorde…, jak dobře víte.” Holland si založil ruce. Bylo obecně známo, že Ivan Tramore je parchant. A obecně známo také bylo, že uplynulých dvacet a něco let svého života se Tramore protloukal jako stájník, a ještě k tomu na sousedním statku. Tramore dokonce odmítl i tu pochybnou poctu být sluhou ve stínu Powerscourtu. Předchozí markýz zacházel se svou ratolestí jako s žebrákem, co ho člověk na tržišti odkopne z cesty. Ale stejně, navzdory tomu byl Tramore odjakživa příliš děsivá postava, než aby ho někdo litoval.

Hollanda stále znepokojovalo, že se Tramore nikdy nezmiňoval svém otci jinak než jako o desátém markýzi. Nehlásil se k svému původu ani teď, tři roky po převzetí celého dědictví, jež by bylo mělo

připadnout markýzovu legitimnímu synovi. Tramore měl bohatství postavení, scházelo mu jen jedno: vědomosti. A říkalo se, že hned jak převzal dědictví, přečetl každičkou knihu v otcově knihovně. Jako by se chtěl ujistit, že jedenáctému markýzi neuniklo nic z toho, co věděl desátý markýz.

„Už jsou to tři roky a něco, ne?” Markýzova tvář se stáhla jakýmsi potlačeným citem.

„Ano, mylorde,” odpověděl Holland nejistě.

„Jonesi,” trápil ho Tramore, „připomeňte mi, proč bylo stanoveno, abych čekal tři roky?”

Holland se střetl očima s markýzovým vyrovnaným pohledem. Když Ivan Tramore zneužíval jednostranně své nesmírné moci, dokázal tím lidi znepokojovat. Byly chvíle, kdy Holland přísahal, že to toho chlapa baví víc než ženské. Tohle byla přesně taková chvilka.

„Je mi zatěžko uvěřit, že by vám taková věc vypadla z paměti, mylorde.”

Tramore mlčel.

Vida, že se z toho jen tak nevykroutí, začal Holland zdráhavě: „Váš ot. pardon, myslím desátého markýze, stanovil lhůtu tří let, protože nechtěl, abyste. mám za to, že přesná formulace byla „šlapal po jeho hrobě, dokud nebude jisté, že jeho tělo vychladlo’.”

Markýz se temně zasmál. Jeho snědá, hezká tvář se prosvětlila vášní, o níž si byl Holland jist, že by se jeho řádných anglických školáckých rysů nikdy ani nedotkla. A nevěděl, má-li cítit úlevu, nebo závist.

„Ptám se vás, člověče, když jste byl na Powerscourtu, byl už desátý markýz studený?” Tramoreovy oči se temně třpytily.

„Ano, mylorde. Zcela ledový, soudil bych, vzhledem k tomu počasí, co tam na severu mají.” Holland vstal ze svého křesla v naději, že nepříjemná návštěva už skončila.

„Pak chci, aby byly práce na Powerscourtu hotovy co nejdřív. Mám v plánu se tam za měsíc usídlit.” Markýz přistoupil ke dveřím a podržel je Hollandovi otevřené.

„Jeden měsíc! Mylorde, nemohu mít jistotu, že se to dá za takovou dobu stihnout!”

„Desátý markýz se nám v hrobě nerozehřeje, Jonesi.”

Hollandovi naskočila husí kůže. „Ano, mylorde.” Ten Tramore je ale parchant, pomyslel si neelegantně, když vstupoval do světla haly. A umí se postarat, aby na to nikdo nezapomněl.

„Jonesi!” Markýz vyšel za ním, ještě než majordomus otevřel domovní dveře. „Vaše rodina spravuje majetek Powerscourtu - jak

dlouho?”

„Šest generací, mylorde.” Podruhé toho dne Hollanda napadlo, jestli by neměl hledět stát se raději lékárníkem jako jeho bratr.

„Aha. Takže vy jste jediný člověk, který má kvalifikaci, aby pro mě tohle udělal, Jonesi. Odvedete tu práci, a až ji dokončíte, budete za ni bohatě odměněn, to vám slibuju.” Markýz se náhle usmál a potřásl mu rukou. „Na shledanou za měsíc v Powerscourtu.”

„Ano, mylorde.” Úplně zpitomělý Holland se nechal vyprovodit ze dveří. Příliv a odliv se vystřídaly, jako když luskne prsty. Místo vyhrožování udělal markýz něco mnohem horšího. Dal mu důvěru. Holland už věděl, že bude muset vrátit Powerscourtu jeho starou slávu za absurdní čtyři týdny, jinak přijde o čest.

Zahloubán nad otázkou, jak vůbec dokáže splnit úkol, který měl před sebou, dal se na pochod a chmurně kráčel po Piccadilly směrem k Pall Mali a klubu Carlton.

Když Holland odcházel, neuvědomoval si pohled, který ho sledoval. Markýz v knihovně odhrnul jeden díl sametového závěsu a podíval se z okna. Jeho dech se srážel na studené okenní tabulce, dokud se z Jonese nestal pouhý stín pod pouličními lampami. Teprve pak markýz spustil drapérii, až se zas uzavřela.

Jakoby zneklidněle si přejel Tramore kotníky prstů po jizvě na líci. Ruka mu ale okamžitě klesla, když se ozvalo tiché zaklepání na dveře.

„Kdo je to?” zeptal se rázně.

„Paní Myersová, pane.” Ve dveřích se objevila hlava korunovaná kanýrkovým čepečkem. Boubelatá hospodyně vcházela s podnosem v rukou.

„Odneste to všechno, paní Myersová. Už je pryč a já se nepotřebuju občerstvit.”

„Ach, promiňte, pane. Víte, všechna děvčata čistila lampy a nebylo, kdo by servíroval. Proto jsem se s brandy tak zpozdila. Musela jsem přijít sama, místo abych poslala panskou.” Hospodyně s politováním zavrtěla hlavou tak prudce, že nebýt mohutných stuh pod cherubínskou bradičkou, byl by jí čepec ulétl z hlavy.

„To je v pořádku.” Jako by byl zvyklý, že hospodyně zpravidla koná v rozporu s jeho přáním, markýz ani nevzhlédl, když vstoupila

do knihovny. Prošla kolem něj s karafami a sklenkami na podnose. Pod černými šaty a naškrobenou bílou zástěrou jí žíněná krinolína praskala při každém kroku, který udělala směrem ke krbu. Když došla k páru klubovek, postavila podnos na mahagonový kulatý stolek.

„Tak. Stejně vám tady to pití nechám. Pro případ, že byste si chtěl dát skleničku.” Obrátila se. „Ještě něco, než půjdu?”

„Ano.” Markýz zvolna zvedl pohled k jejím očím. „Rád bych dnes večeřel ve svém pokoji. A budu mít společnost, takže bych měl rád prostřeno pro dvě osoby.”

„Velmi dobře, pane.” Výraz paní Myersové však hlásal, že to vůbec není velmi dobře.

„Špatné zažívání?” otázal se markýz.

Hospodyni spadla brada, pak se prudce vzpamatovala. „Nic takového, mylorde! Hned se postarám, aby bylo všechno, jak si přejete!” Zamířila ke dveřím.

„Vy s tím nesouhlasíte, viďte?”

Při té nečekané otázce se paní Myersová k němu prudce otočila.

„Co?”

„Vy nesouhlasíte s mými. přítelkyněmi, viďte?” Markýzova mohutná postava dopadla na nedalekou pseudogotickou pohovku. „Rozhodně není na mně, abych souhlasila nebo nesouhlasila s čímkoliv, co děláte, pane.”

„Ale jděte, a kdyby bylo na vás, tak byste nesouhlasila, že ne?” Založil si ruce na hrudi s výrazem nonšalance, přece však jeho temný pohled přibíjel hospodyni k podlaze.

„Já věřím na manželství, mylorde.”

„Aha.” Markýz o tom chvilku uvažoval.

„Ještě něco, pane?”

„Překvapilo by vás, kdybyste zjistila, že sdílím vaše pocity?” „Jaké pocity?”

„Že i já věřím na manželství.”

„Ne, mylorde, já bych tomu věřila.” Paní Myersová sklopila hlavu. „Situace vaší matky vás pořád ještě bolí, jen kdybyste si to přiznal.”

Tramore ztuhl nad upřímností hospodyně. „Tak dost, paní Myersová. Zacházíte moc daleko.”

Ačkoliv by ji měla markýzova reakce zastrašit, vychrlila hospodyně místo toho další nežádaný názor. „Možná máte pravdu, lorde Ivane, já vás ale znám celý život a pamatuju si, jak vám umřela matka. A viděla jsem, jak tvrdý a zamlklý začne být malý kluk, když

zjistí, že už nemá jiný domov než ulici.” Když domluvila, čekala na markýzovu reakci.

„Chápu,” vypravil ze sebe Tramore s obtížemi.

Hospodyně se konečně zatvářila ustrašeně. „Odpusťte mi, mylorde,” zašeptala. Pak se rozhlédla po místnosti, jestli něco nepotřebuje. „Mám vám sem po děvčeti poslat další uhlí do krbu, nebo je to všechno?”

„Ne, můžete jít.” Sjel ji posledním nepřívětivým pohledem, pak se odvrátil.

„Děkuju, pane.” Paní Myersová zamířila ke dveřím, než ale vyšla, zarazila se na chvilku a vypadala, jako by chtěla něco říci.

„Zapomněla jste na něco?” všiml si toho Tramore.

„Nejsem tu od toho, mylorde, abych povídala takové věci., ale jestli můžu, tak vy nejste zlý člověk. Nejste zlý člověk a doufám, že jednou najdete dámu, co vás o tom dovede přesvědčit.” Náhle, jako by se rozpomněla, co by ji mohl takový výbuch stát, napřímila se a dodala: „Prosím za prominutí, mylorde.”

„Neblázněte.” Markýzova tvář byla tak stažená nevyjádřeným citem, jako by byla vytesána z mramoru.

„Mohu odejít?”

„Ovšem.”

Ticho v místnosti bylo jako z olova a čelo paní Myersové se znatelně rozjasnilo, když za sebou konečně mohla zavřít dveře.

V knihovně se však markýzovo čelo zachmuřilo mnohem víc. Měl něco na srdci. Přejel si kotníky prstů po jizvě, ale jen dvakrát. Pak vstal a sám vykročil ke dveřím.

Vyběhl do schodů po dvou. Prošel prvním poschodím, kde už mu pokojské připravovaly na večer apartmá na pravé straně. Prošel druhým poschodím, kde měla své pokoje většina domácího služebnictva. Zastavil se však až na obrovské půdě, zabírající třetí podlaží. Diskrétně za sebou přivřel dveře.

Tramore se rozhlédl, jediné světlo mu poskytovala svíčka, sebraná v poschodí služebnictva. Trvalo mu dlouho, než našel cestu. Změtí polámaných francouzských křesílek, trouchnivějících alžbětinských truhlic a polámaných zlacených zrcadel - celá historie starého majitele - kráčel ve vlastních šlépějích v prachu, až došel k tomu, co hledal. Bylo to obrovské plátno; horní okraj rámu sahal Tramoreovi dobře po bradu. Přes obraz visel šedý plátěný přehoz. Když jej stáhl, oblak prachu roztančil světlo svíčky na portrétu mimořádně krásné ženy.

Byla mladá, ale ne tak mladá, aby si neuvědomovala, jak působí na lidi, zvláště na opačné pohlaví. Oči měla zvláštní a výrazné. Byly křišťálově modré a lemované hustými řasami, nebyla v nich však upejpavost, to rozhodně ne, protože její výraz byl nadmíru přirozený. Zdálo, jako by v nich dlel jakýsi příslib anebo tajemství, které sama zcela neodhalila, natož pak aby je vyzkoušela na světě kolem sebe. Jednoho dne však pochopí, že tohle tajemství bude srážet muže na kolena.

Ne však jedenáctého markýze.

Stál před ní, tvář napjatou ve světle prskající svíčky. Nevyzpytatelný výraz jeho obličeje měl stejně blízko k nenávisti jako k lásce, stejně blízko k radosti jako k bolesti.

Zvolna natáhl ukazováček a začal jím objíždět obrys dívčiny pevné, sladce zaoblené brady Přejel prstem výš k nosu, který byl mírně nafoukaný, ale také uličnický. Dotkl se palcem spánku s vlasy jako len a sledoval jednu stříbřitě plavou kadeř až ke rtům, kde roli badatele opět převzal ukazováček. Jeho poslední dotek byl určen křivce dolního rtu, podobné okvětnímu listu růže, a jako by to bylo na něj skoro přespříliš, zavřel oči.

„Lisso,” vypravil ze sebe sevřeným hlasem. Prudce otevřel oči, ale byl v zajetí, žasl nad dívčinou ženskostí. Neboť v té byla stejně zranitelná jako mocná.

Sklonil se a setřel prach z mosazné plakety na dolní části rámu. Jméno plavovlasé dívky na ní bylo vyryto okrasným písmem. Stálo tam: Slečna, Elizabeth Victorine Alcesterové zNoddingKnollu 1850.

Napřímil se a vrhl na portrét poslední jiskrný pohled. Potom, jako by si byl plně vědom vlastního šílenství, pohodil tmavou hlavou a zasmál se. Ukončil tento zvláštní požitek tím, že prudkým škubnutím znovu zakryl portrét plátnem. Opustil půdu bez ohlédnutí.

O něco později téhož večera zastavil před markýzovými dveřmi zlatě zdobený lehký kočár, koleska od Fanny Kimbelové. Krátce po osmé začala padat jemná mlha, ale Fanny vždycky dohlédla na to, aby její dívky byly dobře zaštítěny proti rozmarům počasí. Když kráska vystoupila z kůží čalouněného kočáru se saténovými záclonkami, stačilo jen, aby si trochu přitáhla k tělu liščí kožich, který ji hřál i nadále. Ke dveřím to bylo jen pár kroků a zanedlouho už byla uvnitř, v osvětlené hale, kam ji vpustil markýzův majordomus.

Nahoře ve svých pokojích čekal markýz. Tramore se na ten večer oblékl do černého žaketu a kalhot, ve kterých vypadal jako ztělesněný šlechtic, bohatý a disciplinovaný. Tmavomodrá hedvábná kravata

kolem naškrobeného límce poněkud narušovala strohost jeho oděvu, stejně jako fulárová vesta téže barvy, kterou bylo vidět při okrajích kabátu.

Čekal v předpokoji se sklenkou brandy, pohodlně usazený v ušáku. Když zaslechl kroky návštěvnice, obrátil hlavu ke dveřím.

Nejdražší dívka paní Kimbelové vplula do Tramoreova příbytku na vlnách krinolíny a parfému. Roseanne byla nádherné stvoření, od dokonale upravených leskle hnědých kučer až po drahé bílé saténové střevíčky. Ve své prachově modré róbě z hedvábného moaré byla ztělesněním elegance. Živůtek měla svůdný a přece vkusný, pas útlý, ne však vyumělkovaně.

„Jmenuju se Roseanne, mylorde. Paní Kimbelová říkala, že potřebujete společnost.” Roseanne naklonila hlavu k markýzovi. Tramore pozvedl rty v arogantním pousmání a vstal, aby ji uvítal. Stačil jediný pohled, aby majordomus Biddles zavřel dveře a nechal je o samotě.

„Doufám, že vám počasí příliš neznepříjemnilo cestu.” Tramore postavil sklenku.

„Dnešní večer mi nemohlo znepříjemnit nic, mylorde.” Roseanne přimhouřila šedé oči. Očividně ji potěšila Tramoreova temná pohlednost a ještě víc jeho štíhlá, ramenatá postava.

Markýz ji rovněž hodnotil pohledem. V jeho očích však bylo méně vášně; jiskru jim propůjčoval jenom záblesk chlípnosti. „Fanny má skvělý vkus,” poznamenal nakonec.

„Paní Kimbelová se rozhodla poslat dívku, která by vás potěšila.” Roseanne k němu přistoupila a přiložila mu prst na jemně vykrojené rty. „A to já dovedu.”

Tramore odvrátil pohled, ve tváři Adonise měl vrytou touhu a nezájem současně.

Roseanne nešťastná z jeho náhlé lhostejnosti ho políbila. Stoupla si na špičky, položila mu měkké dlaně z obou stran té tvrdé tváře a přitáhla si ji dolů ke svým rtům. Ačkoliv Tramore jen málo spolupracoval, stejně to byl nanejvýš důvěrný polibek. Alespoň Roseanne potom jako by dost hladověla po dalším. Markýz z ní nespouštěl pohled, oči zastíněné těžkými víčky, ale bdělé.

Zašeptala: „Nemusíte být tak odtažitý, mylorde. Za takového deštivého večera, jako je dneska, rozhodně ne. Slibuju vám, že to bude daleko lepší, když se ode mě necháte zahřát, než kdybyste šel sám do studené postele.”

Sjel pohledem dolů. Roseanne už mu rozepínala vestu. Pak vklouzla rukama pod jeho kravatu, aby mu rozepnula košili. Teplá dlaň vnikla pod plátno a masírovala mu tvrdou, zarostlou hruď.

„Ty jsi ale nenasyta, viď, maličká?” řekl bezvýrazně. Tramore položil ruku na její a přiměl jí ustat. Neodstrčil ji ale.

„Měl bys být taky, lásko.” Olízla si měkké, plné rty. „Fanny říkala, že už vám neposlala dívku celé měsíce, mylorde. Měsíce…” Horce zašeptala: „Opravdu je to tak dlouho? Bože můj, co to budeš za zuřivého býka.”

Pozorovala ho. Tramore jen přihlížel, jako by se ve skutečnosti snažil ubránit jejímu kouzlu. Žár v jeho očích byl tím jediným, co jí prozrazovalo, že se mu to tak dalece nedaří.

Začala znovu šeptat.

„Víte, že jsem uprosila Fanny, abych sem dnes večer směla přijet já? Ráchel, co tu byla před třemi měsíci, na tu noc s vámi ještě nezapomněla, mylorde. Pořád povídá, jak to bylo skvělé.” Bez dechu zopakovala: „Skvělé.”

Tramore odvrátil pohled od jejích očí a sjel jím dolů, k její hrudi, kde několik mahagonových kadeří spočinulo v dráždivém neladu. Zvedl jednu loknu a pohrával si s ní v silných prstech.

Při pohledu na to se Roseanne kradmo usmála. Její chladný milenec začíná roztávat.

„Mylorde, učesala jsem si vlasy jen pro vás. Líbí se vám?”

Tramore se cynicky usmál.

„Jsou navoněné, mylorde. Myju si vlasy v růžové vodě. Tady, přivoňte si.” Zavedla mu ruku, v níž držel její kadeř, k nosu. Za okamžik vzdychla. „Nelíbí se vám to?”

„Líbí.” Pustil kučeru.

„Tak se vám líbí moje vlasy?” Roseanne by pokračovala, ale shledala, že jí markýz začíná rozepínat na zádech šaty. Když znovu vzhlédla, pocítila na rtech jeho divoký, netrpělivý polibek. Ačkoliv bylo její odění dost složité, dařilo se mu svlékat ji - kousek po kousku. A ona se zajíkla rozkoší pokaždé, když se jí Tramoreovy ruce dostaly zas o něco blíž k pokožce.

Zanedlouho byli oba nazí na markýzově nádherné posteli s nebesy. Hřál je oheň, praskající v krbu, Roseanne se ale stejně chvěla, neboť pocítila, jak jí po páteři proběhlo zamrazení rozkoše, pokaždé když přejela dlaněmi po markýzově tvrdém, svalnatém těle. V okamžiku hravosti štípla Tramorea do jedné ploché bradavky. Chtěla

vidět, jak se usmívá, a když pozvedl jeden koutek úst v úšklebku, nadchlo ji to tolik, že mimoděk zabloudila rukou k jeho tváři, té zjizvené. Chytil ji dřív, než se jí stihla dotknout. Jeho sevření bylo tvrdé, jako ze železa.

„Co je, mylorde?” zašeptala ustrašeně při pohledu na to, jak mu v černých očích vyhasíná světlo.

„To ne.”

„Když se vás nesmím dotknout tam, tak kde tedy?” „Tady,” zamručel a vedl jí ruku dolů.

„Aha,” řekla tiše a obemkla jej dlaní. Vrhla na něj stydlivý, záhadný úsměv, neboť věděla, že ve flirtování se vyzná, vyděsila ji však jeho reakce. I když byli propleteni v nejdůvěrnějším ze všech objetí, zdál se teď markýz neskutečně vzdálený a naprosto nedosažitelný. S výrazem, z nějž jasně vyplývalo, že mu jde jen o jediné, ji políbil. Ačkoliv jí jeho jazyk bral dech, Roseanne měla náhle strašný pocit, že proslulý lord Powerscourt je zoufale zklamaný tím, že má v náruči ji a ne nějakou jinou ženu.

Část první

Měli bychom pochybovat, zda žena, které je lhostejné ke svému zevnějšku, je vůbec ženou. V každém případě to musí být buď zatvrzelé povaha, nebo dědička nesmírného jmění, nebo prvotřídní kráska - nebo se aspoň za něco z toho považovat.

HONORÉ DE BALZAC Čtvrtletní revue, březen 1847

kapitola 1

Jestli si bude muset vzít na sebe ještě jednou ten hnědofialový spencr, tak se rozbrečí. Lissa Alcesterová stočila azurové oči k odpornému kabátku, který teď ležel na její posteli. Sáhla po něm, pak ale odtáhla ruku, jako by ji skutečně děsila možnost, že si ten kus oděvu obleče.

Kdysi býval mimořádně pěkný. Byl střižený z drahého francouzského bombasinu a skvěle vypracovaný. Jenže ho dostala v době, kdy pro ni slova jako „drahý” a „přepychový” neměla žádný skutečný význam. Kdy luxus natolik ovládal její život, že si jej sotva uvědomovala a ani ji nenapadlo, že bude jednoho dne’bez něj.

Teď už si Lissa stěží dokázala vzpomenout, kdy byl ten spencr vyroben. Měla však podezření, že už je to dávno, protože suše zaznamenala ty mnohé popuštěné švy tam, kde se musel povolovat v prsou. Brala na vědomí rovněž otřepaný límec a černou strojovou krajku, která k němu byla přistehnuta, aby zakryla jeho obnošenost. A co víc, rukávy spencru byly příliš krátké a pas, i když stále ještě dobře padl, vzadu vyjížděl nahoru, takže si tam soustavně musela sahat a kontrolovat, jestli jí nevykukuje bavlněná košile.

Lissa se v zoufalství odvrátila. Myšlenky se jí však trochu rozjasnily při vzpomínce na důvod, proč jdou dneska ráno s Evvie ven. Do Bishopova kupectví s největší pravděpodobností už došla pošta od pratety Sophie. A tenhle měsíc možná, jako už tolikrát, když něco potřebovaly, dostanou trošku navíc. Třeba to bude stačit i na nový spencr, pomyslela si.

„Lisso! Pojď se podívat! Nasadila jsem si ho správně?” Uslyšela sestřin hlas, ozýval se ze salónku. Bez dalšího uvažování si Lissa navlékla obnošený spencr přes košili a zapnula si kostěné knoflíčky až ke špičce, kterou byl vpředu ukončen. Pak zamířila dolů po úzkém schodišti domku.

Lissina mladší sestra Evelyn Grace seděla na omšelé modré pohovce u kamenného krbu. Když Lissa vstoupila do pokoje, něžně se na ni usmála. Evvie vzhlédla, ale její pohled ji nikdy tak docela nenašel. Bylo zřejmé, že je slepá, víčka však neměla zavřená, ani nezakláněla hlavu při každém zvuku, jak tomu bývá u těch, kdo se bez zraku už narodí.

Tragédie ji postihla na konci dětství, a proto teď měla oči dokořán otevřené, jiskřící nedočkavostí, pátrající po něčem, co nikdy neuvidí.

„Ach Evvie, vypadá nádherně!” Lissa si sedla vedle ní na pohovku a zkoumala práci sestřiných rukou. Evvie si posadila na vršek své tmavé hlavy malý čepeček, posetý fialkami, nanejvýš umělecky. Tmavé, nádherné vlasy už měla spletené, upravené a úhledně zastrkané pod stejně černou ozdobnou síťku.

„Letos se nosí trošku dozadu, pokud vím.” Lissa si ji ještě chvilku zkoumavě prohlížela a pak jí posunula čepec o centimetr dál do týla, takže úzký zvlněný okraj hezky rámoval Evviinu pěknou oválnou tvář.

„Ach Lisso, neměly jsme ho kupovat… ale vypadám -?”

„Nádherně! Vypadáš nádherně! A stojí to do posledního šestáku za to.” Lissa zmáčkla Evvii prsty. Vypadala opravdu nádherně. Jen ji mrzelo, že se na sebe sestra nemůže podívat do zrcadla.

„Byl dost drahý,” poznamenala Evvie.

„Nesmysl,” prohlásila Lissa. „Kromě toho mám pocit, že prateta Sophie bude tenhle měsíc zvlášť velkorysá. Zvládneme to docela dobře.”

„Ach, to doufám. Ty taky ledacos potřebuješ, Lisso.” Evvie se zachmuřila, když si navlékala rukavice. „Máš na sobě. ten spencr?” zeptala se, jako by to byla ta nejděsnější myšlenka na světě.

Lissa se zasmála. „Ano, ale určitě budu mít brzo nový.” Nechtěla, aby si Evvie připadala kvůli čepci ještě provinileji, a tak kvapně změnila předmět hovoru. „Kde myslíš, že teď zrovna je?”

„Kdo?”

„Prateta Sophie.” Lissa si navlékala černé kožené rukavice. Zatvářila se zasněně. „Napíše její právník, že cestuje po Nilu? Nebo popíjí café au lait v nějaké pařížské kavárně? Jaká ta musí prožívat dobrodružství! Škoda že jsme se s ní nesešly nebo aspoň o ní neslyšely dřív, než matka a otec…” Odmlčela se. Tak strašně nerada o tom mluvila! „Odešli,” dořekla.

„Ty hodně přemýšlíš o tetě Sophii, viď?”

Lissa se podívala do Evviiných nevidoucích očí. „Ani ne,” podařilo se jí ze sebe vypravit.

„Co kdybychom zase napsaly jejímu právníkovi a zeptaly se ho, jestli by třeba neměla letos v zimě čas nás navštívit?”

Lissa zavrtěla hlavou a podala Evvii šál. „To už jsme udělaly stokrát a víš, jak to dopadlo. Sophie nám nikdy na žádný dopis

neodpověděla. Nejspíš musí mít pocit, že ten čas, co jí zbývá, je vzácný, a proto jezdí celá ta léta po světě.”

„Ale nebylo by to ohromné, kdyby nás navštívila? Jen jednou!” zvolala Evvie, přehazujíc si cípy šálu přes ramena. „Musí nás mít trochu ráda. Koneckonců nám posílá tu penzi.”

„Ano, posílá tu penzi. Ale pochybuju, že si někdy udělá výlet do nudného malého Nodding Knollu. Kdyby měla přijet, radši bych ji požádala, abychom se sešly v Londýně.” Lissiny líce náhle zaplály vzrušením. „Nebylo by to skvělé, kdyby nás vzala s sebou na cesty?”

„Na cesty? Kam bychom jely?”

„Mohly bychom v Indii lovit divoká prasata oštěpem nebo se projíždět po Benátkách v gondole nebo.”

„Nebo být kdekoliv místo žít jako staré panny v Nodding Knollu,” dokončila za ni Evvie sklíčeně. „Kéž by tak Sophie přijela a odvezla aspoň tebe, Lisso. Zasloužíš si to, víš, za to všechno, cos obětovala Georgeovi a mně.”

Lissa vystřízlivěla a zvedla taštičku. „Já nejsem stará panna, Evvie. Je mi teprve jedenadvacet.”

„A mně je teprve devatenáct a přece si troufám říct, že žiju jako stará panna. Pro tebe to musí být ještě horší.”

„Ne, pro mě to není horší. Mně se tady ten náš život líbí. V leckterém ohledu je to mnohem lepší, než když jsme žili v Alcesterovském domě.”

„Nejspíš ano. Ale někdy to máš všecko moc těžké. A já bych tak ráda něco dělala, ale nic -”

„Děláš všecko. S Georgem bychom se bez tebe neobešli.” S tímto pravdivým prohlášením vyvedla Lissa sestru přes práh. Nehodlala nechat Evvii kvílet nad skutečností, že jsou obě stále ještě neprovdané. Kromě toho se cítila dost provinile kvůli všemu, co se stalo v minulosti, a nechtěla, aby pociťovala vinu i Evvie. Její slepota rozhodně nebyla důvodem jejich staropanenství. Každý věděl, že tím je vinen Skandál.

Lissa se zavěsila do sestry a rezolutně zvedla hlavu vstříc slunnému dni. Už jí bylo mnohem veseleji. Teď musí ještě rozveselit Evvii.

„Lovit divoká prasata, no tohle!” řekla nakonec. „Takový nesmysl! Nejspíš bych celou cestu přesvědčovala lovce, aby těm chudinkám dali pokoj. U pratety Sophie bych upadla v nemilost.” Lissa se přívětivě zasmála. Přepočítala si mince v taštičce, pak se podívala na seznam nákupů.

„Ale zasloužila by sis, aby ti svět ležel u nohou. A místo toho nemáš nic.” Evvie opět zvážněla.

Lissa nehodlala nechat tenhle rozhovor zajít dál. Řekla prostě: „Měly bychom mít takové právo nejspíš obě, ale koneckonců, osud je osud. Tak budeme tady stát, dokud na trhu nevyprodají jehněčí Georgeovi na večeři? Ještě je malý, víš. Moc nerada bych viděla, aby přišel o jídlo jen proto, že se jeho sestry daly unést žalem a nedokázaly se hnout od vlastního prahu.”

„Ach to jsme husy! Tak jdeme. Už nikdy nebudu tak vážná.” Evvie zavrtěla hlavou a pak rázně vykročila po sestřině boku do chladného říjnového rána.

Vesnice Nodding Knoll nebyla daleko. Jejich domek - výstižně pojmenovaný Fialkové Pole, protože v květnu byl trávník kolem něho hotový fialový koberec - ležel na okraji starých alcesterovských statků, a to na straně nejblíže k Nodding Knollu. Staré sídlo leželo skoro půl míle za domkem v háji sukovitých dubů. Náleželo nyní, neudržované a zanedbané, společnosti Brandts, společnosti s ručením omezeným z Londýna, která se je už celá léta neúspěšně pokoušela prodat.

Lissa nerada procházela podél bran Alcesterova domu. Dělala to, jen když pociťovala zvláštní melancholii. Pak se zastavila u rezivějících ozdobných vrat a zadívala se na plevel a drolící se mramor toho, co kdysi bývalo jejím domovem. Alcesterův dům vypadal jako chřadnoucí stařena, jenjen uložit do hrobu, a obvykle ji pohled na něj stísnil ještě víc.

Někdy však, obvykle koncem léta, se naopak vzmužila. Mezi plevelem a divokou hořčicí našla jedinou dokonalou růži -osamocený pozůstatek velkolepé zahrady, jež se zde kdysi rozprostírala - připomínku všeho, co bývalo kdysi. Byla to známka vytrvalosti - tak jako vytrvala ona a Evvie a George. A když spatřila ten drobný zardělý kvítek, změnil se jí ihned celý svět a znovu našla odvahu pokračovat.

Když teď Lissa kráčela se sestrou po široké dlážděné cestě, jež sloužila ve vsi jako jediná ulice, byla duchem docela jinde. Dopalovalo ji vědomí, jak rušno je dnes ráno na silnici. Vozy, které se valily kolem, nechávaly za sebou pach lněného oleje, užívaného natěrači, a čerstvého řeziva. Samozřejmě že věděla, kam ty vozy směřují. Kolem též projelo několik tmavozelených dvoukolových drožek s kočím vzadu a ona si domyslela, že jsou pravděpodobně plné obratných pracovníků, najatých ve městě. Směřovaly k hradu,

rýsujícímu se v pozadí, kde se pískovcové vížky tyčily nad zářivými korunami podzimních jilmů. Věděla už několik dní, že přijede nový markýz, ale kdovíproč nedokázala v sobě nahromadit tolik nonšalance, aby o tom pověděla Evvii. Když teď ale kolem nich po úzké silnici projížděl jeden povoz za druhým, přivedla na to sestra řeč sama.

„Co je to za rozruch, Lisso? Nikdy jsem na téhle silnici neslyšela tolik kočárů a povozů.” Evvie uklouzla po dláždění a chytila se Lissiny paže.

Lissa k sobě sestru přitiskla, možná až moc pevně. Mrzelo ji, že o tom bude muset povědět Evvii zrovna teď, protože ta bude určitě chtít úplný popis všeho, co se děje. Evvie bude také klást přespříliš pátravých otázek, a na ty ona nesnese odpovídat. Teď se tomu ale nemohla nijak vyhnout.

„Markýz se vrací.” Tak. A je to venku.

Evvie nebyla schopna promluvit. Když znovu našla řeč, zajíkla se. „Myslíš lorda Powerscourta? Nového markýze?”

„Ano.” Slovo se jí zadrhlo v hrdle. Lissa už nemohla vydržet ten rozhovor ani o vteřinu déle, a proto pokračovala v chůzi tak rázně, že jí Evvie musela prakticky utíkat po boku.

„Ach Lisso.” zasténala konečně Evvie. „Kdy?”

„Prý za dva týdny.” Už sama ta myšlenka ji děsila. V duchu prosila Evvii, aby se přestala vyptávat. Evvie poslechla.

„Dostaneme se na trh dřív, než řezník rozprodá všechno skopové?” Lissa odmítala vzít na vědomí sestřin šokovaný výraz. Když Evvie přikývla, pokračovaly v cestě už beze slova.

Tržiště s podloubími v Nodding Knollu nebylo nijak přeplněné davem. Lissa to spokojeně zaznamenala, protože hospodyně tu byly už za svítání, aby usmlouvaly ceny s rozespalými prodavači. Kráčely podél stánků, zastavily se, aby obdivovaly několik růžových saténových stuh a pár jemných rukavic z teletinky. Jako obvykle měli na konci podloubí několik stánků cikáni, prodávali tam amulety a sušenou levanduli. Jejich snědost a divoké způsoby zastrašovaly mnohé občany Nodding Knollu, ale Lissu odjakživa přitahovali. Dnešek nebyl výjimkou. Když teď nenápadně vyhledala očima jejich pohledy, projelo jí páteří slabé zachvění. A přestože by to přiznala jen s největším odporem, věděla, že jí připomínají jiný takový pohled -na který by však měla nejraději zapomenout.

Když odešly od cikánů, nakoupily všechno pro domácnost a nakonec se zastavily u stánku s ovocem. Lissa se nedokázala ubránit

přitažlivosti vzácných pomerančů, které si prodavač navršil do pyramidy u krabice s penězi. Sundala z vrcholu jeden pomeranč a podržela ho Evvii u nosu. Obě dívky se kochaly vzácnou, exotickou vůní.

„Dva za funt, dámy.” Ovocnář se žoviálně usmál, když se klaněl oběma hezkým Alcesterovým dívkám.

„Hany McBaine, vždyť víš, že si nemůžeme dovolit zaplatit skoro půl guineje za jeden pomeranč,” zvolala Evvie.

„Cena je pořádně vysoká.” Harry se ohlédl přes rameno. Jeho obstarožní matka seděla na stoličce a pletla. Když obě dámy přistoupily, zadívala se na ně paní McBainová zpříma a zachmuřeně. Hany se obrátil zpět k Evvii. „Naše máma si myslí, že to dostane vod šlechty. Ty zaplatěj za pomeranče funt - i víc.”

„Ale my bohužel ne.” Lissa zdráhavě odvrátila pohled od pyramidy pomerančů. S obavou sledovala, jak Harryho matka vstává ze svého místa.

„Ještě něco libo, dámy?” Harry také viděl matku přicházet. Když Lissa požádala o tucet jablek do koláče, Harryho matka nasupeně znovu usedla.

„Jak je ctěná libost, slečno Alcesterová.” Když přinášel jablka, naklonil se přes dřevěný pult, aby je vložil Lisse do košíku. Jedno jablko si však ponechal. Kradmým gestem ruky vytáhl z přední části pyramidy pomeranč a okamžitě nahradil vzniklou díru jablkem. Drahý pomeranč pak spadl do košíku.

Lissa začala laskavému muži děkovat, okamžitě ale zmlkla, protože jeho obstarožní matka už dusala k pultu. Byla si jistá, že paní McBainová nezahlédla, jak pomeranč padal do košíku. Harryho matka však už dávno dala jasně najevo, že nechce, aby se její syn bratříčkoval s Alcesterovými dívkami o nic déle, než bylo nezbytné. A nejspíš přesně to měla paní McBainová právě teď na mysli.

Ukázalo se, že její podezření je zcela správné. Když odcházely, zaslechla Lissa, jak paní McBainová šeptá dopálenému synovi: „Nemaj ani vo funt víc než my, a krom toho, šak víš, co její matka provedla!”

To „její” se vztahovalo na Lissu, dobře to věděla, protože k pobouření mnohých obyvatel města vyrostla tolik do podoby své nebožky matky, až to mnohými otřáslo. Byla ráda, že Evvii z klepů jaksi vynechávají, nejspíš pro její postižení, a také pro její mírnou, odzbrojující krásu, která dokázala všechny naladit k uctivosti. Ona sama však takové štěstí neměla.

Ačkoliv na sebe Lissa vždycky dbala, už sám její vzhled jako by budil v lidech to nejhorší podezření. Pokaždé ji to zabolelo, když ji někdo přirovnal k Rebecce Alcesterové. I když svou matku milovala a trpěla tím, jak opovrhovaná byla její památka, věděla Lissa až příliš dobře, že vlastně Rebeccu nikdy nepoznala. Matčin život, to byly oslavy a Londýn a plesové šaty, ne její děti. Navzdory tomu ji Lissa zbožňovala; zbožňovala ji jako anděla, který čas od času sestoupil do nudného malého života své dcery a dodal mu jiskru, byť i jen na jeden den. Rebecca Alcesterová byla příliš nádherná, aby byla skutečná, příliš éterická, aby se dala udržet. William Alcester, Lissin otec, byl nakonec tím, kdo za lásku k takovému stvoření zaplatil cenu nejvyšší.

Teď už nikomu ze zbývajících Alcesterů nebude dovoleno zapomenout na chronické nevěry jejich matky, zvlášť ne Lisse, z níž vyrostla ještě fatálnější kráska, než byla její matka. Proto se Lissa uskrovňovala, škudlila každou penny, jen aby se jednoho krásného dne mohli dostat pryč z malebného malého Nodding Knollu. Každým dnem ve městě jako by trošičku pohasla a už se nemohla dočkat dne, kdy si budou moci dovolit odstěhovat se.

Aby zaplašila slova paní McBainové z mysli, představovala si Lissa znovu to imaginární městečko, kde Alcesterovi začnou znova. Pak se podívala na Evvii a v duchu se celou dobu modlila, aby sestra nezaslechla stařenina slova na rozloučenou. Doufala ale nadarmo. Evviina tvář se stáhla, jako tomu bylo častokrát, když někdo řekl něco krutého a ona proti tomu nemohla nic udělat.

Lissa však poklesla na duchu jen kratičce. Ohlédla se. Zatímco Harry poslouchal matčino plísnění, obrátil se k ní a rošťácky na ni mrkl. Harry McBain měl slabost pro dámy, ale stejně jí hned bylo mnohem líp a vykročila s daleko větším elánem.

„Pojď, Evvie, teď jdem ke kupci Bishopovi. Uvidíme, co má pro nás tenhle měsíc prateta Sophie. Pak se vrátíme a skoupíme všechny ty mizerné pomeranče!”

Evvie vděčně srovnala se sestrou krok.

Lissa Bishopovo kupectví milovala. V maličkém obchůdku se prodávalo všechno, od žitné mouky a čínského čaje až po kašmírové šály a zahradnické nůžky. Tady koupila Evvii čepec - ostudně na dluh, ale pan Bishop jinak nedal - a sem si chodily vyzvedávat poštu, která jim do vesničky Nodding Knoll chodila. Lissa milovala i tu skutečnost, že se krámek honosil neméně než devíti obyvatelkami z řad koček. Bishopovi byli vyhlášeni tím, jak se ujímali zatoulanců.

Pan Bishop byl úhledně oděný drobný mužík a jeho žena - v níž Lissa tušila milovnici koček - byla stejně dobrosrdečná jako buclatá. Bishopovi byli zvláštní pár, neboť paní Bishopová převažovala svého manžela takřka o čtyřicet kilo. Jenže každý, kdo kdy poznal Mathildu Bishopovou, podlehl okamžitě její přívětivosti a i pan Bishop, soudila Lissa, už dávno propadl kouzlu své ženy. Zbožňoval ji.

„Dobrýtro, dámy.” Paní Bishopová se zlatošedými vlasy úhledně uspořádanými v párečkovitých lokýnkách plula směrem k nim. Okamžitě popadla Evvii za ruku a poplácala ji.

„Paní Bishopová,” odpověděla Evvie se zářivým úsměvem.

„Budeme asi okukovat zboží. Ale přišly jsme si vlastně pro poštu od Sophie. Už došla?” otázala se Lissa.

„Ano, došla, má milá. Hnedka pro ni pošlu pana Bishopa.” Žena pustila Evviinu ruku. Pak svůdně dodala: „Máme pár nových toaletních vod, děvčata. Co kdybyste se na ně nejdřív podívaly, miláčkové?”

Lissa nepotřebovala pobízet. Už vedla Evvii k tmavému dubovému pultu, kde byly vystaveny parfémy. Obě dívky obchod milovaly, i když teď většinou nakupovaly spíš ve svých představách než doopravdy.

Lissa jemně odsunula tlustého šedého kocoura z místečka na pultu, které si vybral ke spánku, a podala Evvii otevřenou lahvičku. „Přivoň si k téhle. Je to ,Passelova hřebíčková silice.’ Co myslíš?”

Evvie si čichla a nakrčila nos. I kocour udělal obličej a odcouval.

„Moc silné?” Lissa vrátila lahvičku na modrý proutěný tácek, plný flakónků. „A co tohle? To je, Linseyho fialková voda’.”

„Moc sladké!” Evvie odmítla i tuhle.

„Tohle je ono. ,Grayových sto růží’.”

„Ano, tohle je ono. Mnohem lepší.” Sestra si zvedla lahvičku k nosu podruhé, ale zarazila se, když jí Lissa položila varovně ruku na rameno.

„Ach Evvie, neškubej sebou, ale tamhleten muž se na tebe dívá,” zašeptala.

„Muž?” Evvie se docela roztomile zarděla. „Tady jsou ještě další zákazníci?”

„Zrovna přišel. Probírá se v katalogu s pánskými kabáty, ale troufám si říct, že sám si v nich fraky nevybírá. Na to je až moc dobře oblečený.” Lissa sevřela sestřinu paži pevněji. Přelétla pohledem obchod, pak zašeptala: „Ach Evvie, nehýbej se. Teď kouká úplně směle. Úplně směle.”

Evvie se začervenala ještě výrazněji. „Ach Lisso, určitě kouká na tebe, ne na mě! Já jsem taková myška…”

„Pchá! Jsi krasavice. A on zírá na tebe. Počkej, já se ještě podívám.” Jakoby nic vzala lahvičku parfému a pozvedla ji k nosu. Jiskřivě modrýma očima sjela stranou a vrhla další kradmý pohled na záhadného pána, kterého zřejmě tolik zaujaly.

„Jak vypadá?” zašeptala Evvie.

Kvůli Evvii se Lissa snažila o co nejpodrobnější popis. „Je docela hezký. Vlastně dost hezký. Je vysoký a nosí brýle, ale vypadá s nimi velice inteligentně a důstojně. Má docela klasickou anglickou tvář. Má světlé vlasy. Počkej, podívám se.” Další kradmý pohled. „A nevypadá ani na čtyřicet, ale já bych řekla, že tolik mu bude, protože má trochu vrásek kolem očí a úst.”

„Kdopak to asi je? Ještě jsi ho nikdy neviděla?”

„Nevzpomínám si. Nicméně něco je mi na něm povědomé. Možná ho znali matka s otcem. Nevím.” Znova koukla po pánovi, tentokrát ale hovořil s panem Bishopem.

„.moc mrzí. Lituju, že ještě nepřišly. Ale slibuju, že tu budou, než přijede pan markýz na Powerscourt. Máte mé slovo, pane Jonesi.” Hlas pana Bishopa se rozléhal krámem.

„Slyšelas, Lisso?” Evvie ji popadla za paži a šeptala: „Jones. To musí být ten pán, co spravuje jmění Powerscourtů. Přijel se podívat na hrad. A matka a otec ho určitě museli znát, protože starého markýze znali dost dobře. Proto se ti zdá povědomý. Lisso?”

Jenže Lissa ji neslyšela. Už samo jméno Powerscourt ji bodlo u srdce. Rozbouřilo všechny možné emoce, které by byla raději nechala pochované.

„Lisso?”

„Ano?” Soustředila svou pozornost na sestru. „Myslíš na. Ivana?” pobídla ji jemně Evvie. „Ne.”

„Aha.” Evvie jaksi našla sestřinu tvářičku a konejšivě ji pohladila.

Lisse se udělalo téměř nevolno. Postavila lahvičku parfému a řekla: „Vezmeme si poštu od pratety Sophie a půjdeme domů. George bude doma ze školy dřív, než mu uděláme oběd.”

„Ano, to je ohromný nápad.” Evvie ji následovala.

Muž jménem Jones zůstal v obchodě a okázale si prohlížel příbory, vystavené ve staré mahagonové vitríně. Pan Bishop měl však momentálně volnou chvíli. Když zahlédl Lissu, okamžitě k ní přistoupil s jejich poštou.

„Přišla včas, dámy. Stará Sophie nejspíš pro letošek docestovala.” Dětsky modré oči pana Bishopa vesele zamrkaly. „Kolikpak jí je, devadesát? Kde se v ní bere tolika gajstu?”

„Je Alcesterová, pane Bishope. To byste měl vědět!” Evvie se nervózně zasmála a zmáčkla sestře ruku. Lissa jí stisk vděčně oplatila.

Muži jménem Jones, který stál za nimi, však situace zdaleka tak zábavná nepřipadala. Po pravdě řečeno, kdyby si někdo dal tu práci a důkladně si jej prohlédl, všiml by si, jak se zachmuřil. Nespouštěl pohled z dopisu, který pan Bishop tak důvěřivě třímal, a jako by hltal každičké slovo jejich rozhovoru.

„Tak kampak se teď ta holka chystá, slečno Alcesterová?” Pan Bishop podal dopis Lisse. „Ty historky, co o ní vy děvčata vypravujete, jsou jediné vzrušení, co my tady v Nodding Knollu máme.”

Protože Lissa, dychtila po nějakých dobrých zprávách, usmála se na něj a pak strhla voskovou pečeť.

Jako by nemohl snést ten pohled, obrátil se Jones prudce ke skupince zády. Předstíral zájem o ocelový rybářský nůž, ale celou tu dobu měl oči zavřené, jako by trpěl nějakou bolestí.

Lissin výraz se vbrzku připodobnil jeho. Četla ten dopis a přitom jako by se jí rozpadal celý svět.

„Slečno Alcesterová, copak je?” Pan Bishop se zachmuřil a ona se přiměla přečíst dopis podruhé.

„Lisso? Stalo se něco?” vztáhla k ní ruku Evvie.

„Je to tragédie. Prateta Sophie je mrtvá,” pronesla statečně. Ačkoliv se jí hlas třásl při každičké slabice, pokračovala dál. „Pan Fennimore, její londýnský právník, píše, že zemřela ve spánku ve Vídni. Přikládá pro nás penzi ještě na jeden měsíc, ale potom už nic nedostaneme.”

„Ach Lisso, ne,” zašeptala Evvie. Jones, nikým nepozorovaný, za nimi vrtěl hlavou.

„Ach moje milé, to snad ne, zas další tragédie! Jak je k vám život nelaskavý!” vykřikla paní Bishopová za pultem, odkud očividně rozhovor rovněž vyslechla.

„Neznaly jsme ji dobře, paní Bishopová,” přiznávala Lissa. „Vlastně jsme ji vůbec neznaly. Ani jsme nevěděly, že nějakou pratetu Sophii máme, teprve až před třemi lety., ale moc jí dlužíme za to, že nás ta poslední léta podporovala.”

„Co si teďka počnete?” Hnědé oči paní Bishopové se zalily slzami.

„Já nevím,” odpověděla otupěle.

„Půjdeme domů.” Evvie ji popadla za paži. „Nějak to zvládneme. Vždycky jsme si poradily.”

„Ano, poradíme si. Děkuju vám, pane Bishope, paní Bishopová.”

Lissa sevřela dopis rukou v rukavičce a obě zamířily ke dveřím. Muž jménem Jones jim je okamžitě otevřel, ale Lissa si stěží všimla starostlivého výrazu v jeho tváři. Byla myšlenkami jinde, pohlížela už do chmurné budoucnosti.

kapitola 2

„Musím s ním okamžitě mluvit.” Hollandův hlas byl pevný, když si klestil cestu kolem Biddlese. Byl tak rozčilený, že se sotva zastavil v hale Tramoreova londýnského domu, aby se otázal: „Kde je?”

„Jeho lordstvo snídá v ranním pokoji,” pravil majordomus ledově. „Kdybyste byl tak laskav - pane Jonesi!” zavolal, když Holland vyrazil k rannímu pokoji.

Holland nezaváhal. Rozrazil dvojité mahagonové dveře, právě když lokaj servíroval markýzovi další porci jelit. Lokaj vzhlédl, ohromen jeho vpádem.

Tramore ne.

Holland zaznamenal, že jen znovu upil kávu z přepychového wedgewoodského krémového šálku. Pak jej postavil zpět na talířek a snídal dál.

„Přicházím kvůli Alcesterovým,” prohlásil Holland chladně.

„Nevzpomínám si, že byste byl ohlášen, Jonesi.”

Tramore nechal ta slova chvíli viset ve vzduchu, než konečně vzhlédl. Kývnutím vyzval lokaje, aby se vzdálil do kuchyně.

„Čert vem ohlašování. Byl jsem tam, říkám vám. Byl jsem tam, když dostaly ten dopis, a taky to byla zatraceně šeredná podívaná!” Hollandova tvář zrudla hněvem. „Proč je musíte nechat na holičkách? Nemohl jste dát aspoň slečně Alcesterové víc času, aby si zvykla?” Směle pokročil kupředu. „Anebo jste chtěl, aby to bylo takhle? Chcete, aby trpěly jen kvůli tomu, co se stalo v minulosti?”

„A co se stalo v minulosti? Povězte mi to vy, když jste takový expert přes Alcesterovy.” Powerscourt na něj vrhl pronikavý pohled.

„Nevím všechno, k čemu došlo mezi vámi a Elizabeth. Vím ale, jak se k vám chovali ve vsi. A mám podezření, že se chcete nějakým zvráceným způsobem za všechny pomstít Elizabeth Alcesterové -použít ji jako příklad - abyste se nějak vyrovnal s celým Nodding Knollem.”

Markýz byl okamžik zticha, jako by uvažoval o jeho obvinění. Pak jakoby nic prohlásil: „Mýlíte se, Jonesi. Vraťte se ke svým úkolům na Powerscourtu. Už máte jen dva týdny.” S těmi slovy jako by ukončil snídani i rozhovor. Vstal a vykročil, aby Hollanda minul.

Holland se ale nedal odbýt. „Rezignuji.” „Co?” vyštěkl Tramore.

„Řekl jsem, že rezignuji. Nebudu už pracovat pro Powerscourtovy. Budete si muset najít jiného správce majetku.” Obrátil se k odchodu.

„A copak vás to tolik rozčililo, Jonesi? Vzdáte se postavení, které se ve vaší rodině dědilo po celá staletí, jen proto, že jsem přestal podporovat ženskou, kterou vůbec nebylo mou povinností vydržovat? Nechápu vaše motivy,” dokončil Powerscourt chladně.

„To vy jste záhada, ne já!” vykřikl Holland hlasem plným zoufalství. „Vy děláte tyhle nevysvětlitelné věci, které budou mít tragické důsledky. Já v tom nebudu pokračovat!”

„Ale budete pokračovat, budete!” zavelel náhle Tramore. Jeho hlas zaduněl místností jako polnice. „Když pro nic jiného, tak proto, že po celý váš život se Powerscourtové starali, abyste byl dobře živený a pěkně oblékaný; zaplatili vám, abyste mohl studovat v Cambridgi, a uspořádali vašim rodičům důstojný pohřeb. Takže zůstanete správcem mého majetku, Jonesi. Zůstanete, protože mi to

dlužíte!”

Holland naslouchal tomuto výbuchu a tvář mu bělela a tuhla, až vypadala jako kus římské sochy. Chtělo se mu vrhnout ta slova Tramoreovi zpět do tváře, ale zničehonic mu v tom zabránil pocit viny. Snažil se jej potlačit, ale vtírala se mu vzpomínka na dny lenošení v Cambridgi stejně jako vzpomínka na dobu, kdy Tramore pracoval ve stáji jako nejubožejší z chudých. A ještě horší byla připomínka pohodlného a příjemného dětství. Jakožto syn mocného správce majetku Powerscourtů měl všeho dostatek, kdežto Tramore, skutečný dědic tohoto majetku, pohřbil svou matku u silnice a žebral po ulicích, aby neumřel hlady.

Holland se podíval do Powerscourtových temných očí, ale nepadlo už mezi nimi ani slovo. Po kratičké odmlce Tramore rázně opustil ranní pokoj. V hněvivém mlčení sledoval Holland jeho odchod.

Svědomí mu říkalo, že neexistuje způsob, jak se nevrátit na Powerscourt a k nepřijatelným úkolům, které ho tam očekávají. Když ale odcházel z okázalého londýnského sídla, konejšil se Holland jednou myšlenkou. Bude-li v Powerscourtů, mohlo by se mu podařit změnit markýzův názor a odvrátit od Alcesterových pohromu.

Možná.

„Musíme prodat Fialkové Pole, Lisso. Jinak to nejde,” prohlásila Evvie, když se sklonila nad své pletení.

Lissa se zadívala na přibývající očka a vzdychla. Debatovaly o své budoucnosti už skoro dva týdny a nejednou se shodly na tom, co by bylo nejlepší.

Bylo chladné odpoledne a obě ženy seděly v salónku, kde se hřály před ohněm z rašeliny. Lissa byla moc rozčilená, než aby pletla, a tak si sedla na pohovku a bubnovala prsty po odřeném, dečkou zakrytém opěradle. George měl přijít domů ze školy z Nodding Knollu už každou chvíli a obě se těšily na jeho příchod, že je rozveselí.

„Domek prodat nemůžeme. Na jiný bychom se už nezmohly. Kromě toho nám z matčina a otcova majetku nic víc nezbylo.” Lissa zavrtěla plavou hlavou.

„Ale Fialkové Pole je to, co nás tady celou tu dobu drží, a je to bída. Nikdy jsme do Nodding Knollu nepatřily, aspoň od Skandálu už ne.” Evviiny jehlice přestaly cvakat. Úplně vystřízlivěla. „Vím, co se povídá, Lisso. Možná jsem slepá, ale nejsem hluchá.”

„Tak zlé to není,” namítla Lissa, ačkoliv nepříliš přesvědčeně.

„Není to tak zlé! Jsou to muka, a ty to víš!” Evvie se podívala směrem k sestře a zaútočila na ni: „Myslíš, že nevím, jak stará vdova Tannahillová přejde na druhou stranu ulice pokaždé, když nás uvidí? Ty mi říkáš, že pokaždé kývne na pozdrav, ale proč neslyším její kroky, když nás míjí? Proč neslyším, jak se jí houpe krinolína? Proč cítím, jak se napneš, kdykoliv je nablízku?”

Lissino čelo zkrabatila drobná vráska. Odjakživa chtěla chránit Evvii před opovržením maloměsta, ale očividně se jí to nedařilo. „Vlastně na nás od pohřbu nikdy nepromluvila. Já to přežiju, že se nám vyhýbá. Abych řekla pravdu, asi je mi to tak milejší.”

„Povídala, že jsi celá matka.”

Nedokázala snést Evviina slova. Ruce se jí roztřásly hněvem nad krutostí staré vdovy. „Ale nejsem. Nestačí to? Nemluvme o tom.”

„Ale ona toho nenechá, Lisso. Město toho nenechá. Tak toho nechrne my. Odejdeme.”

Lissa zavrtěla hlavou. „To nemůžeme. Za tenhle domek bychom dostaly pakatel a pak bychom žily doopravdy v bídě, protože už bychom si dlouho nemohly žádný jiný domek dovolit.” Vydala dlouhý, stísněný vzdech. Týdny starostí od té doby, co dostaly zprávu

o pratetě Sophii, začínaly být znát. Pod očima jí vystoupily bledě levandulové stíny, jistá známka toho, že nespí dobře. „Já mám ale jiný nápad,” podotkla zdráhavě. „A to je?”

„Wilmott Billingsworth.”

Evvie příšerně zasténala. „Nebudu poslouchat, jak zase mluvíš o tom chlípníkovi! A ty tvé řeči, že se obětuješ tomu.”

„Tak strašně zlý zas není,” přerušila ji Lissa. „A víš, že si na mě odjakživa potrpěl.”

„Potrpěl! Je to smilník, sestro. Zkrátka a dobře smilník. A u hodinek má řetízek z lidských vlasů.”

„Ty si to moc bereš. Neměla jsem ti to říkat. Kromě toho je to teď poslední výkřik módy. I Arabella Parksová nosí náušnice ze svých vlastních zrzavých vlasů.”

„Rozkošné,” zvolala její sestra sarkasticky. „Hned jsem daleko klidnější. Teď už se nemusím bát, že si ho vezmeš a jednoho krásného dne se vzbudíš plešatá a jeho dvě dcery budou mít náhrdelníky vyrobené z tvých plavých copů. Ach Lisso, nemluvme už o tom!”

„Ale my o tom musíme mluvit! To by mohl být jediný způsob, jak nás zachránit před úplným zničením!”

Lissa vstala a začala přecházet po místnosti. Těžká šedá vlněná sukně jí při chůzi šustila. Celá ta situace jí připadala úplně nemožná. Bylo dost těžké pomyslet na sňatek s mužem jako Wilmott, i kdyby se celou cestu až k oltáři nemusela potýkat se sestrou. Musí získat její podporu! Bez pomoci Evvie se přes to nikdy nepřenese.

„A i kdyby Wilmott Billingsworth sám o sobě nebyl dost špatný,” pokračovala Evvie, „jsou tu ty jeho dvě rozkošné dcery. Pamatuješ si na Honorii a Adélu?”

„Ano, a budou z nich hezké nevlastní dcery.” Lissa se kousala do kloubů na prstech, aby se nerozesmála.

„Hezké nevlastní dcery! Oběma je sto padesát let!”

„Ach to není,” rozchichotala se konečně Lissa.

„Ale je, a mně běhá mráz po zádech, když si představím, jak starý je tím pádem Wilmott. Lisso, musíš přestat pomýšlet na manželství s ním. Je to úplně pochybené.”

Lissa se podívala na sestru. Úsměv jí zmizel z tváře. Určitě to bylo úplně pochybené. Wilmott byl chamtivý, chlípný a celkově odpudivý, a to byly pravděpodobně ještě jeho nejlepší stránky. Kromě toho odjakživa snila o tom, že si pro ni přijde nějaký silný a ušlechtilý

muž; muž, kterému by se mohla vzdát celým srdcem; muž, který by potřeboval její lásku stejně zoufale jako ona jeho. Tupě zírala kamsi za Evvii a skrze tabulky oken domku zaznamenala věžičky Powerscourtu. K čemu jí ale teď pomohou sny? Odpověď byla až příliš brutálně jasná.

„Musím to udělat, Evvie,” zašeptala, uvažujíc celou tu dobu o svých povinnostech. Musí vychovat svého bratra. A je třeba se postarat o Evvii. Myšlenka, že by některého z nich mohla ztratit, ji rozechvívala strachem. George a Evvie pro ni znamenali všechno. Záleží na ní, aby Alcesterovi zůstali pohromadě. A bude-li pro to muset obětovat vlastní štěstí, tak ať.

Svěže se zasmála a řekla: „Kromě toho, co jiného nám zbývá? Jiné nápadníky nemám.”

„Mohla bys napsat Ivanovi.”

Lissa se prudce otočila. „Proč bych to dělala?”

„Až do šestnácti let jsem viděla, Lisso, nevzpomínáš si?” připomněla Evvie tiše.

„A co tím chceš říct?”

„Chci říct, že si živě vzpomínám na to, jak byl z tebe Ivan celý

pryč.”

Lissa se bránila panice, která ji vždycky zachvátila, kdykoli padlo jméno Ivana Tramorea. A potlačila i jiný cit, který si odmítala přiznat.

Evvie si všimla jejího mlčení, ale pokračovala. „Jen si myslím, že pokud se hodláš obětovat nějakému muži, pak by byl Ivan tím nejlepším -”

„A proč by mě měl chtít? Vůbec mu na nás nesejde, a ty to víš. Neviděly jsme ho pět let,” prohlásila Lissa hlasem bolestně vyrovnaným. „Žije si docela přepychově v Londýně a troufám si říct, že si na nás ani nevzpomene. Ani nemá proč,” připustila, „protože v jeho očích jsme teď vesničanky. Všechno se změnilo. A všechno, co se kdysi stalo… bylo tak dávno… a… všechno už je jinak…” Hlas jí odumřel. Umlkla a zadívala se z okna na zhnědlé listí, jež kdysi bývalo růžovými petúniemi v okenním truhlíku.

Ivan Tramore. Stěží si dokázala to jméno říci v duchu, natož pak nahlas. Čert ho vem, ať je to jak chce! Proč se musí vrátit do Powerscourtu, zrovna když ony zůstanou na mizině! Lissa zavřela oči. Už si dovedla představit jeho poťouchlé uspokojení, až je najde v bídě. Když nic jiného, s největší pravděpodobností jim s radostí

situaci ještě ztíží. A proč se vrací? Kvůli ní? Kvůli pomstě? Otevřela oči. Pod tmavými řasami se v jejích modrých očích zračil strach.

„Neměla jsem se o něm zmiňovat,” řekla konečně Evvie.

„Ne, to nic.” Obrátila se opět k sestře, na tváři krásnou masku sebeovládání. „Vrací se. Takže se nakonec musíme vyrovnat s jeho přítomností - i když pochybuju, že vzhledem k našemu postavení budeme velkolepého markýze z Powerscourtu vídat nějak moc často.” Lissa vydala dobrou napodobeninu smíchu. „Takže je možná naše chudoba v podstatě požehnáním.”

„Byl by z vás tak skvělý pár -”

„Otci by se nezamlouvalo, kdyby mě viděl provdanou za stájníka, zvlášť za takového,” ztišila hlas, „co se narodil jako levoboček.” Svraštila čelo. „A tak už o tom nebudeme mluvit. To je minulost. A Wilmott Billingsworth je budoucnost.”

„Ne, Lisso, ne,” zasténala znovu Evvie. Tentokrát ale jejich debata nepokračovala, protože do dveří prudce vrazil George, vracející se domů ze školy.

Jejich bratříček byl hezký chlapec. Lissa věděla, že bude jednou ničit ženy, jakmile dospěje v muže. I když mu bylo teprve devět, úplně už si omotal kolem prstu Alici Bishopovou, vnučku Bishopových. Alice rozdávala hašlerky z dědečkova krámu plnými hrstmi, kdykoliv byl George nablízku. A ačkoliv se George snažil působit mužně a lhostejně, sladkému, bezzubému úsměvu i bonbónům pokaždé nevyhnutelně podlehl.

Jako by byla jeho matkou, přistoupila Lissa k němu a vzala mu školní brašnu. Láskyplně mu projela rukou uhlově černé vlasy, tak odlišné od jejích plavých a Evviiných tmavohnědých pletenců.

„Tak jak bylo dneska ve škole? Máš hlad?”

„Bylo to prima,” odvětil George zasmušile, pak se rozveselil. „Ale četl jsem o Africe. Vědělas, že jsou tam kmeny, které tě dokážou zabít otrávenou šipkou? A vytahují si pysky, takhle.” Přistoupil k čajovému servisu, vytáhl si spodní ret a pokusil se zasunout pod něj podšálek.

„Ne, Georgi. S matčiným copelandovským servisem ne.” Zděšená Lissa mu okamžitě odebrala vzácný podšálek. „Sněz si něco,” nařídila.

Dala mu trochu čaje, který si prve uvařily s Evvií. Na míse bylo několik neslazených koláčků, dychtivě sáhl hned po dvou. „Zlobil tě dneska někdo?” zeptala se Evvie jakoby nic.

George se zamračil. Zalétl tmavohnědýma očima s hustými řasami k Lisse.

„No?” pobídla ho Lissa.

„Ne.” Začal houpat nohama.

„Nikdo nic neříkal. Ani Johnny Miller ne?”

„Ne.” Nohy se houpaly rázněji.

„No, to je úleva.” Evvie začala znovu plést. Cvakání jehlic bylo konejšivé, ale Lissa se mračila s pohledem upřeným na Georgeovy houpající se nožky. Podívala se mu do očí, když to ale udělala, odvrátil plaše pohled.

Statečné dítě, pomyslela si, pak vzdychla a dívala se na něj, jak hltá třetí koláček.

Následujícího dne ráno věšela Lissa na postranním dvorku prádlo. Spěchala, protože potřebovala zajít k Bishopovi pro látku. Ačkoliv si stěží mohla takový výdaj dovolit - zvlášť teď - přemluvila sebe samu, že potřebuje nové šaty, aby mohla navštívit Wilmotta. Evvie byla ještě pořád zoufalá z jejího plánu provdat se za staršího muže, Lissa však byla odhodlaná pustit se do toho.

Byl větrný podzimní den s hrozbou bouře ve vzduchu. Jenomže když už se povlaky vypraly, musely se pověsit, a tak Lissa rychle připínala prostěradla kolíčky na šňůru a každou chvíli koukla zuřivě na oblohu, jako by chtěla zastrašit případný déšť.

Bez krinolíny, s dlouhými plavými vlasy zastrkanými pod starým fialovým šátkem a s rukávy vybledle růžové kalikové blůzy vykasanými k loktům, vypadala rozhodně stejně obyčejně jako stará pradlena. Větrem jí ale zčervenaly tváře a ze svůdných azurových hlubin očí jí sršely živé jiskry. Mnohý pán se dotkl klobouku, míjeje Fialkové Pole, když byla na dvorku. Aniž by si uvědomovala, jak je pohled na ni lákavý, Lissa jim odpověděla jen plachým kývnutím, neboť jí jejich pozornost byla nepříjemná.

Už skoro končila s prací, když ji jakýsi hřmot přilákal na přední zahrádku. Johnsonovi odvedle vyšli všichni z domku a vzrušeně ukazovali směrem k městu. Několik cestujících na silnici přimělo koně zastavit a rovněž pozorovalo rozruch.

Městem projížděla kavalkáda, tvořená předjezdci v šarlatových livrejích, modrostříbrně oděnými postilióny, kočími v saténu, osmi irskými plnokrevníky - ve stříbrných postrojích a konečně lesklým, černě nalakovaným kočárem se stříbročerným znakem Powerscourtů na dveřích. Určitě mířila k hradu na kopci.

Lissa při pohledu na hlavní třídu zalapala po vzduchu nad tou okázalou nádherou. Pak pocítila, jak jí srdce poskočilo v hrudi, když si uvědomila, co to znamená.

Ivan se vrátil.

Jak se děsila jeho příjezdu - děsila se ho jako ducha, který ji chodil pět let strašit. A teď je tady. Divže při tom pomyšlení neomdlela, když ale dál pozorovala, jak se jeho průvod klikatí nahoru k hradu, nedokázala se ubránit, aby jí po páteři nepřejel slabý záchvěv pýchy. Její stájník se vrátil domů triumfálně. A jaksi, ať už to byl osud nebo prostě jen čirá síla vůle, jim všem ukázal.

Náhle pocítila nutkání rozesmát se. Její někdejší hrůza jí teď připadala absurdní. Muž, kterému patří tenhle složitý konvoj, nejspíš nebude utrácet čas vyhledáváním společnosti dvou chudých starých panen.

Představovala si ho, jak sedí uvnitř v kočáře, který se houpe a kodrcá. I teď shledala, jak zoufale se její představivost snaží vytvořit jeho obraz. Je pořád ještě hezký? Pořád mu blýská v očích, když ho někdo rozesměje? Má ještě pořád na tváři -

„Co je to za rozruch?” zavolala na ni Evvie od předních dveří. „Slyšela jsem v pokoji, jak Johnsonovi vykřikují.”

Lissa stěží dokázala promluvit, jak se jí pohnutím zadrhl hlas v hrdle. „Přijel lord Powerscourt.”

Zničehonic ucítila, jak jí do očí vhrkly slzy paniky a provinění. Jako šílená proběhla kolem sestry do domu. Tam se začala převlékat na cestu k Bishopům. Její námluvy s Wilmottem už najednou nemohly déle čekat.

O několik hodin později se Lissa přivlekla domů od kupce. Sklíčeně si prohlédla každičký štůček hedvábí, který pro ni paní Bishopová dokázala kde vyšťárat, nenašla však ani yard, který by si mohla dovolit. Byly tu samozřejmě hrubé tkaniny ze směsi vlny a lnu, podobné pytlovině, jenomže ona potřebovala něco vhodného na čaj anebo snad tichou večeři na Billingsworthově panství. A i ta nejlevnější strojová hrůza byla daleko dražší, než si mohla dovolit.

S tímto chmurným odhalením tedy prošla vesnicí, probírajíc se v duchu po celou dobu svým šatníkem v naději, že najde róbu, která by se dala zmodernizovat trochou krajek nebo ozdobných šňůr. Když zahnula za roh k domovu, právě usoudila, že ty šedomodré seržové by

se daly přesít. Myšlenkami jinde, nepřítomně pohlédla na pěšinu k domku. Tam k své hrůze spatřila kočár.

Nevěřícně se zapotácela. To musí být nějaký strašný omyl! Ten kočár v dálce nemůže být ten, který viděla před několika hodinami. Rozběhla se ale a brzy jí bylo jasné, že je to skutečně tentýž. Na plnokrevnících lenivě seděli postilióni, stříbrné šňůry na jejich kabátech se třpytily v zapadajícím slunci. Dva kočí se opírali zezadu o kočár, leštili si stříbrné knoflíky a smáli se, nepochybně nějakému oplzlému vtipu.

Lissa se zděšeně zastavila, pak si přiložila dlaně k planoucím lícím. Znovu se jí zmocnila panika. Tohle není možné! Není to možné, říkala si, když se blížila k Fialkovému Poli.

Ale bylo to tak; kočí jí to řekli, když uvítali její příchod dlouhým, zkoumavým pohledem; řeklo jí to počasí, když pocítila, jak ji několik krůpějí deště vrací zpět k realitě. V domě je Ivan Tramore. Celý svět se s ní zatočil.

Zvolna přistoupila ke dveřím domku a chytla se těžké železné kliky, aby se nezapotácela. Ruka jí sjela k pasu, aby se přesvědčila, že má spencr patřičně stažený dolů. Když si byla jistá, že jí nekouká košile, zajela rukou k hrdlu. S odporem nahmatala škrablavou strojovou krajku na límci. Jak ji mrzelo, že si dneska nevzala něco jiného! Zavřela oči a zhluboka se nadechla. Nedalo se s tím už nic dělat. Rezignovaně stiskla kliku a vstoupila do svého domu s naprostou malomyslností.

Ještě než došla ke dveřím salónku, stála už proti ní Evvie. Lisse se zatajil dech, neodvažovala se rozhlédnout kolem sebe. Místo toho upřela pohled na matčin růžovozelený čajový servis, který spočíval na plátěném čajovém ubruse, který Evvie chválabohu použila k zakrytí škrábanců na starém jídelním stole. Trochu se vzmužila, pohlédla na Evvii, která byla bledá navzdory záblesku naděje v očích. Příliš vyděšená, než aby postoupila dál do místnosti, dívala se prostě na sestru a čekala, co jí řekne.

„Lisso, miláčku,” začala Evvie nervózně. „To nikdy neuhodneš, kdo nás přišel navštívit.”

Ale věděla to, samozřejmě. Lissa potlačila silnou touhu utéct a jen se dál na sestru upřeně dívala. Nedokázala vyhledat v místnosti pohledem jeho.

„Pojď si s námi vypít čaj.” Evvie vztáhla ruku směrem ke vchodu do salónku. „Ivan. ehm, chci říct samozřejmě lord Ivan, mi právě vypravoval o své cestě z Londýna.”

Když Evvie pronesla jeho jméno, muž, pohledu na nějž se Lissa děsila dlouhých pět let, konečně vstal ze svého místa. Jeho židle byla obrácena zády ke vchodu do salónku, takže v první chvíli z něj viděla jen temeno tmavé hlavy.

Když se k ní konečně otočil, obrátila k němu Lissa ustrašené oči. Když se odvážila pohlédnout na něj důkladně, skoro se zajíkla úžasem nad tím, jak moc se změnil a jak moc přece zůstal stejný. Byl vyšší, než si vzpomínala, ramena měl širší. Ačkoliv ho nikdy neviděla tak nastrojeného, zdálo se, že se jeho hezká mužná postava pohybuje v drahém námořnicky modrém svrchníku zcela přirozeně. Vlasy měl pořád temné jako havraní křídla, teď je ale nosil módně ostříhané. Oči měl stejně krásné; cikánské oči, tak jim kdysi říkala, a ačkoliv většina lidí žila v přesvědčení, že oči Ivana Tramorea jsou černé, Lissa až příliš dobře věděla, že jsou modré, stejně temné a záhadné jako půlnoční obloha.

Přelétla pohledem jeho tvář a shledala ji ničivěji krásnou než toho dne, kdy ji opustil. Jen jedno však na ní přibylo, a při pohledu na to se jí srdce rozbušilo rychleji. Spatřila jizvu na jeho levé tváři, bílou, hněvivou jizvu. V morbidním uchvácení se na ni zadívala jako očarovaná.

Hluboko pohroužená v myšlenkách stěží zaslechla, jak si Evvie odkašlala. Musela soustředit veškerou silu, aby odtrhla pohled od té jizvy, ale nakonec to dokázala. Pak se obrátila k Evvii a řekla co nejpůvabněji: „To je ale vzácná návštěva.” I jejím uším však ta slova zněla nuceně.

Lissa, znepokojená temným zkoumavým pohledem lorda Ivana, zamířila nervózně k pohovce. Když vzala sestru za ruku, Evvie se zasmála, nemohla už déle snášet napětí. K Lissině hrůze vyhrkla na hosta: „Lorde Ivane, vaše mlčení mě znepokojuje. Že by snad má sestra nebyla už tak krásná, jak si ji pamatuji?”

Lissa stěží dokázala uvěřit, že by se Evvie na něco takového zeptala, a zarděla se vztekem. Pod Tramoreovým upřeným zkoumavým pohledem se cítila strašně rozpačitě. Nervózně si sáhla dozadu a popotáhla v pase spencr.

„Ještě víc.”

Po Powerscourtových nečekaných slovech se napřímila. Mimoděk vyhledala jeho pohled, a když se její azurové oči setkaly s jeho, spatřila ten stínový třpyt, který v nich uchovával jen pro ni. S pocitem, jako by jí srdcem projel nůž, věděla náhle, bez sebemenších pochyb, že se vrátil, aby se pomstil.

Kdyby byla typ na omdlévání, určitě by padla na místě k zemi jako podťatá v nádherné kupce sukní a krinolíny. Jenže ona nebyla typ na omdlévání, a tak se místo toho zhluboka nadechla, nasadila tu nejledovější fasádu a usedla k čaji.

„Prosím, posaďte se, lorde Ivane. Ještě čaj?” zeptala se ho chladně, přebírajíc od Evvie roli hostitelky.

Lord Powerscourt ji obdařil sardonickým úsměvem a rovněž usedl. Kývl na její otázku stran čaje a pak se pohledem kochal její postavou tak, jak se toho nikdy žádný jiný muž neodvážil.

Znala ten arogantní pohled tuze dobře a snášela ho, jak nejlépe dovedla. Když už to ale nemohla vydržet ani o vteřinu déle, vyhrkla: „Tak co vás přivedlo na návštěvu k Evvii tak brzy po vašem příjezdu. á. mylorde?”

„Myslel jsem, že je mou povinností vaší sestře kondolovat. Bylo mi docela líto, když jsem slyšel o jejích ,nesnázích’ v době, kdy jsem byl pryč.”

Lord Ivan přihlížel, jak nalévala čaj. Proklínala ten výraz uspokojení, který nasadil, když uviděl, jak se jí třese ruka.

„Dáme si ještě piškoty?” Evvie náhle vstala. Položila dlaň na prázdnou mísu od piškotů. Zvedla ji, ustaraně se zamračila směrem k Ivanovi a pak zamířila bludištěm nábytku do kuchyně.

Při pohledu na její odchod Lissa zalitovala těch dlouhých trudných dní, po které učila Evvii, jak se pohybovat po domě. Odjakživa byla tak hrdá, že se o sebe její sestra dokáže ve Fialkovém Poli postarat, dokonce že dokáže uvařit a podávat čaj těm jejich několika málo hostům. Jenže teď proklínala všechny ty přednášky Georgeovi o tom, jak se nesmějí židle nechávat Evvii v cestě, proklínala všechny Evviiny zhmožděné holeně a ze všeho nejvíc proklínala sebe, že naučila sestru samostatnosti až do té míry, že teď Evvie mohla opustit tuhle strašnou scénu a jít pro další piškoty, místo aby to byla ona sama.

Lissa ustaraně postavila čajovou konvici. Sama čelila své Nemesis. Teď nebylo třeba nic předstírat.

„Proč ses vrátil, Ivane?” otázala se šeptem.

Opřel se dozadu, jeho postava víc než zaplňovala mohutnou lenošku, složil špičky prstů obou rukou k sobě. Zadíval se na ni přes ně. „Přijel jsem se nadýchat venkovského vzduchu. víš, mám na Nodding Knoll takové příjemné vzpomínky.”

Lháři, chtělo se jí říci, pak sklouzla pohledem k jeho jizvě a rozmyslela si to. „Troufám si říct, že ses mohl vrátit dříve,” obvinila

ho.

„Tak tobě se po mně stýskalo?” Předklonil se a popadl ji za ruku, spočívající vedle čajové konvice. Ohromena teplem jeho mozolnaté dlaně, okamžitě ji chtěla odtáhnout. Ale nepustil ji. Držel její ruku pevně. Ačkoliv to nebolelo, nedokázala se vyprostit.

„Nestýskalo se mi po tobě,” zašeptala, marně se snažíc vyškubnout mu ruku.

„Ale možná ano. Zajdeme do stájí a zjistíme to?” Koutky rtů se mu pozvedly v úsměvu.

„Ty hulváte,” zasyčela a tentokrát prudce setřásla jeho ruku.

„Už se to nese! Dneska ráno čerstvě pečené!” Evvie vplula jak vánek do salónku s mísou plnou piškotů. Ivan ji okamžitě pustil. Lissa to nečekala, a tak narazila do čajového stolku.

Rychle se odsunula na pohovce co nejdál od Powerscourta. Když jí Evvie přinesla šálek s talířkem, nabyla opět rovnováhy.

„Zůstanete na hradě dlouho?” zeptala se Lissa, pokoušejíc se tak znovu o zdvořilou konverzaci.

„Dost dlouho,” prohlásil Ivan. Sardonicky se usmál, když se nakláněl, aby nastavil šálek.

Teď už rozhodně otřesená Lissa se namáhala nalézt nějakou odpověď. V zoufalé snaze na něco přijít se rozhlížela po místnosti, všude, jen ne po Ivanovi; neboť pokaždé, když se na něj podívala, viděla jen tu jeho zlověstnou jizvu a příslib pomsty v jeho očích.

Ve snaze vypadat co nejklidněji pozvedla čajový šálek ke rtům, jenže si samozřejmě zapomněla nalít čaj. Přistižena při činu, svraštila trochu čelo.

„Vaše sestra vaří dobrý čaj, co myslíte, slečno Alcesterová?”

Podívala se mu do očí. Jiskřilo v nich pobavenou zlomyslností, ona však mu nehodlala dovolit, aby do ní nahlédl ještě hlouběji.

„Ano, to Evvie vždycky.” Ve snaze ignorovat jeho pohled napila se bezmála ze šálku ještě jednou. Polekaně se obrátila k Evvii s nadějí, že jaksi vycítí, kam věci směřují, a začne nějaký hovor. K jejímu zoufalství sestra však jen mlčky seděla vedle ní, napůl podmračeně, napůl s úsměvem; ve tváři měla vepsanou paniku i radost.

Lissa těžce polkla. Znovu se obrátila k jejich podmanivému hostu. „Tak lorde Ivane, jak se vám zamlouvá Nodding Knoll? Změnil se hodně za těch pět let? Anebo jsou to čtyři léta, co jste byl

pryč? Je tak těžké sledovat čas, když člověk žije v takovéhle malé vesnici jako my.” Usmála se, ale trošku přespříliš vesele.

„Je to pět let. A ano, změnil se.” Přelétl pohledem ošumělý interiér domku. Zarděla se rozpaky.

„Ale ne tolik, abyste nás nepoznal, mylorde?” zašvitořila Evvie konečně v zoufalé snaze povznést celkovou náladu.

„Ne, tolik ne.” Podíval se na Lissu. Odvrátila pohled.

„No, až příště přijdete na čaj… t-totiž,” zajíkla se Evvie, „pokud ještě někdy… totiž, jste samozřejmě kdykoli vítán, mylorde, kdykoli . totiž. no, musíte nám pak povídat všechno o svém životě v Londýně, že mám pravdu, Lisso?”

„Ano, ovšem.” Ukonejšila Evvii dotekem na paži. „Ale lord Ivan má určitě na práci lepší věci než oslňovat nás svými společenskými triumfy, viďte, mylorde?” Vrhla na něj upřený lesklý pohled.

Potlačil úsměv. „Naopak, zvu vás obě kdykoliv do Powerscourtu, abyste si poslechly něco o mých triumfech.”

Anebo byly jedním z nich, pomyslela si Lissa nelaskavě.

„Teď mě ale bohužel musíte omluvit,” prohlásil.

„Odcházíte tak brzy, lorde Ivane? Doufala jsem, že zůstanete na večeři.” Evvie vstala a vztáhla ruku.

Lissa vzhlédla k sestře, jako by se zbláznila. Ona tedy nehodlala servírovat tomuhle muži sekanou s cibulkou zapečenou s brambory u jejich mrňavého kuchyňského stolu.

„Rozkošná nabídka učiněná rozkošnou dámou.” Lord Powerscourt vstal, pak přijal Evviinu ruku a přívětivě ji stiskl. „Nicméně musím odmítnout. Mám jiné závazky. - Slečno Alcesterová,” řekl Evvii na rozloučenou. Lissa pozorovala, jak mu sestra oplácí úsměv. Pobavilo ji, že Evvie skutečně vypadala, jako by ji jeho odchod mrzel.

Pak se Powerscourt obrátil k ní. Náhle zaražená Lissa vstala, stále držíc v ruce prázdný šálek.

„Slečno Alcesterová.” Chladně se jí uklonil. Než ale stihla zareagovat odpovídajícím způsobem, naplnily se mu náhle oči jakýmsi nepojmenovatelným citem. Zvedl ruku a přejel jí jedním silným prstem po levé líci, jako by přesným zrcadlovým odrazem načrtl jizvu na své vlastní. Ochromena jeho dotykem, zavřela Lissa oči a uvažovala, jestli by nedokázala přece jenom omdlít. Srdce se jí zastavilo, zalapala po vzduchu. Ruka jí okamžitě vylétla k tváři a stiskla místo, kde dosud cítila jeho dotek. V tomto stavu si ani

neuvědomovala, že jí šálek vyklouzl z ruky a dopadl s tupým buchnutím na koberec.

Když Evvie vyjekla, otevřela oči. Tou dobou už byl ale Ivan Tramore pryč.

kapitola 3

„Pane Billingsworthi! Jak. kouzelně. vy jste přímočarý!” zvolala Lissa následujícího dne, sedíc v Billingsworthově salónu. S úsměvem se pokusila ignorovat ruku, posetou jaterními skvrnami, jež spočinula na jejím koleni. Dařilo se jí to ale jen asi tři vteřiny, než nervózně vstala z měkce čalouněného kanapíčka a stoupla si ke krbové římse.

„Lizzy, holka, teďka není potřeba se upejpat! Vím, žes nepřišla navštívit mé dcery. Je jasné, že sis rozmyslela mou nabídku k sňatku. A přisámbůh, nebudeš litovat! Tak si ke mně pojď sednout. Chci si popovídat.” Wilmott Billingsworth poplácal rubínově červené sametové čalounění vedle sebe.

Kdysi, určitě v minulém století, to býval hezký muž. Dosud nosil beznadějně staromódní límec zvaný „fátrmord” a ona se nedokázala ubránit vzpomínce na řeči o chlapci, který nosil takový vysoký, špičatý límec a nešťastnou náhodou podřízl svému otci hrdlo. Ale navzdory Wilmottovu passé oděvu ho člověk pořád ještě mohl považovat za hezkého, ovšem tak po dědečkovsku. Pohled, který teď vrhl na Lissu, však zdaleka dědečkovský nebyl.

Svůdnicky se na ni usmál. Wilmott měl zuby trošku zažloutlé věkem, ale aspoň, říkala si Lissa, že je má všecky. Přesně jako starý vlk, dodala v duchu proti své vůli. Rychle se za to pokárala a s líbezným úsměvem odmítla. Už teď ji bolela hlava.

„Lizzy!”

Sklouzla pohledem azurových očí ke kanapíčku, kde seděl Wilmott. To jméno se jí hnusilo: Lizzy. Připomínalo jí služku z baru.

Zavřela oči a uvažovala, jak tohle namlouvání vydrží. Čest jí nedovolí být ničím méně než oddanou manželkou muži, za kterého se provdá - bez ohledu na to, zda ho bude milovat nebo ne. A přece, jak

má věnovat Wilmottovi svou neochvějnou oddanost, když má co dělat, aby s ním vydržela v jedné místnosti? Co ji přimělo uvěřit, že tohle dokáže? Ivan.

Podvědomě jí ruka sklouzla k levé líci. Potom, jako by si právě uvědomila, co dělá, hněvivě otevřela oči. Nedovolí tomu cikánovi, aby ji zastrašil. Možná není bohatá, ale není zas tak chudá, aby musela stát a nečinně přijímat všechny ty jeho poťouchlé pohledy. A ta… ta… lítost v jeho očích! V duchu zasténala při vzpomínce, jak se Ivan včera zatvářil, když přejel pohledem zařízení Fialkového Pole. Rozhodně ji nebude litovat, až se stane paní Billingsworthského sídla!

Její černé myšlenky zabloudily až k dnešnímu ránu. Na návštěvu u Billingsworthových se připravovala pomstychtivě. Hluchá k Evviiným prosbám, oblékla si staré tmavě modré šaty se skotskou kostkou, potištěné růžovými poupátky. Vybrala si tuto róbu ani ne tak proto, že by byla její nejlepší, ale protože měla moderní střih, který se zapínal vepředu - a mohla se tak obléct bez sestřiny neochotné pomoci. Když si zapínala poslední háček u krku, navlékla si bílé mušelínové rukávce. Když měla engangeants pěkně uvázané nad lokty, sebrala maminčinu starou stříbrnou kabelku a sešla ze schodů, aniž by vyslechla jediné slovo z Evviiných proseb. Byla venku ze dveří dřív, než šel George do školy.

Údajně přišla do panského sídla navštívit Honorii a Adélu, Wilmottovy dcery. Od okamžiku, kdy ji uvedli do dámského salónku, bylo však zřejmé, že obě Billingsworthovy staré panny nemají z její návštěvy žádnou velkou radost. Jak už Lissa věděla, Honorie i Adéla byly tak posedlé rodinnými penězi, jak jen dvě bohaté škudlilky mohou být. A od té doby, co jim zemřela matka, dávaly obě staré panny jasně najevo, že nijak netouží dělit se o Billingsworthovy guineje se žádnou uzurpátorkou.

Když se k nim konečně přidal Wilmott, Lissa už zoufale toužila odejít. Honorie byla aspoň tak laskavá, že dala přinést občerstvení, ale Adéla - jako když jeden sup hlídá druhého - si návštěvnici prohlížela, jako by jí brala míru na rakev. Netřeba říkat, že se Lissa svého čaje sotva dotkla.

Honorie a Adéla se vzdálily hned po několika významných otcových pohledech. Jak byly dcery venku z místnosti, zaujal Wilmott nestoudně místo hned vedle ní na prošívaném kanapíčku. Pokusila se pokračovat v rozhovoru, ale Wilmott byl příliš

zaneprázdněn tím, jak jí kradmo kladl paži kolem ramen, než aby odpověděl. Teď to bylo už po čtvrté, co pocítila potřebu stoupnout si ke krbu. Při pohledu na Wilmotta, jak vstává a blíží se k ní, shledala, že už to dál nevydrží.

„Propánajána, podívejte se na hodiny!” vykřikla a ukázala ke stojacím skříňovým hodinám v hale. „Mrzí mě, že musím tak brzy odejít, ale mám už něco domluveno.” Proklouzla kolem Wilmotta a sebrala rukavice a kabelku ze zlacené dřevěné poličky u dveří. „Povězte svým rozkošným dcerám, že se u nich zase brzy zastavím.”

„Lizzy! Trvám na tom, abys mi dovolila doprovodit tě domů!” Wilmott ji vzal za paži a vedl ji do haly. Tam vyštěkl několik rozkazů komorníkovi, aby dal předjet s kočárem Billingsworthových.

„Neměl byste se obtěžovat, pane, já do Fialkového Pole trefím.” Nervózně si navlékala rukavice. Pokud se ji Wilmott pokoušel obtěžovat v salóně, o co se asi bude pokoušet ve stísněných prostorách svého krytého vozu?

„Kdepak obtěžovat, to je pro mě potěšení!” Wilmott ji poprosil, aby počkala na hedvábím potažené lavičce pod velkolepým schodištěm. Pohrávala si s rukavicemi, dokonalé čelo lehce nakrabacené. Musela si rychle vymyslet nějakou výmluvu, proč jít domů pěšky.

„Co budeme čekat, má milá,” do myšlenek se jí vetřel Wilmottův hlas, „rád bych s vámi o něčem mluvil.”

Polekaně vzhlédla. Co jí hodlá takhle brzy nabídnout? Dobrý bože, přijde o věnec dřív, než kočár vůbec dorazí ke dveřím jejího domku!

„Zajisté, pane. Copak je?” zašeptala v zoufalství.

„Hrad. Přespříští týden tam bude malé soirée. Samozřejmě tam budou i Honorie a Adéla,” dodal kvapně, jako by to nebyl ve skutečnosti žádný důvod k radosti, „a já bych byl tuze moc rád, kdybyste nás doprovodila. Rád bych vás ukázal starému Powerscourtovi.”

Powerscourt. Přejela si spánek rukou v rukavičce. Copak to jméno nezmizí? Jaksi už si dokázala představit, jak pobaveně se Ivan zatváří, až přijede do jeho hradu zavěšená do Wilmotta.

„Ach propána, já asi ne -”

„Otče!” Tlumený hlas ze schodiště ji přerušil. Lissa vzhlédla a spatřila Honorii, která se řítila dolů po schodech, přičemž její dlouhá, kostnatá postava a těsně utažený šedivějící drdůlek jen zdůrazňovaly její celkově strašidelný vzhled. Tvář jí zbarvil ruměnec rozpaků a

jako by se zdráhala promluvit před hostem, ale muselo jít o něco důležitého, protože začala i tak. „Otče, než odejdeš, kuchařce došlo skopové a my musíme jet na trh a nakoupit.”

„Čert vem skopové! Copak nevidíš, že nemám čas?” odsekl

Wilmott.

„Ano, to tedy vidím,” řekla Honorie významně, až se Lissa zarděla. „Ale přesto musíme něco večeřet.”

„Ta zatracená kuchařka! Ta zlodějka, ta čarodějnice! Dal jsem jí peníze na domácnost! Jak jen může potřebovat víc!” Ve svém hněvu zrudla Wilmottova tvář jako červená řepa.

„Nedáváš jí dost, otče, proto nám leccos dochází ještě před koncem měsíce.” Honorie se teď hněvivě rděla a Lissa ji začínala litovat. Otec byl zřejmě ještě větší držgrešle než dcera.

„Hned jsem zpátky, má milá,” řekl Wilmott Lisse, zase tím kuplířským tónem. Poplácal ji po ruce a zamířil s Honorii ke knihovně. Lissa slyšela, jak jí přednáší, dokud nezmizely v chodbě, ale ještě dlouho poté pronikaly do haly fráze jako „hříšnost nemírného utrácení” a „čistota prostého domova”.

Lissa, důkladně dopálená, seděla v obrovské mramorové hale, dokud kočár nepřijel. Když zaslechla kovový skřípot kol na dláždění, okamžitě vstala a dala si komorníkem pomoci při nastupování do povozu.

Bylo jasné, že by měla počkat na Wilmotta, aby ji doprovodil, nic takového ale neslíbila. Když se komorník vrátil zpět do domu, Lissa se vyklonila z okénka a požádala vozku, aby ji odvezl do domku Fialkové Pole. Vrhla na toho staršího pána tak působivý pohled, že netrvalo ani pět vteřin a kočár se dal do pohybu.

Téhož dopoledne stál George Alcester u rybníčku a házel na jeho zvlněnou hladinu žaludy. Byl nádherný podzimní den s mrazivým vánkem, který čechral koruny zářivě barevných dubů, skvících se nyní v celé své nádheře. Chlapečkovy vlasy byly pocuchané, on však svému zevnějšku nevěnoval ani za mák pozornosti a dál metal žaludy do rybníčku. Ve tváři měl temný výraz a zachmuřil se ještě víc, když uslyšel, jak v dálce na noddingknollské škole slabě odcinkává zvonek poledne.

Ivan Tramore chlapečka z dálky pozoroval. George hodil poslední žalud, usadil se na spadlý kmen a zahloubal se. Pak ale, jako

by v důsledku několika let disciplíny školního dne, vytáhl balíček s obědem a dal se do jídla. Při pohledu na to se Ivan skoro usmál.

Tramore byl na obhlídce svého majetku. Vzal si na to ze stájí leskle kaštanového oře. Právě dorazil na mýtinu u rybníčka, když kluka uviděl. Skryt za houštinou tisů, sklonil se nyní ke svým dvěma mastifům, kteří poslušně usedli vedle jeho koně.

„Štěňata,” zašeptal jim, „hledejte!” Kývl směrem k chlapci. Na pánův povel okamžitě oba velcí psi vyrazili k okraji rybníčka. Skočili do vody a byli u svého cíle takřka dřív, než kluk stihl zvednout oči. Zděšen příchodem obrovských psů, George se zaklonil, balíček s obědem přitisknutý k hrudi. Mastifové se mu nicméně zdvořile uvelebili u nohou, vrtěli mohutnými ohony a nespouštěli oči z Georgeova lákavého balíčku s jídlem.

George vrhl na psy několik nedůvěřivých pohledů a trochu se uklidnil. Jakmile se přesvědčil, že mu nehodlají ublížit, sáhl do plechové krabice a vyndal kousek klobásy. Mastifové zuřivě mrskali ocasy, když každému jedno sousto nabídl. Poté co jim chtěl dát další kousek, pokusili se mu psi olízat obličej. Než se nadál, svalili ho z poraženého kmene a už ležel na lesní půdě, kvičel smíchy a psi se hravě předháněli v hledání posledních suchých místeček na jeho tvářičkách.

„Hodní pejsci. Sedněte.” Z lesa se vynořil majitel mastifů na svém koni. Když psi uslyšeli jeho hlas, okamžitě poslechli a znovu unisono zasedli vedle hřebce.

George vzhlédl k vysokému, vážnému muži a vyškrábal se na nohy. S otevřenými ústy zíral na zlověstnou jizvu v mužově tváři. Přistižen při činu pak provinile odvrátil pohled a už jen nejisté pokukoval na vetřelce, který seskočil z koně.

„Co tu děláš, mládenče?” zeptal se Ivan a spočinul temným pohledem na chlapcově tváři.

George si otíral mokré líce hřbetem ruky. „Obědval jsem,” odvětil.

„Aha.”

„To je váš rybníček?”

„Ano, je.” Ivan si nesouhlasně založil ruce na hrudi. „Troufám si říct, mládenče, že bys měl obědvat ve třídě.”

George odvrátil pohled. „Ti psi jsou taky vaši?” vyhnul se odpovědi.

„Všechno je moje. Všechno, co odtud vidíš, na míle daleko. A teď se tě ptám znova, neměl bys být ve škole?”

George se zamračil. „Já už se tam nikdy nevrátím!”

Ivan pozvedl jedno smolně černé obočí. „Když nebudeš chodit do školy, lidi si budou myslet, že jsi hlupák. To bys chtěl?”

Zaražen tímto prohlášením, George se nad ním zamyslel. „Já nejsem hlupák!” zvolal.

„Možná, ale nedá se to dokázat jinak než ve škole.”

„Já to dokážu jinak!” odsekl.

„Jinak je to daleko těžší.”

„Vy jste chodil do školy?”

Tahle otázka Ivana zaskočila. Tvář se mu takřka nepostřehnutelně napjala. Zvolna odpověděl: „Ne, já do školy nechodil.”

George, ohromen jeho odpovědí, na něj jen užasle zíral. Nakonec se zeptal: „Takže jste hlupák?”

Ivan se temně zasmál. „Jářku, mládenče, měl by sis dát pozor na jazyk.” Tímto jediným prohlášením se zdál George už dostatečně pokárán. Možná ale proto, že tak vypadal, pocítil Ivan nutkání mu odpovědět. „Může být, že už hlupák nejsem, ale kdysi dávno si mnoho lidí myslelo, že jsem. Chudoba a hloupost chodí ruku v ruce, bohužel.”

George teď už vypadal nadobro zmateně. „Ale vy nejste ani chudý. Říkal jste, že vám to tady patří na míle daleko.”

„Tenkrát jsem chudý byl, a že jsem nechodil do školy, tím to bylo všechno jen horší.” Ukázal hlavou k plechové krabici na oběd, odhozené u spadlého kmenu. „Jdi si posbírat věci, mládenče, a já tě odvezu zpátky do školy.”

„Já se tam nevrátím! Mně je jedno, jestli o mně lidi budou říkat, že jsem hlupák. Už tak mi říkají horší věci!” George odběhl o kus dál a začal znova házet žaludy přes rybníček. Mastifové je sledovali v letu, smutné, ošklivé tváře nakloněné uchváceně ke straně.

„Mysli na své sestry, Alcestere. Nerozčililo by je, kdyby se doslechly, že se ulejváš ze školy?”

George se otočil tváří k Ivanovi. „Jak - jak víte, kdo jsem?”

„Já znám každého v Nodding Knollu.” Teď byla řada na Ivanovi, aby začal házet žaludy přes rybníček. Jeho samozřejmě létaly dál a rychleji. Na George to viditelně zapůsobilo.

„Jak se jmenujete?” zeptal se nakonec.

„Ivan.”.

George tento útržek informace převzal, pak zpozorněl. „Má sestra Lissa vás zná.” Založil si ruce v bok a směle se zadíval na toho temného, děsivého muže. „Ale myslím, že vás nemá ráda.”

„Ale?” podivil se Ivan nevzrušeně. „A pročpak to?”

„Nevím jistě.” George se zachmuřil a hodil další žalud. „Ale asi proto, že neměla žádné nápadníky.”

„Žádné co?” zeptal se Ivan, neschopen skrýt pobavený výraz v očích.

„Žádné nápadníky. Jednou říkala, že kdyby měla nějaké nápadníky, může si jít Ivan Tramore k čertu.” George se zatvářil nadějně. „Ale třeba nejste Ivan Tramore?”

„Bohužel jsem.”

Na chlapcově tváři se objevil zklamaný výraz. Bylo očividné, že si oblíbil tohohle muže, který tu s ním házel žaludy. Neochotně připustil: „Nejspíš bych neměl mluvit s někým, koho má sestra posílá k čertu.”

„Nejspíš ne.”

Rozveselil se. „Ale třeba to bude v pořádku, protože teď už nápadníka má.”

„Má?” Ivan přimhouřil oči. „Kdo by to tak mohl být?”

„Starý Pracháč Billingsworth. Já ho moc rád nemám. Kapku je cítit zatuchlinou, ale Lissa říká, že už nebudeme chudí, až si ho vezme.” George se zamyslel. „Mně ale nevadí, že jsme chudí. Byl bych radši, kdyby si ho Lissa nevzala, ale říká, že je to pro dobrou věc.”

„Tak starý Pracháč?” zachechtal se Ivan a uskutečnil svůj dosud rekordní vrh žaludem.

George se díval, jak daleko žalud doletí, než žbluňkne do rybníčku. „Já myslím, že Lissa by si měla vzít vás,” řekl náhle. „Házíte žaludy daleko líp, než kdy starý pan Billingsworth dokázal, na to bych dal krk.”

Koutky Ivanových úst se zvedly v úsměvu. „Uvidíme, mládenče, ale teď by ses měl vážně vrátit do školy.” Ivan zaznamenal Georgeův zachmuřený výraz a přidal lichotivé: „Když mi dovolíš, abych tě tam odvezl a slíbíš mi, že už nebudeš chodit za školu, můžeš přijít na Powerscourt za pejsánky.”

„Doopravdy?” George byl zřejmě v pokušení.

„Doopravdy. Můžeš přijít do hradu kdykoliv - totiž kdykoliv, pokud bys zrovna neměl být ve škole.”

George okamžik o nabídce uvažoval, pak nakonec podlehl úplatku. Šel si posbírat plechovku na oběd a knížky. Jako by byli jeho majetkem, poplácal oba psy po hlavě. „Ti pejsci - jak se jmenujou?” zeptal se.

„Finn a Fenian.”

„To jsou divná jména.”

„Pro Iry tak divná nejsou,” odpověděl Ivan. „Finn byl nejslavnější irský král a o Fenianech se povídá spousta příběhů - to byli legendární irští válečníci.”

„A jak je od sebe rozpoznáte?” Chlapec se podíval na každého psa zvlášť. Byli to zřejmě bratři; i jejich černá a zlatá srst jako by nesla přesně stejné odznaky.

„Já je poznám takhle.” Ivan zavelel: „Finne, lehni.” Jeden ze psů okamžitě ulehl. „Teď to zkus ty.”

„Feniane, lehni,” řekl George a druhý pes poslechl rovněž.

„Mají tě doprovodit?”

George přikývl.

„Sem, pejskové.” Mastifové okamžitě přiběhli k pánovi a stoupli si vedle něj. „Jdeme, Alcestere.” Ivan mu předal otěže svého hřebce a vyrazili zpátky k Nodding Knollu. Ale než odešli od rybníčku, nedokázal se George zřejmě ubránit tomu, aby nepoložil ještě poslední otázku.

„Jak jste přišel k té jizvě na tváři?”

Hřbet Ivanovy ruky okamžitě zajel k levé líci. Spustil ruku a zvolna odpověděl: „V boji.”

„Vyhrál jste?” zeptal se George.

„To se ještě neví,” byla jediná odpověď, které se mu od Ivana dostalo, než ukázal hlavou směrem k pěšině, vedoucí zpět k městu.

kapitola 4

Georgeova učitelka vypadala skutečně ustaraně, když koncem týdne Lisse tu zprávu sdělovala. „Slečno Alcesterová, celá situace je skutečně dosti matoucí. Ještě čaj?” Obstarožní vdova pozvedla konvici.

„Ne, děkuju.” Lissa si zakryla šálek rukou v rukavičce. „Já jsem ale zvědavá, proč jste mě sem pozvala.” Rozhlédla se po Georgeově třídě. Děti už pro dnešek odešly. Prázdná místnost páchla jen křídou a

levandulí - levandulová voda byla oblíbenou vůní slečny Musgraveové.

„Skutečně nevím, co se děje.” Vdova si dopřála další šálek a pak postavila konvici zpět na železný plát sporáku. „Víte, George se ulejval ze školy.”

Lissa sevřela ruku na šálku. Měla už to podezření, teď si ale horečně přála, aby to nebyla pravda. Jak by mohl jít George do Cambridge jako kdysi jejich otec, když nebude chodit do školy? Aniž by uvážila finanční nepravděpodobnost takové myšlenky, rozhněvala se. George jí lhal! Věděla, že se něco děje; věděla to už celé týdny. Jenže pokaždé, když se ho na to zeptala, ani jí nenaznačil, že by to bylo tak zlé. Teď byl usvědčen. Ten malý nestydatý lhář jí dokonce vyprávěl, co se ve škole učí. Afrika, no jistě!

Lissa zaslechla rozpačité odkašlání slečny Musgraveové a znova jí věnovala svou pozornost. Učitelka váhavě pokračovala: „Myslím, že problém samozřejmě tkví v tom, že si děti George dobírají kvůli vaší… situaci.” Vdova na ni vrhla vědoucí, chápavý pohled. „A kvůli tomu, bohužel musím přiznat, se mi nechtělo chlapce trestat. Skoro ani malému Georgeovi nezazlívám, že se mu chtělo ulejt z vyučování. - Nicméně,” vdova se napřímila, „obě víme, že chlapec do školy musí. Chytřejšího kluka jsem ještě nepoznala. Neprospělo by mu, kdyby se z něj stal chuligán -, a přesně to se z chlapců stane, když přestanou chodit do školy; stanou se z nich chuligáni.”

„Už školu nevynechá, to vám slibuju,” řekla Lissa. Už předem uvažovala, jak ho potrestá.

„Ach, já vím, že ne. A to je právě na celé té situaci tak strašně zvláštní.” Slečna Musgraveová trošičku usrkla čaje. „Víte, před několika týdny vynechával školu téměř denně, a pak se v úterý vrátil těsně po obědě a nevynechal od té doby ani minutu.” Vdova se ostýchavě usmála. „Víte, slečno Alcesterová, byla bych vás o tom informovala už dříve; jenže kdovíproč jsem věřila, že vám George doma pomáhá pečovat o vaši sestru Evelyn Grace.”

„Co vás k tomu přivedlo?” zeptala se Lissa.

„No, to mi řekl ten malý chuligán! Prý vám pomáhá s Evelyn a já z něj nechtěla tahat podrobnosti ze strachu, že je vaše sestra nějak těžce nemocná. Jenže potom, představte si ten šok, slečno Alcesterová, když mi dneska paní Bishopová řekla, že Evelyn byla v kupectví tenhle týden skoro denně! Absolutně mě to ohromilo. To je chuligánství!” Slečna Musgraveová ztlumila hlas. „Musíme to hned

zarazit, slečno Alcesterová. Nesnese to odklad. Pro Georgeovo dobro.”

Lissa odhodlaně vstala. Ty lži zašly trochu příliš daleko. „Už nevynechá ani den. Na to sama dohlédnu.”

„Ale stejně bych ráda věděla, co ho přimělo, aby se vrátil sám od sebe, vy ne? Měla jsem podezření, že jste si s ním promluvila, ale teď vidím -”

„Pravděpodobně si představil, jak bych zuřila, kdybych na to přišla.” Lissiny tváře zrudly hněvem. Jak jí mohl George tohle udělat? A co hůř, jak ho za to potrestá, když chápe líp než kdo jiný důvody, pro něž nechtěl školu navštěvovat? Sevřela v dlani hedvábnou kabelku a uklonila se slečně Musgraveové. „Děkuji vám, že jste mi o tom pověděla. Byla jste vždycky tak spravedlivá a tak hodná ke Georgeovi. Při všech těch nesnázích, co už způsobil, si teď vaši laskavost sotva zaslouží.”

„Nesmysl, slečno Alcesterová,” řekla obstarožní dáma, vyprovázejíc ji ze školy. „George je chytrý a hezký kluk, a troufám si říct, že mě má omotanou kolem prstu. Ale tady musíme být pevné. Chlapec by měl jít na univerzitu, a to nepůjde, když nebude chodit do školy.”

„Mockrát vám děkuju. Jste moc hodná. Promluvím s Georgem, hned jak se vrátím domů.” Stiskla slečně Musgraveové ruku a rozloučila se s ní. Schlíple se vydala zpět k Fialkovému Poli.

Nedošla však daleko, když zahlédla předmět svého hněvu, jak kráčí před ní po silnici k hradu. Na dálku stěží rozeznala jeho postavičku mezi jilmy, věděla ale, že je to její bratr. Jeho tmavé vlasy byly stejně nezaměnitelné jako jeho krok, což bylo spíš naparovačné vykračování než normální chůze.

Světlo pozdního odpoledne už začínalo blednout a ledový vítr se proháněl po kraji. Olověná obloha po celý den vyhrožovala sněhem, i teď z ní však jen tu a tam spadlo pár vloček. Přitáhla si pláštěnku holubičí barvy těsněji kolem krku a zrychlila krok. Nespouštěla z George oči, ale on se ani jednou neohlédl. Zřejmě byl pevně rozhodnut jít do hradu. Připadlo jí to divné a měla v úmyslu se ho zeptat, co to dělá, hned jak ho dohoní. Zeptá se ho na plno věcí, až ho dohoní.

Jak má ale toho kluka ukáznit? Budou to muset s Evvií nějak vymyslet, ať to bude pro ně jak chce bolestivé. George byl celý život rozmazlovaný. Sestry se zoufale snažily vynahradit mu ztrátu rodičů i

Skandál, k němuž došlo vzápětí po jejich smrti. Teď ale budou muset být pevné, budou muset -

Ze rtů jí unikl výkřik. Zpoza jilmů vyběhli dva obrovští, děsiví mastifové a uháněli po cestě směrem ke Georgeovi. V prudkém větru George ani nezaslechl její varovný výkřik a zvířata už byla u něj, povalila ho na zem a vrhla se k němu.

Otupělá děsem se rozběhla k bratrovi, odhodlaná zachránit ho před smrtí, i kdyby měla od něj ty zuřivé psy odtáhnout holýma rukama. Když uslyšela George kvičet, shledala, že musí potlačit touhu omdlít na místě jako špalek. Zděšeně utíkala, aniž by věnovala pozornost své nemotorné krinolíně. Okamžitě se do ní také zapletla špičkou střevíčku a zakopla. Bezmála by byla ošklivě upadla, kdyby ji dvě silné paže neobjaly kolem pasu a nezvedly do výše.

Jaksi mimochodem zaznamenala, že je to Ivan, kdo ji objímá, byla však příliš odhodlaná zachránit George, než aby udělala něco jiného, než vykřikla: „Pomoz mu! Pomoz mu!”

Pokoušela se vymanit z Ivanova sevření a utíkat dál k bratříčkovi, avšak k její nemalé hrůze Ivan nejenže Georgeovi nepomohl, ale dokonce ji odmítal pustit. Natahovala se k bratrovi a zatínala nehty do ocelových paží, které ji svíraly, byla však jako v kleštích. Konečně v zoufalství vykřikla: „Pusť mě! Oni ho zabijou!” Neočekávala tu konejšivou barytonovou odpověď, které se jí dostalo od jejího věznitele.

„Jen pokud je láska smrtelná.”

„Bože můj, co - co to říkáš?” vykřikla, dosud zděšená pohledem na bratra. George však stihl odpovědět dřív než kdo jiný. Před jejíma očima se vyhrabal ze silnice, modrý tvídový kabátek na rameni roztržený, kostkované kalhoty pokryté prachem. A přesto prese všechno se radostně smál a oba mastifové skákali vedle něj, když se rozběhl dál po silnici k hradu.

„Georgi! Georgi Alexandře!” Doslova na něj zaječela. Při zvuku jejího hlasu se George otočil, ale čelo se mu zachmuřilo, když spatřil sestru a Ivana Tramorea s paží důvěrně ovinutou kolem jejího pasu.

„Okamžitě sem pojď!” nařídila a pak se zkroutila tak, aby byla čelem ke svému vězniteli. Když byla Ivanovi tváří v tvář, zaskřípala zuby a řekla strnule: „Ruce pryč, mylorde, kdybyste byl tak laskav.” Držel ji až příliš pevně. Vyrazila ke slečně Musgraveové, aniž by si oblékla korzet, a bylo jí teď na umření, když jí Ivanovy velké, silné ruce klouzaly podél ničím nesvíraného pasu. Jeho dech ji hřál na tváři a dobře viděla každičkou modrou skvrnku v jeho duhovkách a každý

pohyb jeho rtů. Jeden šílený okamžik měla dojem, že by se ji snad i mohl pokusit políbit, místo toho ji ale pustil a nechal ji vyklopýtat pozpátku na silnici. Vrhla na něj zuřivý pohled, že je tak nekavalírský, a pak spěchala k bratrovi.

„Panebože na nebesích, podívej se na sebe,” zašeptala, když poklekla Georgeovi k nohám. Rukou v rukavičce se dotkla modřiny u oka, pak sáhla prstem na trhlinu v tvídovém kabátku. Roztřesená hněvem vstala a obrátila se k Ivanovi. „To jsou tvoje zrůdy, co mu tohle udělaly?”

„Zrůdy? Mí psi nejsou žádné zrůdy,” namítl Tramore s náznakem úsměvu na rtech. Zřejmě o tom chtěl diskutovat i nadále, ona ale neměla na nic takového náladu. Měla se markýze z Powerscourtu proč bát, když však byla v ohrožení bezpečnost rodiny, musely jít její vlastní starosti stranou. Pustila se do markýze, jako by byl zase stájníkem.

„Jak jsi mohl nechat tahle zvířata volně běhat? Ohrožují veřejnost, a já se postarám, aby byla řádně zajištěná, anebo to nahlásím úřadům - ale zvlášť když porážejí děti - a - a -”

„Lisso, ne!” tahal ji George za sukně. Mastifové za ním ukázněně usedli a vrtěli ocasy tím silněji, čím byla Lissa rozhněvanější.

„- a olizujou je!” Popadla George, přitáhla ho k sobě a pohlédla vyčítavě na majitele mastifů. Rozzuřila se ještě víc, když zjistila, že se jí Ivan zřejmě směje.

„Tihle pejskové nemají s Alcesterovým stavem nic společného,” odvětil ležérně a v tmavých očích se mu pobaveně zatřpytilo.

„Pejskové?” vyprskla nevěřícně. Mávla rukou směrem k obrovitým psiskům, která jí zřejmě naslouchala s dychtivým nadšením. „Ty říkáš těmhle lidožravým. bestiím pejskové? Tak se podívej, co mu udělali!” Postrčila George před sebe.

Ivan jen ukázal na Georgeův nabíhající monokl. „Ty věříš, že se to stalo zrovna teď? Já myslím, že ne,” prohlásil. Pak už si jí nevšímal, obrátil se a šel pro koně, kterého nechal vzadu.

Nasupeně sledovala Ivanův odchod a jeho poklidný postoj ji rozzuřil ještě víc. Postřehla, že je zase oblečený po pansku, diskrétně oděný v nankinových kalhotách a těžkém žaketu z černého flanelu. Působil tak nadřazeně, že ani bouřlivý vítr jako by se neodvažoval zčechrat mu vlasy tak jako jí, když se jí - jak se hnala na pomoc Georgeovi - uvolnily zpod čepce a vlásniček.

Shrnula si stříbřitě plavou loknu z obličeje a zadívala se na Tramorea. Zcela nedotčeně vedl svého temperamentního oře zpátky k

nim. Jen to, jak mu lehce napuchla jizva na líci, prozrazovalo, že přece jen není imunní vůči chladu. Lissa si byla jistá, že Alcesterovi naopak vypadají jako ukázkový párek zbídačelých trosek: Ona se chvěla pod svým tenkým pláštíkem jako děvčátko se sirkami a George se bojovně zamračil, když se pokusila dotknout jeho pohmožděného obočí.

„Tak napadli tě ti psi?” zeptala se konečně bratra.

„To by Finn a Fenian neudělali, Lisso. My jsme kámoši,” odtušil George s nadšením.

„Finn a Fenian?” opakovala. Vrhla na Ivana nedůvěřivý pohled. Teď bylo zřejmé, že George a Ivanovi „pejskové”, jak je jejich pán nazýval, se dobře znají. „No, když ne ti psi, tak kdo ti roztrhl kabát a potloukl oko?”

George tvrdohlavě zaťal zuby. Schoval ruce za záda, a když ho za jednu chytila, uviděla, že má kotníky stejně opuchlé a pohmožděné jako obličej.

„Ty ses pral, Georgi, a musíš mi říct s kým. Budou muset být potrestáni. Byli to dneska kluci ve škole?” Ustaraně přejela dlaní po bratrových černých loknách.

„Já je nenávidím,” vybuchl chlapec vášnivě.

„Taková drsná slova!” Znovu si klekla proti němu. „Ale proč s nimi mluvíš?”

Znovu umlkl.

Malomyslně držela Georgeovu studenou ručičku ve své teplé rukavici. „Už se s nimi neper. Slíbíš mi to? Nic, co o tobě můžou říct, ti nemůže ublížit. Víš, co jsem ti říkala o klackách a kamenech.”

„Jenže dneska mi nenadávali,” utrousil. Dolní ret se mu začínal třást.

„Pak už vůbec není proč -”

„Dělali si legraci z tebe, Lisso! A já jim to nedovolím! Říkají, že jsi přesně jako matka. Říkají ti lačná Lízá, a to já nesnáším!” Při pohledu na výraz hrůzy, který přejel sestřinu krásnou tvář, George rychle upustil od svého mužného odhodlání a objal ji kolem krku. „Já jim nedovolím, aby ti tak ještě říkali,” sliboval.

Dotkla se rukou jeho zad. K neuvěření otřesena školáckou krutostí stěží dokázala Georgeovi poskytnout to konejšivé objetí, které tak zoufale potřeboval. V hloubi duše věděla, že by jaksi měla celou epizodu přejít smíchem a sdělit Georgeovi, že jeho ochranu nepotřebuje, zvlášť za cenu monoklu na oku. To však vyžadovalo

vskutku monumentální námahu, když měla tváře rudé jako rozžhavené železo a jejich jediným pozorovatelem byl Ivan Tramore.

Když vstala, vyhnula se pohledu do Ivanových očí. Okrajem zorného pole postřehla, že ještě nenasedl na koně. Jen tam stál s otěžemi v ruce a naslouchal diskusi. Když se částečně vzpamatovala, sundala si pláštěnku a přehodila ji přes roztřeseného George. Ona ji rozhodně nepotřebovala, když jí celé tělo žhnulo studem a ponížením. Dosud neschopna pohlédnout Ivanovi do očí řekla Georgeovi: „Asi bychom měli jít zpátky. Evvie slíbila, že nám udělá zapékané kuře se zeleninou. Neměli bychom přijít pozdě.”

George se podvolil, pak se k její hrůze zeptal: „Co znamená ,lačná’, Lisso? Proč ti tak říkají?”

Ztuhla a tváře jí znovu zaplály. Tentokrát už se nedokázala vyhnout Ivanovým očím. Útěchu v nich však rozhodně nenalezla. Výraz v jeho očích jako by kladl tutéž otázku: Proč ti tak říkají?

Pod tím pohledem se jí zachtělo přimáčknout bratříčka k sobě a poděkovat mu, že ji zaštítil. A kdyby jen mohla, vyplakala by se mu na rameni a řekla mu, jak stojí o jeho ochranu. Zoufale.

Jenže věděla, že to nejde. Už je žena, ne dítě. Teď je ochránkyně, ne ochraňovaná. A když už se má vyplakat, věděla náramně dobře, že si to může odbýt o samotě v noci v posteli.

„Promluvíme si o tom později, miláčku,” řekla mu hlasem ochraptělým neprolitými slzami. „Teď zrovna bychom se měli vrátit k Evvii.”

„Dovolte mi, abych vás oba doprovodil domů, slečno Alcesterová,” nabídl se markýz.

Kdyby v té chvíli vzhlédla, mohla by spatřit v jeho očích třpyt nejčistšího soucítění. Mohla by vidět, jak markýzova tvář ztvrdla hněvem nad tím, jak neomluvitelně krutí jsou stále ještě měšťané malebného malého Noddinhg Knollu. Kdyby vzhlédla, mohla by to všechno spatřit, jenže ona to neudělala. Už jen Ivanova přítomnost sama o sobě ji ochromovala. Kdyby se měla střetnout s pohledem, který byl podle jejího názoru nepochybně temný a posměšný, úplně by ji to dorazilo. A tak místo toho ucouvla se slovy: „Ne - ne, děkuju.”

„Trvám na tom.”

Stále aniž by mu pohlédla do očí, poskytla mu jedinou výmluvu, kterou si dokázala vymyslet: „Nemohu být s vámi spatřena o samotě, lorde Powerscourte. Nepatří se to, to jistě chápete.”

„Samozřejmě,” odvětil sarkasticky. „Nechcete, aby vaší pověsti ještě víc uškodilo, kdyby vás viděli na veřejnosti se mnou, viďte?”

Rozhněvaně k němu konečně vzhlédla. „Když dovolíte, připomenu vám, lorde Powerscourte, že jsem neprovdaná žena a momentálně jsem tady s vámi bez gardedámy. Společnost považuje za nepatřičné, abyste mě doprovázel domů, já ne.”

Jeho úšklebek jí jasně sdělil, co si o té odpovědi myslí. „Prosím tě, pověz mi jedno, Lisso. Odkdy si Alcesterovi dělají takovou starost o svou pověst?”

„Podle mého názoru, mylorde, to všechno začalo před pěti lety. Abych řekla pravdu,” prohlásila zuřivě, „pokud si správně vzpomínám, bylo to té noci, kdy vyjste opustil město.”

„Ach ano, už si vzpomínám,” odsekl.

„Tak výborně. Rozumíme si.” Elegantně se uklonila, neschopna pronést pozdrav ani ze zdvořilosti. Pak vzala George za ruku a rychle vykročila po silnici směrem od hradu. Už se nemohla dočkat, až najde útočiště kdekoliv mimo dohled Ivana Tramorea.

kapitola 5

Lačná Líza.

Lissa sténala do dlaní a pokoušela se to jméno zapomenout, jak se o to pokoušela už stokrát od chvíle, kdy jí o tom předchozího dne George pověděl. Jenže to nešlo. Krutá dětská přezdívka jí zněla v mysli, až se z ní stalo šarlatové písmeno. Teď měla pocit, že to mohla mít klidně napsáno na čele, ať se jak chtěla snažila vymazat to ze svých myšlenek.

Rozhodně se to pokoušela zlehčit před Georgem. Včera, později večer, když se vrátily ze silnice, vysvětlila bratrovi, co znamená lačná - těmi nejjemnějšími termíny, samozřejmě. Podle její verze tím děti říkají jen tolik, že jeho sestře připadají muži přitažliví, a na tom není nic tak strašného, aby se s nimi kvůli tomu musel prát. Bezstarostně mu poradila, aby to škádlení ignoroval, a měla pocit, že jí skoro uvěřil. A přece tu stále bylo to rodinné pouto mezi sourozenci. I malý George dovedl prohlédnout sestřin křehký úsměv a nalézt bolest,

která se za ním skrývala. Lissa to věděla a celá situace se tím jen zhoršovala.

Aby trpěla ještě víc, trval Wilmott na tom, že ji doprovodí na soirée do hradu. Poslal během dne vzkaz, že ji billingsworthský kočár vyzvedne v osm hodin večer. Teď už chybělo jen pět minut do osmé, a přestože už byla oblečená, nebyla si jistá, jestli to zvládne.

Jak snese to ponížení? ptala se temně sama sebe. Myšlenka na to, že bude muset hledět na poťouchlý výraz Ivana Tramorea, byla pro ni k nesnesení. Podívá se do těch jeho tmavých očí a nenalezne tam nic než opovržení. Pravděpodobně ji bude považovat za běhnu. Jenže ona je stará panna, usedlá, jako by jí bylo osmdesát! Všechny její zkušenosti s muži by se daly zredukovat na jeden jediný polibek. Strašná ironie byla v tom, že ten polibek dostala od Ivana, před pěti lety v alcesterovských stájích. Ačkoliv ten Ivanův polibek nebyl zrovna cudný, rozhodně byl pro ni poslední. Bez věna a pronásledovaná Skandálem - nebyla pro nikoho žádná výhra. Muži ji chtěli, to věděla, ale ona nebyla z těch, co rozdávají svou náklonnost mimo ochranu manželského přístavu. A tak si k ní nenašly cestu žádné počestné nabídky k sňatku.

Teď tu ale byl Wilmott. S ním i naděje. A z toho důvodu tohle soirée snese. Lissa se odhodlaně podívala do zrcadla a veštípala si trochu života zpět do pobledlých lící.

„Není ti něco, Lisso? Jsi celý večer taková tichá.” Evvie seděla na okraji její postele, nastrojená ve svých nejlepších šatech - bílé vlněné róbě s vetkanými proužky zářivě fialového hedvábí. Prodloužený pas i nabírané rukávy jí dosud padly, přestože róba byla ušita v době, kdy jí bylo teprve patnáct. Evvie vypadala úplně kouzelně, když měla své černé vlasy načesané a nakadeřené a stejnou bílofialovou pelerínku úhledně upravenou kolem ramen.

„Je mi úplně prima,” prohlásila Lissa vyrovnaně, když si připínala pár berlínských tepaných náušnic.

„Nepůjdeme tam,” navrhla náhle Evvie. „Wilmott bude tak nerad, až mě uvidí. Neví, že si mě chceš vzít jako gardedámu.”

„Mám právo na gardedámu. Ty zlomyslné dětské přezdívky mi nezkazily pověst natolik, aby se někdo opovážil upírat mi určitou ctihodnost.” Lissa se znovu štípla do tváří. Byly nepopiratelně bledé.

Zvedla svůj levandulový krepdešínový šál a provinile si s ním zakryla hruď. Evvie se dostalo požehnání poddajné postavy. Lissa naneštěstí shledávala, že je nanejvýš nepříhodné, když se člověk rozbují ze svých šatů a přitom nemá vůbec žádnou naději, že by si

mohl koupit jiné. Fyzicky byla v každém ohledu jako jejich matka -včetně toho, že ji příroda obdařila stejně velkolepým poprsím. Prakticky přetékala z výstřihu břidlicově modrých taftových šatů. Když shlédla dolů a všimla si, jaká je na ni podívaná, vzpomněla si na jakéhosi starého pána, který jednou přišel na večírek pořádaný jejími rodiči. Pobouřen hlubokými výstřihy, jimiž se některé z přítomných žen honosily, pravil onen pán při odchodu jejich komorníkovi, že nic takového neviděl od dob, kdy ho odstavili.

S uzarděním si ovinula důkladně šál kolem hrudi a obnažených ramen. Řekne, že je jí zima a nesundá si šál po celý večer.

„Slyším kočár,” řekla Evvie ustaraně.

Lissa vyhlédla z malého, zamrzlého okýnka na silnici pod domkem. Ve světle kočárových luceren sledovala, jak povoz zastavil u jejich dveří. Vozka ihned seskočil ze svého místa a pomohl Wilmottovi vystoupit.

„Jsou tady.” Lissa vzala sestru za ruku a přiměla ji vstát z postele. Naposled upravila na Evvii oblečení a nedbajíc Wilmottova hlasitého klepání, jakoby nic ustřihla roztřepenou nit z Evviiny pelerínky. Naposled se podívala na sebe a svůj šál do zrcadla, poštípala si znovu tváře a vykročila pak s Evvií dolů po schodech a ven ze dveří.

Cesta kočárem byla nepříjemná. Wilmott se nijak nesnažil zakrýt své zklamání ze setkání s Evvií. Teprve když na něj Lissa vrhla několik ledových pohledů, konečně utichl. Téměř jakoby ze msty se však usadil rovnou mezi obě sestry a mačkal jim pod sebou sukně. Lissa se podívala na Evvii a uviděla, jak se jí chvěje dolní ret. Pak pohlédla na Wilmotta, trpce se pousmála a okamžitě se v duchu zapřisáhla, že si ho po zbytek cesty ani nevšimne.

Začala si všímat obou žen, které seděly naproti ní. Honorie a Adéla byly přiměřeně oděny v hnědém saténu. Obě měly perlové náhrdelníky a granátové čočky v uších. Vlasy měly učesané stejně jako ona, do drdolu sepnutého v zátylku. Billingsworthovy sestry však daly přednost staromódnímu způsobu s několika tlustými loknami před ušima. Když se na ně Lissa zadívala, vrhla na ni Adéla nafoukaný pohled, Honorie však vypadala téměř, jako by měla soucit s jejím utrpením. Ne že by se doslova usmívala, působila však méně nesouhlasně než obvykle a rty měla sevřené docela přátelsky.

Zbytek krátké cesty strávila Lissa tak, že se dívala z okna. Děsila se večera, který měla před sebou. Byla si jista, že Wilmottova neotesanost je jen slabou předzvěstí toho, co teprve přijde. Rozechvěle si přitáhla tenký šál k ramenům.

Krátká cesta do Powerscourtu brzy skončila a Billingsworthův kočár zarachotil přes padací most, skrz předmostní věž a nakonec zastavil v prostoru mezi vnější a vnitřní zdí opevnění. Nesvítilo se tu plynem, ale pochodněmi - stovka plamenů ozařovala nádvoří a dodávala pískovci zářivě zlatý odstín. Působilo to vskutku hřejivě a Lissa zapomněla, jak primitivní vlastně Powerscourt je. Hrad byl prý vybudován ve dvanáctém století, kdy jej irským Tramoreům věnoval Richard Lví srdce za jejich pomoc proti vzbouřenému městu Acre. Na severu tvořily dosud část hradu ošlehané ruiny původní stavby.

V uplynulých dobách zpevňovala jeho bašty dlouhá řada markýzů, žádný z nich však se zřejmě příliš nezabýval interiérem Powerscourtu. Lissa si vzpomněla na své návštěvy na hradě s rodiči a docela jasně se rozpomínala i na to, jak se jí nelíbily vlhké chodby a zvláště pak začazená Baronská síň, kde Ivanův otec, zachmuřený a bez humoru, přijímal návštěvníky. Při pomyšlení na to, jak zasmušilý býval starý hrad, ji cosi vzalo za srdce. Teď převzal temný vnitřek Powerscourtu další markýz, aby tu dumal nad nespravedlnostmi uplynulých časů a aby se snad stal stejně zasmušilým a neveselým jako jeho proslulý zploditel.

Lissa už si dovedla představit Ivana, jak sedí ve své pusté temné síni, nikdy se nezasměje ani neožení, neobejme své děti ani nebude milovat svou ženu. Všechno mohlo dopadnout úplně jinak. Snila o Ivanovi celé noci, představovala si ho v roli svého manžela všemi nevinnými způsoby, jichž je schopna jen šestnáctiletá naivka. Teď už její sny zdaleka tak nevinné nebyly, naneštěstí ani její možnosti nebyly tak neomezené.

Podívala se na Wilmotta, který doprovázel Honorii a Adélu ke dveřím, ozdobeným řezbou erbu Powerscourtů. Budou mít někdy děti? Zapochybovala o tom. Wilmott je už moc starý. Bude ho někdy milovat? Na čele jí vyvstal stín. Možná k němu nakonec nalezne jakousi náklonnost. Ale bude s Wilmottem šťastná, to si pevně slibovala. Když se za něj provdá, bude se moci postarat o Evvii a George. Na oplátku mu bude věrnou ženou. Ačkoliv možná bude navždy pronásledována sny o jiném muži, muži s očima temnýma jak půlnoční nebe, neposkytne Wilmottovi žádný důvod ke stížnostem.

A i kdyby už jí nebesa nic víc nedopřála, postačí to.

„Lisso, jak ten hrad vypadá? Je tady Ivan? Co má na sobě? Je tak hezký, jak si ho představuju?” šeptala jí Evvie do ucha.

Lissa setřásla tesklivou náladu a odpověděla jí rovněž šeptem: „Zrovna otvírají dveře, miláčku. Ještě nejsme v síni. A troufám si říct,

že markýz nechodí otvírat dveře osobně.” Náhle polohlasem zvolala: „Dobré nebe!”

„Co je?”

Lissa nedokázala odpovědět. Když se obrovské vyřezávané ořechové dveře konečně otevřely, překvapením strnula. Když vzhlédla od velikých vápencových schodů ve vestibulu, shledala, že temná a ošumělá síň zmizela a na jejím místě se ocitla třpytivá, majestátní komnata. Víc než tucet čtyřlistových oken z barevného skla, po staletí zakrytých špínou a kouřem, jim teď jiskřilo nad hlavami jako klenoty rozhozené po stropě. Středověké francouzské tapisérie s vyobrazením celé historie kapetovských králů visely nad trojitými krby na obou koncích místnosti. Šest planoucích ohňů zahnalo věčný chlad a Baronská síň teď působila skoro stejně útulně jako salónek ve Fialkovém Poli. Pět obrovských koberců s portugalským vyšíváním hřálo kamennou podlahu a čtyři mohutné čalouněné pohovky potažené přívětivě tlustým vínovým sametem lemovaly všechny stěny.

Pokud na návštěvníka Powerscourtů dostatečně nezapůsobila velkolepá výzdoba, pak se to rozhodně podařilo armádě lokajů, jež přišla asistovat jejich příchodu. Každý z mužů byl oděn v kompletní livreji - jelenicové kalhoty pod kolena, azurově modrý kabát s dlouhými černými šňůrami zavěšenými až k lokti. Každý měl také dokonce vzadu na límci našitý „blesk”, čili černou mašli - pozůstatek starých časů, kdy muži nosili copánky.

Jeden z lokajů zdvořile sáhl po Lissinu šálu. Trhla sebou, pak vrhla na muže omluvný úsměv. Zahalila se do něj úžeji a diskrétně se odsunula z lokajova dosahu, předstírajíc zájem o zařízení síně. Dali si tu hodně práce, aby byla teplota zcela příjemná, a šál očividně vůbec nebyl zapotřebí, Lissu však náhle překonala nejistota. Při pohledu na Evvii, jak odkládá pelerínku a předává ji dalšímu lokaji, zpanikařila. Co tu dělají? Jsou teď v Ivanově doméně a ona věděla líp než kdo jiný, jak nemilosrdný dokáže být. V hlavě jí znovu zvučela ta „lačná Líza” a věděla, že mu poskytla víc než dost munice, aby jí mohl ublížit.

„Rovnou tudy, má milá.” Wilmott jí nabídl rámě. Ohlédla se a shledala, že Evvii doprovází korektní postarší lokaj. Když neměla jinou možnost, zlehka se dotkla Wilmottovy paže a tak je zavedli do hradního salónu.

Powerscourtův salón byl ztělesněním viktoriánských rozkoší. Byl zařízen v moderním řeckém stylu; dámy trůnily v křeslech se

šavlovitýma nohama a muži usedli na pohovky zakončené závitnicemi. Na mramorové krbové římse byl vytesán v životní velikosti Orfeus, hrající Múzám na svou lyru. Mořsky zelený, tón v tónu pruhovaný satén zakrýval okna v záhybech a volánech a rámoval také klenutý průchod do rozlehlé zimní zahrady ze skla a oceli.

Lissa, už teď si připadající jako kostelní myška v katedrále, si přitáhla svůj krepdešínový šál kolem ramen a rozhlédla se po dámách v salóně. Ve svém žalostně obyčejném taftu byla ohromena kroužkováním, nabíráním, šňůrami, sámky, třásněmi, krumplováním a střapci, jež zdobily jejich rafinované róby. Arabella Parksová, stará kamarádka z dávno minulých dob, působila obzvlášť přitažlivě v broskvovém saténu pošitém zlacenými třásněmi. Lissa měla co dělat, aby se nerozběhla opačným směrem.

To už se ale setkala s Ivanovým pohledem. Stál u krbové římsy a vypadal do puntíku stejně pěkně jako sám Orfeus. Měl na sobě strohý černý žaket, oživený jen zářivě bílou košilí. I jeho nákrčník byl z hladkého černého hedvábí, nádherně však doplňoval celkový barevný efekt. Ačkoliv byla vyděšená, radši by umřela, než by to na sobě dala znát.

Čelíc jeho chladnému pohledu, dovolila Wilmottovi, aby ji doprovodil až k hostiteli, kde si vyměnili zdvořilosti - pokud něco takového u jedenáctého markýze z Powerscourtu vůbec připadalo v úvahu. Přece však při pohledu na to, jak se hrad změnil, začínala uvažovat o tom, že u tohohle zlovolně přitažlivého muže je možné všecko. Všecko na světě.

„Koho by to kdy napadlo, hochu!” Wilmott gratuloval Ivanovi k nově nabytému bohatství, jako by byl stále tím stájníkem, kterého si pamatoval.

Před očima všech přítomných se Ivan kavalírsky sklonil a dotkl se rty Lissiny ruky. Jeho dotek na ni působil jako oheň a led současně a prsty se jí zkroutily do dlaní, jako by se chtěly bránit před tím podivným pocitem.

„Ano, koho by to kdy napadlo,” odvětil významně, přejížděje odhadujícím pohledem z ní na Wilmotta a zase zpátky. Skrytý význam těch slov jí neunikl, zarděla se a pak se za to nenáviděla.

Otupěle sledovala, jak vítá její sestru. Tramore políbil Evvii ruku, ona se rozkošně zarděla, on pak pozdravil stejným způsobem i obě Billingsworthovy sestry, i když možná poněkud lhostejněji. Pak začal představovat svou společnost. Skupinka byla malá. Arabella seděla vedle své matky a otce a k Lissině značné úlevě tu byli i Bishopovi.

Lissa se obrátila, aby jí mohl být představen cizí člověk ve skupině. Přece to však nebyl cizinec, ne tak docela. Byl to ten muž, kterého spatřila v kupectví onoho strašného dne, kdy dostaly zprávu o smrti pratety Sophie. Vypadal teď ve vlněných kalhotách a šedém žaketu přímo úchvatně. Kravatu měl modrou, stejně jasné barvy jako oči, jež se právě upíraly na ni a na Evvii.

„Tohle je můj hospodářský správce - když dovolíte - Holland Jones,” představil cizince Ivan.

Pan Jones se sklonil, aby jí políbil ruku. Jeho chování bylo sebejisté, Lissa by však odpřisáhla, že se mu ruka zachvěla, jakmile se dotkla její. Když byl představen Evvii, učinil totéž elegantní gesto a oči jako by mu prohřál sestřin rozkošný zjev.

Po všem představování dostaly dámy sherry a byly usazeny do křesel. Krátká půlhodinka uplynula v lenivé konverzaci, přičemž Lissa rozpačitě žmoulala růžky svého šálu.

Došlo jen k jednomu jedinému strašlivě nepříjemnému okamžiku, když paní Parksová začala překypovat nadšením nad novým vzhledem zámku. Nedomyšleně zvolala: „Nikdy jsem neviděla, aby tenhle starý dům vypadal tak velkolepě! Kdepak, když jsme tady s panem Parksem byli naposled, jeden v šeru sotva dohlédl na druhý konec síně. Je to úplně k neuvěření - že vám to taky připadá jako úplně jiný dům, mylorde?”

Místností se rozlehlo dunivé ticho a Lissa znala přespříliš dobře jeho důvod. V síni nebylo živáčka, který by nebyl nikdy v Powerscourtu na čaji - až na toho, kdo byl nyní jeho vlastníkem. Všichni věděli, že Ivana do hradu nikdy nevpustili, jako by byl malomocný. „Nevím,” odpověděl Ivan smrtelně vážně.

Při jeho slovech se všichni okamžitě zastyděli. Paní Parksová se rozpomněla, s kým mluví, a vypadala, jako by se o ni pokoušel záchvat mrtvice. Začala se hystericky ovívat a ticho v místnosti už bylo takřka k nesnesení. Všichni jako by byli náhle více zaujati svými sklenkami nebo manžetovými knoflíčky než probíhajícím rozhovorem.

Jen Lissa jako by nalezla odvahu podívat se na Ivana. Byla to od paní Parksové beztaktnost, takhle nepromyšleně přivést řeč na krutost jeho otce, a kdyby Lissa nalezla v Ivanových očích sebemenší záblesk bolesti, určitě by se překonala ve snaze ji ulehčit. A přece, jak pro něj bylo typické, Ivan jako by se kochal zneklidněním svých hostů a ona se náhle rozzlobila. To je celý on, takhle oplácet, napadlo ji. Jenže všechny kolem sebe nezničí a určitě tedy nezničí ji.

Prudce vstala a přikročila ke krbové římse. Přistoupila k Ivanovi, směle se mu podívala do očí a řekla: „Troufám si říct, že markýz měl štěstí, když nemusel protrpět nikdy čaj v té pochmurné síni s dřívějším lordem Powerscourtem.”

Několik mužů se uchechtlo a napětí rychle pominulo. Lissa věděla, že v místnosti nebylo jediného návštěvníka, který by si nepamatoval na všechny ty strašné návštěvy u Ivanova otce. Po celá léta bylo pozvání na Powerscourt totéž, co pozvání do pekla. Člověk je rozhodně nepřehlédl.

Když se společnost zase uklidnila, rozproudil se nový hovor. Povzbuzená Lissa se rozhlédla po místnosti. Zavadila pohledem o pana Jonese. K jejímu překvapení na ni Ivanův správce pohlížel s neskrývaným obdivem, jako by udělala něco, co chtěl sám udělat už celá léta. Usmála se na toho milého pána a pak upila doušek sherry.

„Jak dobře si pamatuju tu bezbřehou drzost, Lisso,” zašeptal Ivan jen pro její uši. Otřesena jeho poznámkou, vzhlédla k němu. Jako by to bylo včera, připomněla si jeho polibek ve stáji, pak se jí ale v hlavě znovu ozvala přezdívka „lačná Lízá”. Zřejmě zahlédl ten pohled, který si vyměnila s Jonesem. Obviňuje ji z něčeho? Vypadal teď strašně nespokojeně. S pocitem odvrženosti se znovu napila sherry.

Díkybohu byla v té chvíli ohlášena večeře a všechny dámy se ubíraly do jídelny. Lissu příjemně překvapilo zjištění, že jejím společníkem u večeře je pan Bishop, protože Wilmottovi vnutili paní Parksovou. A přece ji kdovíproč podráždilo zjištění, že Ivan nabídl rámě Arabelle. Bezpochyby tvořili hezký pár. Arabelliny plamenné lokny dokonale doplňovaly Ivanovu tmavost. Nicméně obrázek těch dvou pohromadě ji dráždil.

Odjakživa považovala Ivana za samotáře, rozhodně ne za společensky korektní doprovod nějaké dobře vychované mladé dámy. V minulosti právě Ivanova lhostejnost jen přiživovala plameny vášně, kterou k němu pocítila. Teď už je snad díkybohu po všem. Starý Ivan zmizel. Jeho místo zaujal muž, kterého stěží znala - oslnivý markýz, který se zřejmě dovedl dvořit ženám. A jestli byl ten starý Ivan pryč, pak je docela dobře možné, že zmizela i její náklonnost k němu. Že i ona se časem scvrkla do nepatrných rozměrů.

Nechala si od lokaje přidržet židli. Jakmile se usadila, rozhlédla se po dlouhém banketovém stole a vrhla další kradmý pohled na Ivana, sedícího v čele. Silnými prsty si úhledně rozkládal ubrousek. Objevil se sklepmistr a Ivan ukázal na svou vinnou sklenku. Na jemných rtech se mu objevil náznak úsměvu a Lissa shledala, že si ji

opět podmanil. Jeho úsměv byl odjakživa tak kouzelný! Jako holčička se celé dny sázela s Evvií, která dokáže jako první přimět jejich stájníka k úsměvu. Jaksi vždycky vyhrála Evvie, protože byla tak sladká a nevinná. Lisse však prohra nevadila, zvlášť když odměnou jí byl jeden z Ivanových úsměvů. Ani Michelangelo by nedokázal namalovat hezčího mladíka.

Ivan nečekaně zvedl oči. Přelétl pohledem po celé délce stolu a narazil na její. Přistihl ji, jak na něj zírá jako užaslá děvečka, a ona nedokázala skrýt ruměnec, který jí stoupal od hrudi až k lícím. Ztratila nervy a okamžitě se odvrátila. Celou dobu, kdy se podávala polévka, si zase pohrávala se svým šálem. A obávala se přitom, že místo aby časem vymizela, její náklonnost k Ivanovi jen dozrála.

Večeře se podávala módně a la Russe, přičemž se každá mísa nosila kolem dokola postupně všem hostům. Lissa stěží dokázala pojmenovat všechna jídla u každého chodu, byla však ráda, že je toho tolik, čemu může věnovat svou pozornost, místo muži, který seděl na konci stolu. Víno bylo sladké a opojné, a než se vzpamatovala, už se cítila dost statečná na to, aby opět obrátila hlavu směrem k Ivanovi. Tentokrát naneštěstí její pohled postřehl Wilmott, který rovněž seděl na horním konci tabule. Stařec se na ni usmál a zavrtěl prsty v jakémsi gestu, jež považoval za diskrétní zamávání. Lissa mu odpověděla úsměvem, rychle však odvrátila oči, aby je opět stočila na markýze.

Teď ale Lissa shledala, že Tramore obrátil svou pozornost jinam. Ne k Arabelle, jak očekávala, spíš se však markýz opíral dozadu s pažemi zkříženými na hrudi a zkoumavě si prohlížel Wilmotta. Předmět jeho pozorování to však zřejmě nezaznamenal, neboť Wilmott se znovu snažil upoutat na sebe její pohled. Starý Billingsworth tentokrát odvážně zamrkal a ona musela potlačit nutkání zachichotat se. Celá ta situace byla tak absurdní! Toužila povědět o tom Evvii, jenže sestra seděla na opačném konci stolu, zaujata živým rozhovorem s panem Jonesem.

Když bylo po večeři, podávaly se likéry pro dámy v zimní zahradě a pánové se odebrali do Ivanovy knihovny na sklenku brandy. Ačkoliv byla zimní zahrada tím nejskvělejším prostředím pro likéry a koláčky, připadala Lisse tamní vlhkost zcela nesnesitelná. Uprostřed místnosti byla obrovská porcelánová kamna; oleandry a palmy zřejmě v tom horku prosperovaly skvěle, ona však měla stísněný pocit, že se brzy rozteče. Vzala si citrónový likér a usedla opatrně na židli z tepaného železa vedle Evvie. Rozhalila si trošku šál

a naslouchala rozhovoru ostatních dam. „Ta večeře byla ale skvělá. Lanýže byly výtečné.” Paní Parksová se složila na novobarokní lavici.

„Ano, ale kdybych tak byla mladá a štíhlá jako ta děvčata tady -nebylo by mi teďka ve šněrovačce tak nepohodlně!” Paní Bishopová si přejela dlaněmi po objemných bocích a přívětivě se na společnost usmála.

„Bylo to od Ivana docela slušné, že nás sem pozval. Proč myslíte, že to udělal?” Arabella kousla do růžového petit-four.

„Pozval nás jen kvůli tomu novému obchodu, co má s otcem. Lord Powerscourt kupuje od otce půdu,” prohlásila Honorie.

Lissa na ni zprudka pohlédla. Je to pravda? Ivan a Wilmott spolu obchodují? Náhle ji napadla hrozná věc. Má to něco společného s ní? Je Ivan nějak…? Uvědomila si, že určitě přeceňuje vlastní význam a rychle tu myšlenku opustila, přece jen ji ale chvílemi pošimrala v hloubi duše. Vlhký vzduch jí připadal lepkavý, poťukala si spánky kapesníčkem. Ačkoliv toužila odložit šál, připadalo jí, že i v této dámské společnosti by to bylo příliš skandální.

„Ale ne! Lord Powerscourt nás všechny pozval prostě proto, že je velkorysý muž,” prohlásila paní Bishopová. „Kdepak jeho otec!”

„A, ale podobá se otci víc, než by kdo předpovídal,” promluvila Adéla z rohu. „Je úplně jako postava z rytířského románu - ten tmavý vzhled a tragická minulost.”

Lissa se obrátila k Adéle a odpřisáhla by, že vidí v očích té ženy vášeň. Adéla se snad do jejich hostitele skoro zakoukala. Lissa však stěží dokázala uvažovat o takové možnosti při pohledu na páru, ulpívající na křišťálových tabulkách oken zimní zahrady. Mlhavě uvažovala, jestli nedostane úžeh.

„A ta jizva - kde k ní propáníčka přišel? Ta mě úplně uchvátila!” Arabella doslova vrkala.

Teď už bylo Lisse určitě špatně. Obrátila se k Evvii a opřela se o její rameno.

„Zatrachtilá věc. Tu dřív neměl, když býval stájníkem. Přísahala bych, že ji neměl,” trvala na svém paní Parksová.

„Přišel k ní v návalu vášně - jako všechny postavy z rytířských románů,” prohlásila Adéla s jistotou.

„Bože můj, Evvie,” zašeptala Lissa. „Já musím na vzduch.” Prudce vstala a zamířila do salónu. Věděla, že ostatní dámy jsou zaraženy její neomaleností, musela ale vyjít na chodbu. Musí jít

někam, kde je chladněji, kde by mohla rozchodit to víno, co vypila, a vzpamatovat se.

Jakmile se však ocitla ve tmě chodby, udělalo se jí trochu líp. Sejmula šál a opřela se nahými rameny o chladnou žulu stěny. Hlava se jí nepopiratelně točila; litovala každičkého doušku vína, který vypila. Přiměla se k chůzi a vydala se chodbou dolů, ale každá chodbička a každé zákoutí ji nutily myslet na Ivana. Všude si ho představovala, jak na ni nepřívětivě hledí, jizvu hněvivě bílou, klikatící se tam, kde kdysi bývala ta nejhezčí ze všech lící.

Ucouvla ke stěně a zavřela oči v zoufalé snaze zbavit se té představy. Ve svém stavu stěží zaslechla, jak se v chodbě otvírají a zavírají dveře, a šum mužských hlasů, neslyšela ani kroky, které se k ní blížily.

„Lizzy! Co tu děláš?”

Prudce otevřela oči a ocitla se tváří v tvář Wilmottovi. Instinktivně si přitiskla šál k hrudi.

„Já - já si vyšla občerstvit se a hledala jsem zimní zahradu. Nejspíš jsem se ztratila. Co tu děláte, smím-li se zeptat?” Wilmott stál až moc blízko. A ten lesk v jeho oku nebyl zrovna dobré znamení.

„Hledám starého Powerscourta. Někam odešel, že prý pro další láhev portského, aby nehonil sluhy. A od té doby jsme ho neviděli.”

„Jistě se vrátí. Ale myslím, že zimní zahrada je zpátky tudy a dámy už se nejspíš ptají, co se mnou je, takže -”

„Holka, co kdyby sis šla na chvilku sednout. Vypadáš kapku zardělá.” Vzal ji za rameno a otevřel jedny ze dveří v chodbě. Spatřila malý salónek, skoro jako ranní pokoj. Byla to hezká místnost, stálo tu ale příliš mnoho pohovek, než aby sem vstoupila jen s Wilmottem.”

„Ne, skutečně, já musím zpátky do zimní zahrady.” Jemně se vymanila z jeho sevření. Při pohledu na to, jak starcovy oči klesají k její dekoltáži, pokusila se zakrýt.

„Vypadáš dneska. chytlavě, má milá.” Wilmott přistoupil blíž. „Ale důvod, proč jsi tak zardělá, je ten šál. Je tady na něj moc teplo. Ukaž, já ti ho vezmu.” Natáhl ruku, ale Lissa se odtáhla.

„Kdepak! Skutečně je mi chladno. A musím se vrátit do zimní zahrady -”

„Ale jdi, Lizzy, udělej, co po tobě chci. Co to z tebe bude za manželku, když nedovedeš poslechnout manžela? Dej mi ten šál a odpočinem si tady. Tak pojď.” Sáhl po její paži, ale ucukla mu. Sáhl znovu a ona opět ucukla. Pak se rozesmál.

„Ale ale, ty mrško upejpavá, tak ty se mnou flirtuješ, co?” Nato se na ni Wilmott doslova vrhl. Popadl ji za šál, právě když před ním uskakovala. Vyklouzla mu, avšak jediná ochrana její cti zůstala ve Wilmottově sevření.

„Vrať se, Lizzy, holka!” volal na ni. Postřehl její vražedný pohled a rozesmál se ještě hlasitěji. Pak ji začal honit.

Na svůj věk měl Wilmott hodně dobré nohy. Žasla nad jeho vytrvalostí, s níž ji pronásledoval z místnosti do místnosti a pak zase zpátky na chodbu. Jednu chvíli však získala dostatečný náskok, aby vklouzla do pokoje na druhém konci chodby. S vlasy rozcuchanými a šaty prakticky spadlými z jednoho ramene se tam zavřela v naději, že se Wilmott vzdá pátrání po ní a vrátí se do knihovny.

Pozorovala dveře a poslouchala, jak je z druhé strany míjejí kroky; zacouvala dál do šera místnosti a narazila rovnou do čehosi, co považovala za veliký stůl. Jakmile však nahmatala rukama plátno na jeho povrchu, uvědomila si, že je v biliárovém sále.

„Mohla by ses schovat za závěs, ale smím ti místo toho doporučit pohovku? Není to tak okaté.”

Poznala ten strašný hlas, otočila se a pátrala v místnosti po svém novém trýzniteli. Byl to samozřejmě Ivan a stál na druhém konci pokoje u sedátka v okenním výklenku, se sklenkou brandy v ruce.

„Ty!” bylo jediné pošetilé slovo, na které se zmohla. Setkala se očima s jeho pohledem a všeho všudy dokázala jen tolik, že nevyběhla zpátky na chodbu.

S mučivou pomalou důkladností si ji prohlížel. Zřejmě si povšiml rozcuchaných vlasů, pak sklouzl pohledem po jejích šatech a znovu se vrátil a spočinul na zvedající se a klesající hodně odhalené hrudi.

„Zřejmě sis od večeře odložila část oblečení,” podotkl suše, přelétaje očima od jejího živůtku k obličeji.

Než stihla odpovědět, zazněl v chodbě hlas. „Lizzy! Pojď ven, Lizzy, holka!” Když uslyšela, jak Wilmott kontroluje všechny pokoje v chodbě, napjala se. Kdyby ji tady našel s Ivanem, bezpochyby by byl nanejvýš rozladěn - možná rozladěn dost na to, aby se rozhodl, že si ji nevezme. Jenomže představa, jak se před ním schovává v Ivanově přítomnosti, byla příliš ponižující, než aby si ji byť i jen na okamžik připustila.

Nerozhodně stála a naslouchala, jak v chodbě bouchají dveře. Bylo jasné, že se Wilmott začíná hněvat, a s každou další prázdnou místností jako by se jeho zuřivost jen stupňovala.

„Lizzy!” zařval do vedlejšího pokoje.

„V zámku je klíč. Otoč jím,” poradil Ivan. Pohlédla na něj, jako by byl šílený. Bylo to strašné rozhodnutí. Zničit budoucnost své rodiny, protože pohněvá svého snoubence, anebo se z vlastní vůle zamknout v místnosti s Ivanem Tramorem - se svou Nemesis.

Stočila pohled ke klíči. Kdyby tak Wilmott tenhle pokoj vynechal! Jak se však jeho kroky blížily, věděla, že nemůže být tak hloupá a spolehnout se na to. A tak, i když spíš cítila než viděla Ivanův triumfální výraz, přikradla se po špičkách ke dveřím a otočila klíčem. Zámek zapadl s téměř neslyšným cvaknutím a Wilmott bezmocně bral za kliku dřív, než stihla odstoupit i jen na krok od dveří.

„Lizzy? Jsi tam, holka?” volal na ni Wilmott skrze dveře. Zděšeně se obrátila k Ivanovi. Řekne něco? Zničí ji ještě víc tím, že se teď ozve a dovolí, aby ji s ním našli v zamčeném pokoji?

Tiše jej prosila očima. A kdovíproč Ivan podlehl.

Wilmottovy kroky brzy pokračovaly dál. Bouchání na dveře se vzdalovalo chodbou a Lissa věděla, že bude navždy vděčná Powerscourtům za to, jak mají obrovský zámek.

Když se opřela o biliárový stůl, zesláblá úlevou, přistoupil Ivan blíž. Odložil brandy a stoupl si rovnou před ni. Rty se mu zvlnily sarkastickým úsměvem. Náhle zvedl ruku a zatahal za spadlé ramínko

její róby.

„Vidím, že Billingsworth si chtěl poplácat a pomuchlovat. Povedlo se mu to?”

Zuřivě odstrčila jeho ruku. „Samozřejmě že ne,” odvětila ledově a zamířila ke dveřím. Jenže právě když sahala po klíči, shledala, že jej drží v ruce Ivan.

Znepokojeně řekla: „Děkuju, žes mi pomohl. Bylo to. na tebe nezvykle kavalírské. Teď je ale Wilmott pryč a já se musím vrátit do zimní zahrady.”

Nastavila dlaň a čekala, že jí podá klíč. Ke své hrůze však spatřila, jak jej klade na skříňku s biliárovými tágy, kam v žádném případě nedosáhla.

„Co to děláš?” zeptala se nevěřícně.

„Čekám, až bude starý Pracháč trošku dál,” odvětil klidně.

„Starý co?” zeptala se ohromeně. Odkud propána ví, že tak s Evvií Wilmottovi říkají?

„Ty si myslíš, že si ho vezmeš, viď?” Přimhouřil oči.

„Wilmott se mě na to ještě tak obšírně nezeptal, i když troufám si říct, že se zeptá. V každém případě ale už je dávno pryč. A já musím

jít.” Sebrala odvahu a prošla kolem něj ke skříňce s tágy. Klíč byl vysoko nad její hlavou, ale stejně se pokusí na něj dosáhnout. Když se natáhla ke stropu skříňky ze skla a mahagonu, přistoupil k ní Ivan zezadu. Než stihla vykřiknout překvapením, chytil ji kolem pasu a obrátil tváří k sobě.

„Myslel jsem, že když už jsme tady v pasti, mohli bychom si popovídat o tvém oblečení - nebo neoblečení -, dokud nebude bezpečné odtud vyjít.” Jakmile se pokusila odtáhnout, popadl ji za sukni.

„Wilmott je pryč. Už mohu klidně odejít,” řekla mu, zápolíc s jeho železným stiskem.

„Mohl by se vrátit. Navrhuju, abychom ještě chvíli počkali.”

„Já bych myslela, že pro mě bude bezpečnější odejít než zůstat.” Vyškubla mu sukně a rozběhla se na druhou stranu biliárového stolu. Dopálilo ji, že se jí při tom zápolení úplně uvolnily vlásničky a vlasy se jí teď volně rozpustily po zádech v dlouhé kaskádě stříbrozlatých kučer.

Úzkostlivě hledala v místnosti jinou možnost úniku. Pokoj však měl jen jediné dveře, jež mohl odemknout pouze Ivan. Při jeho značné výšce by mu nedělalo potíže dosáhnout na klíč. Sledovala ho, jak jde ke skříňce s tágy. V němém zoufalství spatřila, jak vyndal biliárové tágo a začal je křídovat.

„Zahrajeme si, zatímco tu budeme čekat?” Hodil jí tágo. Stěží je zachytla.

„Já neumím hrát biliár a kromě toho musím trvat na tom, abys otevřel -”

„Já tě to naučím. Hra je docela jednoduchá.” S tím vyndal další tágo. Nakřídoval je a položil na stůl tři koule - dvě bílé a jednu červenou. Bílé nastavil na jeden konec stolu a červenou na druhý. Když s tím byl hotov, ležérně se sklonil a provedl šťouch od konce stolu. Lissa v úžasu sledovala, jak koule nejprve zasáhla červenou a pak následoval čtyřnásobný karambol.

Napřímil se. „Vidíš, je to docela jednoduché. Stačí dobře mířit a dotáhnout švih.”

Uchvácena, a přece zasažena hrůzou Lissa sledovala, jak přechází k její straně stolu.

„Rozumíš tomu?” zeptal se. Vehementně zavrtěla hlavou.

Sklonil se a předvedl jí to znovu. Když se napřímil, cynicky se zasmál. „Nic víc to nechce - dobrou mušku a dotáhnout. Ale překvapilo by tě, kolik lidí to nedokáže.” Významně se na ni svrchu

podíval, v oku pobavený záblesk. „Například Billingsworth. Ano, vezměme starého Billingsworthe. Stačí se na toho chlapa jen podívat a hned vidíš, že nemá ani dobrou mušku, ani výdrž, aby dotáhl.”

„Jak se opovažuješ takhle mluvit.” zašeptala, až příliš jasně chápajíc význam jeho slov.

Nevšímal si jí. „Teď to zkus ty,” řekl a ukázal k biliáru.

Sevřela tágo. Neodvažovala se sehnout nad biliárový stůl, a on to tuze dobře věděl.

„Ale jděte, má milá spořádaná slečinko Alcesterová, je to doopravdy úplně jednoduché. Jen se takhle předkloníte a -”

Jentaktak ho nepraštila tágem do té hezké hlavy. A přece s heroickým sebeovládáním odložila tágo na stůl. Dráždil ji. Chtěl, aby nějak reagovala. Tu radost mu neudělá.

„Takhle to nepůjde, Lisso.” Zavrtěl hlavou. Na rtech se mu objevil dotek úsměvu. „Vzdáváš se moc snadno. Kde je ta kuráž, co si pamatuju? Kde je ta dívka, co čelila každé výzvě?”

Snažila se ovládnout svůj hněv, ale nebylo to snadné. „Ta dívka,” řekla vyrovnaně, „vyrostla v dámu - dámu, co se nedá oklamat tvými lascívními hříčkami.”

„Ale jdi. Postarám se, aby ti to stálo za to.”

Očima dokořán otevřenýma sledovala, jak obchází stůl. Zvedl její tágo i bez varování jí je hodil zpátky do rukou. Sjel pak pohledem k jejímu výstřihu a řekl ochraptěle: „Miláčku, vsadím tisíc liber, když si se mnou zahraješ. Jen jednu hru.”

Začínala zuřit. To, co po ní chtěl, bylo už tak dost zlé, ale že jí za to ještě nabízí peníze, to už přesahovalo všechny meze.

„A kdepak asi, mylorde, vezmu tisíc liber, abych vám zaplatila, když prohraju?” Pokusila se odložit tágo, ale sevřel její ruku ve své, takže je nemohla pustit.

„Nebudeš je potřebovat. Můžu ti skoro zaručit naprosté vítězství.”

„A pročpak to?” odsekla.

Předklonil se. Ztuhla a sledovala, jak se mu koutek úst zvedá v cynickém úšklebku. Kotníky prstů přejel maso, překypující z výstřihu jejích šatů, a zašeptal: „Protože nikdy nehraju dobře, když jsem rozptýlený.”

Sebeovládání ji opustilo. Hněvivě se odvrátila a zmohla se dokonce i na jeden nebo dva krůčky, než ji chytil zezadu. Tágo dopadlo na koberec s tupým žuchnutím a jeho paže ji objaly kolem pasu. Stál za ní, a ačkoliv kopala, bojovala jen s okolním vzduchem.

„Proč mě takhle mučíš, Ivane? Co ode mě chceš?” vykřikla v zoufalství. Vší silou odstrkovala jeho ruce, ale byly jako z oceli.

„Všechno. Chci od tebe všechno, Lisso. A až už nebudeš mít co dát, budu chtít ještě.” Obrátil ji k sobě a násilím jí zvedl hlavu, aby se na něj podívala. Ohromeně vnímala, jak jí jeho dlaně sjíždějí po bocích živůtku. Jako by se dotýkal všech velrybích kostic v jejím korzetu.

Konečně spatřila v jeho očích hněv. „Nedostaneš to. To ti slibuju,” zašeptala ochraptěle.

„A proč ne?” Trpce se zasmál. „Všechno ostatní mám. Mám Powerscourt a půdu, kam až oko dohlédne. Patří mi i ty mizerné krámky ve vesnici - tak co mám ještě dobývat?”

„Mě nikdy mít nebudeš. Fialkové Pole nikdy nedostaneš.”

„To říkáš ty?”

Zadívala se na něj očima plnýma bolesti a hněvu. Tak on ji doopravdy nenávidí. Ta myšlenka se jí zabodla do srdce jako dýka. A přece, jakkoli byla jeho nenávist oprávněná, nemůže mu dovolit, aby ji zničil. Jestli ho vyzve k boji, pak pokaždé zvítězí on. Ona má jedinou možnost obrany - jít mu z cesty a doufat, že si jinde najde čipernější kořist.

„Jen se snaž mě zničit, Ivane,” řekla břitce, „protože já mám své vlastní plány, jak tomu zničení předejít. Především Wilmotta.” Sklopila pohled k rukám, objímajícím ji v pase, pak se na něj lhostejně ušklíbla. „Takže jestli dokážeš oželet mou společnost, pak já vím pro tento večer o žádoucnějších společnících.”

Znechuceně svěsil ruce. Vrhl na ni brutálně oceňující pohled, pak přistoupil ke skříňce s tágy a sundal klíč. Stěží schopna uvěřit, že tak snadno plní její přání, sledovala, jak přistoupil ke dveřím a odemkl je.

Ruce jí okamžitě vylétly k vlasům a cestou ke dveřím se snažila upevnit si drdol. Neměla však dost vlásniček, a když sáhla rukou po klice, vlasy jí znovu spadly na záda.

Sper to ďas! řekla si a otevřela dveře. Chtěla jen být volná. Najde si nějaké skryté zákoutí na chodbě a tam si upraví vlasy. Protože se soustředila na svůj vzhled a ne na svůj nejbližší úkol, okamžik jí trvalo, než si uvědomila, že se dveře neotevírají. Rychle otočila klíčem v zámku. Bylo odemčeno. Proč se dveřmi nedá pohnout?

Pak uviděla proč. Ivan spočíval nohou na prahu a lehce tak udržel dveře zavřené. Putovala očima po celé délce jeho těla, až se střetla s jeho pohledem.

„Prosím, pusť mě ven,” řekla se zoufalou snahou, aby byl její hlas klidný a nevzrušený.

„Jestli myslíš, že odtud vyjdeš v těch absurdních šatičkách, tak si to radši rozmysli.” Znovu se zavrtal pohledem do hluboké dekoltáže její róby. Musela potlačit nutkání zakrýt se rukama.

„Tyhle šaty jsou z francouzského taftu. Vůbec nejsou absurdní,” namítla.

„Jsou to dětské šaty. Ušili ti je, když jsi byla dítě. Dítě už nejsi, Lisso.” Jeho slova byla drsná, a přece její jméno na jeho rtech znělo svůdně jako polaskání.

„To je pravda, nejsem žádné dítě, ale žena, která má právo odejít. Wilmott je určitě celý pryč -”

„Dokázal bych Billingsworthe zabít, kdyby se na tebe v těch šatech jen jednou koukl, víš to?”

Polkla a pokusila se odtáhnout. Zvedl paži a zablokoval ji u dveří.

„Žádnému muži nedovolím, aby se na tebe takhle koukal,” zašeptal. „Nedopřeju jim to potěšení. Protože tohle potěšení bude jen a jen moje.”

„Ne, Ivane, ne…” zamumlala, když ucítila, jak ji jeho ruka hladí po vlasech. Zvedla oči k jeho tváři. Jako by náhle tolik zvážněl! Ještě jednou jí přejel dlaní po vlasech. Jejich barva jako by mu učarovala. Silnými prsty se probíral dlouhými stříbrozlatými prameny a rty se mu sevřely, nepoznala však, zda bolestí nebo rozkoší.

Pak spočinula pohledem na té děsivé, nádherné jizvě. Na té jizvě, která jí připomínala tolik rozpoutaných vášní. Protínala mu tvář jako klikatý blesk - a jako blesk byla i stejně nebezpečná. V pravdě tak nebezpečná, až měla pocit, že dotkne-li se jí, shoří. Navždy.

Přestal ji hladit po vlasech. Přejel palcem po růžovém saténu jejího líčka, až jeho ruka dospěla pod bradu a naklonila jí hlavu dozadu. Ivanovy rty se blížily, až pocítila jeho dech, žhavý dech na své tváři. A dokázala jen vzdychnout a pak se setkali. Znovu ucítila jeho rty na svých, jak o tom tolikrát snila od té noci, kdy odešel. Tentokrát snad budou něžné a sladké. Tentokrát možná dokáže zadržet pocity, jež probouzejí, a tentokrát je možná dokáže i zvládnout. Už je žena, jak zdůraznil i on. Dokáže se nechat líbat.

Ale ne od Ivana. Od Ivana nikdy. Vzpomínka na jednu bouřlivou noc ve stáji se vrátila jako přelud. To, jak se v domku dotkl její tváře, před ní rovněž vyvstalo jako přízrak. Nenávidí ji. Za trest ji zničí. Už teď je na nejlepší cestě. Nejprve polibkem, pak laskáním. To zničilo její matku. Ona tak hloupá nebude.

Odvrátila hlavu a jeho drsná slova ji vrátila k realitě.

„Konec okouzlení, má lásko? Tak brzo? Odpuzuje tě ta znetvořená tvář?”

„Bože můj, ne, Ivane. Ne.” Vzhlédla k němu. V každičkém rysu mu žhnul hněv. Jizva mu zbělela a jediný instinkt jí velel dotknout se jí. Pozvedla ruku, aby polaskala tu poraněnou tvář, právě v té chvíli se však na chodbě ozval nečekaný hluk. Obrátila hlavu ke dveřím. Ivan jí okamžitě položil dlaň na ústa. Spustila mu ruku na rameno. Pohlédla na něj vyděšenýma očima.

Přiložil si prst na rty.

„Kde může být? A lord Ivan není nikde k nalezení?” zněl chodbou Adelin hlas. Kroky se blížily.

„Ivan šel pro brandy,” odpovídal Wilmottův hlas. „Ale o Lizzy mám starost. Nejspíš se v těch zatracených chodbách někde ztratila.”

„Nepochybuju, že až najdeme lorda Ivana, Lissa Alcesterová se určitě taky ukáže.”

„Adélo! To, co naznačuješ, se skutečně nepatří,” odvětila Honorie slabě.

„Možná, ale není to nic, o čem bychom se už dříve nedoslechly. Pamatuješ na ty dva. Lissa a její hezký stájník. Povídalo se tehdy, že ona dokonce -”

„Kuš, ty čarodějnice. Takhle o Lizzy mluvit nebudeš,” přerušil ji

Wilmott.

„Ano, otče,” uštípla Adéla.

„Tak jdeme. Možná došla zpátky do síně. Zeptáme se některého lokaje, jestli ji neviděli.” Wilmott odvedl své dcery z chodby a za chvíli bylo za dveřmi opět ticho.

Lačná Líza. Zavřela oči před Ivanovým pohledem. Tváře jí žhnuly ponížením. Unikne někdy vší té ohavnosti, co na ni svět vrší? Copak je od narození prokletá?

Ivanovi klesla ruka k boku. Vůbec se nedotýkali. Sáhla po klice. Dveře se otevřely na pět palců, ale hned se zase zabouchly.

„Pusť mě odtud, ty hrubiáne,” zašeptala drsně.

„A kolik rvaček bude muset zítra George vybojovat kvůli neslušným šatům, co měla jeho sestra dneska tady na sobě?” odpověděl jí stejně chraptivě.

Zděšeně od něj ucouvla. Rukama si bezmocně zakryla hrud a nevěřícně na něj upřela oči plné bolesti.

„To bylo od tebe kruté,” řekla a dolní ret se jí rozechvěl.

„Ale o nic míň pravda.” Znovu zalétl pohledem k jejímu oděvu.

„Takže ty mě tady chceš zamknout navždycky?” zeptala se sarkasticky.

Zadíval se na ni, jako by ho představa, že ji bude ve svém hradě držet pod zámkem, s největší pravděpodobností už někdy napadla. Otevřela ústa překvapením, ale ještě než stihla pronést jediné slovo, otevřel dveře, odešel a zamkl za sebou.

Právě když už si Lissa byla jistá, že přijde o rozum, zaklepala na dveře biliárového pokoje služebná. Setřela si z lící slzy zoufalství a vzhlédla v okamžiku kdy si služtička klíčem otevřela. Držela v náručí Lissin šál a jediné, co dívka prohlásila, bylo to, že podle názoru lorda Ivana by to slečna Alcesterová mohla potřebovat.

Lissa si ovinula šál úhledně kolem ramen a služce poděkovala. Uhladila si čerstvě upevněný drdol a setřela si poslední zbytky vláhy z očí. Se značnými obavami vyšla na chodbu a zamířila zpět do zimní zahrady.

Pohledy, jimiž obdařila Wilmotta a Ivana, byly smrtonosnější než jed. Wilmott se přikrčil na svém místě, když vstoupila do místnosti, ale Ivan, přesně jak očekávala, jako by byl vůči jejímu hněvu imunní. Stál a díval se na ni s pobaveným leskem v tmavých očích. Když se nezřetelně omlouvala, že byla tak dlouho pryč - povídala něco o tom, že ztratila svůj šál -, roztančilo se světýlko v Ivanových očích o to víc.

Odmítala na něj po zbytek večera i jen pohlédnout. Rozloučily se s Evvií brzy pod záminkou, že nemohou nechat George příliš dlouho v domku bez dozoru. Popřály srdečně příjemný zbytek večera Bishopovým a Parksovým, když se však obrátily k Ivanovi, byla Lissa chladná jak sněhová vločka. On však zcela ignoroval její náladu a sklonil se, aby jí políbil ruku. Doufala, že z ní dostane omrzliny, pochybovala však, že se to podaří, zvlášť s ohledem na žhavé mravenčení, které se jí drželo na ruce dlouho poté, co odjela v Billingsworthově bídně pérovaném kočáře.

„Příští týden pořádá Powerscourt karetní večírek pro pány, Lizzy. Chtěla bys jít se mnou? Jen se koukat, samozřejmě! Vím, jak si vy dámy rády večer vyrazíte.” V šeru vozu se na ni Wilmott zadíval s nadějí.

Vrhla na něj jen další zničující pohled a předstírala, že neslyšela. Pak odvrátila oči k oknu a vzpomněla si, jak se choval na chodbě.

Nebylo by dobře urážet Wilmotta přehnaně, ale pro dnešní večer se prostě nedokázala přimět předstírat nadále zdvořilost.

Jako by se přizpůsoboval její špatné náladě, zůstal Wilmott po zbytek cesty do Fialkového Pole zticha. Dorazili tam zanedlouho a Lissa se rychle rozloučila za obě. Jakmile se přesvědčily, že George v jejich přítomnosti nenatropil přesmíru nezbedností a teď už spořádaně spí ve své posteli, zhroutily se obě na pohovku v salónku.

„Mám ohřát trochu mléka?” zeptala se Evvie zkomíravě.

„Fujtajbl. Ne, neobtěžuj se. Dneska stejně nebudu spát,” zamumlala Lissa.

„Já taky ne - aspoň dokud mi nepovíš, kam jsi zmizela po večeři. Děsila jsem se, že se nevrátíš.” Evvie se posadila zpříma. Natáhla ruku k sestře.

„Wilmott mě zaskočil na chodbě. A pak.” Lissa náhle nenalézala slov, jimiž by vysvětlila Evvii své střetnutí s Ivanem v biliárovém pokoji.

„A pak co?” Evvii napadlo zřejmě něco strašného. „Wilmott

tě.?”

„Ne! To rozhodně ne! Byla jsem s Ivanem!” vyhrkla Lissa dřív, než se stihla zarazit.

„Ivan? On byl s tebou?”

Lissa se dotkla sestřiny tváře, aby ji uklidnila. „Snažila jsem se vyhnout Wilmottovi a přitom jsem měla tu smůlu a narazila na Ivana. Bylo to všechno docela nevinné.”

„Co si myslí Ivan o tobě a o Wilmottovi? Povědělas mu o hrozícím zasnoubení?”

Lissa se odmlčela. „Ano. Měl radost, samozřejmě.” Ivan měl radost, přesvědčovala sebe samu. Byla to perverzní radost, ale stejně. „Aha,” odvětila Evvie bezvýrazně.

„A už dost o mně!” Lissa jí jemně zatřásla. „Povídej mi o panu Jonesovi. Vypadal, že je do tebe celý pryč. Oba jste se zřejmě u večeře ohromně zajímavě bavili.” Vstala a zavěsila nad uhlí v krbu konvici s vodou na čaj.

„Lisso, je ten pan Jones opravdu tak hezký, jak jsi říkala v kupectví?”

„Ještě víc! Dneska večer byl úplně skvělý! Určitě byl na tom soirée ze všech mužů nejhezčí!”

„Ne,” namítala Evvie, „to nemohl být. Určitě ne, když tam byl Ivan.”

Na Lissině čele se objevil mráček. „Ale Evvie, zapomínáš, že Ivan je. zohavený.”

„A ta věhlasná jizva mu zřejmě jen přidala na kráse. Když jsi odešla, Lisso, nedokázala Adéla přestat mluvit o jeho temném, nebezpečném zevnějšku. Nejspíš mám v jistém směru štěstí, že mě Bůh připravil o zrak. Ach Lisso, může být opravdu tak skvělý?”

V pozadí, jako by vyžadovala i ona odpověď na tu otázku, začala konvice ječivě hvízdat a Lissa vstala, aby ji odstavila. Velmi vzdálena v myšlenkách a nesoustředíc se na svůj momentální úkol sáhla po konvici a zapomněla, že potřebuje chňapku. Horké držadlo jí sežehlo dlaň. Popadla se za zápěstí a zasténala bolestí.

„Co je?” zeptala se Evvie a vykročila k ní.

„Spálila jsem se,” zašeptala a oči jí toho večera už podruhé přetékaly slzami.

„Ach propána. Přinesu ze spíže trochu másla.” Evvie zmizela a Lissa zírala na svou rudou dlaň. Jasně a živě si připomněla, jak se pokusila v biliárovém pokoji dotknout Ivanovy tváře.

Teď měla pocit, jako by to udělala.

kapitola 6

Peníze jim docházely. Tuhle skutečnost už Lissa nemohla déle popírat. Sedla si ke svému navoskovanému toaletnímu stolku a počítala mince, které jim zbyly. Poslední dar tety Sophie už utratily. Teď sahaly do úspor, které za ta léta naškudlily, aby se mohly odstěhovat z Nodding Knollu.

Lissa ty peníze vždycky měla nastrkané v sáčku navoněném fialkami. Snily o tom, že se odstěhují do nějakého městečka, třeba do Cotswoldsu, anebo si pronajmou byt v Londýně. Chtěly odjet kamkoliv, kde by je nedostihl Alcesterův skandál.

Teď se jejich sny rozplývaly stejně rychle jako finanční prostředky. Lissa tiše vybrala z váčku další librovou bankovku. Neměla ve zvyku tesknit po rodičích, zvlášť protože to znamenalo tesknit po někom, koho nikdy tak docela nepoznala. Teď ale, když měla před sebou skoro prázdný váček, ji mrzelo, že už nejsou naživu.

Zatoužila, aby tu byli, i když třeba jen proto, aby se měla o koho opřít, u koho hledat útěchu.

Těžce vzdychla a zavrtěla hlavou. Tesknit po rodičích, to není řešení. Při tom, jak byli zhýčkaní a sobečtí, by jí pravděpodobně nijak nepomohli. Naopak, byli by to dva další lidé, spoléhající se, že jim právě ona pomůže přenést se přes tyhle těžké časy. To by bylo k nevydržení.

Sklesle zastrčila váček pod matraci. Prostě bude muset přimět Wilmotta, aby si ji vzal, a to brzo. Její toužebné sny o tom, jak se zamiluje a bude mít rodinu, budou muset jít stranou. Jako by znovu prožívala zlý sen, zalétla myšlenkami zpět k té noci na hradě. Znovu před sebou měla tvrdý výraz Ivana Tramorea ve stínu slabého osvětlení biliárového pokoje a opovržení v jeho očích, když ji vzal do náručí. Ne, už žádné toužebné sny. Ani teď, když se nad nimi vznáší stín vězení pro dlužníky. Podle jejích výpočtů vydrží Alcesterovi válčit s chudobou ještě měsíc. Potom chudoba vyhraje.

„Lisso, pojď se podívat!” Uslyšela, jak zvenčí volá George. Přikročila k oknu ložnice, vyhlédla ven a uviděla ho stát dole na dvorku se, světe div se, dvěma Ivanovými mastify. Úzkostlivě se rozhlédla, kde je jejich pán, ale Ivana nebylo nikde vidět. Zavrtěla hlavou a rozběhla se ke schodům.

„Georgi Alexandře Alcestere! Co to děláš s těmi dvěma bestiemi! A ještě k tomu v neděli!” zvolala, když rozrazila domovní dveře.

„Lisso, neblázni. Ivan mi dovolil, abych si je vzal, ale musel jsem mu slíbit, že do večera pejsky vrátím do hradu.” George poplácal jednoho psa po hlavě a pohlédl na ni v očekávání souhlasu. Nedočkal se ho.

„Proč mu říkáš Ivan? Měl bys o něm mluvit jako o lordu Powerscourtovi,” napomenula ho upjatě.

„On mi dovolil, abych mu tak říkal. Tak se jmenuje. Říkal to,” odvětil George.

„Panebože,” zašeptala.

Vrhl na ni podivný pohled. Vypadal, jako by se chtěl na něco zeptat, ale nebyl si jistý, jestli může. Jako by s něčím zápolil, než se nakonec rozhodl promluvit. „Lisso,” začal, „Ivan - ehm - lord Powerscourt říká, že prý u nás pracoval.”

Tohle prohlášení ji rozladilo, ale nijak zvlášť nepřekvapilo. George se na Ivana nepamatoval, ještě mu nebyly ani čtyři roky, když poslední Alcesterové opustili své sídlo. Odpověděla na jeho nevyřčenou otázku, jak nejlépe dovedla: „To bylo dávno, miláčku.”

„Když jsme bydleli v tom velkém domě?” „Ano.”

George o tom chvilku přemýšlel. Vypadalo to, že mu nevyhovuje představa, že jeho sestra měla v minulosti s lordem Ivanem z Powerscourtu víc společného než on. Zřejmě měl také pocit, že by s tím měl něco udělat. Něco, aby uchránil svou sestru. Ale před čím, to rozhodně nevěděl.

Náhle se zamračil. Svým nejmužnějším hlasem přislíbil: „Já je vrátím, Lisso. Ty nemáš ty pejsky ráda, protože nemáš ráda Ivana -ehm - lorda Powerscourta.”

Zadívala se na bratříčka. Pocit něhy ji skoro přemohl. A přece byla ta něha prodchnuta podrážděností. Děti mají přece jen zvlášť zlovolnou schopnost konstatovat nahlas to, co je zřejmé.

„Ne že bych lorda Powerscourta neměla ráda, Georgi. Já ho vlastně neznám.” Už, dodala v duchu po pravdě.

„Já ty pejsky odvedu zpátky,” prohlásil George, vrhaje na sestru pohled, který byl na jeho věk až příliš vědoucí.

Dívala se, jak se obrací a vyráží po vyježděné silničce vedoucí k Powerscourtu. Oba mastifové jej tiše následovali, jako by rovněž přiznávali porážku.

Pak se za to proklínala. Nechtěla připravit George o zábavu. Slibovaly mu s Evvií psa už celá léta, ale nikdy nějak nedošlo na to, aby ho dostal. Stejně ale věděla, že by nesnesla, kdyby George nebo kdokoliv jiný uvěřil, že ji Ivan Tramore nějak znepokojuje, že ji znepokojuje natolik, aby kvůli němu odvrhla dva bratrovy kamarády - i když to byla jen zvířata. Náhle se přistihla, jak na něj volá.

„Georgi, co kdybys vzal ty psy do kuchyně? Třeba by se tam pro ně našlo něco na zub.” Otevřela dveře o něco víc.

„Doopravdy?” zeptal se a oči se mu rozšířily.

„Samozřejmě,” přitakala s nejistým úsměvem. Nechala bratra projít a po něm, s němým povzdechem lítosti, dovolila obávaným hafanům vstoupit do svého neposkvrněného salónku.

Následující středu byl Powerscourt opět plně osvětlen kvůli hostům. Tentokrát jich nepřišlo mnoho. Jen párek módních sekáčů z Londýna jménem Hylton a Treadle, bohatý biskup, který se nepozorovaně odkradl ze sousední farnosti a samozřejmě Wilmott Billingsworth.

Muži hráli v knihovně whist. Po snímání pauzíroval jako první biskup. Zabručel nad tou smůlou, usadil se ke krbu a lhostejně čekal, až skončí první robber.

Po několika robberech bylo jasné, že sázky začínají zacházet do extrému. Na Treadleovi začala být vidět úleva, když na něm byla řada pauzírovat; za chvíli se Hylton nemohl dočkat, až se k němu přidá. Ten však hrál jako zkušený karbaník. Biskup Wright si byl jistý, že se mu štěstí vrátí při příštím rozdání, i když ho Tramore s chladným a odtažitým výrazem opět přetrumfl.

„Jářku, zpátky do Londýna je dlouhá cesta a my s Treadlem… no, vypadá to, že je čas jít.” Hylton si odkašlal a ohlédl se po svém mladém příteli, sedícím u krbu.

„Ale pánové, já vás mohu na noc uložit. Není třeba vracet se do Londýna. Jistě nechcete přerušit hru?” namítl Tramore.

„Musíme se vrátit,” prohlásil Hylton ostýchavě. Vstal od stolu a Treadle se k němu přidal.

„Ty úpisy srovnáme, Powerscourte. Pošlu sem někoho, hned jak se to bude hodit,” řekl Treadle s výrazem nevýslovné úlevy, že konečně odchází.

„Samozřejmě, jak se vám to bude hodit.” Tramore vstal a zazvonil na lokaje.

„Obejdeme se bez doprovodu. Řekneme jim v síni, aby nám zavolali kočár.” Hylton otevřel Treadleovi dveře. Rozloučili se, ale jen co vyšli ze dveří, zazněly chodbou jejich hlasy.

„Kolik jsme prohráli?” otázal se Treadle ustaraně.

„Moc,” odpověděl Hylton zasmušile. „Jářku, vyrazíme si do Paříže a budeme doufat, že Powerscourt zapomene, že jsme tu kdy

byli.”

Když ti dva šviháci odešli chodbou o kus dál, vybuchl v knihovně velký smích.

Wilmott si otíral oči, uslzené od takové legrace. „Dobrý bože! Nikdy jsem nehrál s tak nevyléčitelným zelenáčem! ,Jářku, vyrazíme si do Paříže!’” napodoboval je. Znovu se všichni rozesmáli.

Když se muži konečně vzpamatovali, zatvářil se biskup bezradně. „Ale co budeme dělat teď? Chybí nám čtvrtý a já doufal, že do svítání vyhraju zpátky něco z toho, co jsem prohrál!”

Tramore se podíval na své nehty. „Pořád můžeme hrát ve třech.”

„Ve třech?” vmísil se do hovoru Wilmott. „To je přece skvělý nápad! Ale budete muset hrát se mnou, Powerscourte. Proženeme tady Jamese!”

„Powerscourt bude hrát proti nám. Nikdo mě neprožene.” Biskup vrhl na Wilmotta zničující pohled. Tuhle neděli se za Billingsworthovu duši modlit nebude.

„Dobře. Zamíchejte karty.” Tramore si nalil další brandy, pak podal karafu z broušeného křišťálu kolem stolu. Když si všichni dolili sklenky, bylo na čase rozdávat.

Hra pokračovala další hodinu. Sázky stouply ještě výš. Biskup se začal potit a otíral si čelo rukávem kabátu jako obyčejný hrobař. Wilmott pobledl a žíla na spánku mu začala pulsovat. Tramore zůstal klidný jako vždy a to začínalo spoluhráče rozčilovat ještě víc. A přece hra pokračovala. Biskup si byl jistý, že příští zdvih už přinese obrat ve hře, a Wilmott byl z pouhopouhé pýchy nucen vydržet až do konce robberu. Když mu ale zbývalo posledních sto liber, bylo už napětí pro starého muže skoro k nesnesení. Wilmotta div neranila mrtvice, zatímco Tramore zkoumavě sledoval každý jeho pohyb.

Poslední hra robberu byla brutální. Tramore vyhnal sázky do nebetyčné výše a biskup s každým zdvihem dorovnával. Wilmott hleděl na svého partnera, jako by se zbláznil, ale v biskupových očích se náhle objevil lesk, jako by mu bylo sesláno znamení z nebes, že se vrátí do St. Albans jako boháč. Atmosféra hry vtahovala Wilmotta jako vlna odlivu a zmohl se jen na to, aby nepokazil poslední zdvih. Biskup nedočkavě přihlížel, jak Tramore vynáší poslední kartu. Už si mnul ruce blahem. Wilmott v tom spatřoval vskutku špatné znamení a děsil se karty, kterou uvidí. Powerscourt se tvářil jako kamenná socha, jeho tvář nic neprozrazovala. Když obrátil kartu lícem navrch, pocítil Wilmott, jak mu tuhne krev v žilách.

„Trumf,” ohlásil Powerscourt.

Biskupovi poklesla brada, ústa se mu otevřela. Víra ho nadobro opustila, když ten ďábel proti němu vynesl poslední kartu. Nikdy nedokáže Powerscourtovi zaplatit. Nikdy.

„Podívejte, zahrajeme si ještě.” Biskupa umlčelo Tramoreovo kývnutí.

„Budete muset mluvit daleko hlasitěji, jestli vás má slyšet.” Tramore opovržlivě koukl po Wilmottovi. Biskup se obrátil ke svému partnerovi a šokem mu znovu klesla brada. Wilmott se zhroutil na karetní stolek.

„Bože můj,” zvolal, „on dočista omdlel.”

kapitola 7

V salónku byl připraven čaj. Lissa, zoufalejší s každým dalším uplynulým dnem, nakonec poslala Wilmottovi psaníčko s pozváním na návštěvu do Fialkového Pole. Nemohla už být smělejší ve své snaze vypáčit z muže nabídku k sňatku, ale potřebovali peníze. George se znovu dostával ve škole do šarvátek. Bylo jen otázkou času, kdy se zase začne ulejvat.

Při vzpomínce na George teď Lissa čekala na stanovenou hodinu se stejnou dávkou strachu jako touhy. Manželství s Wilmottem Billingsworthem bude určitě nepopsatelná mizérie. Jenomže Wilmott si může snadno dovolit poslat George do Etonu. Věděla, že by nesnesla pohled na bratra s dalším monoklem, ani by nedokázala zalhat Evvii stran Georgeova vzhledu.

„No tak, Wilmotte,” šeptala si pro sebe, když přistoupila k oknu salónku. Už se nemohla dočkat, až bude mít tu návštěvu za sebou; nervózně si navazovala a rozvazovala čepeček. Čepec byl směšně matrónskou záležitostí a ona to věděla. Ten, který měla na sobě teď, odložila kdysi její módy dbalá matka a Lissa se přiměla vylovit jej ze staré truhly na půdě. Ta protivná věc měla dlouhé stuhy a vzadu vyšité stovky sněženek. A přece jí nevadilo nasadit si ji kvůli svému nápadníkovi. Vzpomněla si, jak kdysi Wilmott řekl, že se mu líbí ženy v čepcích. Doplnil své prohlášení dlouhou tirádou o tom, jak čepce nosí ženy, které znají své místo.

Když teď stála před zrcátkem v salónku a zkoumala svůj hloupý odraz, věděla, že to Wilmotta potěší. Ona tedy své místo zná, pomyslela si trpce, jenomže jednu věc Wilmott neví - její místo je v banku.

Zvuk koňských kopyt ji vytrhl ze zadumání. Stočila oči ke dveřím a napjala se. Zaklepání bylo trochu ostýchavé a hned vycítila, že něco není v pořádku. Wilmott vždycky na dveře doslova zabouřil.

Lissa prudce otevřela a spatřila Billingsworthova lokaje jménem Jim. Jim zdvořile sňal klobouk a zřetelně požádal o prominutí. Pak jí strčil do ruky dopis a už byl na koni a pryč, dřív než stihla vůbec promluvit.

„Máme společnost?” Evvie se hned vynořila z kuchyně s podnosem plným koláčků a čajových šálků. Na rtech měla dobře nacvičený úsměv.

„Nepřijde. To byl Wilmottův lokaj,” řekla Lissa otupěle.

Evviin úsměv se okamžitě zlomil. Ve tváři se jí objevila úleva. „No, tak je třeba nemocný. Hrozně nerada uvažuju takhle zištně, ale třeba si na tebe vzpomněl ve své poslední vůli a pak nebudeš muset -„Já myslím, že nemocný není. Neslyšela jsem, že by k nim chodil lékař.” Lissa pohlédla na vzkaz, který držela v ruce. Pachtila se s voskovou pečetí.

„Poslal dopis?” zeptala se Evvie, když uslyšela šustění papíru.

„Ano.” Přečetla drobný škrabopis a zbělela jako křída. Rty se jí roztřásly vztekem. Znovu přelétla pohledem písmena, která se jí rozmazávala před očima.

Má nejmilejší Lisso,

musíte pochopit, že už se s Vámi nemohu scházet. Měl jsem tuhle večer velkou smůlu v kartách a beznadějně jsem se Powerscourtovi zadlužil. Naše spojení bylo od začátku předurčeno k zániku. Budu na Vás navždy s láskou vzpomínat

Wilmott

Lissa zvolna klesla na pohovku.

„Co je?” polekala se Evvie. „Umřel? Ach, co jsem to strašného říkala o jeho závěti!”

„Neboj se, sestro, starý Wilmott je zdravý jako řípa.” Lissa náhle vyskočila. Popadla ze skoby u dveří pláštík.

„Kam jdeš?” zvolala Evvie. „Co je v tom dopise?”

„V tom dopise je, že si mě Wilmott nemůže vzít. A vis proč?” zeptala se pohněvaně, když si uvazovala stuhu pláštěnky pod bradou.

„Ne, proč?” opáčila Evvie ustrašeně.

„Protože mu to Ivan zakázal, proto!”

S těmi slovy vyběhla ze dveří na silnici k hradu.

Stěží dokázala udržet svůj vztek na uzdě. Všechno to bylo naplánováno. Měla Wilmotta před tou partií karet odradit, ale když to znělo tak nevinně. Ivan je všechny obelstil.

A co si teď počne? Prodloužila krok. Nejdřív se střetne s Ivanem a přiměje ho vrátit Wilmottovi peníze. Pak začne zase znova cukrovat na Wilmotta a modlit se, aby neměl pocit, že mu to za ty potíže s ní nestojí. George na ni spoléhá, a i když si Evvie na Wilmotta stěžuje,

spoléhá na ni i ona. Když bude víc peněz, třeba by se Evvie mohla naučit Braillovo písmo. Slyšely, že v Paříži se tisknou knihy pro slepé. To by byla Evvie celá pryč. Dřív hrozně ráda četla.

A o to všechno ji teď Ivan připravil. Jenže ona mu to nedovolí, říkala si. Doslova vyběhla po silnici k hradu a zabušila na hradní vrata dřív, než se vzpamatovala.

„Ano, slečno?” Dveře otevřela mrzutá hospodyně. Její vdovské smuteční šaty vypadaly, jako by jí manžel zemřel už před několika desetiletími.

„Chci mluvit s lordem Powerscourtem,” zalapala po vzduchu. „Je zaneprázdněn.”

Podívala se na sevřené rty hospodyně. „Zaneprázdněn kde?” zeptala se prudce.

„To nejsem oprávněna sdělit, slečno. Kdybyste mě teď omluvila.” Hospodyně začala zavírat těžké dveře. Lissa vykřikla a pokusila se jí v tom zabránit, ale dveře se zabouchly.

Zuřila. Bezmocně se rozhlížela po dvoře, nezahlédne-li nějakého lokaje, který by jí mohl povědět, kde je lord Ivan. Nádvoří bylo ale prázdné až na pár havranů, usazených na cimbuří vysoko nad její hlavou. K jejímu sluchu náhle dolehl smích a ona šla za tím zvukem, až obešla celý hrad. Tam vzadu byly stáje. Byl to výstřel naslepo, ale možná si šel Ivan zajezdit na koni. Stájníci budou vědět, kam odjel.

Ve stájích nalezla skupinu mužů, shromážděných kolem jednoho stání. Byli oblečeni všichni stejně. Všichni měli holínky, kalhoty pod kolena a košile. Někteří měli na sobě také vestu, ale v dobře vybudovaných stájích bylo od tolika koní docela teplo, takže žádný z nich nepotřeboval kabát.

„Hledám lorda Powerscourta - ,” začala, pak se ale zarazila. Jeden z mužů se otočil a ona stála tváří v tvář nepříteli. Ivan se zjevně právě vrátil z vyjížďky, protože měl holínky i kalhoty zacákané blátem. Hruď, tam, kde měl rozepnutou košili, se mu leskla potem. Oči měl pobavené, ale také obezřelé. Věděl, že je rozzuřená k nepříčetnosti.

„Ala ale, slečno Alcesterová, to je milé, že jste přišla.” Hlas měl hluboký a uhlazený.

Lissa neodpověděla. Jen se podívala na stájníky, jako by je němě žádala, aby odešli. Pochopili a jeden po druhém se vytratili.

„Máš něco na srdci, nebo jsi přišla jen tak na čaj?” Ivan zvedl jedno tmavé obočí, což ji rozlítilo.

„Ty víš, proč tu jsem,” zašeptala hněvivě. „Chci, abys okamžitě vrátil Wilmottovi peníze.”

Ivan předstíral překvapení. „To nemůžeš myslet vážně, abych mu já zaplatil. On prohrál.”

„Pak jsi bezpochyby podváděl.”

„Kdybys byla muž, mohl bych tě za to vyzvat na souboj, zlatíčko.” Zkřížil paže na hrudi a zadíval se na ni. Jako by mu její vzhled připadal komický, protože v koutcích úst se mu objevil slabý úsměv. „Co to máte na sobě, slečno Alcesterová? Zamýšlela jste se stát Billingsworthovou manželkou nebo matkou?” Ukázal na její čepeček.

Nedovtipně zalétla rukou k hlavě. Ve svém hněvu si zapomněla čepeček odložit. Ačkoliv jí prve připadal hloupý, hodlala jej teď bránit na život a na smrt.

„Čepce jsou v Paříži poslední výkřik módy, jak jsem se doslechla. Jenže ty prostě nedokážeš pochopit, proč nikdy nevyjde z módy vypadat nevinně a skromně.” Vrhla na něj zničující pohled.

„Vypadat nebo být?” Upřel oči do jejích.

Jeho narážka ji ťala do živého. Lačná Líza. Lačná Líza. Už slyšela děti pokřikovat. Sklopila ublíženě pohled. „Být, ty zvíře,” odpověděla mu, a pak v sobě posbírala všechen svůj hněv. „Ráda bych, abys Wilmottovi okamžitě vrátil jeho peníze.”

„Jeho peníze jsem vyhrál zcela poctivě, Lisso. Nevidím důvod, proč bych mu je vracel.” Přikročil blíž. „Ale když trváš na tom, abych mu je vrátil, co za ně dostanu?”

„Podvedls ho. Nic si nezasloužíš!”

„Tak to není. Po pravdě řečeno, byl tam jeden sluha boží, který nejenže byl svědkem, ale sám se hry zúčastnil. Neměl důvod tvrdit, že jsem podváděl.” Opřel se pažemi o horní břevno dveří stání z naleštěného mahagonu. „A když ten důvod nemá on a Wilmott, tak ty asi taky ne.”

„Takže ty jsi oblafl i toho chudáka klerika,” užasla.

„Není to žádný chudák klerik, ale dost zazobaný biskup, který neměl právo karbanit s penězi své farnosti. Nicméně jsem ho neoblafl, jak jsi půvabně naznačila. Přesto mi na konci večera dlužil dost nekřesťanskou sumu.”

„Copak se nestydíš?”

„Vůbec ne.” Odstoupil stranou a zavřel dveře stání. Teď už mezi nimi nic nebylo.

Náhle znervózněla a sledovala, jak se k ní blíží. Z ničeho nic si vzpomněla na ty dny v alcesterovských stájích a připadlo jí, jako by se tam znovu ocitla. Ivan ve své obyčejné košili a zablácených holínkách nebyl o mnoho lépe oblečen než ostatní stájníci. S děsivou jasností si připomněla jeho polibek, ten polibek, který ji změnil navždy. Přiměl ji překročit hranici ženství a potom se jí rozpadl celý život. Instinktivně ucouvla.

„Řekla jsem, že bych ráda, abys vrátil Wilmottovi peníze. I když jsi třeba nepodváděl, nebylo od tebe čestné jít proti těm, kteří se ti ve hře jasně nevyrovnali.”

„Dokud vyhrávali, tak si nestěžovali.”

„Jenže nevyhráli. Co uděláš s biskupem, smím se zeptat? Sebereš jídlo od úst jeho sirotkům, abys dostal zaplaceno?”

„Troufám si říct, že nedal nikdy na hladovějící sirotky ve své farnosti ani funt.” Ruka mu vyjela vzhůru, pohladil ji po tváři.

Odvrátila hlavu. Zvolna začal: „Ty by sis ho stejně nevzala. Wilmott Billingsworth nebyl muž pro tebe.”

„Co tím chceš říct? Že ty jsi?” zeptala se zaraženě.

„Ano,” odvětil klidně.

Nevěděla, co si z toho má vybrat. Srdce jí bušilo v hrudi. Zmateně zavrtěla hlavou. „Tomu nemůžu uvěřit. Nabízíš mi sňatek?”

„Ne.”

Srdce se jí naráz zastavilo. Mohla by se nahlas zasmát tomu, jakého z ní udělal hlupáka, ale byl by to příliš trpký smích. Místo toho polkla a řekla: „Pak předpokládám, že mi nabízíš něco docela jiného.”

„Já jsem pro tebe ten pravý muž, Lisso. Odjakživa.”

„Jak to můžeš říct, když jediné, co mi nabízíš, je.?”

„Není lepší být věrnou milenkou. než nevěrnou manželkou?”

Po jeho slovech následovalo těžké mlčení. Krev jí unikla z tváře, zapotácela se. „Nebudu poslouchat tvoje lži!” vykřikla v hněvu.

„Ne lži, Lisso. Když si vezmeš Wilmotta, do měsíce mu začneš zahýbat. Ale kdopak by ti to měl za zlé?”

Náhle se zarazila. Nyní k němu obrácena zády řekla strnule: „Nejsem jako má matka. Slyšíš?”

„Ne, ta nebyla zdaleka taková pokušitelka jako ty.”

Otočila se k němu tváří. „Ty lotře bez srdce, žádám, abys zaplatil Wilmottovi! Zaplať mu dneska, ať můžu zapomenout, že jsem tě někdy vůbec uviděla!”

Vzal ji za ramena a zatřásl s ní. „Billingworthovi už jsem zaplatil. Dal jsem mu na vybranou. Dluhy nebo ty. Musím ti říkat, co si vybral?”

Vzhlédla k němu hluboce otřesena. „To není pravda,” řekla. „Je,” opáčil.

„To sis vymyslel, viď?” otázala se hněvivě ve snaze odtáhnout se od něj. „Naplánoval sis, že mi zničíš zasnoubení. Celé to stěhování do Powerscourtu je jen a jen ze msty. Máš v plánu zničit celý Nodding Knoll, každého, proti komu něco máš? Nebo jen mě?”

„Jestli se tady někdo ničí, tak prostě proto, že si o to koleduje.” Dotkl se jejích rtů. „Ty si o to samozřejmě koleduješ od té chvíle, co jsi dospělá.”

Ramena se jí napjala. Cítila, jak zatáhl za stuhu jejího čepečku. Ruce jí vylétly vzhůru ve snaze zabránit mu v tom, ale nelítostně je odstrčil. Sněhobílý lněný čepeček jí spadl dozadu a do špíny podlahy ve stáji.

„Dost,” zašeptala, než se dotkl prsty její šíje. „Polib mě,” požádal.

„Ne,” řekla zuřivě, zarývaje mu pěsti do nepoddajné hrudi. Snažila se odtáhnout, ale rychle ji přitiskl zády ke dveřím stání. Téměř ji zakryl svým tělem. Nemohla pryč, ať se namáhala jakkoliv.

„Přišla jsem tě přimět, abys vrátil Wilmottovi peníze,” zadýchávala se, z očí jí div nesršel oheň. „Tahle taktika mě nepřinutí slevit!”

„Ale já ti zničil všechny plány.” Krutě zkřivil rty. „Jakpak bez jeho nabídky k sňatku uspokojíš svou lačnost po penězích?”

Ztlumila hlas do chraptivého šepotu. „Já nelačním po penězích chci jen přežít. Když mě k tomu donutíš, vezmu si prvního slušného pána, co mi přijde do cesty. A abys mi dobře rozuměl: říkám slušného pána. ” Doufala, že ho ta slova pohněvají.

Povedlo se. Tvář mu potemněla. Jizva zbělela. „Dej si pozor na své metody, Lisso. Víš, co se říká o děvčatech, která střídají muže.”

Kdyby dokázala sebrat odvahu a dát mu políček, byla by to udělala, rovnou přes tu zjizvenou tvář. Místo toho ovládla hněv a bolest a vzdorovitě se na něj zadívala. „To není pravda, ať jsi slyšel cokoliv. A zkus to dokázat.”

„Nechci to dokazovat. Nechci to vědět.”

Jeho prsty, propletené za jejím krkem, se sevřely. V okamžení si ji přitáhl k sobě. Zamířil rty k jejím ústům, a ačkoliv se v duchu zapřísáhla, že je nepřijme, snadno se jich zmocnil. Příliš snadno.

Slabě se otřásla, odolávajíc náhlému návalu citů, které se nyní dožadovaly uspokojení. Přitiskla ruku k jeho hrudi, aby jej zarazila, avšak její chabý odpor ho jen víc rozohnil. Sjel jí rukama k pasu a majetnicky ji zvedl ze zablácené podlahy a pevně přitiskl k tělu. Byla mu tak blízko, že slyšela, jak mu v hrudi buší srdce, nebilo však zdaleka tak divoce jako to její zrádné. Jeho polibek se prohloubil a dobyvačně jí vsunul jazyk do úst. Zoufale toužila jej odstrčit, odmítnout, ale bylo to, jako by spolu vedli válku. A s každičkým prudkým polaskáním svého pasu a každým brutálním pohybem jeho rtů shledávala, že ztrácí další kousek půdy pod nohama. Když ucítila na své líci jeho pokožku, zhrublou strniskem vousů, věděla, že prohrála další bitvu. Když jeho jazyk konečně svedl její, aby zareagoval stejným způsobem, věděla už najisto, že je po válce.

Teď se dokořán otevřela ta Pandořina skříňka, o níž si namluvila, že ji zavřela. Ovládala ty neklidné, toužící duchy celých pět let a teprve v této chvíli zjistila, že byli celou tu dobu volní. Čekali, až se vrátí jejich pán.

Odtrhla rty od jeho a pracně shledávala zbytky zdravého rozumu. Zacházel s ní, jako by tuze věřil všem těm klepům o ní - že je celá matka. Chtěl, aby se podrobila jeho milování jako náruživá milostnice a používal její touhu po něm jako drogu - drogu, o níž dobře věděla, že dovede až příliš snadno zabíjet.

Bez dalšího uvážení se vymanila z jeho objetí a utekla. Dohnal ji u dveří a přitiskl zády ke stěně ověšené postroji a tu její vztek na sebe i na něj explodoval.

„Pořád se vnucuješ dámám, co o tebe nestojí?” Celá zadýchaná tou honičkou, otočila nožem v ráně. „Hraješ si na pána, ale je to jen divadýlko - copak nevíš, že žádné množství pěkných šatů a peněz z tebe nic jiného neudělá?” Divže nepronesla slovo parchant a okamžitě svého výbuchu litovala.

Před jejíma očima Ivanova tvář ztvrdla jako žula, a přece při bližším pohledu objevila, čeho se nejvíc bála. V očích měl slaboučký záblesk bolesti, maličký náznak zranitelnosti. To byl jediný důkaz, že možná věří tomu, co řekla - že není dost dobrý; že vskutku to zatracení, které mu přál jeho otec, je jeho pravá a jediná cesta.

„Ach bože, nepřibližuj se ke mně,” zajíkla se.

Odstrčil ji.

„Ivane -,” začala, ale rychle ji umlčel. Popadl ji za bradu a přiměl podívat se na něj.

Se smrtonosnou důkladností vyslovil: „My dva spolu budeme vyrovnáni, až splatím ďáblu daň. Ne dřív.”

„A co to bude stát?” vykřikla na pokraji hysterie. „Co ode mě chceš?”

On ale neodpověděl. Místo toho přistoupil ke dveřím stáje a otevřel je. Naproti ní se řada jezdeckých bičíků rozkývala ve vánku, který vnikl dovnitř.

Zavřela oči a zasténala. „Prosím tě, Ivane, nepřibližuj se ke mně. Prosím tě, nevstupuj mi do života. Protože jinak to nepřežije ani jeden z nás.”

A pak, jako by měla v zádech smečku pekelných ohařů, proběhla dveřmi a kolem něj, aniž by se jedinkrát ohlédla.

kapitola 8

Byl krutě chladný den a příslib sněhu se naplnil hojností bílých vloček, padajících za kuchyňským oknem. Lissa pomáhala Evvii upéct dort ke Georgeovým narozeninám. Atmosféra byla přívětivá a uvolněná. Jediné napětí nastalo, když Lissa pohlédla ke krbu a spatřila dva mastify, klimbající, jako by sem patřili. Jeden z nich, Finn nebo Fenian, to Lissa nepoznala - dlouze a spokojeně vzdychl. To ji dopalovalo až nepochopitelně.

„Georgi, vážně, neměli by se pejsci vrátit do hradu? Jestli bude ještě dlouho sněžit, tak to nepůjde. Nechceš přece, aby se jim něco stalo, viď?” Obrátila se k bratrovi, který seděl u kuchyňského stolu a stavěl si z hnědelového nádobí hrad.

„Ivan mi říkal -”

„Lord Ivan,” opravila ho ostře.

„Lord Ivan mi říkal, abych si je dneska nechal, když mám narozeniny. Slíbil jsem mu to.” George vzhlédl od hry. „Já myslel, že už je máš ráda, Lisso. Viděl jsem zrovna včera, jak jim dáváš mísu guláše.”

Lissa začala rozebírat hrad a vracet hnědelové nádobí zpátky na poličku z borového dřeva. Cítila se provinile, že je tak protivná, ale ničemu by neprospělo, kdyby George hovořil o markýzovi tak

familiárně. Alcesterovi se potřebují držet od Ivana radši dál. Čím dřív se s tím George smíří, tím líp.

„Ano, ano, ti psi mi trošku přirostli k srdci,” začala, „ale nesmíme si na ně moc zvykat. Finn a Fenian patří markýzovi, ne nám. Možná se rozhodne, že v budoucnu je nenechá takhle volně se potloukat.” S touto záhadnou poznámkou se věnovala opět dortu.

„Ještě není hotový,” prohlásila Evvie dřív, než Lissa stihla otevřít železná dvířka trouby. Lissa odložila utěrku, kterou používala jako chňapku. Šlo jí na nervy, jak sestra dokázala odhadnout čas.

Nepokojně přistoupila k okénku, zasazenému vysoko v tlusté omítnuté zdi. Domek byl vybudován před stovkami let, předtím, než potřeba udržet teplo ustoupila potřebě světla a větrání. Otřela tlusté, nerovné sklo a na špičkách pozorovala sníh, padající na Nodding

Knoll.

Byl to krásný pohled. Kostelní věž se tyčila k šedé, sněhem tečkované obloze jako štíhlý sokol chystající se vzlétnout a domky s doškovými střechami jako by se zahnízdily hlouběji do země, jako tlusté hnědé koroptve, když zahřívají své mladé. Usmála se. V jejich vyhřáté kuchyňce se cítila jistě a bezpečně, pak ale zabloudila pohledem k Powerscourtu. Jeho bašty se tyčily nad bílým lesem. Hrad vypadal pod němým krajkovím vloček prvního sněhu ještě nádherněji. Nejisté se odvrátila od okna.

„Ne, já myslím, že bychom měli odvést ty psy zpátky hned, Georgi.” Lissa načechrala bratrovi vlasy. „Já vím, že máš narozeniny, ale nemůžou tady zůstat věčně a já si myslím, že už teď bude těžké dostat je zpátky do hradu. Silnice jsou úplně zapadané.”

„Já je nemusím vracet.” George začal houpat nohou. Lisse se chtělo s ním zatřást.

„Copak to je?” zeptala se klidně, ale na hranici hněvu. Jestli mu Ivan ty psy dal, no tedy, tak -”

„Ivan - lord Ivan si je odvede domů.”

„On sem přijde? Proč?” zeptala se skřípavě.

„Protože mám narozeniny.” George pohlédl do sestřina bledého obličeje. „Já vím, že jsem ho neměl zvát. Ty ho doopravdy nemáš ráda, vid, Lisso? Říkal, že to pro tebe bude nepřijatelné.”

„Ale Georgi, proč jsi nemohl pozvat Alici Bishopovou nebo slečnu Musgraveovou?” namítla.

„Z holek je mi nanic!” Sklouzl ze židle. George Alcester pohlédl na obě sestry, které byly krásné, ale přece jen beznadějně ženské. Strčil ruce do kapes a vydupal z místnosti.

Lissa a Evvie za ním jen okamžik mlčky stály a zíraly. Žádná nevěděla, co říct.

Lissa si nakonec odkašlala. „Nepochybně je ve svém pokoji. Nejspíš bych se měla omluvit. Postavila jsem ho před strašné dilema.”

„Ivan je k němu hodný,” prohlásila Evvie tiše. „A potřebuje společnost osob stejného pohlaví.”

„Ano, ale vzhlížet k Ivanovi, to sotva -” „K lordu Ivanovi,” opravila ji Evvie.

Lissa zaraženě pohlédla na sestru. V nevidoucích modrých očích jí zablesklo. Náhle Lissa vybuchla smíchem. „To jsem taková megera?” zeptala se.

„No…” Evvie zdusila smích, pak se kousla do dolního rtu.

„No dobře,” vzdychla Lissa a neochotně se vzdávala. „Ivan si sem může přijít pro ty bestie. A jestli náhodou přijde, až budeme krájet Georgeův dort, tak bude nejspíš slušné mu jeden dva drobečky nabídnout.” Děsila se setkání s Ivanem potom, co se mezi nimi stalo před dvěma týdny ve stáji, ale kvůli Georgeovi to snese.

„Nejspíš je to křesťanské.” Evvie přistoupila k troubě, zvedla utěrku a vytáhla dort. „Je hotový,” ohlásila.

Obě dívky strávily následující hodinu přípravou domku na hosta. Evvie natřepala polštáře a Lissa utřela prach na krbové římse. Poté se odešly do svých pokojů umýt a převléct do svých nejlepších odpoledních rób. Postupem dne bylo Lisse čím dál tím líp. Kdykoliv se přistihla při myšlenkách na Ivana a na to, jak vášnivě ji ve stáji políbil, prostě přehodila výhybku svých myšlenek k svému novému nápadníkovi.

Jmenoval se J. Albert Rooney. Nebyla si jistá, co znamená to J., ale pravděpodobně to bylo jeliman, neboť Albert byl naneštěstí skrz naskrz maminčin chlapeček. Znala ho už aspoň tři roky, a přece si teprve v poslední době, kdykoli se s ním setkala ve městě, všimla, jak po ní pokukuje, jakmile se jeho matka nedívá. Náhodou se s ním sešla předminulou neděli cestou do kostela a tentokrát dala jasně najevo, že by byla ochotna jeho případné dvoření neoslyšet. I když musela připustit, že Albert nadmíru často podléhá maminčiným přáním, jen co na něj vrhla první upejpavý pohled, přestal si všímat maminčiných výstrah a rozběhl se za ní.

Hned příští den večeřela u Rooneyových a dokonce si i naplánovala, že pozve Alberta na čaj den po Georgeových narozeninách. Albert jí docela přirůstal k srdci. Ačkoliv byl

neohrabaný a žalostně hubený, byl také poddajný, dychtil jí udělat radost a. byl bohatý. Zesnulý otec mu zanechal tři prádelny bavlny v Manchesteru a sirkárnu v Leedsu. Albertovi chyběl jakýkoli smysl pro humor, ale shledala, že mu to dokáže odpustit, zvlášť když zjistila, že mu patří taky malý zlatý důl v Austrálii.

S myšlenkami na Alberta si připínala pod límeček zlatou brož po mamince. Ne, není to ten muž, o kterém snila, to v žádném případě. Ale má dostatečné bohatství, aby se o ně o všechny postaral. A Ivan Tramore ho nemůže ohrozit. Po pravdě řečeno, hned při první večeři s Albertem přivedla Lissa řeč na hazardní hry a potěšilo ji, když spustil dlouhou tirádu o jejich zhoubném vlivu na moderní společnost. Zavěsila se do něj a naslouchala s dychtivou pozorností. Nemohla s ním víc souhlasit.

Celá šťastná, že J. Albert Rooney směřuje rovnou do jejích spárů, uhladila si Lissa drdol a připravovala se sejít dolů. Nekonečně ji rozčilovalo, že se Ivanovi podařilo vetřít zpátky do jejich života. Při každém střetnutí měl navrch. Jenže tentokrát to bude jinak. Možná se ho teď bála víc než kdy dříve, ale zapřisáhla se, že to nikdy nedá najevo. Bude k Ivanovi chladná, ale přívětivá; tichá, ale okouzlující. Na jedno zasněžené odpoledne snese jeho společnost. A on pak půjde domů. S touto myšlenkou sestupovala ze schodů.

Lokaj uháněl mezi bílými borovicemi a po pěšině k silnici. Uklouzl ve sněhu, ale nedal se tím zpomalit. Pokračoval dál, aby doručil vzkaz na Rooneyovy statky.

Když dorazil k širokým mahagonovým dveřím sídla, rázně zaklepal, pak si začal třít paže, aby se zahřál. Dveře otevřel komorník a lokaj mu briskně předal vzkaz, který ho poslali doručit. Splniv svůj úkol, zmizel na zasněžené cestě. Utíkal co nejrychleji.

„Co je, Brickensi?” Paní Rooneyová, vdova po J. Albertu Rooneyovi starším, vzhlédla ze svého kolečkového křesla, když komorník vstoupil do salónu.

„Zpráva pro pana Rooneyho, milostivá.” Komorník přistoupil k pánovi domu, synovi paní Rooneyové, a předal mu pergamen. Na něm bylo smělým rukopisem napsáno jméno Albert. „Kdo to přinesl?” otázala se matka.

„Sluha se zprávou, milostivá. Z jaké domácnosti, to jsem nepoznal. Neměl livrej.” Komorník počkal, jestli se bude ještě něco dít. Když už po něm nikdo nic nechtěl, opustil místnost.

Když Albert lámal voskovou pečeť, utvořily jeho rty tenkou čárku, jak se nemohl dočkat obsahu zprávy. S extatickou nevírou četl:

Alberte,

potřebuji s Vámi naléhavě mluvit, a tak Vás žádám, abyste přišel do našeho domku přesně ve čtyři hodiny dnes odpoledne. Heslo je však diskrétnost, a tak Vás prosím, abyste se s tím nikomu nesvěřoval. Do té doby jsem

Vaše oddaná Lissa

„No tak co je, doufám, že ne nějaké špatné zprávy?” Přísná invalidní vdova odložila vyšívání a vyčkávavě pohlédla na syna. Albert dopis rychle složil a vsunul jej do vnitřní kapsy svého fraku.

„Je to jen připomínka, máti. Slíbil jsem jednomu příteli, že přijdu na čaj.”

„Vrátíš se do večeře? Nařídila jsem Jamii, aby připravila koroptev s nádivkou zvlášť pro tebe.” Paní Rooneyová vypadala nemálo dotčena, že jí syn nepřečetl dopis nahlas.

„To rozhodně, máti.” Albert vstal a vztyčil se nad matkou v kolečkovém křesle. Sklonil se, dlouhý a hubený, aby ji políbil na temeno. „Vrátím se brzy.”

„Vezmi si kočárovou pokrývku. Víš, jak snadno nachladneš.”

„Ano, máti.” Albert se podíval na hodinky a pak duchem nepřítomen vyšel z pokoje.

Zaklepání se ozvalo přesně ve tři hodiny. Sebevědomé zabušení Lissu vylekalo, zvlášť protože měla žaludek už tak stažený křečí. Z hloubi duše se děsila otevřít dveří. Stačilo však se jen podívat na Georgeův vyčkávavý výraz a věděla, že se musí přemoci.

Napřímila se, naposled zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle a to, co tam spatřila, ji potěšilo. V tmavozeleném hedvábí odpoledních šatů vypadala skutečně přísně. S prostým bílým límečkem a vlasy pevně staženými do týla si připadala upjatá jako puritánka. Dalo by hodně práce tenhle obrázek pocuchat. Statečně přikročila k předním dveřím a otevřela je. Jak očekávala, stál tam markýz, ale vypadal prochladle a - pokud mohla věřit vlastními úsudku - trošku zdráhavě, jako by si nebyl tak docela jist, že je vítán. Černé vlasy mel pocukrované sněhem a široká ramena kabátu byla rovněž pokryta obrovskými, třpytivými vločkami.

Lissa chtěla, aby její uvítání bylo stejně chladné jako počasí venku. Zvolna mu kývla na pozdrav a pak ho pustila dál. A přece, když se její modré oči střetly s jeho pohledem, nedokázala vůli potlačit šimrání, které se jí šířilo v břiše. Ivanův pohled jako by ji pohltil celou naráz: jak jí drží drdol v ozdobné síťce, jak se jí rty -byť i nepatrně - zvlnily, když ho spatřila, jak se jí zhoupla sukně, když mu ustoupila z cesty. Oči mu žhnuly obdivem, který brzy rozpustil led její odtažitosti. Než se nadála, zahřál jí tváře ruměnec.

„Ale lorde Ivane, to je od vás hezké, že jste přišel.” Evvie přikročila ke vchodu a podala mu ruku. Ivan ji chytil a držel, jako by mu jaksi dodávala sílu. V kuchyni začali psi kňučet radostí, neboť právě zjistili, že se dostavil jejich pán. George okamžitě otevřel kuchyňské dveře a oba mastifové se vyřítili ven. Lisse ta scéna připadla podivně domácká. Jako by byli tady v domku rodina a Ivan jejich dlouho postrádaným patriarchou. Všichni rozhodně vypadali, že mají ze setkání s ním radost. Ona ale ne, říkala si v duchu, když se obezřele nabídla, že vezme od Ivana těžký svrchník.

„Evvie, právě jsem přiložila rašelinu do ohně. Co kdybys zavedla našeho hosta do salónku?” Pověsila mokrý svrchník na věšák u dveří. Když vstoupila do salónku, naskytl se jejím očím obrázek, který skutečně dovedl zahřát u srdce. Pejskové seděli poslušně pánovi u kolene. Evvie se uvelebila na pohovce naproti Ivanovi, ruce způsobně složené v klíně a na rtech úsměv nad čímsi milým, co právě markýz pronesl. George dřepěl na podlaze u mastifů a upíral na Ivana zbožňující pohled jako na hrdinu. Lissa si tu náhle připadala jako vetřelec.

„Přinesu čaj,” řekla kvapně a zmizela v kuchyňských dveřích.

Když se vracela s podnosem, Evvie, Ivan a George se zřejmě ohromně bavili předpovídáním, kolik napadne sněhu. Nakonec se shodli, že to bude nejméně šest palců, to už ale Lissa nalévala. Podala Ivanovi šálek jako prvnímu, protože byl host, ale když to udělala, George náhle utichl, po něm i Evvie. S nervy napjatými k prasknutí Lissa div nezvrhla šálek Ivanovi do klína, než ho před něj postavila.

„Mám přinést dort?” nabídla se Evvie v hrozivém tichu.

„Ne, ne! Já ho přinesu!” trvala na svém Lissa, ráda, že unikne do kuchyně. Nechala Evvii dokončit servírování čaje.

Nemůže ti nic udělat, ujišťovala se zas a znova, když sundávala z poličky talíře. Na Alberta nemůže. Když jí toto vědomí dodalo novou dávku statečnosti, vstoupila opět do salónku. Aby udělala na George

dojem, postavila dort na okraj stolu u krbu, kde seděl oslavenec. Potěšilo ji, jak George vykulil oči a podvědomě se olízl.

Nebyl však jediný, kdo se olizoval. Finn - nebo Fenian, tím si nikdy nebyla jistá -, náhle vstal ze svého místa u George. Pes zavětřil směrem k dortu a pak se rázně zvedl na zadní tlapy, aby na něj dosáhl. Lissa v hrůze sledovala, jak mastif obratně srazil dort z okraje stolu, načež se k němu jeho sourozenec přidal a oba jej zhltli na několik velkých chramstnutí.

„Dobrý Bože!” Ivan vyskočil a pokusil se odtáhnout zvířata od Georgeova dortu. Podařilo se mu je ukáznit a zanedlouho seděli pejskové v koutě s hlavami kajícně sklopenými navzdory skutečnosti, že měli ještě vousy olepené krémem. Když ale Lissa sledovala Ivanův návrat na místo zločinu, nezbylo z dortu nic než několik velkých drobků a bílý kruh tam, kde se poleva přilepila na koberec.

„Tohle je neomluvitelné. Věřte mi, že vám to nahradím.” Jakmile Ivan promluvil, psi vzhlédli. Vrhl na ně vražedný pohled a zvířata okamžitě zase sklopila hlavy.

„Propána. To byl dort?” Evvie hmatala po čajovém stolku, aby zjistila, jaké jsou škody.

„Ano, bohužel byl,” odvětila Lissa fatalisticky. Sklonila se ke Georgeovi, který vypadal trochu ohromeně. „Hned ráno zajdu na trh a koupím trochu cukru na nový. Slibuju. A příště se postaráme, aby ti psi zůstali v kuchyni.”

„To je v pořádku. Jsem mužský. Nepotřebuju dort k narozeninám.” George se vykroutil z jejích pozorností. Její mateřské laskání ho zřejmě před markýzem uvádělo do rozpaků. Jako by už na dort ani nepomyslel, obrátil se k Ivanovi a poprosil: „Prosím vás, netrestejte pejsky, lorde Powerscourte. Neudělali to naschvál. Já vím, že ne.”

Ivan se zatvářil znepokojeně. „Říkal jsem ti, abys mě oslovoval Ivane, mládenče. Zapomněl jsi?”

„Ne, mylorde, jenže.” George pohlédl na Lissu. Ivan následoval jeho příkladu.

Lissa snášela jeho zkoumavý výraz co nejdéle. Nakonec chladně pohlédla na Ivana a položila špinavou mísu od dortu na podnos. Vrhla na George teskný, omluvný úsměv a znovu se vydala do kuchyně, tentokrát pro utěrku, aby vyčistila koberec.

Byla v kuchyni sotva minutu, když se otočila a shledala, že jí Ivan zablokoval dveře zpět do salónku.

„Tvá sestra a George uklízejí ten nepořádek,” prohlásil, jakmile se pokusila projít kolem něj.

„Ten nepořádek, co nadělali tvoji psi, dodala bych,” opáčila nepřátelsky.

„Georgeovi to vynahradím.” Dál blokoval dveře. Pohledem se otázala - smím projít? Když odmítl, objevila se jí na hladkém čele rýha.

„Tak co je, Ivane?” Jedno její tmavozlaté obočí se lákavě pozvedlo. „Navrhuji, abys mi to řekl, než bratr přijde bránit mou čest.”

Tváří mu přejel stín úsměvu. „To by udělal. Já to vím tuze dobře.”

„Tak ven s tím.” Přistoupila ke kredenci pro dřevěný škopek na nádobí. Nehodlala se mu ukazovat při mytí nádobí, ale kdovíproč potřebovala něco dělat. V hloubi duše ji hlodala starost. Říkala jí -buď obezřelá, nevěř jemu ani sobě.

„George si vede ve škole líp, pokud vím.” Přistoupil ke kuchyňskému stolu a popadl židli za opěradlo. Opřel se o ně tváří k ní.

Kontrast mezi Ivanovým drahým oděvem a domáckým prostředím byl takřka absurdní. Při pohledu na něj zatoužila, aby jejich stůl z borového dřeva nebyl tak poškrábaný a malba na obílených stěnách tak stará. V malé, účelné kuchyni Fialkového Pole jako by Ivanova postava zabírala všechen volný prostor. Náhle zalitovala, že nemohou pokračovat v rozhovoru v salónku.

„Ano, tam už zřejmě žádné problémy nejsou.” Nonšalantně postavila škopek na stůl proti Ivanovi. Skoro jako by se snažila vybudovat mezi nimi nějakou bariéru.

„Nenávidí tu školu.”

„Ano.” Teď se mu nedokázala podívat do očí. „Ale jiná tady v Nodding Knollu není.”

„Mohl by mít lepší. Má na to, aby navštěvoval kteroukoli školu v Anglii. Kteroukoli školu. třeba i Eton.”

Zalétla k němu pohledem. Hlas jí poklesl do šepotu. „Proč si s námi děláš starosti?”

Vyhnul se odpovědi a pokračoval: „George je chytrý. Měl by jít do nejlepší školy, co existuje. Slyšel jsem, že nejlepší je Eton.”

„A jednoho krásného dne George do toho Etonu půjde.” Přejížděla prstem okraj škopku.

„Jak?”,

Ta otázka ji dopálila. Do ukazováčku jí zajela tříska. Zadívala se na kapku krve. „Můj manžel zaplatí Georgeovo vzdělání, samozřejmě,” odpověděla.

„Samozřejmě.” Napřímil se. „Tomu bábovkovi Albertovi Rooneymu by nemělo dělat potíže poslat ho, kam bude chtít.”

„Odkud to víš?” Popadla utěrku a otřela si krev z prstu. Jak přišel na to, že si chystá chomout na Alberta? Ty městské drby? Kdy už se jí přestanou plést do života?

„Jsem jen rád, žes pomýšlela na Eton. Tam by George rozhodně měl jít.” Začal obcházet stůl. Potlačila nutkání ucouvnout.

„Myslela jsem na všechno. Tvá starost je ale dost velkorysá,” řekla mu zdvořile. Nadmíru zdvořile.

„Ale na všechno jsi přece jen nemyslela, Lisso. Jeden nemůže předpovídat neočekávané.” Zastavil se vedle ní. „Vezmi například tohle odpoledne. Jak mohl někdo z nás vědět, že ten tvůj dortík smlsnou štěňata?”

„Já bych o tom nepochybovala ani na okamžik, kdybych zjistila, žes celou tu podívanou zrežíroval.”

Oči se mu pobaveně a ironicky zatřpytily. „Ujišťuju tě, že Finn a Fenian byli vycvičeni k důstojnějším cílům, než krást dětem dorty a špinit si fousy od šlehačky”

Byla by se s chutí nakopla za to pousmání, co jí uniklo ze rtů. Jenomže směšný obrázek mastifů požírajících Georgeův dort jako by byl manou z nebes, která ji náhle zasypala. Stěží dokázala uvěřit, že by ta komická psiska mohla náležet pánovi tak strohému a disciplinovanému, jako byl Ivan. Že by byl jejich majitel stejný jako oni, divoký a agresivní jen na povrchu? Pohlédla na něj, pak její oči bezmocně vyhledaly jizvu. Úsměv jí na rtech odumřel.

Nespouštěl z ní zrak. „Je to zvláštní, vidět tě tak zasmušilou, lásko. Zrovna ty bys měla dokázat ocenit uličnictví.”

„Nevím, co tím myslíš.” Sklopila oči.

„Ale víš, nezapírej.”

„Ivane, to bylo všechno dávno.”

„Ne tak dávno. Není to snad jen šest let, co tví rodiče uspořádali ten malý piknik, který tě tak proslavil?” „To je dávná minulost.”

„Někdy mi připadá, že to bylo včera.” Přistoupil o kousek blíž k ní. „Evvie tenkrát ještě nebyla slepá, pamatuješ?” Přikývla.

„A obě jste už byly tak unavené ze všech těch pompézních známých vašich rodičů, co se to odpoledne ukázali.”

„Bylo to těžké. Matka a otec jako by vždycky zapomínali pozvat mladé lidi.” Oči se jí zamžily. Nerada vzpomínala na rodiče.

V hloubi duše doopravdy věřila, že to byli hodní lidé, ale něco, obvykle večírky, cestování nebo hazardní hra, jim vždycky bránilo trávit víc času s ní, Evvií a Georgem. Věděla taky, viděla v křišťálové kouli dospělosti, že její rodiče tak docela nevěděli, co si počít s těmi osůbkami, které přivedli na svět. A tak s nimi zacházeli jako s okrasami, nastrojili je a strategicky vystavili na odiv. Protože okrasy se nenudí ani nepotřebují kamarády, kteří by je odradili od uličnictví, rodiče je do svých plánů nikdy nezahrnovali.

„Byl to krásný den, pamatuješ?” připomněl jí Ivan.

„Ach ano. Bylo teplo a krásně. Dav hostů se nahrnul až k okraji rybníka Silverspray.” Vzpomněla si, jak tehdy vypadalo alcesterovské sídlo, na jeho ohromné korintské sloupy, stojící nehybně v pozadí.

V mnohém ohledu byl onen den zenitem její existence. V očích jí zajiskřilo potlačovaným smíchem. V mnohém ohledu to byl taky nadir.

„Tolik jste se nudily, že jste s Evvií navštívily všechny koně ve stájích, vzpomínáš si?”

„Ano, a ještě navíc ve slavnostních šatech!” usmála se. „Ty tvoje byly modré,” dodal vážně.

„Ano, byly,” odpověděla zastřeným hlasem. „Měly to být moje šaty k debutu. Měla jsem je i na tom portrétu, co dal otec namalovat. Pak ale matka rozhodla, že se k debutu tak docela nehodí, a řekla mi, abych si je vzala na ten piknik.”

Rty se jí zvlnily při vzpomínce na portrét. Celá léta na něj ani nepomyslela. Kdepak je teď? napadlo ji. Vydražili ho v Londýně se zbytkem zařízení alcesterovského domu, a do nynějška už mohl změnit majitele třeba stokrát. I kdyby měla peníze, aby ho odkoupila, pravděpodobně by ho nedokázala vystopovat až k současnému majiteli. Možná už ani neexistuje. Kdovíproč sebou škubla.

„A i v těch hezkých modrých šatech sis klidně vylezla na strom -na ten dub, co rostl u jezírka.” Vytrhl ji z morbidních úvah.

„Evvie tam vylezla taky.”

„Jenže Evvii bylo třináct. Tobě šestnáct.”

„Ještě ne celých šestnáct.”

„Stejně jsi byla moc stará na lezení po stromech.” Oči se jí rozjasnily. „Ano, to je pravda.”

„Vzpomínáš si, co se stalo potom?” Kývla. „Větev praskla. Evviina ne, jenom moje.”

„A spadlas do rybníka.” „A tys mě vytáhl.”

„Před dvěma stovkami vyděšených hostů. A vzpomínám si, že George - tomu tenkrát musely být tak čtyři - celou dobu tleskal.”

Zachichotala se a její ruka se dotkla jeho ramene. „Ach, na to jsem zapomněla,” řekla.

„Víš, co se mi chtělo udělat potom, co jsem tě vynesl na břeh?”

Sevřela ruku na jeho paži. Bylo jí, jako by v prstech tiskla žulu. Nevinně zavrtěla hlavou.

„… jak jsi tam pode mnou ležela mokrá a vyděšená?”

Znovu zavrtěla hlavou. Než si to uvědomila, zvedl jí bradu. Setkali se pohledem, pak jí něžně vtiskl na rty políbení.

Polekaně a rychle se vzpamatovala a odvrátila. Jeho hlas ji však ihned ukonejšil a přikázal jí: „Ne, Lisso. Ne.” řekl. Se vzlyknutím obrátila tvář zpátky k němu a jeho ústa se znovu ocitla na jejích.

Jak může tak ledový muž mít tak teplé, svůdné rty, to si nedokázala vysvětlit. Přivřela chvějící se víčka a smysly jí zaplavila jeho vůně, jeho dotek, jeho chuť. Polibek však skončil až příliš rychle. Odtáhl se a pohlédl na ni. Její ruka mu svírala rameno, až si byla jistá, že na něm zanechá stopy.

„Ještě, Lisso?” zašeptal.

Nepohnula se, a tím, že prostě neodmítla jeho nabídku, vyslovila svůj souhlas lépe, než kdyby jej vykřičela, až by to slyšeli všichni sousedé. Jeho rty se znovu snesly k jejím. Stále byl něžný, ale tentokrát také žádostivý. Vyžadoval odpověď a dostalo se mu jí. Vydala slabý, hrdelní sten, pak roztála v jeho objetí.

Po pravdě řečeno, věděla, že ho chce. Její rty prahly po jeho, tak jako žebrák prahne po zlatě. Je ale špatné, že ho chce. Určitě je. Jeho rty byly příliš příjemné, jeho dotek příliš milý. Sváděl ji k něčemu víc než jen k milování. Chtěl, aby mu důvěřovala, a jí v tu chvíli, když jeho rty drtily její svou vášní, bylo tak blaze a bezpečně, že to skoro dokázala. Cokoliv, jen aby to neskončilo.

Odtrhl rty od jejích a žhavě se přisál k jejímu hrdlu. Instinktivně zaklonila hlavu, jako by ho vyzývala k pokračování. Přijal to s rozkoší, sjížděl jazykem po celé délce její zranitelné šíje a jemně kousal do hedvábné pleti na hrdle.

„Ach Ivane.” Zasténala, když jí sjel rukama k tváři. Znovu ji políbil a tentokrát už zdaleka nebyl tak jemný, chtěl stále víc. Pohltil její rty dlouhým, hladovým polibkem, pak ji laskáním přiměl otevřít ústa, aby mohl pokračovat ve svém plenění. Napjala se, když cítila,

jak vstupuje, avšak pocit, který v ní probouzel, byl příliš svůdný, než aby jej odmítla. Vzdávala se mu, svírajíc klopy jeho fraku, zatímco jeho paže ji přitahovaly tak blízko k němu, až měla pocit, že se jejich těla dozajista roztaví a splynou v jedno.

Zbytkem střízlivé mysli jako by zaznamenala zaklepání na přední dveře domku. A přece - sejít z téhle omamné cesty do ráje jen kvůli mlhavé možnosti, že skutečně přišla nějaká návštěva -, to byla příliš vysoká cena. Myšlenky jí nezvladatelně vířily, stejně se ale pokoušela uvažovat. Mlhavě vzpomínala na sníh a chlad a snadno usoudila, že dneska odpoledne už Fialkové Pole žádného návštěvníka neuvidí.

Jako by vycítil její zaváhání, stal se Ivanův polibek ještě žhavějším. Jeho svádění bylo těžké odolat, a už ji přesvědčoval, aby se dopouštěla těch nejžádostivějších věcí. Vědomě laskala dlaní jemné tmavé vlasy na jeho šíji a brzy, věděla, brzy polaská i tu zlověstnou jizvu, strašnou upomínku na muže, jímž býval a jímž je nyní.

„Co to má být?” ozval se čísi hlas a za sebou uslyšela Lissa žalostné a nevěřícné zajíknutí. Okamžik se roztříštil jako křišťálová koule. Vytrhla se z Ivanova objetí a stanula tváří v tvář všem nesnázím, které ji už mnoho let štvaly jak smečka divokých psů: Skandálu, své pověsti, Ivanovi. Albert stál ve dveřích kuchyně a vedle něj Evvie a George. Bylo zřejmé, že viděli, jak se líbají - totiž všichni až na Evvii, a podle toho, jak se tvářila, ta to líbání ani vidět nemusela; stejně o něm věděla.

Lissa přitiskla prsty ke zrádným rtům. Dosud žhnuly Ivanovým polibkem a ona věděla, že musí být rudé a mírně napuchlé. Vzlyk se jí vzpříčil v hrdle a ona se pokusila odvrátit pohled, ale Ivan jí to nedovolil. Majetnicky ji objal paží kolem pasu a násilím ji obrátil tváří ke dveřím.

„Co vás sem vede, Rooney?” zeptal se Ivan a pevně ji držel. Napjala se a snažila se vymanit ze stisku jeho paží, ale pokud se s ním nechtěla poprat, bylo jasné, že ji nepustí. Dala by duši, jen kdyby se na něj mohla v té chvíli vrhnout, protože mimo vší pochybnost věděla, že celá tahle epizoda je jeho dílo, ale zahanbila už svou rodinu jednou scénou. Druhé nebylo zapotřebí.

„Lisso, tys pro mě poslala,” odvětil Albert trpce. Pak sáhl do svého svrchníku a hodil na kuchyňský stůl kus pergamenu.

„Já pro tebe neposlala. Já bych.” odpověděla rozechvělým hlasem. Nemusela ten vzkaz na stole ani číst. Věděla, co v něm je. Zval Alberta do Fialkového Pole a nepochybně byl podepsán jejím

jménem. Nemohl však být napsán její rukou, i když to Albert ovšem nemohl vědět. A tak přišel, jen aby ji nalezl v kompromitujícím objetí nejvěhlasnějšího občana Nodding Knollu.

Podívala se na Ivana, oči jí žhnuly hněvem a žalem. Obelstil ji. Jeho polibek nebyl motivován touhou ani náklonností, spíš necitelným pokusem ponížit ji. Tolik ji nenávidí - dost na to, aby jí zničil poslední možnost, jak zachránit rodinu, tolik, aby ji chtěl vidět rozdrcenou pěstí vězení pro dlužníky. Náhle se jí před očima mihla představa sebe samé, jak hnije v páchnoucí kobce. Smál by se, kdyby ji viděl takhle na dně? Anebo by se na ni jen podíval s lítostí v očích a vrátil jí tak pohled, který sám tolikrát musel snášet, když vyrůstal jako nechtěný Powerscourtův parchant?

Bála se, že ji jeho zrada udolá. Místo aby jí podlehla, zatvrdila se však, stejně jako se zatvrdila, když jí zemřeli rodiče. Její tvář se změnila v dokonalou porcelánovou masku - na pohled krásnou jako panenka, chladnou a nepoddajnou na dotek. Pak se obrátila k Ivanovi.

„Těší vás to, mylorde?” zeptala se ho ledově. „Nebo jste doufal, že tu bude širší obecenstvo než jen Albert? Možná byste mě rád zničil před celým Nodding Knollem?”

„Rooney o tom nikomu neřekne, Lisso,” odpověděl jemně.

Chtělo se jí vrazit mu políček. „Ale, jakpak by o tom mohl nemluvit? Má na to veškeré právo.”

Ivan se obrátil k Albertovi. Na rtech se mu objevil poťouchlý úsměv. „Rooney, jako gentleman necítíte potřebu zmiňovat se někomu o tom, co se tu stalo. Nemusím vás snad žádat -”

Albert se třásl vztekem. Náhle už nedokázal svůj hněv déle zadržovat. „Budu o tom mluvit! Budu! Oba si zasloužíte za tuhle neslýchanost trest a kromě toho, matka se bude ptát, proč se nedvořím slečně Alcesterové, a matce bych nikdy nedovedl lhát!” Albert si založil paže na hrudi.

„To teprve začnou řeči,” odtušil Ivan a tvář se mu dotčeně stáhla.

„Tak ať. Na to jste měli oba myslet dřív -”

Ivan ho přerušil. „Takové řeči mohou být zlomyslné a nepravdivé, člověče.” Zamyšleně se zadíval na své nehty a pak pokračoval. „Například, co kdyby se začalo povídat, že navštěvujete, řekněme. starého Nortona?”

Lissa se zajíkla. Bylo nemyslitelné, čím Ivan vyhrožoval. Starý pan Norton žil na druhém konci města v malém domku a tu a tam se po vesnici proslýchalo, že ho zase nachytali v korzetu a dámské róbě, jak si maluje tváře na červeno. Každý o starém panu Nortonovi věděl,

nikdo však o něm nehovořil otevřeně. Bylo to příliš. nedelikátní.

Přikrčila se a pohlédla na Alberta. Taky se přikrčil.

„To se neopovážíte,” řekl Ivanovi. „To by byla velikánská lež.”

„Ano, byla,” připustil Ivan. „Nicméně vzmužte se, starouši, věřil by tomu jen tak asi jeden člověk ze tří.”

„Dobrý Bože!” Albert při tom pomyšlení div neomdlel.

Ivan přistoupil ke kuchyňským dveřím a podržel mu je otevřené. Albert nelenil. Jako by prchal z doupěte lupičů, sevřel rukama cylindr a byl pryč.

Ivan za ním zavřel dveře. V kuchyni zavládlo mlčení. Lissa se podívala kolem sebe: nejprve na Evvii, která zřejmě skutečně trpěla, pak na George, který vypadal beznadějně zmateně. Naposled stočila pohled k Ivanovi. Zamračila se na něj, zvedla dopis ze stolu a přitiskla si jej k hrudi.

„Ten pro tebe taky nebyl, Lisso.” Ivan sáhl po dopise. Ucouvla.

„Ale byl. Nejspíš se postaráš o to, abych už nikdy neměla dalšího nápadníka?”

Mlčel dál, oči temné a nedůvěřivé.

„Odpověz mi,” požádala chraplavým šepotem.

„Nikdy toho pravého nenajdeš, tak proč ho hledáš?” řekl nakonec.

„Možná máš pravdu. Tak se budu muset obejít bez nápadníků. Obejdu se i bez nich, a přece se nějak obejdu, čistě jen tobě navzdory.”

Ignoroval její ostrá slova. Místo toho se pokusil ji ukonejšit: „Dej mi ten dopis, Lisso. Spálím ho.” Natáhl ruku. „Nikdy!” Ucouvla ještě dál. „Proč ne? Na co ho chceš?” otázal se. „Jako důkaz.”

„A co s ním plánuješ? Dostat mě do vězení za padělatelství?” Zachechtal se. „Dej to sem.”

„Nikdy!” opakovala. „Chci si ho nechat v nočním stolku. Budu se na něj dívat každý večer.” Hlas jí ochraptěl bolestí a zoufalstvím. „A budu se modlit, aby všechno neštěstí mé rodiny padlo na tvou hlavu.”

„Lisso!” Evvie se zajíkla nad sestřinou pomstychtivostí.

„Ty hloupá holka, zachránil jsem tě z pekla, do kterého by ses zaživa dostala s tím nedovtipným troubou, a ty tady na mě chrlíš kletby.” Ivan se zamračil a znovu sáhl po dopise. Ucouvla však a nedala mu ho.

„Děláš to jen proto, že otec by s Albertem souhlasil,” připomněla mu brutálně.

„Tak potom k čertu s tvým otcem, Lisso. K čertu s ním.” Ivan na ni pohlédl s výrazem tvrdým jako žula. Bez úcty k mrtvému zaklel Ivan znovu. Před Lissinýma očima zaujal postoj rebela pevného jako skála, rebela vychovaného bičem. Provokoval ji k reakci, ke stejné vzpouře, teď ale nemělo smysl se hádat. Prohrála. Vrhla na něj ještě jeden pohled, plný čiré nenávisti, a vyběhla nahoru do schodů, připadajíc si nadobro zneuctěná.

kapitola 9

Ten večer byl skutečně temný. Lissa strávila celou dobu ve své ložnici, plačíc tiše do polštáře. Dopřála si pláč jen proto, že ji té noci nenapadalo nic, co by se dalo dělat se situací její rodiny, a také protože věděla, že zítra bude muset začít bojovat.

Ach, a taky že začne, slibovala si, když si utírala uslzené tváře. Ivan ji nepřemohl. Zítra se probudí a najde nějaký způsob, jak udržet Alcesterovu rodinu v chodu, i kdyby to znamenalo stát se poslední děvečkou.

Zírala nehybně do kouta a neslyšela, jak se dveře její ložnice otvírají. Stěží zaslechla Evviiny tiché kroky, když se přiblížily k posteli. Lissa však poznala její dotek, protože dotek její sestry byl vždycky milý a vědoucí.

„Přinesla jsem ti trochu horkého mléka s medem. To ti pomůže usnout.” Evvie obratně postavila sklenici na noční stolek.

„Zvládneme to. Přísahám, že vás nenechám na holičkách.” Lissa si otřela poslední slzu z očí.

„Samozřejmě že to dokážeme.” Evvie si lehla vedle ní a objala Lissu kolem ramen. „Albert pro tebe stejně nebyl ten pravý. V tomhle měl Ivan pravdu.”

„Chtěl mě zničit. A teď se mu to povedlo.”

„Nepovedlo. Ivan se postaral, aby Albert neřekl nikde ani slovo. Slyšelas ho.”

„Ano, slyšela jsem ho. Chce si tu novinu rozšířit sám. On mě tolik nenávidí!” Zanedlouho se znovu roztřásla vzlyky. Na její bolest jako by nebylo léku. V jediném krátkém odpoledni jí Ivan dvojnásob splatil tu bolest, kterou mu snad před léty způsobila.

„Lisso, jemu na tobě záleží. Já to vím,” zašeptala Evvie, hladíc ji po vlasech.

„Prosím tě, Evvie, ty se v něm pleteš. Je to padouch s černou duší, a dneska odpoledne to dokázal.”

„To, co udělal, bylo do nebe volající, to je pravda. Ale on tě chce, Lisso. Nechtěl, aby sis vzala jiného.”

„Dobrý Bože, Evvie.” Lissa se posadila a pohlédla na sestru. „Už to není stájník. Myslíš, že nedokáže najít slova nebo odvahu, aby mě požádal o ruku?”

„Staré rány jsou hluboké, sestřičko.”

„Ano,” vzlykla Lissa souhlasně, „a právě proto dělá to, co dělá. Mstí se.”

„Nemyslel na mstu, když tě líbal. A já vím, že tě líbal, protože George mi to potvrdil.”

„Tak mě chce, dobře. Já to vím. Ale jestli si myslíš, že to chtění bude mít za následek nabídku k sňatku, Evvie, tak se truchlivě mýlíš. Už měl příležitost k nabídce a řeknu ti, že mi nabídl něco docela jiného než manželství.”

Evvie se zachmuřila. „Chceš říct, že od tebe chtěl.?”

„Abych byla jeho milenkou.” Lissa si zakryla tvář dlaněmi a hystericky se rozplakala: „A musím? Copak se neobejdeme bez něj?” Myšlenka na všechny nezaplacené účty, které už se nahromadily na krbové římse v salónku, ji rozčilila ještě víc. Bude lepší nebo horší jít do vězení pro dlužníky, než se krást na Powerscourt, aby oblažila toho, kdo si ji vydržuje? Nekonečně lepší, usoudila nakonec, protože tam aspoň, i když v nějaké temné cele, si bude moci uchovat to málo, co jí zbylo z vlastní hrdosti. Kdyby se obětovala Ivanovi, neměla by už ani to.

„Už o něm nikdy nebudeme mluvit,” slíbila Evvie, očividně otřesena jejím odhalením.

„Ne, a troufám si říct, že i kdybychom chtěly, nebudeme mít už nikdy příležitost. Skoncoval s námi. Nikdo si mě nevezme po tom, až se začne po všech hospodách vyprávět, co se tu stalo dneska odpoledne.”

„Povíme jim, že tě přiměl násilím!”

Lissa náhle ztichla. Obrovské, němé slzy jí kanuly z modrých očí. Klesla zpět na postel a objala polštář. Nedokázala se na sestru ani podívat.

„On mě nenutil, Evvie.”

Lissa myslela na Ivanův polibek a na všechny city, které se v ní přitom bouřily. Chtěla ho a nemohla to popřít. Chtěla, aby ten polibek trval dál a dál, a chtěla se tisknout do Ivanovy náruče tak těsně, aby se spojili úplně a navždy. Ta potřeba v ní vězela kdesi skrytá celých pět let a čekala, až právě takhle rozkvete. Když to teď prožila, budila v ní obava, že už to nikdy nebude mít, nevýslovnou úzkost. A přece ji pomyšlení na to, že by v tom pokračovala, zavádělo k nejčernějším ze všech úvah.

„Jsem přesně jako matka, Evvie.” Rozvzlykala se a ani sestřina divoká objetí ji nedokázala utišit.

Následujícího dne si Lissa šla hledat zaměstnání. Nastrojily se s Evvií do šatů z vlněného serže, čepců a šálů a vyrazily do kupectví. Tam Evvie zaujala pozornost paní Bishopové žádostí, aby jí pomohla vybrat nový pár rukavic, zatímco Lissa v skrytu prohlížela oznamovací tabuli pod nápisem „Volná místa”.

Gilworthovi potřebovali vymést komín a Miltonovi hledali zahradníka, nic z toho se pro ni nehodilo. Hledala dál a zjistila, že u Ericksonů shánějí guvernantku a stará vdova Tannahillová touží po společnosti. Obě tato místa se zdála příhodnější, ale Lissiny krásné oči se zamžily. Stará vdova Tannahillová by ji nepochybně vyhodila ze salónu už jen za to, že si dovoluje pokládat se za vhodnou společnici. A Ericksonovi? Statek mladého páru sousedil s Alcesterovým domem. Po pravdě řečeno Kenneth Erickson zařizoval pohřeb jejím rodičům. Lissa je však od té doby vídala tak zřídka, že si nebyla jistá, jak by reagovali, kdyby se u nich ucházela o místo vychovatelky. Bývali příjemní, když se s ní sešli, ale nebyl by nakonec pro jejich rozhodnutí určujícím faktorem Skandál? Koneckonců hledají vychovatelku, někoho, kdo by působil na jejich

děti.

Její ustaraný pohled náhle zavadil o další oznámení. Znělo:

Přijme se panská do Powerscourtu. Plat velkorysý, povinnosti mírné. Hlaste se u paní Loftsové, vchod pro služebnictvo.

Lissa se kousla do spodního rtu. To je ale smůla, že hledají služebnictvo zrovna na Powerscourtu. Ironií osudu to bylo jediné místo v Nodding Knollu, kde by ji přijali bez ohledu na její minulost. Jenže ona tam na žádný pád nemůže jít. Hned se jí místo u Ericksonů zdálo jako méně vzdálená možnost. Aspoň to musí zkusit, dřív než začne i jen uvažovat o práci na Powerscourtu.

Přešla zpátky k sestře a popadla ji za ruku. „Našlas něco, co by se ti hodilo, miláčku?”

Evvie sebou trhla. „No… vlastně ne…” Obrátila hlavu směrem k Lisse a po tváři jí přelétl výraz obavy.

Lissa sklouzla pohledem k obchodnici. „Omluvte nás, prosím, paní Bishopová. Chci si s Evvií promluvit; dneska jí není dobře.”

„Ale jistě, miláčkové, jen si popovídejte a já půjdu dozadu nakrmit starého Torna.” Paní Bishopová zvedla svého velkého šedého kocoura a odplula do svých komnat za krámem.

„Cos našla?” zašeptala Evvie, když kroky paní Bishopové odezněly.

„Nic moc, ale Ericksonovi hledají vychovatelku. Hned tam zajdu. Mám tě dovést zpátky do domku, nebo bys tu chtěla zůstat a dělat společnost paní Bishopové ještě tak hodinku?”

„Radši bych tady zůstala. Vím, že bych v domku jen tak chodila sem a tam a čekala, až se vrátíš. Ach Lisso, já nedokážu uvěřit, že to došlo až tak daleko. Co když Ericksonovi nebudou -”

„To nevadí! Nemysli na to!” Lissa jí zmáčkla ruku na rozloučenou. „Brzo se vrátím!”

Na Ericksonův statek to nebylo ani čtvrt hodiny cesty, ale Lissa měla pocit, že jde celé hodiny. Každý krok byl pro ni utrpením. Místo vychovatelky by bylo dokonalé, ale existovalo toho tolik, co se mohlo zhatit. A bylo to ještě obtížnější vzhledem k tomu, že se s Ericksonovými už znala. Dostane je tím do nanejvýš nemilé situace, tím hůř, budou-li muset odmítnout. Tváře jí žhnuly ponížením při pouhém pomyšlení na možnost odmítnutí. Ale musí se do toho pustit. George a Evvie ji potřebují, a pokud je tohle jediná možnost, tak to udělá.

„Lisso! Lisso!” ozvalo se za ní. Lissa se obrátila a spatřila kočár, který zastavil vedle ní. Hezky načesaná, rezivě zbarvená hlava vykoukla z okna a Arabella Parksová jí na pozdrav zamávala.

„Lisso! To jsem ráda, že tě vidím! Tak jsem si vyčítala, že se nenavštěvujeme! A teď jsi tady!”

„Nazdar, Arabello,” odpověděla Lissa a celou dobu horečně toužila, jen aby už dívka zmizela. Ne že by Arabellu Parksovou neměla ráda, naopak. Arabella byla pravděpodobně její nejlepší přítelkyně. Rozhodně aspoň byla, když Lissa vyrůstala v alcesterovském domě, a i teď ji ještě Arabella navštěvovala. Ale od Skandálu jako by se pořád naznačovalo, že mladá dáma tím plní jakousi dobročinnou povinnost. Párkrát už Lissa napůl očekávala, že ji zajde navštívit s chlebem a léky, jako když bohatá slečna Parksová navštěvovala ty nejubitější a nejbídnější z ubohých. Po Arabellině odchodu měla Lissa vždycky pocit, že je nevděčný spratek, když je tak dotčena její návštěvou, ale setkat se s ní teď, to bylo skutečně, jako by jí někdo sypal sůl do čerstvých ran. Připadala si obzvlášť sklesle a oddávala se černým myšlenkám, zda náhodou tuze brzy nebudou Alcesterovi ten chléb a léky potřebovat doopravdy.

„Lisso, co vůbec děláš tady na silnici? Pojď do kočáru a já tě odvezu, kam potřebuješ.” Arabella nasadila svůj nejútrpnější výraz a rychle jí otevřela dveře.

Lissa se nezmohla na nic než zůstat stát na silnici. Co má udělat? Říct Arabelle, aby ji vysadila u Ericksonů, protože doufá, že tam dostane zaměstnání? Nebo zůstat, kde je, a odmítnout svezení, aby ji Arabella litovala jen ještě víc?

„Tak pojď, miláčku. Vítr je studený.” Arabella se zachvěla a přitáhla si norkovou kočárovou pokrývku těsněji kolem kolen.

„Já. a.” koktala Lissa.

Arabella zaznamenala její váhání a soucitně se usmála. „Prosím tě, nedělej si starosti, Lisso. Je mi jedno, jestli nás spolu někdo uvidí. Abych řekla pravdu, určitě víš, že leckomu připadá docela obdivuhodné, že jsme my dvě zůstaly kamarádky. Tak vidíš, nemusíš být tak úzkostlivá.”

Lisse se napůl chtělo dívku uškrtit a napůl jí poděkovat. „To jsou ale hodní,” vypravila ze sebe nakonec, dusíc v sobě vztek.

„A teď, prosím tě, nastup. Ta zima je úplně surová a já bych tu nerada stála a přemlouvala tě celé odpoledne. Tak kam máš namířeno?”

Lissa rezignovaně nastoupila do kočáru. V žádném případě nemůže Arabellu požádat, aby ji vysadila u Ericksonů. To už by byl vrchol ponížení. Kromě toho jí teď plán stát se vychovatelkou připadal směšný. Žádná rodina v Nodding Knollu by nechtěla, aby jí na děti dohlížela žena s její minulostí. Lissa jim to málem ani

nemohla mít za zlé. Skandál byl větší než sám Nodding Knoll, a dokud tu Alcesterovi budou žít, nikdy se ho nezbaví.

„Mohla bys mě odvézt k Bishopovým? Nechala jsem tam Evvii.” Uvelebila se v kočáře. Arabella na ni vrhla divný pohled, protože bylo zřejmé, že prve měla namířeno opačným směrem. Nicméně Arabella zaťukala na skleněnou tabulku za sebou a křikla na vozku pokyn. Za chvilku už ujížděly k Bishopovým.

Zanedlouho byla Lissa zpátky v kupectví, kde poděkovala elegantně Arabelle za svezení. Když vstoupila do krámu, očekávala, že tam na ni Evvie bude čekat, a skutečně ji ohromilo, že sestra není nikde k vidění. Její zvědavost se jen vystupňovala, jakmile uslyšela Evviino chichotání zpoza obrovských damaškových závěsů, jež oddělovaly příbytek Bishopových od krámu. S vědomím, že je tu vítána, odtáhla Lissa záclonu a šla si pro sestru.

Překvapení v její tváři muselo být znatelné, protože při jejím vstupu do Bishopova salónku, ustal všechen hovor. Nedokázala se však ubránit šokovanému výrazu, když od čajového stolku vstal muž, tentýž muž, jehož zábavné historky jako by změnily její obvykle střízlivou sestru v rozhihňanou školačku. Lissa věděla, že je to Ivanův člověk, pan Jones, a nebyla si jistá, zda se jí situace zamlouvá, nehledě ke skutečnosti, že paní Bishopová hrála v její nepřítomnosti roli gardedámy.

„Ach Lisso, miláčku, vy už jste zpátky. Dáte si s námi trošku čaje, viďte?” zavrkala paní Bishopová. „Já vážně - „ Evvie ji přerušila.

„Vidíš, kdo tu je, Lisso?” Evvie se usmála jejím směrem. „To je Holland. chci říct. pan Jones. Vzpomínáš si? Na soirée?”

„Ano, určitě už jsme se setkali, pane Jonesi.” Lissa mu kývla. On se uklonil.

„Musíte mi také říkat Hollande,” navrhl.

Nevědouc, co si počít, Lissa se na něj prostě jen usmála.

„Náramně jsme se bavili,” vmísila se do hovoru paní Bishopová. „Tady Holland nás krmil svými historkami a já nevím, kdo se smál víc, jestli Evvie nebo já!”

„Ó, ty vaše historky z Etonu byly prostě kouzelné! Nikdy jsem nepoznala nikoho kromě mého bratříčka George, kdo by dokázal tropit tolik rošťáren!” Evvie potlačila zachichotání jemnou rukou v bílé rukavičce.

„Moc hezké,” zamumlala Lissa bezmocně. Byla to radost, vidět sestru tak bezstarostnou, jenomže není to zas jen další z Ivanových manipulací? Poslal sem tohohle muže, aby.?

Prudce zarazila tok svých myšlenek. Ne! Ivan by nezašel tak daleko, aby ublížil Evvii - aspoň ne přímo. A při pohledu na to, jak pan Jones po sestře kradmo pokukuje, věděla, že ani Ivan Tramore by nedokázal přikázat tomuhle muži, aby se na Evvii takhle díval. Holland Jones vypadal, jako by se kořil bohyni, a Evvie se svými růžovými líčky a havraními vlasy hrála svou roli krásně. Modré oči jí andělsky svítily, a ačkoliv svého společníka neviděla, měla v pohledu stejný úžas jako on.

„Vyřídila sis všechny pochůzky, milá Lisso?” Paní Bishopová vstala a odkolébala se pro podnos se sušenkami. „Nestihla by sis dát šálek čaje?”

„Pochůzky!” Evvie vstala, jako by ji právě zasáhl blesk. Zřejmě si zrovna vzpomněla, kde její sestra byla. „Dobré nebe! Musíme jít! Ach Lisso, mě to tak mrzí!”

„Nemusíme odcházet, Evvie,” řekla Lissa.

„Ale musíme. Já si tu sedím a popíjím čaj a tys obíhala ty - ty pochůzky!” Nervózně sbírala kabelku a šál. Provinile stála a čekala na sestřino rámě.

„Nejspíš jsme vás přece jen zdrželi,” prohlásil Holland zdráhavě.

„Asi bychom měly jít domů kvůli Georgeovi…” Lissa pohlédla na Hollanda. Měl tak milý úsměv a byl tak hezký a slušný, samá důstojnost a dobré vychování. Bude muset Evvii přimět, aby jí o něm vyprávěla, až budou o samotě.

Paní Bishopová vyvedla Evvii z krámu, zatímco Holland podržel Lisse závěs. Když byla sestra pár kroků před ní, dotkl se Holland Lissina ramene.

„Ano, pane Jonesi?”

Zatvářil se zamyšleně. „Rád bych složil poklonu vaší sestře, slečno Alcesterová. Bylo by ode mě příliš smělé požádat vás o přijetí zítra odpoledne?”

Lissa k němu vzhlédla. Tvář měla zardělou nadějí, protože aspoň jedné z Alcesterových dívek se dostalo požehnání slušných vyhlídek. Možná jejich budoucnost přece jen není tak pustá. Vrhla na něj zářivý úsměv. „Pane Jonesi, ve Fialkovém Poli jste vítán kdykoliv.

Kdykoliv.”

kapitola 10

Po několik následujících dní se stal Holland takřka nedílnou součástí jejich odpoledního čaje. Oběma dívkám se přítomnost muže ve Fialkovém Poli rychle zalíbila. Evvie jí byla nadšena z velmi zřejmých příčin a Lissa se na něj brzy také těšila, protože při jeho návštěvách sestra doslova zářila a kromě toho byl Holland Jones skutečně vzácný člověk; byl gentleman skrz naskrz.

Zatímco se však vyhlídky na budoucnost Alcesterových zlepšovaly, na přítomnosti se nic neměnilo. Den co den se zásoba mincí pod Lissinou matrací tenčila a ona už začínala uvažovat, jak budou dál udržovat před Hollandem zdání nonšalance. Nebylo by dobré, aby Evviin nápadník viděl, jak žalostně jsou na tom finančně, protože by ho to mohlo zastrašit. A přece je určitě uvidí v úzkých, jestli Lissa s jejich hospodářskou situací rychle něco neudělá.

Úplně poslední možnost byla odpovědět na Powerscourtův inzerát, ale usuzovala, že jakmile Holland požádá Evvii o ruku, bude moci ze svého zaměstnání odejít. Bude pracovat na Powerscourtu jen tak dlouho, než uplyne doba Evviina zasnoubení, jež určitě nakonec přijde. Ujišťovala se, že Ivan je typický pán, který nemá nic společného s najímáním služebnictva a dohledem na ně. Jakmile ji najmou, určitě se mu dokáže vyhnout v labyrintu chodbiček pro služebnictvo - o němž věděla, že se tají v hradních zdech - tak, aby ho vůbec nepotkala. Jedinou její útěchou bylo, že se ocitne v ironickém postavení, využije-li Ivana jako svůj poslední zdroj obživy. Muž, který se ji pokusil zničit, se nakonec stane mužem, který ji zachrání. To se však mýlila.

Jednou ráno Lissa zalhala Evvii o cíli své cesty a vydala se na Powerscourt. Šla rovnou ke vchodu pro služebnictvo a ptala se po paní Loftsové, zmíněné v inzerátu. Když se u dveří objevila zakyslá tvář hospodyně, měla Lissa neurčitý pocit, že ji ta ženská očekávala.

Hospodyně si ji znechuceně prohlédla od hlavy k patě, čímž její podezření jen potvrdila, a pak ji zavedla do malého, dobře zařízeného salónku. Když osaměla, odložila Lissa nervózně rukavice a čepec a pak musela čtvrt hodiny čekat, než pro ni přišli a zavedli ji do knihovny. Tam ji vzpamatovala mužná vůně mahagonu a kůže.

„A, dobře, tak konečně jsi přišla.”

Otočila hlavu a střetla se s Ivanovým pohledem. Seděl proti ní v okenním výklenku a vypadal přímo ďábelsky ve vestě z vínového hedvábí s tureckým vzorem. Za ním se ze zakřivených tabulek okna rozlévala záře ranního slunce; každá tabulka zachycovala světlo v jiném úhlu, takže celé okno jiskřilo jako diamanty.

„Ano, přišla,” odpověděla chladně. „Nicméně teď chápu, že to byla chyba, takže pokud mě omluvíš.?”

„Samozřejmě.” Vstal a máchl rukou směrem ke dveřím.

Okamžik na něj hleděla, z očí jí sršela nedůvěra. Pak se otočila k odchodu.

„Za to místo platím sto liber per annum.”

Jeho slova ji zarazila. Sto liber! Ani dobře placená vychovatelka nemohla očekávat víc než padesát! Čelo se jí zachmuřilo. Nemůže mu už ale dovolovat, aby se jí pletl do života. Už tak jí způsobil dost zármutku. Učinila další odhodlaný krok ke dveřím.

„Kolik ti zbývá, Lisso? Podle mě sotva pár šilinků.”

„To stačí,” odpověděla.

„A stejně tvrdím, že to nestačí, jinak bys tu nebyla.”

Otočila se k němu. „Jak jsem měla vědět, že pán domu má takový zájem o najímání služebnictva?”

„Muselas přijít. Nemělas moc možností,” prohlásil a hlas mu zněžněl.

„Měla jsem víc možností,” vyčetla mu.

„Sotva,” prohlásil suše, jako by si tuze jasně vzpomínal na Wilmotta a Alberta. „No tak, buď rozumná, má milá. Potřebuješ nějaký příjem a já mám místo -”

„Ne, děkuju, mylorde. Alcesterovi mají lepší vyhlídky - z nichž jedna přijde dneska odpoledne na čaj. Takže pokud mě omluvíte, musím běžet.”

„Jakýpak navoněný lev salónů chodí teď na návštěvy?”

„Nikdo, kdo by ti musel dělat starosti.” Raději nepronese Hollandovo jméno. Kromě toho se pan Jones dvoří její sestře, ale jen ať si Ivan myslí, že je to ona, kdo má vyhlídky. Pro jednou mu čelila triumfálně, s leskem v očích.

„Lisso, už si nehraju,” řekl tiše.

„Kdo po tobě chtěl, aby sis prve hrál? Já tedy ne, to tě ujišťuju.”

„A, však jsi to byla ty, má krásná ledová princezničko.” Obešel ji a zablokoval jí východ z místnosti. „A pohled na tebe by přiměl každého mužského, aby se pokusil rozpustit v tobě ledy.”

Připadala si jako v pasti, když stál mezi ní a dveřmi, a pokusila se ho obejít. „Ráda bych v tomhle rozhovoru pokračovala. Nicméně mám bohužel zpoždění a nerada nechávám hosty čekat.” Urazila asi yard, než ji popadl za rameno.

„Pořád to mrazivé ztělesněníčko dobrého vychování, co? Pořád ohrnuješ nos na ty, co jsou pod tebou.” Přimhouřil oči.

„Omluvila jsem se.” Vyškubla mu paži. S lícemi zardělými hněvem zamířila opět ke dveřím.

„Ještě jednu radu, Lisso.” Cynicky se zasmál, pak ji znovu zastavil. Zuřivě k němu vzhlédla. „Jestli se chceš vdát za pracháče, doporučuju ti, abys nepropadla milování s jiným mužem.”

„To už nikdy neudělám!” zašeptala hněvivě. Odtáhla se z jeho sevření a vykročila ke dveřím. Náhle po ní skočil. Zděšeně vyběhla z místnosti a jeho smích ji následoval až na konec chodby. Odešla z hradu, aniž by se vůbec obtěžovala vyzvednout si čepec a rukavice.

V následujících dnech odložila Lissa finanční starosti a dala přednost mnohem příjemnějším úkolům, spojeným s hrou na gardedámu. Holland trval na tom, aby s Evvií přišly v neděli k němu na čaj a Evvie se celý týden nemohla dočkat. Když přišel ten den, Lissa ochotně učesala sestře vlasy a dala jí nejdrahocennější náušnice po mamince. Přestože byla jejich finanční situace bídná, Lisa se nedokázala přimět, aby je prodala. Teď byla ráda, že to neudělala, protože Evvie vypadala zcela úchvatně, když jí skrz temné kadeře jiskřily smaragdy.

Ve stanovenou hodinu se u dveří objevila objednaná drožka a ta je stylově dopravila k Hollandovu domu, který stál na Powerscourtových pozemcích za hradem. Při vystupování z kočáru měla Lissa prapodivný pocit, že je někdo pozoruje. Když ale pohlédla směrem k hradu, byl všude klid. Představivost ji přiměla uvěřit, že snad zahlédla za jedním z oken siluetu muže, musela si však říct, že to je nesmysl. Teď už Ivan určitě ví, že je to jeho zaměstnanec Holland, o němž se zmiňovala tuhle v knihovně, a nejspíš je stejně dobře informován, že je to Evvie a ne ona, komu se dvoří. Proč si tedy pořád představuje, že viděla v tom okně osamělou, tmavou postavu? A proč ten náhlý pocit téhle perverzní touhy jít za ním a poskytnout mu útěchu?

Holland jim vyšel vstříc na trávník a zcela kavalírsky je uvedl do domu. Jakmile se uvelebila v Hollandově salónu se šálkem darjeelingu, přistihla se Lissa při uvažování o tom, kde osvícený

markýz z Powerscourtu tráví své neděle. O samotě v knihovně, anebo dumá nad biliárem? A nač asi myslí? Stýská se mu po Londýně? Anebo se mu stýská po ní? Lissiny oči se zamžily a o trochu víc zvážněla. Evvie musela dvakrát opakovat její jméno, než to vůbec zaznamenala.

Pak strávily dvě příjemné hodiny v Hollandově pohostinnosti. Když přišel hostiteli vzkaz, že ho potřebují v hradu, oběma dívkám se do loučení příliš nechtělo. Nicméně znovu nastoupily do najatého kočáru. S nevýslovnou úlevou Lissa zaznamenala, jak Holland strčil vozkovi několik mincí, a pak odjely, zanechávajíce ho samotného na odchodu do Powerscourtu. Lissa byla jen ráda, že nemusí jít s ním.

Hollandovi, mířícímu do Powerscourtu, se takového přepychu nedostalo. Už teď v něm vzkaz budil obavy a věděl, že Tramore je posledních několik dní v mizerné náladě. To, že byly Alcesterovy dívky dnes odpoledne u něj v domě, pravděpodobně Tramorovu náladu ještě zhoršilo, a Holland nepochyboval o tom, že markýz sledoval každý jejich pohyb, dokud nezmizely ve správcově domě.

„Ano, mylorde. Přál jste si, abych přišel?” Holland se strnule uklonil, když konečně stanul před markýzem. Poslední dobou se Tramore stahoval do svého biliárového pokoje, kde nasával přesmíru lihoviny.

„Sedněte si, starouši! Dejte si brandy.” Ivan strčil Hollandovi do ruky sklenku. Byla děsivě plná.

„Skutečně, mylorde, necítím potřebu.” Hollandovi odumřela slova na rtech. Místo aby se Tramore zatvářil, jako by ho chtěl na místě zardousit, objevil se v markýzově tváři výraz, že by ho odmítnutí ťalo do živého. Holland se rezignovaně napil. Tekutina klouzala hrdlem jako hedvábí. Dal si ještě.

„Sedněte si, trvám na tom.” Tramore ukázal na semišové křeslo jantarové barvy. Holland usedl a markýz si vybral místo naproti němu.

„Evelyn Grace. To je krásné jméno, viďte, Jonesi? Tak božské, tak plné jasu.” Ivan se náhle zatvářil zasmušile. „Tak úplně bez viny.”

„Ano, mylorde.” Čert to vem, Holland pocítil, jak se mu třesou ruce.

„Oženíte se s ní?”

Otázka visela ve vzduchu jako síť, připravená spadnout na oběť. Holland zakašlal. „Já. á. no, snad v budoucnu, mylorde. Až bude

příhodná chvíle.” Napjal se v očekávání bouře. „Dobře. Budete pro Evvii dobrý manžel.”

Tramore vstal a rázně poplácal Hollanda po zádech. Markýz zářil jako hrdý otec a Holland náhle pocítil potřebu znovu se napít ze své sklenky. Místo toho polkl naprázdno. Co se to sakra děje?

„Je skutečně krásná, viďte, Jonesi?”

Holland na něj hleděl a napadlo ho, že markýz dnes vypadá obzvlášť utrápeně. Zeptal se jemně: „Myslíte Evvii… nebo Lissu?”

„Evelyn,” odpověděl Tramore rychle. Příliš rychle. Náhle se zachechtal a přistoupil ke stolu, kde byly všechny karafy. Jednu vybral a vrátil se k Hollandovi. „Dopijte, starouši! Nikdy jsme se spolu nepoškorpili, tak pročpak tohle?”

Holland sledoval, jak mu markýz dolévá sklenku. Už se mu točila hlava; kdyby nasával podle markýzových představ, byl by tak opilý, že by se nedostal domů.

„Chtěl jste ode mě něco, mylorde?” Holland, neschopen přestat, znovu upil brandy. Bylo omamné a hladké.

„Vůbec ne!” Ivan si založil ruce za zády a změřil si Hollanda pohledem. „Jenom že máte tolik práce. Je na tom něco špatného, když se pán chová k těm, kdo mu slouží, trochu žoviálně?”

Holland měl chuť říct - u vás, mylorde, tuze moc, ale zůstal zticha. Už ho nic nebolelo.

„Jak se vám líbí bydlení, Jonesi? Zamlouvá se vám ten správcovský dům, nebo byste ho chtěl nechat upravit?”

„Je zcela - „ Holland nemohl dokončit větu, protože markýz ho přerušil.

„Jako správce mého majetku byste neměl přijímat hosty v ošumělém prostředí, to se nehodí.”

„Ne, mylorde - „ pokusil se o odpověď.

„Dám vám pět set liber. To by mělo stačit. Až pak Alcesterova děvčata přijdou na čaj, nebudete moct tvrdit, že o můj personál není dobře postaráno.”

Hollandovi už se na tváři objevoval pijácký ruměnec. Rozhodně mu působilo potíže sledovat tok hovoru. Ale krucinál, ten Tramore měl dobrou brandy! „Pět set liber je trošku moc -”

„Samozřejmě, až to bude všecko hotovo, rád bych se tam sám čas od času podíval.” Tramore se klidně zadíval na kotníky svých prstů. „Kdy zas přijdou?”

Holland potřásl hlavou. Markýze bylo rozhodně těžké sledovat. „A kdopak to, mylorde?”

„Alcesterova děvčata.”

Holland o tom okamžik uvažoval. Pak odpověděl: „Myslel jsem, že bych je zas pozval. některou příští neděli.”

„Aha. No, nerad bych přišel v nepříhodnou dobu.”

Markýz na něj dlouze zíral. Holland nevěděl, co si z toho má vybrat, až si náhle skrze alkoholickou mlhu, která mu zastřela mozek, uvědomil, že Tramore z něj láká pozvání. Kdovíproč chtěl přijít na čaj, až tam budou Alcesterova děvčata. Hollandovi se chtělo nahlas rozesmát, ale i ve svém ovíněném stavu si to rozmyslel.

„Mylorde, pokud pomýšlíte na přestavbu správcovského domu, snad by to mohlo být za pár týdnů hotovo a já bych vám pak mohl vyjádřit svou vděčnost pozváním na čaj.” Holland skryl úsměv za sklenkou.

„Snad.” Markýz znovu nasadil svůj lhostejný výraz. „Kdy pijete v neděli obvykle čaj?” zeptal se nonšalantně.

„Ve čtyři hodiny,” odvětil Holland a v duchu dodal: Jako bys to nevěděl.

„Aha. Biliár?” Tramore přistoupil ke stolu a zvedl tágo.

Holland vstal trochu nejisté. „Proč ne?” odpověděl.

Večer už byli oba muži namol opilí. Holland zjistil, že markýz hraje biliár jako ďábel, ale stejně dokázal jednu nebo dvě hry taky vyhrát. Nakonec už to dál nevydržel, omluvil se a odpotácel ke dveřím. Než ale stihl odejít, připomněl mu Tramore jeho pozvání.

„Tak říkáte, že čaj je ve čtyři?”

Holland nedokázal uvěřit tomu, jak střízlivě zní markýzův hlas. „Ano, mylorde,” odpověděl. Při pohledu na Tramorea, stojícího u krbu vytesaného z kamene, si všiml, jak se jizva ve světle ohně zaleskla, a byl v pokušení zeptat se ho jednou provždy, kde k ní přišel. Pak si ale kajícně vzpomněl na historku, kterou vyslechl, když si markýz vymkl kotník a museli k němu zavolat doktora. Doktor ho ošetřil a pak se při odchodu neomaleně Tramorea zeptal, kde přišel k takové ošklivé jizvě na tváři. Tramore div neukousl doktorovi hlavu a Holland zbledl jen při představě té zuřivosti, kterou jediná otázka rozpoutala.

„Jednoho krásného dne to možná zkusím stihnout.” Markýz se naklonil nad stůl a zasáhl jednu z bílých koulí.

„Výborně, mylorde.” Holland měl náhle pocit, že je propuštěn. Obrátil se a klopýtal chodbou do veliké síně a celou tu dobu myslel na to, že Ivan Tramore, jedenáctý markýz z Powerscourtu, je velmi složitá povaha.

kapitola 11

Ačkoliv už podzim pokročil, rozkvetl úterek jasem a svěžestí v této roční době nevídanými. Lissa se chystala na nákup, když se ukázal Holland ve svém faetonu a poprosil ji a Evvii, aby s ním jely na piknik. Nedokázaly odmítnout, rychle posbíraly šály a čepce a přidaly se k němu. Koně uháněli rychlým klusem a za chvíli už tábořili na kostkovaném plédu vysoko na pahorku s vyhlídkou na celý Nodding

Knoll.

„Ještě víno?” nabízel Holland.

Evvie si zakryla sklenku a sladce se na něj usmála. Lissa však Hollandovi dovolila, aby jí dolil, a pak zvedla tvář ke slunci. Byl den jedna radost, teplý a rozkošný. Chtělo se jí uvěřit, že je dokonalý, věděla však, že tu něco chybí, něco, nač nedokázala přesně ukázat prstem. A přece si při pohledu na to, jak něžně se Evvie usmívá na Hollanda, uvědomila, jak touží, aby i ona mohla mít někoho jen pro sebe, s kým by se mohla těšit z krásy tohoto dne.

„Vylezu na ten kopec,” řekla Lissa a vstala. Odmítla Hollandovu nabídku, že ji doprovodí, a sama se odebrala k pozvolnému výstupu na vyvýšeninu, která dala městu jméno. Když dosáhla vrcholu, zadívala se na údolí pod sebou, jemuž nesporně vévodil Powerscourt. Upřela pohled na jeho opevnění a stála tam dlouho s větrem ve vlasech.

Při pohledu na odcházející Lissu poznamenal Holland k Evvii: „Vaše sestra se mi dnes zdá neklidná. Má to nějaký důvod?”

„Naneštěstí je asi osamělá.” Evvie svraštila čelo. „A přece hádám, že Lissa by byla ten poslední, kdo by to přiznal.”

„Měla by se vdát.”

„Nepochybně.”

„Vaše sestra by mohla mít každého muže, kterého by se jí zachtělo. Mohla být provdaná už dávno.” „Ano.”

Holland se zadíval na Evvii. Vypadala trošku smutně, a tak vzal bez vyzvání její ruku do své. Jeho dotek jako by ji šokoval.

„Copak nikdy nenašla vhodného muže?” zeptal se jemně.

„Bohužel jediný vhodný muž, který jí kdy přišel do cesty, jste vy.” Evvie se pokusila o smích, pak zvolna odtáhla ruku.

„A proto jste teď tak zvážněla? Máte pocit, že by si měla vzít mne?”

Rozpačitě si uhlazovala sukni. „Já nevím, jestli by o vás stála, ale já přece.”

Holland se zachechtal a lehce štípl Evvii do tváře. „Tak vy si myslíte, že by mě nechtěla, a přesto pociťujete jakousi povinnost přimět mě, abych ji požádal o ruku.”

„Bylo by to tak těžké?” Evvie se neklidně zasmála. „Koneckonců je Lissa hotová kráska. To vím i já. Byla krásná už v šestnácti a teď musí být dvojnásob.”

„A to taky je. Ale muž hledá u ženy kromě krásy ještě jednu věc. Něhu. Jemnost. A Lissa Alcesterová se svými vášnivými sklony rozhodně není děvče pro mě.” Holland vzal znovu Evvii za ruku. Tentokrát ji Evvie pevně stiskla.

„Ach, Hollande, vždyť ona je starší a už jen proto by měla mít manžela. Ale co je důležitější, Lissa si zaslouží trochu štěstí. Nevěřil byste, co všechno rodině obětovala.”

„Naopak, věřil bych tomu,” řekl a zasmušil se.

Se slzami na krajíčku zvolala: „A já jsem důvod toho, proč se z ní stává stará panna. Jak tomu můžu zabránit? Co můžu udělat?”

„Miláčku, věřte mi, vy nejste důvod, proč zůstala starou pannou. To Tramore.”

„Ivan? Jak já toužila -”

„Prosím, nebuďte tak optimistická,” přerušil ji. „Markýz není zrovna muž pro rodinu.”

„Je otřesný, já vím. Ale doopravdy věřím, že jsou si souzeni. A on k ní musí chovat nějakou náklonnost. Povězte mi, Hollande,” přitáhla si ho za ruku blíž, „jak vypadá Ivan, když se na ni dívá? Popište mi ho. Představovala jsem si to v duchu tisíckrát, ale vy jste to doopravdy viděl. Jak vypadá jeho obličej? Jaký má výraz?”

Holland se zahloubal a okamžik o tom uvažoval. Jako by se jí to trošku zdráhal povědět. Přerývaně řekl: „Vypadá, jako by ji chtěl na místě znásilnit.”

Evvie se ostře nadechla. Jako by se zarděla až k prstům u nohou. Nakonec se jí podařilo ze sebe vypravit: „No, rozhodně není takový gentleman jako vy.”

Holland se dosti omluvně dotkl její tváře. „Ale miláčku, jak víte, že se zrovna teď na vás nedívám přesně stejně?”

Evvie pohlédla jeho směrem očima, v nichž se zrcadlil šok. Neměla však čas na další odpověď, protože ji Holland začal něžně líbat na rty.

Lissa se vrátila z procházky o čtvrt hodiny později. Když dorazila, připadalo jí, že Evvie vypadá trošku jinak. Sestra rozhodně byla uzardělá. A Holland rozhodně působil potěšené. Lissa měla podezření, že se tu cosi odehrálo, ale nechala si ho pro sebe. Vlastně jí do toho nic není. A když měla sestra za gardedámu ji, věděla, že se Evvie nedostane do nesnází.

Zabalili proutěný piknikový koš a Holland je odvezl domů dřív, než se měl George vrátit ze školy. Políbil oběma dámám ruku a Lisse připadlo skutečně zábavné, jak se Evvie prudce začervenala. Za tu dobu, co byla na procházce, se určitě něco odehrálo, a protože na nabídku k sňatku bylo ještě moc brzy, uhádla, že Holland její sestru políbil.

Po Hollandově odchodu se Evvie uvelebila k pletení a Lissa se začala obírat vyšíváním. George už tu měl dávno být a to ji znervózňovalo, jako vždycky, když se ze školy opozdil.

Jako by se nedokázala soustředit na ruční práci, a tak zvedla staré číslo Les Modes Parisiennes. Když zalistovala časopisem, upoutalo ji vyobrazení výbavy pro nevěstu, nad kterou se tajil dech. Stála ohromujících osm set liber, ale každičký něžný peignoir a kalhotečky byly zhotoveny z nejjemnější bruselské paličkované krajky. Nedokázala se ovládnout, aby se nezasnila nad tím, jaké by to bylo, vlastnit takovou garderobu. Představovala si samu sebe v takovém průsvitném oblečení a skoro se při té myšlence zarděla. Pak si mimoděk představila, jak si ji v tomhle odění prohlíží Ivan, a začervenala se doopravdy. Zuřivostí. Pak ale narazila pohledem na varování, jež kresbu doprovázelo: Nejsou tyto ilustrace nebezpečné? Je vhodné, aby matka dovolovala dceři prohlížet si je?

Upustila časopis, jako by to byl horký pohrabáč, vylétla po schodech nahoru a převlékla se do starých bavlněných pracovních šatů. Pak, aby se zbavila těch zlovolných myšlenek, odešla do kuchyně vařit večeři. Samozřejmě že ze všeho nejdřív upustila plechovku s moukou.

Když si tak přidělala práci dřív, než vůbec začala, musela dojít pro koště a mouku zamést. Pohroužena do své činnosti neuslyšela

hlasité zaklepání na přední dveře. Za okamžik vstoupila do kuchyně Evvie s nejistým výrazem ve tváři. „Máme návštěvu.”

Lissa vzhlédla od kamenné podlahy, kterou metla. „Koho?” zeptala se.

Evvie se nervózně zasmála. „Můžeš třikrát hádat.” Lissa se zarazila a otřela si tvář, takže jí po straně nosu zůstala šmouha od mouky. „Ach prosím tě, neříkej, že je to markýz.”

„Bohužel.”

Lissa se podívala na svou otřepanou róbu. A přece, proč by jí mělo záležet na vzhledu? plísnila se v duchu. Ivan pro ni nic neznamená. Prošla kolem Evvie do salónku a uvědomila si, že čím dřív se střetne s obludou, tím rychleji obluda odejde.

Ivan byl jako obvykle dokonale oděn a úhledně upraven. Lissa si byla jista tím, že ona na druhé straně vypadá jako ježibaba, která nestojí muži za úklonu. S touto myšlenkou vpálenou hluboko v duši mu div neukousla hlavu, když stanuli tváří v tvář.

„A čemu vděčím za to potěšení z vaší návštěvy, mylorde?” zeptala se sarkasticky, zastrkujíc si celou dobu pramínky stříbrozlatých vlasů uvolněných z drdolu.

Ivana jako by něco zarazilo, pak postoupil kupředu a drze jí přejel prstem po nosánku. „Prach?” otázal se.

Plácla ho přes ruku. „Když to musíš vědět, tak je to mouka.”

„Aha, chápu.” S nevyzpytatelným výrazem ve tváři přejel pohledem její postavu. Jako by ho těšil její otrhaný zevnějšek a zvlášť se mu zřejmě zamlouvala hruď, která se zdvihala potlačovaným hněvem.

„Jestli nalézáš zalíbení v mé róbě, tak ti ji pošlu se svým poručením na hrad,” řekla mu ostře, ale díval se dál.

Usmál se líně a neuctivě. „Leda že bys přijela i s ní.”

Chtělo se jí vyškrábat mu oči. Jak strašně ji dokáže rozlítit! „Naneštěstí já nejsem na prodej.”

„Vážně?” Posměšně zvedl jedno tmavé obočí. „Já myslel že ano, pokud ti pán nabídne manželství a může dokázat, že ještě trochu dýchá.”

Hněvem jí zrudly líce. Strašně toužila vlepit mu políček, ale ubránila se tomu nutkání. Zvolna pravila: „Hrozně nerada bych byla hrubá; nicméně mám strašně moc práce, a tak půjdu rovnou k věci. Proč jsi přišel? Určitě víš, že o tvou návštěvu v téhle domácnosti není valný zájem.”

Okamžik na ni hleděl se rty zvlněnými ironickým a pobaveným úsměvem. „Jak jsi minulý týden nakvap utíkala ze zámku, zapomněla sis tam pár věcí. Myslel jsem, že je mou povinností ti je vrátit.”

Sklouzla pohledem k čajovému stolku. Ležel tam její čepec a rukavice.

Nevěděla honem, co říci. Napadlo ji, že ji chce zase nějak obelstít, týrat ji pomocí nějaké průhledné záminky, kterou si dokáže najít. Jenomže on jí přišel vrátit čepec, čepec, o němž tuze dobře věděl, že si jej ona nemůže dovolit ztratit. Momentálně se spokojila se starým Evviiným, ale ta zatrachtilá věc se doslova drolila, jak byla zvetšelá. Věděla, že nakonec si bude muset dojít na Powerscourt pro svůj vlastní čepec. Ivan ji mohl snadno vylákat do hradu, ale kavalírsky jí přinesl věci zpátky a nic za to nechce.

Její výraz trochu změkl. Snad k němu byla příliš tvrdá, snad si o něm příliš rychle začala myslet to nejhorší. Jenže pak si připomněla, že tam ty věci nechala vlastně právě kvůli němu. Náhle se znovu rozhněvala při pomyšlení na jejich střetnutí na hradě. Co jí to řekl na rozloučenou? Snaž se nepodlehnout radování s jiným mužem!

Najednou se rozesmál, jako by jí četl myšlenky. „Nezlob se na mě tolik, lásko. Počkal bych, než by sis došla pro věci. Já tě nenutil, abys odešla v takovém spěchu.”

„Ty? Ty žes mě nenutil!” Byla tak rozhněvaná, že nemohla najít slova. Jen tam stála a zírala na něj s němým odporem. Jediným zvukem bylo cvaknutí západky na dveřích domku. Zprvu je Lissa ignorovala, vědouc, že to se George konečně vrací ze školy. Jenže je nemohla ignorovat dlouho, protože Ivanova tvář potemněla a oči mu zaplanuly zuřivostí.

Lissa se obrátila a takřka omdlela Ivanovi k nohám. George před ní stál tichý jak kostelní myška, celou stranu obličeje pokrytou zaschlou krví. Slzy mu mlčky kanuly po lících a rty měl opuchlé k nepoznání. Tentokrát však očividně dal stejně, jako dostal, protože kotníky na rukou měl rovněž zkrvavené.

„Georgi!” vykřikla a rozběhla se k němu. Ulevilo se jí, když zjistila, že krev na obličeji pochází jenom z rozseknutého obočí a ne z oka, ale přesto ji jeho vzhled vyděsil.

George ji náhle objal. Jako by mu ani nevadilo, že je v místnosti markýz a dívá se na něj. Byl příliš malý a zřejmě příliš trpěl, než aby teď nasadil mužnou masku. Lissa ho konejšila a nechala ho, aby se jí vyplakal do zástěry. Vzala kapesník, který jí Ivan nabídl, a stírala bratrovi slzy a s nimi i trochu krve.

„Co je! Co je!” Evvie, šílená obavami, do místnosti takřka vpadla. Ivan k ní okamžitě přistoupil a nabídl jí svou ruku jako oporu.

„George se popral. Myslím, že potřebujeme…?” Lissa se divoce rozhlížela, neschopna přesně vyjádřit, co vlastně potřebují.

„Co kdybyste udělala tomu chlapci trochu čaje, Evvie. Půjdu s vámi a přinesu horkou vodu a obvaz.”

Ivan promluvil s klidnou autoritou, s toutéž klidnou autoritou, kterou si Lissa zapamatovala z dob, kdy se některý z Alcesterových plnokrevníků potloukl ve stání nebo když si hříbě poranilo nohy při přeskakování ohrady. Evvie si na ni určitě také vzpomněla, protože k němu vděčně vzhlédla.

Zatímco byli v kuchyni, snažila se Lissa George uklidnit, ale jeho vzlykání bylo k nezastavení. Za chvíli však už měl na opuchlém oku teplý obklad a to zřejmě trošku pomohlo. Konejšila ho, otírala mu šrámy a modřiny a dotýkala se prstem potrhaného oblečení, ale skoro potřebovala útěchu sama. Ještě nikdy ho neviděla v horším stavu. Musela to být krutá rvačka. Nedokázala si představit, co ji mohlo tentokrát rozpoutat. Za chvíli začal George skytat a ona věděla, že slzám bude brzy konec. Uhladila mu pocuchané tmavé vlasy a zavedla ho ke křeslu, aby na něj viděla.

„Tak mi pověz, co se stalo.” Lissa usedla vedle něj na pohovku. Péro v čalounění, které hrozilo, že prorazí potah už celý minulý rok, tak náhle učinilo těsně vedle George a jemu to kdovíproč přišlo zábavné. Na hezké tvářičce se mu objevil slabý, chvějivý úsměv a Lisse se v ten okamžik zachtělo ho obejmout. Neudělala to ale, protože věděla, že by ji pak od něj museli páčit heverem.

„No tak, pověz mi to. Tentokrát ty děti budou muset být potrestány. To přece víš.” Povzbuzovala ho vlastním chvějivým úsměvem.

„Byli to Clayton a Johnny.” George vypadal, jako by chtěl vraždit. Překvapila ji jeho náhlá ochota povědět, kdo jej napadl, ale určitě to bylo tím, že konečně pochopil, že nemá co ztratit. Cítil beznaděj, a když teď věděla, kdo mu to udělal, cítila ji i ona.

Clayton a Johnny Bakerovi pocházeli z jedné z nejbohatších rodin v Nodding Knollu. Jediný důvod, proč vůbec navštěvovali městskou školu, byl ten, že je vyhodili z Etonu. Žádný soukromý učitel u nich nevydržel déle než týden, a tak je nakonec svěřili do bezmocných rukou slečny Musgraveové a nechali je divočit, kdykoli se otočila zády. Což bylo zřejmě nadmíru často.

„Jen to nevzdávej, miláčku.” Poplácala ho po koleně. „Dneska večer si promluvím se sirem Bakerem. Koneckonců je to jen rytíř. A hádám, že mu jednání jeho ratolestí nemůže být jedno.”

„Ne!” George začal být náhle hysterický. „Nemluv s nimi! Ne!”

„Copak je?” Pokoušela se ho uklidnit, pak vrhla na Evvii pohled s prosbou o pomoc, ale Evvie jen seděla vedle Ivana a s bezmocnou nevírou vrtěla hlavou.

„Uklidni se, mládenče, a pověz sestře, proč nechceš, aby mluvila se sirem Bakerem.”

Lissa se na Ivana podívala, teprve ve chvíli kdy promluvil. Kdovíproč ji uklidňovalo, že tu je. Působil tak silně, zvlášť když všude kolem panoval chaos. Jeho přítomnost jako by George rovněž uklidňovala, protože přestal vyvádět a objal ji pevněji.

„Pššš, miláčku,” zašeptala mu, jakmile začal nanovo vzlykat. Měla co dělat, aby se nerozvzlykala sama. Srdce jí pukalo nad ztýraným bratříčkem. Z pocitu neschopnosti pomoci mu jí vhrkly do očí slzy. Otřela si je hřbetem ruky.

„Nechoď tam, Lisso,” plakal tiše George. „To oni to Claytonovi o mně řekli. To sir Baker mu řekl, že jsem byl matčin parchant.”

Zmocnil se jí vztek. Otřesena pohlédla na George, pak sjela pohledem na Evviin zděšený obličej a nakonec spočinula na Ivanově žulově tvrdé tváři.

Jako by ta chvíle nebyla už tak dost bolestná, nedokázala od Ivana odtrhnout pohled. Ještě nikdy nebyla jeho tvář tak tvrdá, ani tak zranitelná. Zračila se v ní bolest i vztek. Ivan nebyl z těch lidí, kteří by dávali najevo citové pohnutí, a když to teď udělal, bylo jí zatěžko se na to dívat. Bezpochyby viděl v Georgeovi sebe sama v tom citlivém věku. Náhle si připadala plna vražedné nenávisti, jako lev v kleci.

Otřela si mokré tváře. „To není pravda, slyšíš mě! Slyšíš mě?” Zatřásla Georgem, aby ho přiměla naslouchat. „Sir Baker říká, že je!” „A já říkám, že není!”

„Ale jak někdo dokáže, že není?” Georgeova překvapivě dospělá logika ji zarazila, ale jen na okamžik.

„Nemusíš to dokazovat. Prostě jim řekni, že je to lež. Oni jsou ti, kdo musí tenhle zlomyslný drb dokazovat.” Naposled ho objala a jejich slzy se smísily, když ho políbila. „Kromě toho už s nimi nebudeš mít nic společného. Odjedeš do Etonu. Nedovolím, aby se můj bratr ještě někdy setkal s Bakerovými.” Uslyšela, jak se Evvie zajíkla, ale jí to Lissa vysvětlí později. George odjede do školy;

viděla, že s ní Ivan horlivě souhlasí. Nebude problém přimět ho, aby to zaplatil; jediná otázka byla, co za to bude chtít na oplátku?

„Doopravdy?” zeptal se George a otřel si tváře.

Lisse se nevýslovně ulevilo při pohledu na to, jak ho to uklidnilo. Náhle věděla, že je ochotna zaplatit cokoliv.

„Doopravdy,” zašeptala a políbila ho na temeno. „A teď,” nadechla se zhluboka, „musíš mít hlad. Co kdyby ti Evvie něco v kuchyni udělala?”

„Nejspíš ano.” Strnule vstal a ona věděla, že potrvá aspoň týden, než se mu všechny šrámy a modřiny zahojí. Kéž by se jen rána na jeho duši zhojila stejně rychle. Parchant! pomyslela si. Už to slovo samo ji rozpalovalo. Jak mohou být lidé tak krutí?

„Lisso, budeš v pořádku?” zeptala se Evvie důrazně, když vzala George za ruku. S úzkostlivým gestem naklonila hlavu směrem k Ivanovi. Markýz se zamračil, jako by ho Evviina náhlá nervozita jaksi dopalovala.

„Budu v pořádku, Evvie. Ale myslím, že si s markýzem potřebujeme pár věcí prodiskutovat. Mohla bys dohlédnout na George, budeš tak hodná?”

Evvie se zarazila. Lissa přesně věděla, nač myslí, a její následující slova to jen potvrdila. „Lisso, neměly bychom si snad probrat jiné alternativy?”

Třeba. Hollanda Jonese, dořekla Lissa v duchu za ni. Jenže to nepřipadalo v úvahu. Nemohou odradit Hollanda těmihle břemeny. Něco jiného by bylo, kdyby tučné účty za vzdělání v Etonu platil švagr, a něco jiného bylo žádat totéž od nápadníka. Až si Holland Evvii vezme - pokud si ji vezme -, tak mu pomoz pánbůh. Ale do té doby byla Lissa odhodlána nepostavit mu do cesty nic, co by ho mohlo odradit.

„Myslím, že zbyly od oběda nějaké bochánky. Co kdybys je ohřála s medem?” Lissa sledovala, jak se Evvie podmračila. Vyhýbala se odpovědi, ale teď nebyl čas o tom debatovat. Jakmile se dohodne s Ivanem, mohou to probírat do nekonečna.

Evvie vycítila, jak sestra uvažuje, a tiše odvedla George ze salónku. Lissa se za těmi dvěma dívala, dokud nezmizeli v kuchyni. Pak se obrátila k Ivanovi. Nespouštěl z ní oči, rukou si hladil bradu, jako by byl hluboce zamyšlen.

Setřela si slzy z tváře, pak se opět zhluboka nadechla. Tiše začala: „Pamatuju si, jak jsi jednou řekl, že George patří do Etonu.”

„To ano,” odpověděl zvolna.

„Pak udělám všechno, co je nezbytné, abych ho tam mohla poslat. Budu ti vařit nebo prát. Budu ti i stlát postel, jestli chceš. Ale prosím tě,” hlas jí klesl až k šepotu, „nechtěj po mně, abych si vydělávala v tvé posteli.”

Dlouze se na ni zadíval. Jako by nedokázal odtrhnout pohled. Hltal očima její domácký, uprášený, podmanivý zevnějšek a krátce zatoužil tu tvář rozjasnit. V pohledu mu určitě jiskřila touha, ale jeho výraz jako by jaksi toužil po něčem víc, po něčem hlubším. Brzy však letmý pohled zmizel a on prudce vstal.

Zamračeně řekl: „Mám dost peněz, abych zaplatil jednomu klukovi školné, aniž bych nutil jeho sestru, aby mi sloužila. Přeju hezký den, slečno Alcesterová. Všechno zařídím a zítra se zase zastavím.” Přistoupil k věšákům, kde visel jeho svrchník. Bez zaváhání si jej oblékl a měl se k odchodu.

„Ivane, počkej.” Dotkla se jeho ramene. Obrátil se k ní a ona si připadala velmi malá, když musela zaklonit hlavu, aby na něj viděla. „Nemůžu ti dovolit, abys za George zaplatil. To musíš vědět. Ale ráda vezmu to místo, co Powerscourt inzeroval. Nevypadalo to zrovna jako úmorná dřina. Až se pak Evvie provdá, budeme ti moci ty peníze splatit úplně. Prosím tě, uzavřeme ten obchod?”

„Když uzavřeš obchod se mnou, lásko, uzavíráš ho s ďáblem.”

Otřeseně se na něj podívala. „Ale - ale - copak nechápeš? Nemůžu ti být dlužná -”

Popadl ji za rameno. „Pokoušíš mě, Lisso. A já ti říkám, nech toho. Nabídl jsem se, že zaplatím za George bez náhrady. Doporučuju ti, abys to tak nechala.”

„Ale můžeme uzavřít jednoduchý obchod.”

„Jako by nějaký obchod mezi tebou a mnou mohl být jednoduchý.” Hrubě pustil její paži.

„Ale mohl, jen kdybys chtěl!”

Zasmál se. „Tak dobře. Když na tom trváš, přijmu tvou nabídku. Budeš mít místo v mé domácnosti - i když ne tak nízké jako služka. Můžeš mi pomáhat s dopisy a mé hospodyni se seznamy všeho, co je potřeba obstarat pro dům. Za to dodržím slib a zaplatím ti sto liber per annum. Takže počkejme. kolik let ti potrvá, než zaplatíš všechny Georgeovy účty? Bože můj, hrůza pomyslet!”

„Nebude to víc než půl roku. Holland ti zaplatí zbytek, až si vezme Evvii.”

„Hollandovy peníze vem čert. Stejně jsou to všecko moje peníze a já je nepřijmu. Tak jsme dohodnuti?”

„Proč musíš dělat takové potíže?” zeptala se ho v panice. „Víš, že nemůžu na hradě pracovat donekonečna.”

„A proč bys nemohla? Anebo se těšíš na všechna ta léta, co budeš žít jako páté kolo u vozu v Evviině rodině a všichni tě budou znát jenom jako neprovdanou sestru paní Jonesové?”

Jeho krutost způsobila, že jí do očí vhrkly slzy. „Samozřejmě že ne. A je od tebe neobyčejně laskavé, že se o tom zmiňuješ,” zašeptala. „Jsem jen realista. Tak domluveno?”

„Ano, čert tě vem, domluveno. Ale nebudu ti splácet prací v posteli. Je to jasné?”

„Naprosto.”

Žhavý ruměnec úlevy jí vyvstal na tvářích. Strašně nerada hovořila o takových nedelikátních záležitostech, ale přinutil ji k tomu. Aspoň teď mají oba jasno. „Tak dobře, uzavřeli jsme dohodu. Ruku na to? Dáš mi své slovo gentlemana?”

„Dám ti své slovo, ale protože nejsem gentleman, nezpečetíme tuhle smlouvu potřesením ruky. Místo toho bych rád polibek.”

„Měl by ses chovat jako gentleman. Je to součást dohody.”

„Budu se chovat jako gentleman. Na potvrzení toho bys ty měla políbit mě.”

Užasle a nevěřícně se na něj zadívala.

„Tak se tě ptám, máme pořád ještě dohodu?”

Trvalo jí okamžik, než odpověděla. „Ano,” řekla, „ale to, co chceš, je přesně to, o čem jsem ti řekla, že to nestrpím.”

„Jeden polibek. Od tebe. Pak tě ujišťuju, že si můžeš hrát na pannu z přesvědčení, protože já nemám ve zvyku honit personál kolem nábytku. A nemám to v plánu ani do budoucna.”

„Jeden polibek a konec?”

„To nechám na tobě, lásko. Tak mě polib.”

Zarazila se a usoudila, že to, co žádá, je dost nevinné. Byli v jejím salónu a Evvie je na doslech. Nemůže ji kompromitovat.

Stoupla si na špičky a pokusila se ho políbit na rty, on ale vůbec nespolupracoval. Jestli neskloní hlavu, nedosáhne mu na ústa, a tak mu nakonec musela ovinout paže kolem krku a přitáhnout si jeho hlavu dolů.

Když byl tak blízko, viděla půlnoční barvu jeho očí a jak se jiskří touhou a přece brilantně skrývají všechny další city. Jizvy si stěží všímala, protože jí teď už připadala stejně součástí jeho těla jako nos nebo uši. Olízla si rty, než ho políbila, protože jív ústech nesnesitelně

vyschlo. Nemohla se dočkat, až to bude mít za sebou, a tak přiložila ústa na jeho a dala mu rychlé, nevinné políbení.

Odehrálo se to ve vteřině, a přece stále ještě žasla nad tím, jak ji dokáže rozrušit dotek jeho rtů. V břiše jako by jí něco tálo a na rtech měla šimravý a chvějivý pocit - ještě, toužily! Jakkoliv však znepokojivá byla její reakce, ještě horší byl Ivan. S rukama dosud ovinutýma kolem jeho šíje čekala, že uvidí v jeho tváři vášeň. Místo toho byl jeho výraz odtažitý a chladný. Očima jako by ji pobízel, aby zašla dál, jako by ji chtěl uhranout, aby prolomila jeho odpor. Nechtěla, ale pokušení bylo příliš velké a kdesi v hloubi duše pociťovala zklamání, že na něj její polibek nezapůsobil. Kdyby byla k sobě upřímnější, přiznala by si, že jeho vášeň jí nad ním dávala moc. A teprve když o tuto moc možná přišla, začala ji postrádat. Přitáhla si ho k dalšímu políbení. Přejela rty po jeho v neumělém svádění. Její prsty mu laskaly šíji. Stále však nereagoval. Ivan nad ní zůstával chladný a nevzrušený jako vždycky.

Políbila ho znova a instinktivně to byl tentokrát vlhčí polibek. Její rty hladově hledaly jeho a byly smělejší. A pořád nic.

Při čtvrtém polibku pocítila, jak se zavrtěl. Bylo to skoro nepostřehnutelné, jen lehké poklesnutí brady a mírný pohyb rtů. A tak ho políbila po páté v naději, že se jí přece jen dostane odezvy.

Povedlo se. Nedokázal už déle snášet její dotírání; zvedl ruce k její tváři a divoce nasměroval její rty ke svým. Jeho rozpoutaná touha v ní rozžehla oheň, otřásla se blahem. Přece jenom byl její.

Hladila dlaní temné kučery v jeho zátylku, když se jejich polibek prohloubil a nabyl na smyslnosti. Vklouzl jí do úst jazykem, ale tentokrát ji to neohromilo. Líbat takhle Ivana jí připadalo stejně přirozené jako smích a ještě mnohem příjemnější. Chtělo se jí pokračovat v tom navždy.

Konečně, když květ jejich polibku uvadl a zanechal je rozpálené a bez dechu, zavřela Lissa oči a spočinula tváří na jeho hrudi.

„Takhle by to mohlo být pokaždé,” zašeptal jí.

Vzhlédla k němu a on něžně přejel obrys jejích rtů prstem. Náhle jí bylo zase do pláče, ale proč, to nevěděla. Když se vymanil z jejího objetí, navlékl si svrchník a vyšel ze dveří, musela se násilím přimět, aby ho nezastavila.

kapitola 12

Ivan se podjal úkolu doprovodit George do Etonu. Když se vrátil z Buckinghamského hrabství, žasla Lissa nad uznáním, jehož se dostalo předpokládanému chráněnci markýze z Powerscourtu. Ani ne za tři dny přišla pošta od ředitele Etonu, který je chtěl osobně ujistit, že George Alcester nejenže splňuje všechny požadavky na studenta koleje, ale je také s největší určitostí přínosem intelektuálnímu, duchovnímu i společenskému životu školy. Alcesterovy dívky byly celé pryč a jako by nemohly uvěřit svému štěstí, četla Lissa Evvii ten dopis nahlas den co den po celý týden.

Mezitím se Claytonovi a Johnnymu Bakerovým stala divná věc. Jejich otec, sir Baker, odjakživa bezstarostně utrácel, takže nikoho nepřekvapilo, když se brzy rozšířila šeptanda, že se stává kandidátem na vězení pro dlužníky. A přece, kupodivu, byly dluhy sira Bakera na poslední chvíli zaplaceny. Jenže potom, místo aby se sir Baker vrátil k původnímu životnímu stylu, prodal svůj statek nějakému záhadnému kupci, strčil Claytona a Johnnyho do obávané, přísné soukromé školy na severu a beze slova opustil město. Není třeba říkat, jak byla Lissa ráda, když se doslechla, že Bakerovi opustili Nodding Knoll, ale celá ta epizoda naznačovala, že v té věci měl prsty markýz. Už měl přespříliš moci.

Brzy však přišlo na řadu placení za všechno to štěstí a Lissu si povolala powerscourtská hospodyně, paní Loftsová. Při jejich druhém setkání už hospodyně dávala najevo otevřenou nelibost, Lissa však nedokázala přesně pochopit proč. Protože neexistoval přiměřený způsob, jak se na to té ženy se sevřenými rty zeptat, mohla si jen nechávat své dohady pro sebe.

Zpočátku připadala Lisse práce docela snesitelná. Byla ráda, když jí paní Loftsová sdělila, že prvním pravidlem zaměstnání na Powerscourtu je to, že ji nikdy, nikdy nesmí spatřit pán, leda že by zvlášť vyžadoval její přítomnost. Jak uhádla, v hradních zdech byla celá spleť chodbiček pro služebnictvo a tiché, čalounové dveře užívané jen těmi, kdo pracovali v domácnosti. Od ostatních sloužících se dozvěděla, že Ivan není tak nesnesitelný jako někteří, co vyhodí každého sluhu, který měl tu smůlu, že ho nachytali mimo chodbu pro personál, když u toho byl pán. Nicméně paní Loftsová, ta nesnesitelná

byla. Hospodyně se zřejmým potěšením sdělila Lisse nezastřeně, že pokud markýz zahlédne někdy i jen její sukně vklouznout za některé z těch čalounových dvířek a ona se o tom dozví, bude Lissa ještě ten den bez místa.

Ironií osudu netrvalo ani týden a Ivan ji nachytal. Paní Loftsová ji požádala, aby přinesla do kuchyňské přípravny všechny skleněné cylindry ze salónu, co potřebují vyčistit. Nebyl to ten druh úkolů, které si Lissa představovala, že bude plnit, ale nehodlala si Ivanovi stěžovat a vůbec už ne zakyslé paní Loftsové. Sotva spustila plynový lustr, vzhlédla a shledala, že ji Ivan pozoruje ze zimní zahrady. Nervózně hledala po místnosti východ pro služebnictvo, ale nedokázala se rozpomenout, kde je. Nejisté ucouvla a zamířila k hlavní chodbě.

„Kam jdeš?” vypálil za ní Ivanův hlas.

Bez otáčení řekla: „Musím tě nechat samotného.”

„Pojď sem zpátky. Pověz mi o svých povinnostech, jimiž tě, jak vidím, paní Loftsová dobře zásobila.”

„Ivane,” rozběhla se k němu, „prosím tě, neříkej jí, žes mě tu viděl. Kdybys to udělal, tak by mě prý -”

„Ano, to všechno vím. Je to pěkná čarodějnice, co?” Klesl na nedalekou pohovku.

„No…” Nejisté se na něj zadívala. Nechtěla působit nevděčně.

Jen se zachechtal jejímu výrazu. „Sdílím tvé city. Co říkáš, že bychom ji vyměnili?”

„My?”

„Samozřejmě. Nerad bych najímal zaměstnance jen podle vlastního úsudku. Mnohem lepší je, když se oba shodneme, že není dobrá.”

„Ale já si to nemůžu vzít na svědomí,” prohlásila. „Co když podporuje rodinu? Třeba má paní Loftsová nějakou nemocnou matku, co potřebuje péči?”

„Je stará panna a v jejím věku upřímně pochybuju, že by měla žijící rodiče. Kromě toho ta ženská už celá staletí neposlala žádný dopis. Jak by mohla posílat někomu svou mzdu?”

„Tak nejspíš ne,” odvětila slabým hláskem. Znepokojovalo ji, že celé živobytí nějaké ženy závisí na rozmaru tohoto muže. Neměla paní Loftsovou nijak v lásce. Naopak, zrovna ráno viděla, jak hospodyně vlepila jedné z myček pořádnou facku. Chuděra z toho byla tak nešťastná, že opustila kuchyni v slzách. Při pohledu na celý ten výstup už Lissa nedokázala zadržovat svůj hněv. Otázala se, co

propána může být tak strašného, že kvůli tomu hospodyně považuje za nezbytné tlouct mladá děvčata. Ovšemže to říkat neměla, protože panovačná paní Loftsová odešla beze slova. Až později se Lissa dozvěděla od komorníka, že jí byl přidělen úkol leštit stříbro. Musela to dělat celé dopoledne a teď měla ruce zhrublé a samý puchýř.

Ale i tak chtěla dopřát staré ženě dobrodiní pochybnosti. Třeba má paní Loftsová zrovna nějaké těžkosti. To není důvod k propuštění služebné, která očividně celá léta odváděla dobrou práci.

„Zbožňovala mého otce, víš.” Ivanův hlas ji vytrhl z myšlenek. Obrátila se k němu. S pousmáním dodal: „Abych řekl pravdu, asi do něj byla zamilovaná.”

„Pak určitě nesmíš být tak krutý a vyhodit ji na ulici.”

„Chceš říct, že to nechceš? Je pod vším tím chladem a jízlivostí přece jen vřelé srdce?” Pohlédl na ni s komickou hrůzou.

„Dlouho sloužila u tvé rodiny. Nevidím důvod, proč spěchat.”

Zatvářil se ještě zamyšleněji. „Nenávidí mě. Tak mi pověz, Lisso, jak má člověk snášet tak zlou služku?”

„Mně se zdá jen horlivá. Jak můžeš říkat něco takového?”

„Protože to má v očích. A protože byla tak dlouho u mého otce.”

Podíval se jí do očí. Chtěla něco říct, ale těžko se jí formulovala slova. „Tvůj otec - Ivane - musíš mu odpustit - ty ho máš v krvi jako

jed.”

Napůl očekávala, že bude následovat zuřivost, ale nestalo se to. Ivan zvážněl, pak na ni vrhl temný, nedůvěřivý pohled. Potom rázně změnil předmět hovoru.

„Počkej, ukaž se mi v tom vyhastrošení.” Pokynul hlavou. „Popojdi, otoč se, ať to vidím všecko.”

Zdráhavě se před ním otočila. Připadalo jí to pošetilé, ale všechno bylo lepší než pokoušet jeho hněv. Když se k němu znovu obrátila, červenala se.

„Lákavé, vskutku lákavé,” zamumlal si při pohledu na její černé šaty. Nenáviděla tu černou tvilovou róbu, protože v té barvě byla děsivě bledá. Jediné, co narušovalo přísnost uniformy, byl sněhobílý límeček a manžety a malý bílý čepeček ze stuh, jež jí padaly po zádech jako svatební závoj, nestačily však dodat jejím lícím barvu ani očím jiskru. To zřejmě dokázal jen on a pokaždé se mu to zdařilo skvěle.

„Lisso, pojď si sednout vedle mě a povídej mi o svých povinnostech.”

Nejistě k němu vzhlédla. „To skutečně nemohu. Paní Loftsové by se to nelíbilo.”

„Co vůbec jsme, dvě děti, co se schovávají před chůvou? Čert vem tu ženskou! Pojď si sednout vedle mě.” Náhle ji popadl za ruku a stáhl na pohovku, ale měla na ruce dosud puchýře od všeho toho leštění, a tak sebou škubla.

„Copak je?” zeptal se a přitáhl si k očím její dlaň. Pečlivě zkoumal její zhrublý povrch a pak, jakoby na omluvu, ji políbil doprostřed. Žár jeho rtů ji přiměl odtáhnout se, ale dlaň se jí sevřela, jako by chtěla bezděčně udržet rozkoš z jeho dotyku.

„Ne, Ivane, to ne,” řekla, když se ji pokoušel znovu uchopit. Rozhněval se, ale protentokrát nesměřoval jeho hněv proti ní.

„Kdes přišla k takovým puchýřům?” otázal se. „V mé domácnosti nebo ve své?”

„V mé,” zalhala.

„A jak jsi k nim přišla?”

„Já - já jsem leštila stříbro po mamince.” To bylo blíže pravdě a hned jí bylo líp.

„Tvá matka ti musela tedy nechat celé jmění ve stříbře, soudě podle stavu tvých rukou.” Náhle se pokusil znovu jednu popadnout, ale tentokrát to očekávala a vstala. Než stihl vstát z pohovky, už byla přes půl pokoje od něj. Zřejmě to považoval za koketérii, protože se náhle rozesmál, ale ona se jen napjala. Za sebou v chodbě uslyšela kroky. Při představě, že by mohly náležet paní Loftsové, ji zamrazilo v zádech.

Jako by jí četl myšlenky, řekl: „Ona není tvůj zaměstnavatel, ale já. Odpovídáš se pouze mně.”

Zalétla ustaraným azurovým pohledem ke dveřím. Jak moc jí ale může paní Loftsová znepříjemnit život v Ivanově nepřítomnosti! S tou myšlenkou hledala očima východ pro služebnictvo. Našla tapetová dvířka a nehlučně je otevřela. Stejně tak se za ní zavřela.

Při jejím hbitém odchodu Ivanův výraz potemněl. V očích mu zasvítilo, když naposled letmo zahlédl její kotník v kanýrcích spodničky. Byl ažaž v pokušení pronásledovat ji, ale jen co přistoupil ke dveřím, vstoupila do salónu paní Loftsová.

„Máte návštěvu, mylorde,” ohlásila svým mechanickým způsobem. Když spatřila spuštěný lustr, šla jej pořádkumilovně zvednout.

„Kdo je to?” zeptal se s dotčeným výrazem ve tváři.

„Prý se jmenuje paní Kovelová. Paní Antonie Kovelová. Prý budete vědět, kdo to je.”

Náhle dotčenost v Ivanově tváři vystřídalo potěšení. „Pošlete ji sem,” řekl a pak dodal, jako by ho to právě napadlo: „A udělejte nám něco k obědu, ano? Jen to přineste sem.”

„Je to vše, mylorde?” otázala se paní Loftsová s mírňoučkým náznakem úšklebku na tváři, když použila jeho titul.

„Ano, to je vše.” Přimhouřil oči, jako by postřehl její opovržení. „Prozatím.”

„Dobrá, mylorde.”

Když Antonie Kovelová vstoupila do pokoje, díval se Ivan z ohromných oken na jižní zahradu. Ruce měl sepjaté za zády a nohy rozkročené; vypadal jako kapitán, přehlížející svou flotilu. Při pohledu na něj se krásná černovláska něžně usmála. V zelených očích jí zajiskřilo citové pohnutí. Jako by se dívala skrz sklo slz smutku a radosti. Pozvedla si sukně černého sametového jezdeckého úboru a vkročila do pokoje.

„Ivane. Jsem tady,” zašeptala.

Okamžitě se obrátil. Antonie se zachichotala jako děvčátko, ačkoliv podle vrásek v její krásné tváři bylo jasné, že má svá dívčí léta už alespoň dvacet let za sebou. Rozpřáhl náruč a ona do ní vběhla.

Jak jsi teď velkolepý, Ivane, sotva jsem tě poznala.” Setřela si z tváře uroněnou slzu a pak se znovu zachichotala. „Ach, starý Powerscourt se musí otáčet v hrobě, když se ty proháníš těmihle síněmi.”

„Začíná se s tím asi smiřovat. Už aspoň čtrnáct dní jsem tu nikde nepotkal jeho ducha.”

Antonie sebou trhla, pak ho lehce plácla do hrudi. „Ty uličníku, utahuješ si ze staré ženské.” Vzhlédla k němu a poprvé si všimla jeho jizvy. Zvedla ruku, aby ji pohladila, ale pak si to kdovíproč rozmyslela. Nechala ji klesnout zpět k boku a řekla: „Tak vidím, že těch uplynulých sedm let nebylo jen laskavých.”

Hrubě se dotkl jizvy. „Začínám mít dojem, že bych si měl dělat starosti o něco jiného než o minulost.”

„To tedy ano,” souhlasila. Odtrhla se od něj a obešla salón. Pohladila krémový satén nařasený na dámském křesle, pak proklouzla do zimní zahrady a obdivné si prohlédla džungli ze skla a křehké zeleni. Když se dost vynadívala, vrátila se k němu a řekla: „Tvůj Powerscourt je nádherný, Ivane. Je tu všechno, co by sis mohl přát.”

„Všechno ne,” prohlásil záhadně.

„Ano ovšem.” Tajnůstkářsky se usmála. „Je tu jistá blondýnka, pokud vím, která přes všechny těžkosti vyrostla ve skvělou mladou ženu. Přihořívá?”

„Možná.” Zřejmě byl celý žhavý změnit předmět hovoru. „Ty sama vypadáš taky skvěle, Antonie. Ani trošku ses nezměnila.”

Hrdě stáhla ramena dozadu. „Ale ano! Zestárla jsem o sedm let a klidně ti řeknu, že na to vypadám!”

„To bylo tak dlouho?”

„Ano, skutečně. Zapomínáš, miláčku, že kvůli mně jsi město neopustil. Tvůj zájem o noddingknollskou vdovu Antonii ochabl už léta předtím.”

Láskyplně ji poplácal po zadečku, oděném v sametu. „Můj zájem o krásné ženy neochabne nikdy.”

Snažila se neusmívat, ale nedokázala se přemoci. „Ty nestydatý lichotníku! Ale musíš vědět, nejmilejší, že někteří muži nejsou, tak mladí a hezcí jako ty, a když ti mi řeknou, že jsem krásná, tak jim věřím.”

Uchechtl se. „Kovel?”

„Po pěti letech manželství mě pořád považuje za ohromnou výhru. Jen si to představ.”

„Ty taky jsi úplná výhra.” Pohladil ji po líci. „Víš, že bych si tě byl vzal.”

„Nikdy bys to neudělal.” Zatahala ho za kravatu.

„Bylas má první, Antonie. Byl jsem do tebe celý pryč.”

Usmála se a na tváři se jí objevil hořkosladký výraz. „Nemohla jsem být tvá první. Naučils mě mnohem víc, než jsem kdy mohla naučit já tebe.”

„Bylo mi teprv sedmnáct. Úplné jehně.”

„Pchá. Ty ses starý už narodil, Ivane. Tobě nikdy nebylo sedmnáct. A nikdy jsi nebyl jehně. Živě si pamatuju ten den, kdy jsem tě poprvé uviděla na dvoře u stájí. Přivedls mi toho hřebce, co jsem koupila od Alcesterových. V tu chvíli, kdy jsem se na tebe poprvé podívala, mě napadlo, že jsi mužský. Potom večer ve stájích, když jsem si šla zkontrolovat, jak si s tím hřebcem vedeš - moc dobře si pamatuju, jak jsi mi dokázal, že jsem se v tobě nemýlila.”

Ivanova ústa se zvlnila v ironickém úšklebku. „Pořád zastávám teorii, žes to byla ty, kdo mě zkazil.”

Antonie se zasmála. „No, tak to musí být pravda - protože podívej se na sebe! Jsi uznávaný zpustlík a zhýralec, aspoň podle toho, co slýchám. Co jsem to udělala?”

„Mohlas mě napravit, dokud ještě byla nějaká možnost.”

„Víš stejně dobře jako já, že jsme se nemohli nikdy vzít. Lidi by ti nadávali, pomlouvali by tě, že se honíš za penězi. A ty bys mi nikdy nebyl věrný. Aspoň ne od chvíle, kdy dospěla Lissa Alcesterová.”

Jako by nevěděl, jak na tu poznámku zareagovat. Ve tváři se mu objevila mimořádná úleva, když do salónu náhle vstoupila paní Loftsová s vozíkem, na kterém servírovala čaj.

„Občerstvení?” Antonie vrhla na Ivana koketní pohled, pak přistoupila k vozíku a přejela pohledem masa a koláčky a dorty.

„Z Cullenbury to byla nejspíš dlouhá cesta?” zeptal se suše, propouštěje pokynem hospodyni.

Antonie vzhlédla, v ústech už měla petit-four. Přimhouřila oči ve smíchu. Polkla a řekla: „To byla. Děsivě dlouhá. Ale já se prostě dneska ráno probudila a povídám Kovelovi: ,Ivan se vrátil. Musím jet dneska do Nodding Knollu a navštívit ho.’”

„Kovel je velkorysý manžel, když nechává svou ženu jezdit po kraji a navštěvovat bývalého milence.”

„Kovel je zlato a nemá nač žárlit. Dovede mě rozesmát, Ivane, a to mě udrží na uzdě. Konečně jsem šťastná.”

„Já vím. Je to vidět.”

Antonie se mu zadívala do očí. Vstoupil mezi ně smutek a ona jako by jej nedokázala snést. Nakonec řekla měkce: „Ty musíš taky najít své štěstí, Ivane. Já ho nedokázala najít v hradech, bohatství a zástupu mladých milenců a ty to taky nedokážeš.”

„To já vím.”

Naložila mu talíř, až přetékal. Když mu jej podávala, řekla: „Pak jsi, můj milý, velmi moudrý muž.” Krátce ho políbila na rty a šla nalévat čaj.

Seděli v salóně celé hodiny a vzpomínali na dny dávno minulé. Když se Antonie zvedala k odchodu, skoro se smrákalo a Ivan trval na tom, aby se do Cullenbury vrátila jeho kočárem. Jejich loučení bylo sladkobolné, neboť přestože už nebyli milenci, oba jako by nalézali ve vzájemném přátelství hluboké uspokojení. Ivan slíbil, že ji i jejího manžela brzy navštíví, a s tím se rozloučil. Díval se, jak kočár zatáčí na hradní silnici a pak se vrátil do salónu, hluboce zadumán.

Lissa právě přinesla paní Loftsové prádlo na večer, když zahlédla od hradu odjíždět kočár. Byla na severním schodišti pro služebnictvo, kde se jí zimou srážel dech do bílých obláčků. Zastavila se ale přesto v půli schodů a podívala se okénkem za odjíždějícím kočárem.

Usoudila, že Ivan odjel na večer někam pryč a už se nemohla dočkat, až se dostane do salónu a dokončí čištění cylindrů. Celý den vykonávala tu nejhorší dřinu a toužila ji už mít za sebou. Když utekla ze salónu, nařídila jí paní Loftsová, aby šla do přípravny a dokončila leštění stříbra. Lissa, která se domnívala, že úkol je hotov, přišla do přípravny a našla tam na stole jakoby zázrakem vyčarovanou další horu začernalého nádobí. Zbytek dne strávila shrbená v přípravně a všude kolem po domě bzučela zpráva o návštěvnici. Teď, za soumraku, si Lissa říkala, že je konečně hotová, jenže si uvědomila, že neskončila práci v salóně.

Rázným krokem, s jistotou, že bude hotová ani ne za půl hodiny, vrazila čalounovými dvířky do salónku a v chvatu nezahlédla pár nohou, které jí trčely do cesty. K svému překvapení zakopla a padla rovnou do náručí markýze, sedícího v křesle vedle dveří pro služebnictvo. Tak ji šokovalo, že ho tam nalezla, až jí pár vteřin trvalo, než se dokázala vůbec aspoň pracně posadit.

„Ale - ale já myslela, žes odjel,” řekla nevěřícně, hledíc na Ivana jako na strašidlo. „Viděla jsem odjíždět tvůj kočár -”

„Půjčil jsem svůj kočár jedné přítelkyni.” Sjel jí dlaní po stuhách, které jí visely na záda, jako by to byly copy. Zničehonic si vzpomněla, kde je. Podívala se na něj, pak se pokusila vstát. Stáhl ji ale zpátky k sobě a přidržel ji. „Co tu ještě děláš? Už je skoro noc.”

„Nedokončila jsem - „ Zalétla zoufalým pohledem k lustru. Zavrtěla se a znovu se pokusila vstát z jeho klína. To však jako by jen rozdmýchalo touhu, kterou už mu viděla jiskřit v očích.

„Nejsi tu od toho, abys plnila takové úkoly. Najal jsem tě na jemnější práce. Kromě toho už bys měla být doma. Co si bez tebe Evvie počne?” Lenivě jí hřbetem ruky laskal tvář. Jeho dotek ji polekal. Díval se na ni prapodivně. V očích měl něhu, kterou tam ještě nikdy neviděla, a nebyla si jista, jestli jí důvěřuje.

„Evvie dovede udělat večeři. Ale já bych tu neměla být, když jsi tady ty, takže bych měla - „ Znovu se pokusila vstát.

„To je směšné,” řekl dopáleně a obemkl ji pažemi. „Stejně směšné, jako když si hraješ na služebnou. a jako když si já hraju na pána.”

Vycítila jeho rtuťovitou náladu a postupovala opatrně. „Ale ty jsi tady pán, Ivane. A já jsem služebná. A tak tě prosím, abys se mnou přestal zacházet jako s bardámou. Nejsme na divadle.”

„Ne? Já myslel, že bohatství a pěkné oblečení z člověka pána neudělá. Tvá slova, pokud si vzpomínám.”

Usmál se a přejel jí palcem po dolním rtu.

Nejisté ho popadla za ruku a odsunula mu ji k boku. „Když jsi poslal George do Etonu, byl to čin hodný pravého lorda. Ale - tohle -už - ne.”

Pokukoval na ni zpod těžkých víček. Znenadání změnil téma hovoru. „Už bys měla být doma. Proč se nepřipravuješ k odchodu?”

Pustil ji; slezla mu z klína a vstala. „Tak já půjdu, když se už nemůžeš dočkat, až se mě zbavíš.” Měla za sebou strašný den a neměla náladu zvládat Ivanův protivný temperament. Jestli ji paní Loftsová ráno vyplísní, že nemá práci hotovou, tak aťsi.

„Vezmi si plášť a přines si ho zpátky sem. Protože už je tma, doprovodím tě domů.” Vstal a otevřel jí tapetová dvířka.

„Myslím, že paní Loftsové by se to nezamlouvalo,” řekla, zaražena jeho nabídkou. Rozhodně bylo dnes večer těžké předvídat, čeho se od něj člověk naděje. Napadlo ji, kdo ho to asi odpoledne navštívil, že ho uvedl do takové zvláštní a zahloubané nálady.

„Jdi si pro věci. Paní Loftsová bude bez sebe radostí. Věř mi.” Pak se na ni usmál a byl to ten starý Ivanův úsměv - zlomyslný a zářivý. Paní Loftsová už je určitě až po krk v nesnázích.

„Aha,” na víc se nezmohla, než vyšla ze salónu. V chladné chodbičce se jednou ohlédla. Díval se za ní. Znovu se usmál a ona mu ten úsměv nejisté oplatila.

V jeho pohledu bylo cosi, co ji vnitřně rozechvělo. Kdovíproč jí připadalo strašně pošetilé jít s ním domů potmě a pěšky. Hned se tedy rozhodla vzít si plášť a kabelku a vykrást se domů vchodem pro služebnictvo.

kapitola 13

Následujícího dne si Lissa sotva stihla pověsit svůj potištěný norwichský šál, a už jí paní Loftsová sdělila, že ji chce markýz ihned vidět. Když ji vedli do Baronské síně, kde zřejmě Ivan rád snídal, zaslechla, jak si sloužící mezi sebou šeptají o markýzově špatné náladě. Nikdo zřejmě neznal její příčinu, nicméně Lissa postřehla, hned jak dorazila na hrad, že každý nadskočil, kdykoliv nad kuchyňským schodištěm zazněly zvonky. Dneska se nikdo neopováží nechat pána čekat.

Vstoupila tedy do síně poněkud ustrašeně a nalezla Ivana sedět u jednoho z obrovských vápencových krbů. Paní Loftsová se diskrétně vrátila do kuchyně a než se vzpamatovala, zůstala Lissa o samotě v jámě lvové.

„Mylorde?” začala a dívala se na něj, jak zvedá hlavu od snídaně. Ačkoliv se k ní vůbec neotočil, poznala, že se hněvá. Nepochybovala o tom, že příčinou je ona.

Opřel se lokty o stůl a spojil špičky prstů. Aniž by se na ni podíval, otázal se: „Proč jsi odešla?”

„Odešla?” Zaváhala. „Myslíš včera večer.”

„Samozřejmě že myslím včera večer.”

Zadívala se na něj. Stále se jí vyhýbal pohledem, ale co mu má říct? Že byla včera večer nesvá z jeho nezvykle přátelského chování? Že jí jeho úsměv pověděl, ať se má na pozoru? Ze se ho takového bála víc než teď, když vypadá jako zuřivý lev? Zamračila se a pokusila se s ním dohadovat. „Nehodí se zrovna, abys doprovázel služebné domů -”

Odhodil ubrousek a vstal. Konečně se k ní obrátil. „To už víckrát neuděláš!”

„Dokážu dojít domů sama.”

„Po soumraku nikdy! Co kdyby se ti něco stalo! Co kdybys narazila na nějaké násilníky?”

Zachichotala se navzdory panujícímu napětí - anebo možná právě kvůli němu. „Ivane, tady jsme v Nodding Knollu. Tady žádní násilníci nejsou. A Fialkové Pole je sotva půl míle od hradu.”

„Jestli to ještě někdy uděláš, postarám se, aby tvůj bratr z té školy vyletěl tak rychle, až se ti hlava zatočí, rozumíš mi?”

Teď šlo opravdu do tuhého. Jak se opovažuje ji vydírat vyhrožováním, že ohrozí George! Strnule prohlásila: „Někdy večer určitě musím zůstat déle a ty mě nemůžeš pořád doprovázet domů. Nepatří se to.

Pán každé situace poklidně usedl ke své snídani, jako by rozhovor skončil, aspoň z jeho strany. Každý jeho pohyb ji přiváděl k zuřivosti - počínaje tím, jak si znovu položil ubrousek do klína, a konče tím, jak od ní odvrátil pohled. Vzal si sousto šunky a prohlásil panovačně: „Od nynějška, ať budeš odcházet kdykoli, doprovodí tě domů můj štolba John Dover. Je to starší člověk a mám k němu velkou důvěru, určitě budeš v jeho společnosti bezpečná. Musím ti taky říct, že jsem mu nařídil, aby tě sem doprovázel ráno, takže ti radím, abys nevylézala z domečku, dokud neuslyšíš, jak klepe na dveře.” Vložil do úst další sousto šunky a propustil ji. „To je všechno. Můžeš jít.”

Byla tak zaražená, že se sotva zmohla na pukrle. Ta jeho představa, že potřebuje doprovod, byla prostě směšná. Den co den muselo chodit z Powerscourtu do Nodding Knollu a nazpátek o samotě aspoň dvacet žen. Uvažoval naprosto nerozumně, což v ní budilo přání chovat se stejně nerozumně. Vůbec se jí to nepodobalo, ale náhle pocítila nutkání vypláznout na jeho nepoddajný profil jazyk.

„Řekl jsem, že je to všechno.” Nevzhlédl od jídla.

„Ano, Vaše Veličenstvo, ” odvětila sarkasticky, než odešla.

Její povinnosti byly toho dne mnohem lehčí. Kdovíproč se jí paní Loftsová zřejmě vyhýbala. Úkoly, které jí hospodyně přidělila, se daly snadno splnit a jednu chvíli zůstala v síni pro služebnictvo, aniž by měla co na práci. Tehdy vstoupila do síně paní Loftsová a našla ji sedět na jedné z borových lavic. Lissa si byla jistá, že uslyší přednášku o lenivosti služebnictva nebo že se jí dokonce pokusí vytahat za uši, jak přísná stará žena činívala kuchyňským pomocnicím. Ale naopak - hospodyně po ní jen vrhla nepřátelský pohled a šla dál. Lissa se vymrštila, ale to už byla paní Loftsová pryč.

Kvečeru se Lissa připravovala k odchodu. Její nové zaměstnání se měnilo v mučení nudou. Právě když si oblékla plášť, prožila ale překvapení. V kuchyňských dveřích se objevil elegantní starší muž a představil se jako John Dover. Štíhlý, bělovlasý pán jí ihned nabídl rámě a doprovodil ji zpět do Fialkového Pole, přičemž si s ní celou cestou vyměňoval zdvořilosti. Lissa byla tak uchvácena šarmantním štolbou, že jí bylo zatěžko odmítat nadále Ivanovo přehnané ochranitelství. Jakmile se s panem Doverem rozloučila u dveří domku, skutečně se už těšila na ranní procházku, když už ne na dopolední povinnosti.

Do Fialkového Pole vstoupila v dobré náladě. Hodila šál s tureckým vzorem na věšák a vplula do salónku. K jejímu úžasu seděla Evvie uprostřed podlahy, obklopena zlatě zdobenými krabicemi. Krabice byly všude: na modré pohovce, rozložené po krbové římse, navršené dokonce i na poškrábaném jídelním stolku. Lissa, doslova omráčená, dokázala jen vykoktat: „C-co propána?”

„To jsem ráda, že jsi doma. Vážně nevím, co si o tom mám myslet!” Evvie roztřeseně vstala a proklestila sestře cestu. Přistoupila k jejich kulatému stolečku s krajkovou dečkou a podala Lisse dopis.

Lissa jej vzala a zlomila pečeť. Byl z Londýna. Přečetla nahlas jediná slova, napsaná na krémovém velínovém papíře. Zněla: POSLEDNÍ ODKAZ TETY SOPHIE.

„To je tohle všechno?” otázala se Evvie.

„Nejspíš ano,” usoudila Lissa a přistoupila k obzvlášť velké zlacené krabici. V jednom rohu bylo rukou napsáno její jméno, Elizabeth Victorine. Na víku bylo ozdobným písmem vytlačeno jiné jméno: CHARLES FREDERICK WORTH.

„Co je vevnitř?”

„Nejspíš to nejdřív musíme otevřít, když to chceme vědět.” Lissa zvedla těžké kartónové víko. Vykulila oči a mimoděk zalapala po vzduchu.

„Ach Lisso, já už se nemůžu dočkat! Pověz mi to!” „Jsou to šaty. Nejkrásnější róba, jakou jsem kdy viděla.” Zvedla z krabice těžké saténové šaty.

Evvie natáhla ruku a pohladila drahou tkaninu. „Jaké barvy?”

Lissa si přiložila róbu k hrudi a podívala se na ni. Stěží dokázala uvěřit svým očím. „Jsou úplně temně růžové - nejkrásnější červánkový odstín. Všude je na nich tmavší růžová passementerie v podobě jetelíčků.” Když hladila hedvábnou toaletu, bylo jí, jako by klouzala dlaní po andělských křídlech. Objela prstem hluboký výstřih a la grecque a krátké rukávy, které byly ozdobené drobnými, koketními saténovými mašličkami. Róba to byla přepychová. Rozhodně nejkrásnější, jakou kdy viděla.

„Jsou tam ještě jedny?” zeptala se Evvie, možná trošku závistivě.

Lissa vzhlédla a usmála se. Řekla: „Ty hloupá! Musí tu být! Nevěřila bys, kolik těch krabic je!” Přehodila růžovou saténovou róbu přes opěradlo křesla. Pak pomstychtivě zaútočila na ostatní krabice.

V některých byly tucty bílých hedvábných kalhotek, vyšívaných kapesníčků a rukaviček z jehnětiny. V jiných našla dva skvěle

tvarované pařížské korzety, několik návleků na korzety z honitonské krajky a šest nejprůsvitnějších košil z puntíkovaného švýcarského mušelínu. Když zbývaly ještě dvě krabice, zvedla Lissa tu větší - tu, na které bylo v rohu napsáno Evelyn Grace.

V té byla Evviina róba, a pokud to bylo vůbec možné, byla stejně přepychová jako Lissina. Toaleta byla ušita z nejpřepychovějšího hedvábného sametu v barvě půlnoční modři, lem sukně ozdoben šňůrovým meandrem a hluboký výstřih dráždivě krášlila valenciánská krajka. Její sestra v ní bude vypadat rozhodně oslnivě a Lissa už si dovedla představit Hollandův výraz, až ji v těch šatech poprvé uvidí.

„To je krása!” zašeptala Evvie.

Lissa se zasmála. Připadala si jako princezna z pohádky. Hodila neuvěřitelně těžké šaty sestře. Evvie je stěží chytla, potom, zahalena bohatým sametem, se začala taky smát.

„Je to pravda,” zvolala přidušeně.

„Musí být.” Lissa ostýchavě hladila růžový satén, přehozený přes křeslo. Očima zabloudila k uhasínajícímu krbu. Chtěla přiložit trochu rašeliny, ale pak našla pohledem poslední krabici, dosud neotevřenou na krbové římse.

„Ještě jedna, Evvie. Je pro tebe nebo pro mě?”

„Pro tebe! Určitě!” Evvie stěží dokázala odtrhnout ruce od sametu, aby sestru gestem povzbudila.

Lissa se usmála a sundala těžkou saténovou krabici. Navrchu byl diskrétní zlacený nápis Bronwyn & Schloss. Dychtivě ji otevřela v domnění, že to bude pár střevíčků nebo možná korálková taštička.

Nemohla se hůř mýlit. Nahlas se zajíkla, až k ní Evvie přiskočila.

„Co je to? To musí být něco skvělého.”

„Evvie, to je ta nejohromnější věc - „ Lissa vytáhla z černého taftu ozdobnou síťku na vlasy. Byla spletená ze stříbrných saténových šňůrek a celá poseta tisícem zářivých skleněných krystalků. Ozdoba do vlasů jí spadala z dlaně jako ledový vodopád; ani sporé světlo z ohně nedokázalo utlumit její záři.

Stěží ji dokázala Evvii popsat, ale když se hodně snažila, Evvie se zachichotala a řekla: „Ach, nebylo by to nádherné, kdyby ty korálky nebyly vůbec korálky - ale diamanty!”

Lissa se podívala na nádhernou síťku, jak před ní jiskřila třpytivě a ohnivě. Taky se zasmála. „To bychom byly bohaté jak piráti, kdyby ty korálky byly pravé!”

Znovu se zasmály té absurdní myšlence, až se Evvie nakonec vzpamatovala. „Ale jaká by to byla krása, Lisso, zbavit se všech

nesnází. Kdyby ty korálky byly pravé, mohly bychom zaplatit Ivanovi a ty bys pak už nemusela chodit na hrad, a mohly bychom se přestěhovat - třeba i do Londýna!”

„A mohly bychom taky lítat, jen mít křídla, ale tyhle představy nemají smysl!” Lissa tiše uložila síťku zpět do krabice.

„Ty šaty budeme muset prodat, viď?”

Zavládlo mezi nimi těžké mlčení. Byla to tragédie, jen si pomyslet, že se budou muset s něčím z těch věcí rozloučit, ale róby dorazily v nejpříhodnější čas. Jejich úspory už byly skoro pryč a Lissa tuze dobře věděla, že její mzda z Powerscourtu zdaleka nepostačuje na náklady Georgeova vzdělání. Do Fialkového Pole se nedostane ani šilink z jejího příjmu. A přece, když tak o tom všem uvažovala, pozorovala Evvii, jak se otáčí zpět ke své modré sametové plesové róbě a láskyplně ji hladí.

„Nesmysl,” zašeptala nakonec. Když viděla Evvii tak šťastnou, rozhodla se, že sestra si musí svou róbu ponechat. Jestli se některé šaty budou muset prodat, tak ty růžové. Stejně je neměla kam nosit, ne jako Evvie, která z boží vůle v nich brzy bude moci potěšit svého manžela. Modrý samet bude její jediné věno.

Obrátila se k růžovému saténu a začala jej zase balit do krabice s firmou Worth. Jestli budou některé šaty na prodej, tak tyhle. Koneckonců, říkala si provinile, když se střetla očima se sestřiným nevidoucím pohledem, jak by se vůbec mohla Evvie dozvědět, že už je nemá?

V sobotu pojede do Cullenbury, k tomu se Lissa rozhodla následujícího dne ráno v kuchyni na Powerscourtu. Cullenbury bylo nejbližší větší město a byla si dost jistá, že tam dokáže prodat růžové plesové šaty za slušnou cenu. Kromě toho ji v Cullenbury znal jen málokdo a bude tam daleko méně podezřelá, než kdyby šla za švadlenou v Nodding Knollu.

S touto myšlenkou stěží uvažovala o úkolu, který ji právě čekal. Upřela oči před sebe, dumala o tom, kolik si za róbu může říct, a pero se jí v ruce zastavilo. Když pak znovu pohlédla na papír, zjistila, že jí seznam pokazila veliká inkoustová kaňka. Kvapně papír zmačkala a začala znova.

Dneska jí paní Loftsová všeho všudy jen nařídila, aby přepsala seznam věcí, které má lokaj přivézt z Londýna. Na seznamu nebylo nic zajímavého, kromě pouzdra s jehlicemi do klobouků z

Brandreth’s Emporium, které si objednal Alec, jeden ze stájníků. Bezpochyby to byl dárek pro některou služku. Lissa měla dojem, že se ta dívka jmenuje Edith, ale klidně to mohla být Edna. Na Powerscourtu bylo přece jen přes padesát sloužících. Pokrčila rameny a soustředila se na čistý list papíru.

„Markýz pro dnešek odjel.” Náhle se před ní zjevila paní Loftsová, ruce sepjaté, rty sevřené.

Lissa si shrnula bílé stuhy své čelenky z ramene a vzhlédla k ní. Paní Loftsová pokračovala: „Mohla byste jít utřít prach do síně.”

„Aha.” Lissa vstala.

„A až tam skončíte, chci, abyste utřela prach taky v ranním pokoji.”

„Samozřejmě.”

Po této odpovědi na ni hospodyně vrhla kradmý zlomyslný pohled, na jaké už si Lissa začínala zvykat. Uvažovala, proč ji paní Loftsová tolik nenávidí, jaksi jí však připadalo, že to má něco společného s tím, jak lehké byly její povinnosti. Ivan s tou ženskou očividně promluvil. Asi mu bude muset říct, že by se s ní na hradě nemělo zacházet nijak odlišně od ostatních zaměstnanců. Mezi služebnictvem to očividně nedělalo dobrotu.

„Taky chci, abyste utřela prach v salóně, v kapli, v kulečníkovém pokoji, v knihovně, v jídelně, v šafářově pokoji a v mém pokoji. A až budete hotová, určitě se najde ještě pár věcí, které by vás zaměstnaly. Totiž pokud to do večera stihnete,” dodala paní Loftsová se škodolibým úsměvem.

Hospodyně byla zřejmě nesmírně potěšena Lissiným šokovaným výrazem, protože ani nepočkala, až mladší žena na její rozkazy odpoví. Paní Loftsová jí podala hromádku čistých ubrusů a odešla z přípravny. Lissa sledovala její odchod, příliš ohromena, než aby něco poznamenala.

První tři pokoje jí zabraly celých sedm hodin. Paní Loftsová ji chodila každých třicet minut překontrolovat a dokázala hbitě najít každou opominutou vázu nebo židli. Pokud nebylo co kritizovat, usoudila paní Loftsová, že celý pokoj potřebuje oprášit ještě jednou. Byla to úmorná práce a Lissa cítila, jak v ní rychle narůstá únava. Nijak ji nepovzbuzovalo, že má před sebou ještě dalších šest pokojů.

Nepřipadalo však vůbec v úvahu, že by toho nechala. Chtěla s paní Loftsovou vyjít, protože jinak by pro ni byla práce určitě ještě nepříjemnější. A nechtěla, aby se jí zastával Ivan, protože věděla, do

čeho jde, když tohle zaměstnání brala. Služebnictvo u Alcesterů pracovalo stejně těžce. Snese celou situaci co nejdůstojněji.

A tak den pokračoval. Jednu chvíli přišel John Dover, aby ji doprovodil domů, a ačkoliv ji dost zviklal, když trval na tom, že ji má dovést domů v pět, nakonec odešel s příslibem, že se bude vracet hodinu co hodinu, dokud nebude hotová.

Domnívala se, že se Ivan ještě do hradu nevrátil, a byla odhodlána mít všechno hotovo do jeho příjezdu. Jenže když paní Loftsová podrobila už počtvrté jídelnu další inspekci, narůstala v Lisse netrpělivost. Zapřísáhla se v duchu, že bude vytrvalejší než přísná hospodyně. Její rozhodnutí však podlehlo těžké zkoušce, když jí bylo řečeno, aby po páté znovu utřela krbovou římsu.

Nicméně si slíbila, že to vydrží. Zachmuřeně zamířila k římse s péřovým oprašovákem. Bylo tady hodně co čistit. Nejenže musela sundat všechny staffordshireské fugurky, ale musela také sejmout krbovou zástěnu a vyklepat ji. A přece by to udělala znova, i když jen proto, aby ukázala paní Loftsové, že to nevzdá. Zvedla první kousek, dózu na tabák v podobě psí hlavy, a chtěla ji položit na jídelní stůl. Protože však byla čím dál unavenější anebo prostě proto, že se na práci nesoustředila, vyklouzla jí dóza z ruky a roztříštila se na dlaždicové podlaze.

Jako by na takovou nehodu čekala, byla ve vteřině paní Loftsová u ní. Lissa ucítila na tváři zuřivý políček dřív, než postřehla, odkud přilétl. Po útoku už nedokázala nic víc než se držet za zasaženou tvář a nevěřícně zírat na hospodyni.

Netrvalo však dlouho a v hrudi se jí vzedmulo dotčení a hněv. Jak se tahle ženská opovažuje ji uhodit! Ona je Elizabeth Victorine Alcesterová; je dáma a nedá se fackovat od nějakého spratka z ulice. Všechny instinkty v ní zapracovaly současně. Zvedla ruku, aby jí ránu oplatila, ale hospodyně zničehonic ztuhla. Paní Loftsová se na ni dokonce ani nedívala; zírala na cosi za Lissiným ramenem.

Lissa zděšeně spustila ruku a otočila se. Ivan stál ve dveřích do jídelny a bylo zřejmé, že byl svědkem celé epizody, protože vypadal rozzuřené. Na tváři měl také náznak temného pobavení a Lissa uvažovala, zda bylo způsobeno tou nestydatou fackou, kterou se ona sama právě chystala oplatit. Náhle se nenáviděla jako nikdy dřív. Ivan viděl celý ten děsný výstup.

„Mylorde,” pozdravila ho paní Loftsová s tváří žhnoucí potlačovaným hněvem a vzdorem.

Ivan ženě neodpověděl. Jen na ni vrhl vražedný pohled a zvedl jedno ze svých uhlově černých obočí, jako by ho překvapovalo, že se před ním dosud opovažuje stát.

Paní Loftsová se neopovažovala dlouho, protože rychle zmizela za čalounovými dvířky, vedoucími do chodbičky ke kuchyni. Lissa toužila učinit totéž, ale Ivan ji zastavil slovem. „Stát.”

Ani se nehnula. Ivan ji obešel a prohlížel si ji jako řezník dobytče, které má stáhnout a zvážit. Přišlo jí zatěžko podívat se mu do očí. „Co tu ještě děláš?” zeptal se.

„Musím splnit své povinnosti,” řekla vzdorovitě. Kdovíproč v ní jeho panovačný tón znovu roznítil hněv - na paní Loftsovou, že je tak krutá a nutí ji k nevídanému chování; na Ivana, že je taková bezbožně arogantní bestie; a konečně na své rodiče, že vůbec zemřeli a nechali jí na krku starost o rodinu.

Ivan se dotkl její zrudlé tváře.

„Nech toho,” řekla mu a odvrátila se.

„Ty jsi poraněná,” řekl.

„Nejsem,” odsekla. Tiše se shýbla a začala sbírat kusy rozbitého staffordshireského psa. Nechtěla, aby ji takhle vidět. Připadala si rozbitá jako ta dóza. Ruce se jí nezvladatelně třásly.

„Lisso -”

„Ne, neříkej to. Neříkej nic.” Zamračila se. „Za to za všechno můžu já.”

Náhle ji dvě silné ruce zvedly z pokleku. Násilně ji přiměl upustit střepy. Slyšela, jak kusy staffordshireského porcelánu znovu dopadají na okraj krbu. „Nikdo nemá právo tě uhodit.”

„Asi kromě tebe?” Zasmála se, ale její smích se brzy změnil ve vzlyk.

„Jsi přetažená. Dovedu tě domů.”

„Ne!” Vymanila se z jeho sevření. Znovu se pokusila uklidit rozbitý porcelán.

Podíval se na ni, oči potemnělé zoufalstvím. „Přestaň se chovat jako trucovité dítě, Lisso. Slyšíš mě?”

„Slyším,” odpověděla. „Ale ty víš líp než kdo jiný, jaké jsem trucovité dítě, a už jsem ti řekla, že zaplatím za Georgeovo vzdělání. Nebudu ti nic dlužná a myslím to do písmene vážně. Když mi paní Loftsová řekne, abych utřela prach, tak utřu prach.” Jak se jen mohla pokusit zpolíčkovat paní Loftsovou? Už jen při té myšlence se přikrčila hrůzou. A co hůř, jak mohla dopustit, aby to Ivan uviděl?

Setřela si z tváře slzu. Pak se zapřisáhla, že se radši zabije, než aby ji viděl plakat.

„Chceš si zasloužit svou mzdu, ty fracku hubatá?” Znovu ji prudce zvedl. „Tak ti pomůžu. Od nynějška se budeš hlásit mně a jen mně. Já už tě zaměstnám.”

Vyvalila oči. „To nepochybně. Ale máme spolu úmluvu.”

„Že se ti ode mně dostane jemného zacházení!” Přitáhl ji k jídelnímu stolu. Popadl židli, sedl si na ni a natáhl dlouhé nohy. Aniž by se na ni vůbec podíval, nařídil: „Zuj mi boty, služko.”

Zajíkla se, úplně ohromena.

„Řekl jsem, na kolena, Lisso, a zuj mi boty.”

„ Ty, “zasyčela, „jsi obluda.”

Zasmál se a řekl posměšně: „Ne, to snad ne! Vy račte žertovat, Vaše Výsosti!”

Teď měla obě líce stejně rudé. Odmítajíc dál pokračovat v téhle duchaprázdné konverzaci, otočila se k odchodu. Bylo to ale těžké, když ji držel oběma rukama za černou hedvábnou sukni.

„Pojď sem zpátky, služebnice. Chceš si hrát na poddanou a krále, tak ať je po tvém.” Úsměv mu zvlnil koutky rtů. „Zuj mi boty.”

Přitáhl si ji tak blízko, že cítila na tváři jeho dech. Vrhla na něj svůj nejjiskrnější pohled a pak zůstala pár vteřin nehybně stát, svádějíc s ním mlčenlivou bitvu dvojí vůle.

Vteřinu za vteřinou jako by se k ní blížil víc. Věděla, že kdyby jen zavřela oči, setkali by se v polibku - v polibku, po němž tajně toužila, po kterém vskutku trpce prahla. A přece to nemohla připustit. Kdyby to udělala, nedokázala by už možná nikdy přestat. Je doopravdy dcerou Rebeccy Alcesterové, protože pád na cestu smyslnosti jí zřejmě hrozí na každém kroku. Už jen strach z toho, že dopadne jako její matka, nedokáže-li udržet na uzdě tuhle hladovou touhu, stačil, aby se stáhla.

Tvář jí pokryla úzkost. Bylo jí, jako by jí právě strhli obvaz z nezhojené rány. Beze slova poklekla a mlčky zatáhla za jednu z jeho zablácených holínek. Pocítila, jak ji Ivanova ruka hladí po vlasech, ale jen se při tom doteku napjala. Ruka mu bezvládně sklesla a ona se přiměla k soustředění na svůj úkol.

Holínka byla těsná a musela několikrát důkladně zatáhnout, aby ji zula. Když to dokázala, udělala to tak prudce, až se překotila na záda. Setkala se s Ivanovým pohledem; kdyby pohledy dokázaly mrzačit, pravděpodobně by se nikdy nestal otcem.

Sáhla po jeho druhé botě. Poklekla a znovu se střetli očima; jeho touha a radostná nálada narazily na její chladné opovržení. Stáhla mu druhou holínku a znovu přistála na zádech. Měla co dělat, aby nezačala vřískat vzteky při pohledu na jeho úsměv. A jak ho proklínala, zvlášť když zvedl jednu ze svých zablácených holínek a začal si ji rázně znovu nazouvat.

„Co to děláš?” zeptala se.

Jak bych tě mohl doprovodit domů v punčochách?” Už jen jeho pohled jí působil muka.

„To mě dřív doprovodíš do pekla!” Náhle už nedokázala dál snášet jeho tyranii. Byl horší než ten despotický ruský car ze šestnáctého století, který byl jeho jmenovcem. Byl vtělením Ivana Hrozného. Vyrazila z místnosti a v duchu si přísahala, že se neohlédne. Následoval ji, klopýtal a smál se a pokoušel se nazout si přitom druhou botu.

kapitola 14

Toho večera trvalo Lisse dlouho, než usnula. Když ji Ivan dovedl zpátky do Fialkového Pole, doklopýtala do postele úplně vyčerpaná. Zanedlouho už se však převalovala pod peřinou a nedokázala zapomenout na události dnešního večera. Tvář ji dosud bolela, ale bolestnější byla vzpomínka na to, jak se dala unést. Jednala jako rozmazlená panská dcerka a to si člověk těžko odpouští.

Převalila se na záda a uvažovala, jak špatnou náladu asi bude mít zítra paní Loftsová. Až přijde ráno na Powerscourt, bude určitě všechno špatné. Jak se toho děsila - ale copak má nějakou jinou možnost?

Ve stínu v koutě svého pokoje našla pohledem velkou krabici s nádhernou růžovou saténovou róbou. Kolik by za ni mohla dostat? Víc než sto liber? I s tou síťkou - možná, snad.

Znovu se uvelebila pod přikrývkami. Tohle je odpověď: rozloučit se se šaty. Pociťovala při té myšlence úlevu i smutek zároveň. Šaty a síťka byly tím nejkrásnějším, co kdy vlastnila, včetně toho krásného

oblečení, co mívala jako dívka. Když bude o takovou krásu připravena, bude po ní toužit ještě víc. Teta byla hodná, když jim ty róby darovala. Šaty to byly beznadějně nepraktické, ale možná si ve své staré, výstřední mysli Sophie myslela, že pomohou získat jejím zchudlým praneteřím manžely nebo aspoň obdivovatele.

Lissa se mírně pousmála při představě sebe a Evvie v Londýně na nějakém procovském bálu, jak je obklopuje desítka mladých mužů, o překot prosících, aby jim směli dolít sklenku nebo se zapsat do tanečního pořádku. Zašla ve svém snění do trošku větších podrobností a shledala, že by pak protančila celou noc v náruči jednoho tmavovlasého, hezkého muže. Byl o hlavu vyšší než ona, a když jí pošeptal nějakou lichotku, musela zaklonit hlavu, aby na něj viděla.

Samozřejmě to byl Ivan a ona by se nejraději nakopla za to, že takhle popouští uzdu své obrazotvornosti. Nikdy by se na ni nepodíval s obdivem a láskou v očích, a to nemělo nic společného se skutečností, že on je parchant anebo že ona je teď jeho služebnou. Jejich osudy se už před léty rozdělily a na tom nemohl žádný z nich nic změnit.

Její pokojík jí nikdy nepřipadal tak studený a ztracený, jako když té noci myslela na Ivana. Teď si připomínala jejich cestu domů a jak se pokoušel hrát si na gentlemana. Noční vzduch byl studený a po stranách cest se dosud vršily zbytky poslední chumelenice jako strašidelný obrys. Zachvěla se ve svém tenkém pláštíku, a než stihla zaprotestovat, přehodil jí přes ramena vlastní zimník. Jeho surtout byl neuvěřitelně těžký, ale v záhybech se drželo Ivanovo teplo a ona se okamžitě přestala chvět. Kráčeli svižným tempem. Nalevo od nich pod hvězdnatou noční oblohou mírumilovně spala vesnička Nodding

Knoll.

Když dorazili k domku, sklonil se a políbil jí studenou ručku. Otevřel jí dveře domku a pak počkal, dokud nebyla vevnitř. Muselo mu být bez zimníku chladno a ona věděla, že chvilka u ohně by mu udělala dobře. Ale nehodlala ho pozvat dál. Obezřele mu vrátila kabát. Kývl a odešel směrem k Powerscourtu.

Bylo to kavalírské, že se vzdal svého pláště, a přestože to přiznávala jen mrzutě, i to, že ji doprovodil domů. Stejně se ho ale bála. Vracela se v myšlenkách k uplynulému večeru i k tomu, jak se skoro políbili. Ještě teď by si to ráda zopakovala. Bolestně toužila, aby byli zašli dál. Den ze dne lépe chápala, co vedlo jejich matku k šílenství. Čím víc času s Ivanem strávila, tím víc prahla překročit

hranici spořádanosti a uspokojit svou narůstající, nevysvětlitelnou touhu po něm.

Přejela si dlaní po napjatém, žhoucím břiše a převalila se na bok. Ale když měla být upřímná, nebyl to jen Ivan, koho se bála. Sebe se bála možná ještě víc.

První, co se Lissa následujícího dne ráno dozvěděla, bylo, že paní Loftsová se balí a z Londýna byla povolána nová žena, paní Amabel Myersová. John Dover jí tu novinu sdělil cestou do hradu. Ačkoliv starou hospodyni neměla zrovna v lásce, stále měla Lissa mírný pocit viny, že snad ona byla příčinou propuštění té ženy. John však dal jasně najevo, že za nového pána bylo postavení paní Loftsové nejisté.

Všichni ostatní sloužící věděli, jakou okamžitou nechuť k ní markýz pojal a že učinil kroky k jejímu vystřídání hned poté, co přijel na Powerscourt. Londýn byl dobré dva dny cesty odtud a paní Myersová už byla zřejmě na místě. Lissa si dokázala jen vypočíst, že pro ni bylo posláno už minulé pondělí.

Tahle zprávička ji hned zahřála u srdce a vykročila směrem k zámku mnohem svižněji. Počasí bylo hezké a jasné. Sníh už zmizel a na trávě teď lpěla jen křišťálová námraza. V ranním vzduchu si vydechla a kdovíproč se vlastně na nadcházející den těšila.

Hned po příchodu se setkala s paní Myersovou. Nová hospodyně byla stejně mateřská, jako byla paní Loftsová chladná a odmítavá. Při chůzi se tahle žena kolíbala skoro jako paní Bishopová a na její bílý krajkový čepeček byl příjemný pohled, zvlášť v kontrastu s přísným šedým drdůlkem, který nosívala paní Loftsová. Lisse se paní Myersová ihned zalíbila a zdálo se, že nová hospodyně k ní rovněž chová náklonnost. Přece však Lissa zažila nepříjemnou chvilku, když si uvědomila, jak paní Myersovou její vzhled zřejmě zarazil.

Lissa nevěděla, že paní Myersová, klenot mezi hospodyněmi, ví o všem, co se v jejím domě kdy šustlo, od sklepa až po půdu. Tahle žena byla až příliš dobře obeznámena s Elizabeth Victorine Alcesterovou, anebo přinejmenším s její tváří.

Nepříjemná chvilka však rychle pominula a zanedlouho už spolu s paní Myersovou skvěle vycházely. Po pravdě řečeno se Lisse ani nechtělo odejít z přípravny, když v deset hodin zazvonil markýz.

Lissa našla ve změti chodeb ve východní věži knihovnu. Ivan přikládal další uhlí do ohně v krbu, když vstoupila, a připadlo jí, že se zatvářil trochu dotčeně, protože ho přistihla při vykonávání úkolu pro

služebnictvo. A přece jí bylo kdovíproč milé pomyšlení, že neobtěžuje žádného sloužícího, aby šplhal po studených zadních schodištích, jen aby mu přiložil trochu uhlí do krbu. Navzdory zlobné scéně ze včerejšího večera se nedokázala ubránit úsměvu, což ho zřejmě zarazilo.

Nejisté si oprášil z dlaní uhelný prach. Dnes ráno se jí líbil a potěšilo ji jeho oblečení. Měl na sobě jen batistovou košili a šedé kalhoty s černým copánkem našitým k postranním švům. Tenhle oděv se k němu dobře hodil; prostý a mužný. Dívala se, jak přistupuje k obrovskému psacímu stolu s deskou potaženou kůží a podává jí stoh papírů. Shlédla na ně. Byla na nich jen jména.

„Smím se zeptat, co to je, mylorde?”

Jakoby se naježil, když použila jeho titul. „Seznam hostů, které zvu na ples v Powerscourtu.”

To ji překvapilo. Za celý život neslyšela, že by se v Powerscourtu konal nějaký ples. Dřívější markýz byl jako uhranutý skutečností, že mu první manželka zemřela bez potomka. Nenáviděl lidi a snížil se pouze k dodržování několika málo pravidel společenské zdvořilosti. Pořádal čaje, ale nikdy ne večeře. Diskrétně směřoval své vášně jen k potulným cikánkám, nikdy ne ke spořádanějším dámám z Nodding Knollu. Ačkoliv by byl mohl znamenat pro powerscourtské město daleko větší podporu, byla většina lidí ráda, že se drží stranou.

Teď, když byl Powerscourt opět skvělý, měl se tu pořádat ples. Možná je na čase.

„Zařídíš pozvánky. Samozřejmě očekávám, že ti to nezabere víc než týden.”

Pohlédla na něj. „Týden?”

„Musí se poslat přes osm set pozvánek.”

Lissa přelétla pohledem seznam. Ples bude obrovská událost. Markýz však nikdy nedělal nic polovičaté. Ani když býval stájníkem. „Stihnu to za týden,” slíbila.

„Dobře. Zůstaneš tady. Poslal jsem pro všechno, co budeš potřebovat.” Vrátil se k psacímu stolu a podržel jí židli. Sedla si ke stohu kartiček s vyrytým powerscourtským erbem. S inkoustem a perem v ruce začala. Ivan se usadil do křesla a začal číst. Tu a tam vzhlédla, protože si myslela, že ji pozoruje, ale vždycky měl hlavu skloněnou ke svému svazku. Podivně zklamána se vrátila ke své práci.

Sobota byla dnem, kdy měla v plánu jet do Cullenbury prodat svou róbu, ale místo toho dál psala pozvánky. Pracovala den co den v

mírumilovné uzavřenosti knihovny spolu s Ivanem. Ačkoliv spolu stěží promluvili slovo, těšila se postupem dní na svou práci víc a víc. Paní Myersová jim nosila v poledne oběd a čaj přesně v půl páté. V mnohém ohledu to byl idylický týden. A jako všechny pěkné časy skončil příliš brzy.

Když byla pozvání napsána, poslali je poštou, většinou do Londýna, protože hosty z Nodding Knollu měl sezvat posel. Lissa sotva pomyslela na to, zda se ona a Evvie zúčastní nebo ne, zčásti proto, že měla tolik práce s tím, aby sezvala ostatní, a zčásti protože věděla, že nebude mít k tak veliké události co na sebe. Za tři týdny bude róba z růžového saténu dávno pryč. Ale Evvie přece bude mít svůj modrý samet, a Lissa věděla, že Bishopovi celí šťastní její sestru doprovodí, aby si mohla zatančit svůj valčík s Hollandem.

Ivan se o plese nezmínil jinak než otázkou, jak je daleko s pozvánkami. Koncem týdne se Lissa rozhodla, že se nezúčastní, až se jí náhle dostalo půlroční „dobročinné” návštěvy Arabelly Parksové.

Arabella ji přišla navštívit s dárky pro zbídačelé přátele. Evvii dala velkou sklenici nakládaných jazyků, které právě připravila její kuchařka, a Lisse darovala svá stará vydání The Ladies’ Cabinet a Les Modes Parisiennes.

Lissa Arabelle poděkovala, možná trošku strnule, a pak ji zavedla do salónku. Evvie jen stála s nechutnou sklenicí v rukou, až už se na to Lissa nemohla dál dívat. Vzala jazyky sestře z ruky a odnesla je do kuchyně. Vrátila se s konvicí čokolády.

„To jsi hodná, žes přišla, Arabello. Jak se daří matce?” Lissa postavila podnos a podívala se na hodiny. Bylo skoro poledne a ona se chtěla toho dne dostat do Cullenbury. Díkybohu tu Arabella nebude otálet dlouho, to Lissa věděla tuze dobře.

„Matka je v extázi, Lisso. Slyšelas samozřejmě o powerscourtském plese?” zeptala se Arabella, přijímajíc šálek čokolády, který jí Lissa nabídla.

„No, leccos jsme zaslechly…” Lissa kradmo štípla Evvii, která seděla vedle ní. Evvie musela zakašlat, aby potlačila zachichotání.

„Matka si myslí, že bych mohla být pěkná markýza. Jsem přesvědčená, že se nejspíš konečně dostanu pod čepec.”

Náhle bylo po zábavě. Evvie seděla a mlčela jako zařezaná a Lissa se zmohla jen na to, aby jí nespadla brada. Bylo to absurdní, ale nikdy ji nenapadlo, že by se Ivan mohl oženit. Když teď měla před očima roztomilou, rudovlasou Arabellu, byla ta možnost až příliš reálná. Arabella vypadala ve svých měňavých hedvábných šatech

úžasně. Taft byl poslední výkřik módy; ačkoliv byly šaty vínové, byly též protkané třpytivě zelenými hedvábnými vlákny a hluboké stíny na sukni byly zbarveny lesní zelení. Arabelle dokonale slušely. A přece nebyla Arabella jen hezká, ale i hodná. Její laskavost byla možná trochu povýšená, ale to jí nikdo nemohl zazlívat, zvlášť ne Lissa. Arabella byla tou dívkou, jakou by se možná stala sama, kdyby se okolnosti nezměnily.

„Tak měla bych nasadit markýzovi chomout, Lisso?”

Lissa usrkla čokolády. Snažila se doušek vychutnat, protože byl poslední, ale chutnal trpce. „Samozřejmě že ano, Arabello. Už tak jsi čekala se svatbou dost dlouho. Sdílí markýz tvé city?”

Arabella s odpovědí zaváhala. „Pokud ne teď, pak jsem odhodlaná mu k tomu dopomoct.”

„To bys měla,” odvětila Lissa a v hrudi se jí vzedmula úleva i děs. Ivan není pro ni, to věděla tuze dobře. Tak proč jí tenhle rozhovor působí utrpení?

„Ach Lisso, není to báječné, mít takovou dobrou přítelkyni, jako jsi ty, aby si s ní člověk mohl popovídat!” Arabella náhle vstala a vtiskla jí políbení na tvář. Pak zvedla svůj nádherný plášť z černé kučeravé jehnětiny a vykročila ke dveřím. „Samozřejmě se do Vánoc ještě uvidíme - na plese!”

Lissa se právě chtěla vymluvit, když Arabella dodala: „Víš, mám několik plesových rób z minulé sezóny, které vám můžu, děvčata, poslat. Proč bych to neudělala? Vím, že se do nich obě prostě zamilujete!”

Lissa si nebyla jistá, má-li být vděčná nebo uražená.

„Kdepak! Nesmíš se obtěžovat,” řekla. „Evvie a já už róby na ples máme.” Lissa stěží uvěřila tomu, co právě pronesla.

Arabella na ni vrhla zmatený pohled, pak pokrčila rameny. „Tak na shledanou na plese!”

„Na shledanou na plese,” odvětila Lissa a dívala se, jak Arabelle pomáhá lokaj do kočáru.

Když byla pryč, dokázala už Evvie stěží tajit své vzrušení. „Lisso, chceš říct, že doopravdy půjdeme? Já jsem chtěla, ale byla jsem si jistá, že ty chtít nebudeš.”

Lissa vzdychla. Proč musela být tak zbrklá? Mohla se Arabelle prostě nějak vymluvit a odpelášit do Cullenbury. Jenže ji zase přemohl temperament. Loňské plesové róby, no tohle! Náhle byl pro ni obrázek Ivana tančícího s Arabellou takřka k nesnesení. Ivan ji v té růžové plesové róbě uvidí, i kdyby ji to mělo zabít.

Naneštěstí tomu tak pravděpodobně bude.

Obrátila se k Evvii a řekla: „Tak dobře, půjdeme na ten Ivanův zatracený bál. Jen ať si nám v tom někdo zkusí zabránit.”

kapitola 15

Ačkoliv do plesu chyběl ještě týden, Powerscourt se doslova otřásal vší tou činností, jež se odehrávala v jeho kamenných zdech. Služky připravovaly apartmá pro hosty; z Paříže byli povoláni dva kuchaři navíc; a přicházeli chasníci, plní naděje, že si aspoň na jeden večer zahrajou na lokaje, a brala se jim míra na livrej.

Když přípravy a zmatky nabíraly na obrátkách, nebyl lord Powerscourt k nalezení. Paní Myersová se zmínila, že odjel do Londýna, a i když Lissa vůbec nechtěla dát najevo zájem o markýzovy příjezdy a odjezdy, hospodyně jí zřejmě dokázala číst myšlenky. Ujistila Lissu, že se pán domu vrátí dlouho před plesem.

Markýz zřejmě tolik toužil vrátit se na svůj hrad, že jel celou noc a ukázal se na Powerscourtu před polednem následujícího dne. Když Lissa přišla, řekla jí paní Myersová, že kuchař připravil markýzovi snídani a nechal ji v teple. S jistou obavou v hlase dodala, že Lissa má odnést jídlo do jeho komnat.

Tato žádost, jakkoli vyslovena v nevinném ranním světle, jako by v obou ženách probudila úzkost. Paní Myersová šmejdila po čeledníku jako ptáček, střežící své hnízdo, zatímco Lissa obezřele naslouchala jejímu vysvětlování, kudy se jde k markýzovu apartmá. Pak dostala do ruky podnos se snídaní, vyrobený z těžkého ryzího stříbra. Paže ji bolely pod jeho váhou a už se nemohla dočkat, až bude mít tenhle úkol za sebou. Paní Myersová byla zřejmě stejně ustaraná, protože právě když se Lissa hotovila k odchodu, dodala jakoby nic: „Jestli vám to bude dlouho trvat, zlato, přijdu si pro vás.”

První špatné znamení bylo, když selhaly instrukce paní Myersové jak najít markýzovy komnaty. Powerscourt byl obrovský hrad a Lissa věděla, že měla vyslechnout direktivy pozorněji. Nejednou se ocitla v chodbě, která zřejmě vedla jen do temného zapomnění.

Nakonec našla masivní dvojité dveře s reliéfem powerscourtského brnění. Postavila podnos na podlahu a opatrně zaklepala na dveře.

Druhé zlé znamení bylo, že se nedočkala odpovědi. Několik vteřin stála a uvažovala, co si teď počít. Nemohla nechat podnos tam, kde byl, protože nevěděla, jestli je na správném místě. A přece -vstoupit do Ivanových komnat bez ohlášení, to ji rozhodně zaráželo. Třeba si zdříml - anebo, což by bylo ještě horší, se koupe. Může dělat spoustu osobních věcí.

Zamračila se. V nerozhodnosti se prsty dotýkala prastarého, vyschlého dubového dřeva dveří. Když už nemohla dál otálet, zaklepala hlasitě a pak otevřela na štěrbinku. Zvedla podnos a strčila do dveří, aby mohla projít, náhle se však rozlétly a ona skoro upustila podnos Ivanovi pod nohy.

„Co děláš venku na chodbě?”

Lissa tu otázku stěží slyšela, protože měla co dělat, aby nepřeklopila podnos. Když se džbánek s mlékem přestal kymácet, vzhlédla k němu a znovu užasla, tentokrát nad jeho zevnějškem. Neměl na sobě nic než černé kalhoty.

Stál na obrovském tureckém kelimu bosýma nohama. Horní polovinu těla měl také obnaženou, a ačkoliv ho v dobách, kdy pracoval ve stájích, viděla bez košile nesčetněkrát, jako by teď její oči vyhledávaly každičký sval, každý kučeravý chloupek z těch, co mu pokrývaly hruď. Když konečně odtrhla pohled od hry svalů na jeho trupu, vzhlédla a spatřila, že si ještě otírá mýdlo z částečně oholené brady. Skoro se usmála. Samozřejmě, Ivan Hrozný při své nedůvěře k lidstvu by se nedal oholit sluhou. Pomoz pámbu ubožákovi, který by se opovážil přiblížit břitvu k tomu hrdlu, ať už by byly okolnosti jakkoliv nevinné.

„Nemáš nic lepšího na práci než civět?” otázal se.

Úplně zaražena vykoktala: „Já - já necivím, ujišťuju tě.”

Zasmál se v okamžiku, kdy jí tváře zaplanuly. Pak se podrbal na hrudi, což ji pokoušelo, aby se dívala dál. To, jak nestydatě se staví ke své nahotě, ji šokovalo ještě víc a netoužila po ničem, než se omluvit a odejít. U jedné stěny spatřila ozdobnou truhlici, a tak na ni rychle podnos postavila.

„Přinesla jsem ti snídani,” řekla.

„Proč jsi nešla po schodech pro služebnictvo?”

„Paní Myersová mi doporučila, abych to nedělala. Prý bych mohla skončit v nesprávném pokoji.” Podívala se mu do očí a

zaznamenala v nich výraz, pravící jasně, že by mu vůbec nevadilo, kdyby skončila v nesprávném pokoji, zvlášť kdyby tím pokojem byla jeho ložnice.

Zamířil do sousední komnaty a jí se ulevilo, že tohle střetnutí tak rychle skončí. To se však přepočítala, protože přikázal: „Prostři mi jídlo na stůl. Vrátím se za okamžik. Neodcházej. “

Dívala se za ním a náhle si připadala do puntíku jako jehňátko, když je vedou k řezníkovi.

Jediný stůl v předpokoji byla obrovská mramorová třínožka, která vypadala, jako by ji našli v troskách Pompejí. Čistě jen ze vzdoru našla tu nejnepohodlnější židli - s trojúhelníkovým sedátkem a opěradlem z jakýchsi jehlic, na pohled kvintesenciální středověký mučicí nástroj -, a přitáhla ji ke stolu. Prostřela mu ubrus a předem připravených dvanáct kusů stříbrného nádobí, které bude potřebovat, aby se najedl. Prázdný podnos uchopila jako štít a začala se rozhlížet kolem sebe.

V celém hradě jako by tyhle místnosti byly jediné, které zůstaly v původním stavu. Nic ze zařízení zřejmě nepocházelo z doby novější než ze šestnáctého století. Stálo tu několik stolů na kozách s románskými řezbami; velká dubová lavice s plátěnými potahy; a obrovitá almara, která se bezpochyby užívala ke skladování hradních zbraní. Všechny truhly a stoly zdobilo vyřezávání a ve všech kamenných stropech a stěnách byly vytesány gotické okrasy. Člověk si tu připadal jako v muzeu, jenže vzhledem k umístění ještě nádherněji. Ležely tu pohřbeny vášně Ivanových předků a Lissa dokázala dobře pochopit, proč se zdráhá porušit jejich klid. Jaksi však pochybovala, že Ivan nechal tyhle místnosti, tak jak byly, jen z úcty ke svým předkům. Nenáviděl je. S větší pravděpodobností zanechal tyhle komnaty nedotčené ze strachu, že by je změna mohla zbavit duchů. A on je tady chtěl, aby je mohl rozčilovat a nutit ke kvílení. Koneckonců byli duchové jediní členové rodiny, kteří mu zbyli, aby je mohl trýznit.

Lissa stiskla podnos v jemných prstech. Očima ještě jednou prozkoumávala zatuchlou, temnou komnatu. Nehledala duchy -duchů se nebála -, ale hledala něco, co by ji uklidnilo. Brzy nalezla něco známého, co spočívalo na čalouněném křesle. Byla to prastará balalajka.

Odložila podnos a přistoupila k ní s hlavou plnou vzpomínek. Jako by to bylo včera, slyšela ji hrát do noci - tiše, ze stájí. Jako by v létě vždycky usínala s „Lučinou” nebo nějakým jiným ruským

lidovým nápěvem, zalétajícím k ní do otevřeného okna. Ty melodie zněly nejsmutnějšími tóny světa, dvojnásob proto, že prastará balalajka byla jedinou upomínkou na Ivanovu matku.

Nástroj ji přitahoval. Zvedla jej a přejela dlaněmi po nápisu azbukou, který pokrýval trojúhelníkový trup. Snadno si vzpomněla, co jí Ivan kdysi říkal, že tam stojí:

Slzy smutku ve strunách Slzy štěstí budou z nich

Podepsal se pod to někdo pouhým jménem Ivanovič, Petěrsburg 1702. Původní majitel se už dávno odebral na pravdu boží, když k nástroji přišla Ivanova matka, a přece to zřejmě byl nejcennější majetek cikánského děvčete, protože pojmenovalo svého jediného syna Ivan. Prý zemřela s touto balalajkou v náručí.

V okamžiku smutku zabrnkala Lissa na tři struny. Napadlo ji, zda by se její sny opravdu uskutečnily, kdyby na ně nechala spadnout slzu? Přála si, aby se Evvie mohla brzy provdat, a taky si přála, aby právník pratety Sophie najednou objevil nějaké založené prostředky, aby mohla zaplatit za Georgeovo vzdělání. Ale ze všeho nejvíc si přála, aby se mohla vrátit do minulosti - ne navždy, ale jen na jednu noc. Znovu, jako už celá uplynulá léta snila o možnosti udělat všechno jinak. Zoufale toužila napravit vše, co se pokazilo - stejně zoufale, jako chtěla odvrátit ty tragédie, které vedly k jejímu staropanenství.

Odložila balalajku. Bylo těžké si přiznat, jak moc kdysi stála o Ivanovu lásku. Když jí bylo šestnáct, nesnila o ničem jiném než o Ivanovi. Byla tehdy tak osamělá; neměla nic než jeho mrzuté, povýšené pozornosti. Ale protože neměla nic jiného, prahla po nich jako po droze. Pro Ivana by byla dokázala žít ve vlastních stájích, vzepřít se otci nebo utéct z jediného domova, jaký kdy poznala. Pro Ivana by bývala udělala cokoliv.

Teď jí připadalo, že od té doby uběhl celý jeden lidský život. Stále byla osamělá, ale nebyla už dítě a věděla tuze dobře, jak krutí dovedou být lidé. Kdysi se domnívala, že chce jeho lásku, dnes však se v duchu ptala, jak se kdy mohla opovažovat toužit po něčem takovém. Ivan už nebyl její stájník, ale temný, odmítavý muž s velkou mocí, která mu umožňovala být krutý víc než dost. A byl to muž, který měl všechny důvody, aby se jí mstil.

Teď už jeho lásku nikdy nezíská, to jí bylo tuze jasné. A ironie byla v tom, že to nebylo její bohatství, co jej zapudilo, ani otcův nesouhlas. Hrozné na tom bylo, že za všechno mohlo to její zatracené, rozmazlené já, to jej od ní odvrátilo a ona už ho teď nikdy nezíská. Nikdy.

„Chceš, abych na ni zahrál, Lisso?” ozval se za ní Ivanův hlas.

Z tváří jí zmizela barva. Nenapadalo ji v tu chvíli nic, než jak zoufale po něm dosud touží a jak dokonale by ji mohl zničit, jen kdyby to věděl. Roztřeseně se obrátila a pohlédla mu do očí. „Ne,” odpověděla.

„Tak proč jsi ji zvedla?” Byl tak blízko u ní, že viděla, jak krásné a modré jsou jeho oči. „Zapomněla jsem na ni.”

„Tak já ti ji připomenu.” Vzal balalajku do rukou. „Prosím tě, ne,” požádala. „Proč ne?” přimhouřil oči.

„Protože je to moc melancholické, copak nechápeš?” V hrdle se jí vzpříčil vzlyk. Oči se jí zatřpytily.

Zadíval se na ni, zkoumaje každičkou emoci, která jí přelétla tváří. Hlas mu ochraptěl, sevřel balalajku v rukou. „Budeš plakat nad ní, Lisso, abys viděla, jak se ti splní všechna přání.?”

Zavrtěla hlavou.

„. anebo budeš plakat nadarmo a padneš za oběť tomu, co ti slibuje. jako jiní. jako má matka?” „Ani to ne.”

Odložil balalajku na křeslo. „Tak co ti splní nejtajnější přání?” Vklouzl jí silným ukazovákem pod bradu a zvedl jí hlavu. „Mé nejtajnější přání se nikdy splnit nemůže.”

„Jak to víš? Pověz mi, co to je, a já ti třeba pomůžu.” Odvrátila od něj hlavu. „To bys nedokázal.”

„Pročpak to, Lisso? Protože si přeješ mě?”

Trhla sebou. Trefil se nebezpečně blízko. „Kdybych měla toužit po nějakém muži, toužila bych především po jeho lásce.”

„Takže ty si přeješ mou lásku? Miluješ mě?” Přitáhl si ji do náručí. Vzepřela se mu dlaněmi proti teplé, svalnaté hrudi, to ho ale neodradilo. „Odpověz mi, krucinál.”

„Ne,” zašeptala, ale nepodívala se mu do očí.

„Řekni to. Řekni, že mě miluješ, Lisso.” Zatřásl s ní. „Řekni to!”

„Říct to a být navždy prokletá? To snad ne!” vykřikla.

„Řekni to a budeš mít všechno, co je v mé moci ti dát.” Vzal ji za bradu. „Neřekni to a utlačíš tu dušičku ještě víc, až na dno.”

„Ty utlačuješ mou duši! A teď mě pusť!” Zápolila s ním, aby vymanila svá ramena z jeho stisku. Dech se jí zrychloval zuřivostí, když ji majetnicky objal. Divže nesténala, neboť navzdory tomu, jak se proti němu bouřila, jí byl jeho dotek tolik příjemný.

„Ale ne, že ne, Lisso?” Střízlivost v jeho hlase ji utišila. Zděšeně k němu vzhlédla. Sevřel její zápěstí jako v kleštích. „Tísní tě to, co si nechceš přiznat, viď?”

„N-n-ne,” vykoktala, ale oba věděli, že je to lež. Dusila se pocitem viny. Stejně se nehodlala kvůli němu trýznit. Cítila jeho prsty na hrdle a pak povolil první gagátový knoflíček jejích šatů. Zvedla ruce, aby ho zastavila, ale on je zachytil.

„Tak už to nezapírej, Lisso.” Rozepnul jí další knoflíček. „Řekni, že mě miluješ,” zašeptal, „a pojď se mnou do postele.”

„To neudělám,” odsekla. Ucítila, jak povolil další knoflík, a vybuchl v ní hněv. Nedostane ji. Nikdy. Tak hloupá nebude. Vykroutila se z jeho sevření a zakryla si živůtek rukama. Ucouvla a řekla: „Tím, že ti vlezu do postele, se minulost nezmění a já bych byla radši navěky zatracena, než bych tam hledala tvé odpuštění.”

„Tak těžký trest, jako je věčné zatracení, já nechci.” Přistoupil k ní a zachytil prsty její rozhalený živůtek. Zuřivě mu odtrhla ruku, ale s ní povolilo i několik knoflíků. Zděšeně se podívala dolů a shledala, že jí vykukuje korzet.

Teď šílela touhou dostat se od něj pryč. Jeho přímost a otevřenost ji děsily. Když k ní znovu přistoupil, zoufale hledala očima možnost úniku. Žádná však neexistovala. Přitiskl ji ke stěně. Snažila se ho odstrčit, ale jeho odhodlání bylo příliš silné. Zabořila mu prsty do černých kučer ve snaze odtáhnout ho od sebe. On však její protesty ignoroval. Rozhalil jí živůtek a zadíval se na vrcholky bujného poprsí a pak se žhavým jazykem dotkl hedvábných prohlubní jejího hrdla.

Pořád si říkala, že je ledová a že on ji nedokáže přimět roztát. Když jí však vklouzl dlaní pod živůtek a laskal tělo, překypující nad krajkovým okrajem korzetu, věděla, že se mýlila. Osudně se mýlila. Ona je oheň a jen Ivan ji dokáže roznítit.

Kousek po kousku vítězil. Laskal a líbal ji, jen aby ji mučil, aby ji ponížil; nenalézala pro to jiné důvody. Ačkoliv s ním však zoufale chtěla bojovat, bylo to těžké, když se jeho rty zmocnily jejích v brutálně majetnickém polibku. Ztlumil ústy její protest a sevřel její tvář do dlaní, aby mohl dál plenit.

Chtěla uniknout a existovalo milión věcí, které ji mohly napadnout, aby jej zastavila. Mohla políčkovat a škrábat a kopat, v

hloubi duše však jaksi chtěla, aby pokračoval - v té části duše, která kdysi toužila po jeho lásce; v té části, co byla osamělá a prosila o odpuštění -, a tak nic z toho neudělala. Místo toho, když jeho jazyk konečně se zlovolnou divokostí nalezl její, zasténala a pustila ho dál, nenáviděla sebe, ale jeho nenáviděla víc. Nikdy ji nebude milovat, a přece - zatímco jí rozum říkal, že si hraje na blázna, jeho vášeň jako by jí šeptala cosi úplně jiného, cosi, co chtěla celým svým srdcem. Skoro v závrati ucítila, jak ji zvedl a nese do vedlejší místnosti. Všechno šlo příliš rychle. Zápolila, aby se vyprostila z jeho náručí, ale on ji hodil na těžkou vyšívanou pokrývku z janovského hedvábí, přehozenou přes postel, a přitáhl si ji pod sebe. Když na ní ležel, nemohla se ani hnout. V hlavě jí znělo varování, uvědomila si, že jsou na jeho posteli, avšak zmocnil se jejích úst dlouhým, žhavým polibkem, a ona už nedokázala uvažovat jasně.

Rukama jí rozhalil živůtek, a když ji přestal líbat, vzhlédla k němu. Vypadal jako posedlý. Smetanová pleť jejího hrdla ho zřejmě fascinovala a on ji dlouze zkoumal pohledem, skoro jako by nad ní žasl. Zabořil tvář do prohlubní její šíje a pohroužil se do vůně, již tam nalezl, jako by o ní velmi dlouho snil a teď byla konečně jeho. Nato ji silnými bílými zuby zlehka kousal do ňader nad korzetem a zdálo se, že mu jejich chuť působí nepopsatelnou rozkoš. Když se jí rozpadl drdol, hladil jí dlaněmi pletence vlasů, jako by to byl jakýsi ztracený a znovunalezený poklad. Pak ji políbil tak hluboce, až se jeho duch setkal s jejím.

„Lisso, řekni, že mě miluješ,” zašeptal. „Řekni to a buď úplně má.”

Prudce oddychujíc zděšeně na něj pohlédla azurovýma očima. Stačí jen kývnout a konečně bude jeho. Mohl by se jí dotýkat tak jako před chvilkou a ona by se mu mohla poddat tak, jak po tom zřejmě dychtil. Mohla by roztát pod jeho rukama a ztratit se v jeho polibcích. Pak by uspokojila svou touhu po něm; utišila by své zoufalství.

„Lisso,” oddechoval stejně rychle jako ona, „vis, že to takhle muselo dopadnout. No tak, řekni to.”

„Neřeknu,” zápolila s ním, aby se mohla posadit a snažila se zakrýt si rozhalený živůtek rukama.

„Chceš mě. Já to vím.” Znova ji násilím přitiskl k posteli.

Silně se mu vzepřela proti nahé hrudi a řekla: „Ivane, já vím, jak sis naplánoval, že mi ublížíš.”

Pohladil ji prsty po tváři. „Budeš mít jen rozkoš.”

„Ale ublížit se dá i jinak než fyzicky. A já ti nedovolím, abys mi teď ublížil.” Její oči, třpytící se vzdorem, se střetly s jeho pohledem.

Náhle se zachmuřil. „Lisso, jsi má. Odjakživa jsi jen a jen má. A vždycky budeš.”

„Jsem tvá služebná,” protestovala, „a nic jiného nikdy nebudu. To, že pro tebe pracuju, neznamená, že ti patřím nebo někdy budu patřit. V očích zákona nebudu patřit nikomu, dokud se neprovdám.”

Její výzva ho zřejmě k nepříčetnosti rozhněvala. Skulil se z ní a řekl: „Čert vem zákon! Copak může zákon přimět člověka, aby někoho miloval? Dokáže zákon vzkřísit mrtvé?” Obrátil se k ní s temnou zuřivostí ve tváři. „Dokáže zákon sejmout doopravdy z člověka cejch parchanta?”

„Ivane -,” začala, ale přerušil ji. Zajel jí rukama k ramenům a přitáhl si ji na klín. „Vědělas, že už nejsem parchant?”

Jako by mluvil v hádankách a ona jej stěží dokázala sledovat. Zvolna zavrtěla hlavou. Její zmatek ho rozesmál. Byl to strašný zvuk.

„Copak nikoho nenapadlo, jak může muž, který je nullius filius, zdědit takovéhle bohatství? Protože můj otec, ” vyplivl ta slova jako kletbu, „ve své poslední vůli požadoval, aby mě parlament prohlásil za legitimního syna. Powerscourt měl přejít na jeho jediného potomka, i když byl ten potomek ve všeobecném opovržení. A přece, co se tím vším změnilo? Vzal si mou matku? Může mi to vůbec pomoct najít její hrob, abych ji mohl uložit do rodinné hrobky?”

Lissa ho sledovala a bolest v její tváři náhle zrcadlila to, co musel cítit on. Ucítila chlad. Šaty měla stažené z ramen a nepřítomně se pokoušela natáhnout si je zpátky. Jenže jí to nedovolil.

„Zákon toho nedokáže moc změnit, alainn. “

Ztuhla při té lichotce. Alainn znamenalo irsky krásku. Jednou jí řekl, že se tak jmenovala jeho matka, ale ona o tom pochybovala. Jaksi se jí zdálo logičtější, že desátý markýz používal to slovo jako mazlivou přezdívku pro svou cikánečku, a Ivanova matka si ji ponechala v tragické naději, že jednoho krásného dne bude zase alainn někdejšího markýze.

Shlédla na svalnatou paži, majetnicky sevřenou kolem svého pasu. Bude to všechno, čím kdy bude ona? Jeho miláček? Další dívka, co zešílí žalem kvůli markýzovi z Powerscourtu? Zabořila prsty do jeho ramene. Nepomohlo to. Ucítila jeho dlaň na šíji. Přitáhl si ji k ústům, k dalšímu polibku, tentokrát se však nedala přesvědčit. Seděla mu na klíně strnulá a bledá, odmítajíc jeho dotek.

Oči mu potemněly dotčeností. „Bylo ti souzeno, abys ke mně přišla, Lisso, nebraň se tomu.”

„Tohle nebudu poslouchat.” Znovu se vzepřela té ocelové paži. Bylo to k ničemu.

„Přišla bys ke mně tak jako tak. Byli jsme si určeni osudem.”

„Ne! To není pravda. Nedovolím ti, abys mi ublížil.”

„Jsou věci, které dovedou zastínit bolest.”

„Ale jen na chvilku.”

„Každý z nás musí snášet svou bolest. Zrovna ty bys to měla vědět.”

„Ne!” vykřikla a začala s ním zápolit, očekával však každý její pohyb a odmítal uvolnit sevření. Nakonec vyčerpáním zoufale zasténala. „Proč chceš, aby to bylo takovéhle?”

„Já to nechci, alainn.” Drsně se mazlil s jejím hrdlem. „Nakonec bys ke mně stejně musela přijít.”

„Nemusela.”

Sarkasticky se zasmál „Mohla by sis vzít starého Billingsworthe a stejně bys musela přijít za mnou.” „Ne!” odpírala mu žhavě.

„Byli jsme si souzeni. A i kdyby měl kvůli tomu Billingsworth kráčet ve stopách tvého otce, našla by sis cestu do mé postele.”

Nedokázala to už déle snášet, zvedla pravou ruku a udeřila ho přes tvář.

Okamžik jí trvalo, než si uvědomila, co udělala. Uhodila ho přes zjizvenou tvář. Už viděla, jak ta jizva mění barvu na hněvivě bílou. A v očích mu nalezla potvrzení všeho, co si o ní kdy myslel.

„Nejsem váš fackovací panák, slečno Alcesterová, ” procedil skrz zaťaté zuby. Popadl ji za provinilou ruku a zkroutil jí ji za záda. „To byste si měla zapamatovat.”

„Možná že kdyby ses nechoval jako parchant, mohla bych to dokázat.” Když se střetla jen s chladným, nevzrušeným pohledem, necítila už ani jeho železný stisk. Byla příliš otupělá a zděšená z toho, co udělala… zase.

„Jestli si myslíš, že jsem teď parchant,” zašeptal krutě, „tak já ti ukážu, jaký parchant dovedu být doopravdy.” Hrubě ji znovu srazil na postel a strhl z ní živůtek. Natáhl dlaň po jejím prsu a ona se pracně snažila mu zabránit, aby se jí dotýkal, ale potlačil její vzpouru, přidržel jí obě paže jedinou svou silnou rukou nad hlavou.

Myslela, že znovu sáhne po jejím poprsí, tentokrát však byl jeho přístup jemnější. Sesunul se na ní, jeho nepoddajná hruď se střetla s

jejími plnými, napůl obnaženými ňadry. Svíjela se pod ním v zoufalé snaze zarazit ho, ale bylo to k ničemu.

Jeho rty se jí vpalovaly do jemného závoje očních víček, pak zvolna postupovaly dolů. Zasténala a snažila se ho ze sebe shodit, pak jí však jeho jazyk přejel po hladkém spánku. Kratičce spočinul na líci a pak se jeho ďábelské rty zmocnily jejích v nechtěném polibku.

Říkala si, že bude chladná a neochotná, ale bylo to těžké. Touha, nenávist, sladkost i zuřivost jí vířily v hrudi a ona zatoužila po míru. Jeho rty jako by jí právě ten slibovaly, ale lhaly. Velmi dobře znala ty toužebné, žhavé polibky, co ji naplňovaly a pak zanechávaly hladovět po dalších. Děsily ji i uváděly v nadšení. Spoutávaly ji; osvobozovaly ji. Nikdy však neslibovaly nic víc než daný okamžik. A nebyly tak prolhané, aby jí někdy slibovaly lásku.

„Už ne.” Vzlykla, když se od ní odtrhl a přesunul se níž. Jeho ústa jí putovala dolů po hrdle, zatímco jí volnou rukou vyhrnoval spodničky. Otřásla se, když ucítila, jak ji chytil za stehno; jeho dotek se jí propaloval kalhotkami. Přesně věděla, co udělá a že to ona nevydrží. Prala se jako kočka, aby se ho zbavila, ale už se jí nedostávalo sil. Tohle byl ten nejhorší druh svádění a ona ho už nedokázala zarazit. Plačíc slzami úzkosti a zoufalství, odvrátila hlavu a vzlykala mu do ramene, když cítila, jak ji laská skrz rozparek v krajkových kalhotkách.

A přece jako by k němu jaksi její slzy dorazily, i když nedbal toho, jak s ním zápasila. Zarazil se a shlédl dolů, na její uslzenou tvář. Pak zavřel oči a zaklel pod vousy.

„Takhle ne - „ zaprosila.

Výraz mu ztvrdl a pomalu ji pustil.

Když její vzlykot ustoupil, konečně k němu vzhlédla, neschopna utajit bolest a nedůvěru, skryté hluboko v očích. Než ale stihla vyslovit jediné další slovo, byl z postele pryč, vzal si košili, přehozenou přes židli, a vyšel z místnosti. Zavřel za sebou dveře svých komnat se srdcelomným bouchnutím.

Zaplavil ji černý pocit zkázy. „Který krutý Bůh nás k sobě přivedl?” zašeptala k těm prastarým dveřím. Nebylo však, kdo by ji uslyšel. Bez naděje na odpověď padla na hedvábnou pokrývku a plakala, jako by se jí rozpadl celý svět. Teď už jí asi nezbývá nic než slzy a vzpomínky.

Část druhá

Prý anděl křídlem dotýká Vše pod sebou, co zří, A pro radost pak pomáhá Tomu, nač popatří.

BEN JONSON

Hudební svár

v Pastorálním dialogu

kapitola 16

Jaro 1850 se vepsalo do paměti nejen tragédií, k níž tehdy došlo, ale i dokonalou krásou, jíž se mu toho roku dostalo.

Deště brzy skončily a květen debutoval jako mladá dívka na svém prvním plese. Vysoké, jemné stonky kosatců vyrůstaly k bezmračné obloze, zatímco trumpety lilií ohlašovaly další zářivý den. Perleťově růžové růže vykvétaly u lesa a dokonce i hyacinty, dávno už odkvetlé, se rozbujely novými květy. Ve vzduchu byla toho roku nepotlačitelná životaschopnost a nikdo jí nebyl přístupnější než šestnáctileté děvče.

Zima byla pro Alcesterovy děti dlouhá. Rodiče byli od Vánoc pryč a služebnictvo si šeptalo o matčině skandálním chování v Londýně. Ale o Rebecce Alcesterové si sloužící vždycky šeptali a Lissa, nejstarší, byla první, kdo je ignoroval. Kromě toho měla tehdy v květnu na mysli důležitější věci, než drby přitroublého služebnictva.

V jediném vzácném dopise, co Lissa dostala za celou zimu od matky, se Rebecca zmiňovala o tom, že se někdy v červnu vrátí na alcesterovské sídlo, aby uvedla dceru do společnosti. Z Londýna už přivezli šaty - obrovské lodní truhly šatstva, vyrobeného ze všech možných materiálů, počínaje tarlatánem a konče gros de Naples.

Lissa se nemohla dočkat. Tisíckrát si představovala svůj ples. Otec bude v černém žaketu vypadat úžasně. Vyvede ji na taneční parket k prvnímu valčíku a její krásná matka bude přihlížet, v azurových očích pýchu na krásnou dceru. Někdy to bylo všechno tak nádherné, že to Lissa ani nemohla vydržet.

Uprostřed všeho vzrušení však zažívala i okamžiky děsu. Jestli bude debut, určitě budou následovat nápadníci. Rodiče bezpochyby zařídí, aby jich v alcesterovském plesovém sále byly desítky, jeden bohatší a hezčí než druhý. A přece ten, kterého by tam nejvíc chtěla mít, se tam nikdy neukáže. Protančí noc v náruči jiného muže a s každým krokem se bude její svět víc vzdalovat od Ivanova.

Nejhorší však na tom nebylo, že ji od něj odnesou nápadníci, po nichž netouží, ani skutečnost, že ji ples možná rozmazlí k nesnesení. Nejhorší bylo to, že se jí bude dvořit tucet nádherných mužských a Ivan si toho ani nevšimne.

Lissa seděla venku na ohromném mramorovém schodišti k alcesterovskému sídlu a zasmušile zírala na stáje v dálce. Měla na

sobě svůj nejlepší jezdecký úbor - samet v barvě půlnoční oblohy s bílou kašmírovou vestou. Kravatu měla černou stejně jako plstěný klobouk s dlouhým síťovým závojem, který se jí ovíjel kolem světlých lokýnek jako mlžný opar. Jedna ruka v rukavičce třímala jezdecký bičík, kterým občas zaťukala do kamene. Druhá ruka byla bez rukavice. Několik bolestných minut strávila zahleděná ke stájím a okusovala si nehet.

Nikdy si jí nevšimne. Protože ona nedokáže nestoudně přiznat, co k němu cítí, a udělat ze sebe úplného blázna, nebude pro něj nejspíš nikdy existovat.

Nebesky modré oči se jí zamžily. Ale musí si jí všimnout před plesem, než ji vystrčí do světa. Vlastně ani nestojí o společenské plesy a saténové šaty a bohaté mladé nápadníky. Nechce nic než Ivana.

Samozřejmě věděla, co se o něm říká, že je levobočkem markýze z Powerscourtu. Věděla také, že nemá žádné příjmení. Byl to jen Ivan, muž narozený na špatné straně postele, muž bez původu. A přece byl on tou příčinou, proč ráno vstala. Aby zahlédla jeho hezkou tvář třeba i jen letmo, to byl veškerý smysl jejího dne. Pro ni byl jak hvězdy na půlnočním nebi, krásný a iluzorní. Byl to učiněný portrét mužných ctností, přesně ten model, který hledal Michelangelo pro Davida.

A nikdy si jí ani nevšimne.

Znechuceně si navlékla druhou rukavici a přehodila si nadbytečnou vlečku dlouhé sametové sukně přes paži. Jezdecký bičík zaklepal o mramor ještě silněji. Bude muset něco hodně brzo podniknout, jinak se její sny o stájníkovi nikdy neuskuteční.

„Tady jsi! Všude tě hledám!” Evvie se za ní objevila, oděná ve stejném úboru, tentokrát z vínového sametu. Její stěží vyvinutá čtrnáctiletá postavička byla dost poutavá a vypadala se svýma jiskrnýma očima a růžovými líčky rozkošně uličnicky.

„Poníci už jsou nejspíš připravení.” Lissa se pokradmu podívala ke stájím.

„Samozřejmě. Pojď. Budeme závodit!” Evvie ji vzala za ruku a táhla dolů po schodech. Zakopávaly o sukně a Lissa se nedokázala ubránit smíchu. Evvie jí však nehodlala dopřát oddechu. Vzala Lissu za ruku a táhla ji až dolů, k cihlové cestě.

Poníky, Dancinga a Melody, Alcesterovým dívkám přivedli, sotva dorazily k první ohradě. K Lissinu zklamání přivedl poníky k

nasedacímu můstku sám stájmistr, pan Merriweather. Rozhlížela se všude kolem po Ivanovi, ten ale nebyl nikde na dohled. Sklesle nasedla na Dancinga a s nevelkým potěšením se chopila otěží. Náhle už se jí do vyjížďky vůbec nechtělo. Sledovala, jak Evvie nasedá, pak se rozhlédla po jejich štolbovi Jackovi, ten je ale dneska nedoprovázel. A spatřila hned za sebou vztyčenou postavu svých snů na hřbetě nejtemperamentnějšího plnokrevníka Alcesterových.

Náhle se den vskutku rozjasnil. Syrian potřeboval cvičit a Ivan, jak každý věděl, byl jediný, kdo ho dokázal zvládnout. V očích pod závojem se jí zajiskřilo a vrhla na něj zbožňující pohled.

„Jsi připravená, Lisso?” zeptala se Evvie, očividně už dychtící, aby byly u překážek.

„Naprosto,” odpověděla a vrhla na stájníka další kradmý pohled.

„Tak jedem!” vykřikla Evvie a vyrazila kupředu. Lissa ji brzy dohnala a jejich hezký štolba ji následoval, pobídnuv svého oře do klusu.

Ivan měl dneska zřejmě obzvlášť černou náladu. Některé dny, zvlášť když bylo takhle jasné a pěkné počasí, se dal zlákat k jakémusi hovoru. Ona nebo Evvie udělají něco holčičího a zábavného a třeba mu to vyčaruje na rtech lehký úsměv. Nakonec by si s ním mohly začít povídat a při troše štěstí by jim odpovídal na otázky i obšírněji, než svými obvyklými jednoslabičnými replikami.

Dnes ale vypadal zvlášť odtažitě. Chladný jarní vítr se mu opíral do zad a zdálo se, že je mu zima. Jako by nikdy neměl dost šatstva a dnešek nebyl výjimkou. Kromě kožených kalhot pod kolena, ošoupaných mezi stehny od toho, jak cvičil všechny koně Alcesterových, obnošených holínek a záplatované plátěné košile už měl na sobě jen tenkou vlněnou vestu, což stěží postačovalo ve srovnání s teplým, pohodlným oblečením mladých dam z panského sídla.

„Lisso, pojedeme po východním poli. Našla jsem tam posledně starou kamennou zídku. Připadalo mi, že má přesně tu správnou výšku.” Evvie zajela s poníkem vedle ní a shrnula si z tváře tmavou loknu, pocuchanou větrem.

„Dancing ztratil minulý týden podkovu a ještě se úplně neuzdravil. Neměl by skákat,” prohlásil Ivan.

Lissa se ohlédla a shledala, že zřejmě nijak nestojí o diskusi na tohle téma. Stejně se rozhodla dělat potíže, protože pak s ní aspoň bude nucen mluvit.

„Dancing je v pořádku, viď, mazlíčku?” Lissa podrbala svého poníka po štíhlém černém krku. „Pár překážek mu nijak neublíží.”

„Neměl by namáhat nohu. Nemusel by správně zvládnout překážku a mohl by vás shodit.”

„Nespadla bych poprvé. Není to tak strašné.” Teď ho zkoušela, když se na něj ale ohlédla, jeho výraz ji zklamal. Dneska na něj zřejmě nic nezapůsobí. Koukal na ni lhostejně, jako by byla nezpůsobné kotě.

„Pod mým dozorem si žádné dítě vaz nezlomí.”

Bolest jí zamžila modré oči, až se hned odvrátila. Když slyšela, jak o ní říká „dítě” - zvlášť on! - to bylo k nesnesení. Ona není žádné dítě! A měla na světě jediné přání, aby jednoho dne procitl a pochopil

to.

Pobídla Dancinga do cvalu, pak do trysku. Dorazila k východnímu poli dávno před Evvií a před Ivanem a objela louku posetou fialkami, přičemž jí tvář žhnula hněvem a ponížením. Ona mu ukáže. Její vstup do společnosti dokáže, že není to dítě, za které on ji pokládá. Předvede mu své nápadníky a bude se dívat, jak se svíjí žárlivostí.

Evvie a Ivan ji brzy dohnali. Evvie první zamířila k překážce. Melody elegantně překonal prastarou kamennou zídku a Evvie se zachichotala rozkoší. Lissa Dancinga zastavila, poslušná jen na krátkou chvilku.

„Už mi nesmíte říkat dítě. Já žádné dítě nejsem, víte. Už je mi šestnáct,” řekla mu trucovitě, když Evvie cválala po druhé straně plotu.

Ivan na ni pohlédl, nestoudně přejel pohledem její postavu v sametu. V tmavých očích se mu mísila dotčenost s pobavením. Jeho hlas nepřipouštěl žádné argumenty. „Ale jste dítě, slečno Alcesterová, a pro vaše vlastní dobro myslím, že byste se měla modlit, abyste jím hodně dlouho zůstala.”

Ostře na něj pohlédla. Vůbec si nebyla jistá, jak má jeho poznámku přijmout. Jediné, čím si byla jistá, bylo, že ji urazil. Tváře jí zruměnily, znovu však nalézala útěchu v pomyšlení na ty skvělé nápadníky, které mu předvede, a jak ho přiměje, aby na ni myslel jako na ženu. Zase ji však překonal ten strašný děs, že mu bude nadobro jedno, kolik ona má nápadníků. I jak jsou bohatí a jak jsou hezcí. Mine ji bez ohlédnutí a ona zůstane stát a dál v sobě hýčkat svou strašnou touhu po něm.

V návalu vzteku přitáhla Dancingovi otěže a odklusala, neschopna snášet byť i jen o vteřinu déle jeho odpornou společnost. Bezcílně se proháněla po poli, pak se však připravila k čemusi ještě smělejšímu. Obrátila Dancinga čelem k polorozpadlé kamenné zídce. Kůň nervózně ucouvl, stejně však chtěla zdolat překážku. Nenechá si od Ivana nic diktovat. Dancing se zdál zdravý jako vždycky a ona byla příliš rozčilená, než aby celé odpoledne krotce poklusávala po poli.

Vyrazila k překážce dobře vyměřeným cvalem, byla si jistá, že její oř nebude mít se zdoláním zídky potíže. Jenže Dancing trošku ztratil krok a nedoskočil. Kopyty škrábl o kameny, a než stihli přistát na druhé straně, vypadla ze sedla. Skutálela se na zem, dopadla bolestivě na záda a Dancing volně odcválal.

Nebyla zraněná, jenom ze strany na spánku, kde se poranila o plot. Zvedla se na lokti a přiložila si ruku k hlavě, aby se vzpamatovala. Chtěla vstát, ale než se stihla pohnout, přeskočil Ivan plot a tvářil se zuřivě. Myslela, že jí jde pomoci, ale vypadal, jako by jí místo toho spíš dokázal zabít.

Přikrčila se, a přece - což jí úplně otřáslo - když k ní dorazil, zvedl ji do náručí a sevřel ji, jako by ji už nikdy nehodlal pustit. Zděšena jeho starostí se od něj nechala držet, těšila se z jeho blízkosti a z toho, jak nádherně voněl. Ale tuze brzy se od ní odtrhl, aby se podíval, co jí chybí. Zabolelo ji, jak se od ní vzdálil, a tak si ho instinktivně přitáhla za košili znovu k sobě. Sklonil se nad ní a ona měla v tu chvíli jistotu, že jí nikdy nepřipadal krásnější. Ve tváři měl výraz tvrdý jako kámen, ale v očích mu viděla kdeco, jen ne lhostejnost. Chtělo se jí vykřičet svou radost, ale místo toho se k němu jen natáhla a dala mu něžný, beznadějně cudný polibek na tvář.

Když se odtáhla, vložila ruku na to místo, kde prve spočinuly její rty. To však jako by ho znervóznilo víc než cokoli předtím a v tmavomodrých očích mu zaplálo cosi, co ještě nikdy neviděla -ohnivá, neklidná touha. Jako by se snažil odolat okamžitému popudu, zvolna zvedl ruku a pohladil jí škrábanec na spánku. Pak se sklonil, snad jí chtěl polibek oplatit, než to ale stihl udělat, prudce vzhlédl k Evvii, která se právě objevila na druhé straně plotu.

Lissa se podívala sestře do očí. Poznala, že Evvii působí větší starost to, co dělají s Ivanem, než to, zda při pádu neutrpěla nějakou tělesnou újmu. Lissa ihned pocítila, jak ji Ivan zvedl na nohy. Vrhl na ni strohý hodnotící pohled, kterým se zřejmě přesvědčil, že je v pořádku, pak prudce nasedl na Syriana a tryskem odjel hledat jejího

pohřešovaného poníka. Evvie jí beze slova podala kapesníček, aby si mohla otřít škrábanec na spánku, a obě dívky čekaly u kamenné zídky, až se vrátí Ivan.

Na Alcester se vraceli mlčky. Ivan se zamračil pokaždé, když se Lissa opovážila otevřít ústa, a Evvie jakožto nejmladší a nejpřístupnější dojmům zůstávala němá, jen tu a tam vrhla na Ivana šokovaný, užaslý pohled.

Když dojeli ke stájím, byl už Ivan tak chladný a odtažitý, až Lissa začínala uvažovat, jestli se jí celá ta epizoda u plotu jen nezdála. Jakmile měla sestoupit z koně, pomáhal Evvii a ji přenechal panu Merriweatherovi. Bez ohlédnutí pak klidně odváděl Syriana do stájí, kam už za ním neviděla.

Lissa stála rozmrzele na dvoře u stájí a snažila se ovládnout svůj vztek. Jenomže pak jí padl zrak na Evviin soucitný výraz a už to nevydržela. Zuřivě popadla svou sametovou sukni a rozběhla se zpátky k domu. Už se nemohla dočkat, až bude sama.

Lissa zůstala celý večer schoulená u ohně ve svých komnatách. Její pokoj byl velkolepě zařízen v růžové a smetanové barvě, byly tu načechrané pohovky potažené moiré ďantiqae, na kterých se mohla stočit do klubíčka, a kašmírové přehozy, do nichž se dalo zachumlat. Toho večera jí však bylo příliš bídně, než aby se těšila z takového přepychu, a teplo krbu jí připadalo příliš konejšivé, než aby se od něj vzdálila. Svlékla se už z jezdeckého úboru a měla na sobě jednoduchou róbu z modrozelené vlny. Sněhobílý velký plátěný límec s krajkami jí dodával vzezření ztělesněné nevinnosti, zvlášť když si pletence vlasů rozpustila po zádech v lesklé kaskádě stříbrozlatých kadeří. Chmury na její tváři byly to jediné, co celkový dojem kazilo.

Jak se mohl pokusit ji políbit a pak ji hned začít ignorovat? Vráska na čele se jí prohloubila. Byla to pravda, co mu dneska viděla v očích, anebo to byl jen produkt jejích toužebných úvah? Zadívala se do plamenů v zoufalé snaze ujistit se, že pravda je spíš to, co chtěla, anebo že to byl všechno jen klam její představivosti. Ať se ale snažila jak chtěla, nedokázala dospět k uspokojivým závěrům.

Ohlédla se na postel se závěsy z krémového šanžánového hedvábí. Dnes v noci vůbec neusne, při všech těch pochybnostech a hněvu, co se jí zmítají v hrudi. Vůbec si nebyla jistá, co si s tím počít, když zavadila pohledem o svou pelerínu, pohozenou na růžovém saténovém gauči.

Se sklopenýma očima zvažovala skandální nápad, který právě dostala. Komu by uškodila, kdyby podnikla krátkou návštěvu ve

stájích? Věděla, že venku už je tma, a bezpochyby od ní byla nestoudnost už jen pomyslet na to, že by se v tuhle dobu odvážila ven. Ale musí se to dozvědět! Musí se dozvědět, co si o ní Ivan myslí! A jakmile bude znát odpověď, proklouzne zpět do bezpečí svých komnat a nikdo se nic nedozví.

Vstala a oblékla si krátkou zelenou pláštěnku. Ten kousek vlněného oděvu ji stěží zahřeje, ale jí stačí dozvědět se, co potřebuje, a hned bude zpátky.

Když nebyl nikdo nablízku, vyšla dveřmi pro služebnictvo. Ze vzduchu jarní noci čišel chlad, ale vánek se už utišil, a tak bylo trošku snesitelněji. Stáje se před ní tyčily jako obrovská hospoda s lomenicovou střechou. V různých oknech, kde měli podomci své příbytky, svítily svíčky a bylo slyšet muže, zpívající jakýsi oplzlý popěvek v sedlárně, kde se vždycky udržoval oheň v jediných kamnech ve stájích. Náhle pocítila nervozitu a stud, zastavila se u zavřených dveří sedlárny a nevěděla tak docela, co si dál počít. Vtom se ale dveře náhle otevřely a už se nedalo utéct.

V sedlárně bylo pět mužů včetně toho, co držel dveře. Lissa rychle našla pohledem Ivana, který seděl a dělil se o láhev kořalky s mužem vedle sebe. Pan Merriweather mezi těmihle chlapíky nebyl; všichni vypadali jako mladší štolbové ze statku.

„Ale koukněme, chlapi, sestoupil mezi nás anděl!” Muž u dveří, štolba jménem Scarborough, se hrubě a zhluboka zasmál. Pak se všechny oči obrátily k ní, jak tam stála ani ne pět metrů od nich ve tmě mezi stáními. Při pohledu na ni Ivan okamžitě vstal.

Osmělen pitím a odlehlostí tohoto místa otevřel Scarborough dveře dokořán. „Pojď dál, má nebeská krásko. Copak jsme spáchali za hřích, že tě to sem dneska večer přivedlo?”

Lissa obrátila zděšené oči k Ivanovi. Nebyla zvyklá na opilé muže a vůbec si nebyla jistá, jak s nimi jednat.

Scarborough vytáhl z kapsy kabátu plochou láhev a podal jí ji. „Cvakneš si, krásný duchu?”

Teď už byla úplně zaražená, tentokrát však měla po boku Ivana. Jen trhl hlavou a kdovíproč se Scarborough ztratil zpátky do sedlárny. Před očima všech ji Ivan popadl za rameno a táhl ji ze stájí.

„Kam jdeme?” zeptala se tiše, dosud si dobře vědoma mužů v sedlárně.

„Zpátky do domu, odkud se po setmění už nikdy neopovážíte vyjít.” Stiskl ji ještě pevněji.

„Vy se na mě zlobíte?” Zaryla podpatky svých jemných střevíčků do bláta v chodbičce a pokusila se ho zpomalit. „Prosím vás, nezlobte se na mě. Chtěla jsem s vámi mluvit. Chtěla jsem vědět, jak to bylo dneska odpoledne.”

Zarazil se, sevřel ji rukama. „Na to, co se stalo dneska odpoledne, prostě zapomeň, holčičko.”

Jeho tón ji pohněval. Pokusila se mu vytrhnout. „Nejsem žádná holčička. Copak to dnešek nedokázal? To, co cítím -”

„To, co cítíte!” Zaklonil tmavou hlavu a zasmál se. Jeho posměch jí lámal srdce.

„Něco jste cítil! Já vám to viděla na očích!”

Napjal se. „To jsou vaše představy.” Znovu se pokusil odvléci ji dál podél temných stání k domu.

„Ale Ivane, já to viděla.” Hlas se jí začal chvět. „Prosím vás, odpovězte mi. Je to pravda, že ke mně nic necítíte?”

„Je to pravda.” Přitiskl ji ke dveřím stání. „Je to pravda.”

Byl tak blízko, že cítila alkohol z jeho dechu. Byl to rozčilující pach, ale ne nepříjemný. V zšeřelém koutě stáje sotva rozpoznávala rysy jeho obličeje, přece však poznala, jak nepřirozeně se mu třpytí oči. Uvědomila si, že už pravděpodobně vyčerpal svůj podíl na láhvi, kterou si muži podávali kolem dokola, když ale promluvil, zněla jeho slova střízlivě a uváženě.

„Alainn, vaše lumpárničky se daly tolerovat před rokem, ale teď už ne, rozumíte?”

Podívala se na něj a všechny sny ji opustily. Vůbec mu na ní nezáleží. Jen se zlobí, že ho vyrušila od pití. Nejspíš má rád nějakou služku z kuchyně. Nejspíš si na ni jakživ ani nevzpomene. Měla slzy na krajíčku, jen taktak že jí nevyhrkly po tvářích.

„Slyšela jste něco z toho, co jsem říkal?” Jemně jí zatřásl.

„Ano, všechno jsem to slyšela.” Upřela pohled na jeho záplatovanou plátěnou košili a zeptala se na to, nač se přišla zeptat, ačkoliv se děsila odpovědi. „Povězte mi laskavě, než se vrátíme do domu - proč vám nepřipadám hezká? Co je na mně špatného, že byste mě nechtěl políbit?”

Prudce se nadechl, pak se napjal ještě víc. Náhle jako by ji chtěl za každou cenu dostat pryč ze stáje. Sotva se nohama dotýkala země.

Zoufale se snažila zastavit. „Nepůjdu, dokud mi neodpovíte, Ivane.”

Odmítl.

„Povězte mi to! Řekněte mi, co je špatně! To barva mých vlasů se vám nelíbí? Anebo oči?” Hlas se jí třásl bolestí. „Jste blázen do někoho jiného? Do nějaké hezčí? Řekněte mi, čím to je? Proč jste mě dneska odpoledne nepolíbil?”

Zničehonic ji přitiskl k dalším dveřím stání. Jako by byl šílenec propuštěný na svobodu, popadl ji a vtiskl jí na ústa brutální políbení.

Tohle se vůbec nepodobalo tomu, co si představovala: polibek sladký, něžný a dychtivý. Především tenhle polibek po ničem nedychtil - protože ať toužil po čemkoliv, bral si to s ohromnou chutí. Jeho jemně tvarované rty se zmocnily jejích, jako by byla zkušená žena, ne nevinná dívka. Putoval po jejích ústech s ohromující zkušeností a byl tak žádostivý, že nevěděla, zda se má děsit nebo radovat.

Jediné, čím si byla jistá, bylo, že je hluboce otřesena. Ruce jí bezvládně visely u boků a měla pocit, že se jí nohy mohou každou chvíli podlomit. Jaksi ji však udržely. Cítila, jak pokouší její rty, aby mu umožnily vstoupit dál. Jejich polibek už byl tak hluboký, že cítila chuť pálenky na jeho jazyku, a zdráhala se zajít dál. A přece se očividně nemohl dočkat a strčil jí jazyk do úst, až sebou škubla v panice.

Vydala tlumený vzlyk, ale pokračoval, držel teď její tvář oběma dlaněmi. Váhala, co počít, jaksi však věděla, že na tohle není připravená. On to zřejmě také věděl, protože teď jí byla všechna jeho varování křišťálově jasná. Odmítala je však přijmout a teď v tom zřejmě vězela až po uši.

„Ježíš člověče! Co to děláš?”

Ucítila, jak někdo Ivana odtahuje, ten muž však zřejmě nebyl dost silný, aby ho od ní odtrhl. Po další chvilce paniky jej od ní fyzicky odstrčili a ona užasla, že na to bylo zapotřebí všech čtyř mužů, co byli prve v sedláme.

„Bože na nebesích, Ivane, co tě to napadlo?” slyšela jako v mlhách Scarborougha. „Jsi tady od deseti let - chceš vylítnout na

dlažbu?”

Příliš se styděla, než aby některému z těch mužů pohlédla do očí. Vzlykajíc nehlasně do dlaně, dokázala se jen dívat na zem, kde jejich lucerna utvářela zlatý kruh ve slámě na podlaze uličky. Mlhavě rozeznávala polekaný hlas jiného mladého štolby, chasníka jménem Willy.

„Ivane, koukni na ni, je vyděšená - ta nic neřekne. Ale už to neuděláš, viď že ne? Když to slíbíš, tak starému Merriweatherovi nic neřekneme.”

Ivan zarytě mlčel. Když se odvážila na něj pohlédnout, dýchal těžce a stále ještě jej svírali ostatní stájníci. Několik černých kadeří mu spadlo do čela a vypadal rozzuřeně - jako lev hodující na své kořisti, jehož odtáhli dřív, než stihl urvat druhé sousto.

Zděšená Lissa dokázala všeho všudy jen vyklopýtat podél dveří r stání, otupělá ke všemu, ale toužíc dostat se pryč odtud.

„To je vono, slečno Alcesterová, jen jděte domů,” slyšela

Willyho.

Nepotřebovala pobízet. Podkasala si vlněné sukně a vyběhla ze stájí k domu, jako by na tom závisel její život.

kapitola 17

Uchvácení se změnilo v posedlost.

Po své půlnoční návštěvě ve stáji Lissa po tři dny odmítala vyjít ze svého pokoje. Vymlouvala se na bolest hlavy Odmítala jíst; odmítala se obléct. Prostě jen pobíhala po své komnatě v županu, tu a tam se zadívala do ohně, ale většinou vyhlížela z okna směrem ke stájím.

Když teď byla políbená, nevěděla, zda Ivana miluje ještě víc anebo jím pohrdá. Jeho lhostejnost byla vyvrácena, ale vyděsil ji a co hůř, zneuctil před ostatními muži. Stěží se dokázala ubránit ruměnci pokaždé, když si vzpomněla na Scarborougha, Willyho a ostatní štolby, před jejichž očima ji Ivan líbal.

Dnešní den nebyl výjimkou. S vlasy rozpuštěnými a neučesanými, v modrém saténovém županu pomačkaném, jak ho ze sebe nesvlékla, zírala chmurně do plamenů v krbu. Náhle uslyšela za oknem obrovský lomoz. Zvědavě vyhlédla ven a vykulila oči překvapením. Po cestě lemované tulipány přijížděl kočár jejích rodičů, přinejmenším o měsíc dřív, než se očekávalo.

S ohromným návalem vzrušení se rozběhla ke svému krajkami ověšenému toaletnímu stolku a rychle zvedla hřeben. Stěží si jím dokázala proklestit cestu zacuchanými plavými vlasy, když se ve

dveřích objevila její služebná. Sally zřejmě věděla o blížící se společnosti, protože pospíchala do Lissina šatníku a rychle hodila na postel patřičné oblečení.

Zvládla to během zázračné půlhodiny a vyrazila ze svých komnat, celá nedočkavá, až uvidí rodiče. Trvalo to tak dlouho! Jako by si už ani nedokázala vzpomenout, jak vůbec vypadají. Spěchala dolů po širokém mramorovém schodišti do haly a pak doslova vběhla do salónu s oběma rukama plnýma sukní.

„… a všichni jsme docela hodní, máti. Dokonce ani George nezlobí -”

Svým kvapným vstupem Lissa sestru přerušila. Všechny oči se obrátily k ní a ona náhle věděla, že se stalo něco strašného. Pohlédla nejprve na lenošku, kde seděla Evvie strnule vedle matky. Zřejmě podávala Rebecce zprávy o tom, co se tu dálo v její nepřítomnosti. Lissa sklouzla pohledem k mamince.

Její krásná matka - překrásná Rebecca - vypadala, jako by celé dny nezamhouřila oka. Vypadala taky, jako by celou tu dobu proplakala, protože měla oči červené a v jedné ruce držela sežmoulaný kapesníček. Teď ale Rebecca neplakala, a když k ní Lissa přikročila, očividně ustaraná, zahnala dceřinu nevyřčenou otázku tím, že lehce zavrtěla hlavou a rozpřáhla náruč. Lissa do ní vběhla.

„Tady je má hezká holčička!” Matka se natáhla a políbila ji na čelo. „Zrovna jsem se chtěla zeptat Evvie, kde jsi. Nepochybně jsi byla ve stáji u svého poníka?”

Lissa se odtáhla a pokusila o úsměv, i když to bylo těžké. „Ne, jen jsem se musela dát trochu do pořádku.”

„Pro svou maminku jsi vždycky v pořádku, miláčku.” Rebecce se zachvěly rty v melancholickém úsměvu. Lissa pohlédla matce do očí a spatřila v nich smutek tak hluboký a usouzený, až ji napadlo, zda vůbec existují slova, jimiž by se dal vysvětlit.

Lissa se rozrušeně ohlédla a spatřila za sebou otce, lokajícího brandy u krbové římsy. V tváři měl vrásky, na které se nepamatovala. Obvykle býval tak veselý. Miloval své holčičky, Evvii i Lissu, a obvykle to byl on, kdo udával tempo všem návštěvám na Alcesteru. Teď vypadal starý a nešťastný, jako by přišel o veškerou naději.

„Otče?” řekla slabým hláskem.

Zničehonic odložil sklenku. Vykročil přes salón a mlčky, jako by bojoval se slzami, ji vzal do náručí a objal, div z ní nevymáčkl duši.

„Otče. co je?” zašeptala, ale nadarmo. Stejně hbitě, jako k ní přistoupil, ji zase pustil a vrátil se ke krbové římse pro svou sklenku.

Tam ho zřejmě víc zaujala brandy než vlastní dcery, které kolik měsíců neviděl.

„Půjdeme se podívat na George, máti? Otče?” zeptala se Evvie z lenošky. Lissa pohlédla na sestru a spatřila v jejích očích strach. Bylo jasné, že Evvie je stejně vyplašená jako ona.

„Ach ano,” Rebecca vstala a vzala obě dívky za ruce. „Je v dětském pokoji?”

Lissa zoufale zaznamenala, v jakém je matka stavu. Když Rebecca vstala, nemohlo nikomu uniknout, jak pomačkané má šaty a jak zoufale napjatě se chová. Lissa, neschopna promluvit, vyzvala pohledem Evvii k odpovědi.

„Nejspíš,” řekla Evvie. „Nanna ho chce určitě už každou chvíli přinést dolů, ale možná bychom mohli jít místo toho za ním.”

„Půjdeš taky, otče?” zeptala se Lissa, které se konečně vrátil hlas.

„Později, děvčata,” zašeptala Rebecca.

Lissa pohlédla na matku a uviděla, jak jí vhrkly do krásných modrých očí slzy. To bylo pro Lissu k nesnesení, ale snést to přece jen musela. Matka jí zmáčkla ruku, jako by říkala „buď silná za mě”. Lissa se kousla do třesoucího se rtu a všechny tři Alcesterovy ženy zamířily do dětského pokoje.

Už jako nemluvně byl George hezký. Teď mu byly čtyři a byl ještě hezčí. Rebecca byla zřejmě úplně bez sebe nad tmavými kučerami a černýma očima svého chlapečka, když jezdil na pozlaceném houpacím koni, aniž by si uvědomoval, že někdo přišel. Když náhodou vzhlédl, vzala ho maminka do náručí. Georgeovi se tam zřejmě instinktivně zalíbilo.

„Georgi, co řekneš mamince, hm, zlatoušku?” naléhala Nanna.

George nasadil široký cherubínský úsměv a ukázal na Lissu. „To je maminka!” prohlásil.

„Ne, ne!” řekla zděšeně Nanna.

„Mami!” Znovu ukázal na sestru.

Rebecca ho jen políbila na růžové líčko. Pak začal vypadat neklidně a ona ho musela pustit. Zřejmě na něj v herně čekalo něco důležitého a on tam odcupkal. „Nána” ho poslušně následovala.

„Georgi -,” zavolala Lissa, chtějíc ho přivolat zpátky.

„Ne, miláčku.” Rebecca ji vzala za rameno a zastavila. „To zatím stačí. Kromě toho jsem unavená. Vlastně bych si asi měla jít odpočinout do svého pokoje. Omluvíte mě?”

Lissa a Evvie němě přikývly. Zdrceně sledovaly, jak Rebecca sestupuje po úzkém dřevěném schodišti, vedoucím k pokojům dětí.

Žádná z dívek nedokázala odhadnout, co se stalo. Evvie si byla jistá, že někdo umřel, ale Lissa tuhle možnost hbitě vyloučila. V tom případě by se jim to řeklo. Ať to bylo cokoliv, bylo to něco tak strašného, že o tom žádný z jejich rodičů nemohl vůbec ani promluvit, a to dělalo Lisse nejhorší starosti.

Úzkost jako by na Evvii těžce doléhala. Lissa si všimla, jak pobledla, a rázně jí nařídila, aby šla do svého pokoje a vypila si trochu čaje. Doprovodila tam sestru, objednala občerstvení, a teprve když Evvie ležela na pohovce, zabalená v modrém alpakovém plédu, připadalo Lisse, že může odejít.

Musí mluvit s tatínkem.

Tiše zamířila dolů po velikém mramorovém schodišti. Už se stmívalo a v šeru haly viděla světlo pod dveřmi salónu. Jako každodenně obešla služka všechny pokoje a rozsvítila plynové lustry. Byla to malá útěcha, ale Lissa byla ráda, že nenajde tatínka dumat potmě.

„Otče?” ozvala se. Ostýchavě vstoupila do pokoje.

Když uslyšel její hlas, zvedl hlavu z dlaní. Seděl na pohovce a před ním byla napůl plná sklenice brandy. Zřejmě toho moc nevypil, ale jaksi ji právě tahle skutečnost znepokojovala. Jako by byl problém tak ohromný, že se nedal ani na jeden večer zahnat alkoholem.

„Pojď dál, dítě. Zavři dveře.” Usmál se na ni a ona se náhle podivila, kdy tak zestárl. Když ho viděla naposled, byl žoviální a hezký. Teď vypadal jako pouhá skořápka někdejšího muže; příliš unavený na život, příliš zlomený, než aby mu na něčem záleželo. Znovu jí vhrkly do očí slzy.

„Otče, Evvie a já máme starost. Ty a matka vypadáte tak - „

„Co Bůh spojil, člověk nerozlučuj,” přerušil ji, jako by neslyšel, co říkala.

Její tvář se změnila v masku zmatku. „Nevím, co tím myslíš,” zašeptala.

„Děkuju Bohu za to, že nevíš, moje Lisso.” Sepjal ruce jakoby k modlitbě.

„Co se stalo?” Přistoupila k němu. „Prosím tě, řekni mi to. Já se tolik bojím.”

Vstal a přistoupil k oknům. Před sebou měl šachovnici alcesterských polí, na která teď padal soumrak, zvlněných žlutým lnem a zelenou pšenicí. Byl to krásný pohled, svěží a plný příslibů, ona však poznala, že v něm otec nenalézá útěchu. Otočil se a odvrátil pohled.

„Lisso, dítě, pojď mi říct, jak jsi tady žila těch posledních pár měsíců.” Zřejmě nechtěl nic slyšet o jejích nudných a nepatrných dnech na Alcesteru. Byl příliš plný vlastního žalu, než aby poslouchal, ale jaksi se jí podařilo dát rozum dohromady a přerývaně začala.

„Evvie se naučila s Melodym skákat, a docela úctyhodně - aspoň pan Merriweather to říká.”

Odmlčela se. Znovu držel svou sklenku a nepřítomně z ní usrkl. Jako by si ani nevšiml, že přestala mluvit.

„Já jsem jezdila na Dancingovi, ale doufám, že brzy budu jezdit na Syrianovi.”

Podívala se na něj, v hlavě jí vířily temné dohady. Co se tak strašného stalo? Budou z nich žebráci? Řekli tatínkovi, že trpí nějakou děsnou chorobou? Přišla maminka o dítě? Co se mohlo stát?

Otec přerušil její duševní hysterii, když se pousmál a řekl: „Ty máš jednoduchý život, vid, Lisso? Nemáš na světě jedinou starost. Chci, aby sis zapamatovala, co ti teď řeknu, dítě. Chci, abys zůstala bezstarostná . ať se stane cokoliv.”

„Tak co se stane?” zeptala se, skoro s úlevou, že se to konečně dozví.

„Pověz mi, co ještě prožíváš ve svých bukolických dnech. Líbily se ti ty hezké šaty, co jsem ti poslal z Londýna?”

Pohlédla na otce, zklamaná, že jí to neřekne. Vypadal ale tak zranitelně, že se na něj nedokázala hněvat. Něžně odpověděla: Jsou krásné. Úplně je zbožňuju.”

Já to věděl!” Její odpověď ho zřejmě potěšila, pak upadl znovu v zoufalství. „Ale měl jsem ti poslat panenku! To byla ode mě bezohlednost. Já nevím, jak jsem mohl na svou holčičku takhle zapomenout.”

„Panenku?” Lissa se na něj zadívala, bez sebe starostí. Tatínek mluví jako šílenec. S panenkami si nehrála už šest let.

„Otče, ty určitě myslíš na Evvii.” Pokusila se o úsměv. „Ale Evvie už je na hraní s panenkami taky moc velká.”

Snad ji vůbec neslyšel. Pokračoval, choval se, jako by byla ještě malá holčička. „Ne, ne, myslel jsem na tebe, miláčku Lisso. Ty jsi moje krásná holčička - přesná podoba své matky. A já byl bezohledný, dítě. Nevím, jak ti to vynahradit.”

„Prosím poslouchej, otče -”

„Ne, ne. Pošlu komorníka, aby ti přinesl panenku ještě dnes večer. I kdyby to byla poslední věc, kterou udělám.” Přistoupil k

vínově zbarvené hedvábné šňůře zvonku, zavěšené v koutě. Stěží ho stihla včas zarazit.

„Ne, otče!” Záchvěv strachu jí přejel po páteři. Popadla ho za ruku a zmáčkla ji. „Prosím, neposílej kvůli tomu Cheathama do Londýna. Jsi unavený. Musíš se posadit.”

„Zklamal jsem tě. Chtělas panenku!” Začal vypadat zdrceně.

„Ale já už jsem na panenky moc stará, otče. Copak to nevidíš?”

Uklidnil se. „Nesmíš si hrát na starší, než jsi, dítě.”

„Ale to je pravda,” řekla ve snaze přivést ho k rozumu. „Letos na jaře jste chtěli s matkou uspořádat můj debut. Už jsem skoro dost stará, abych se vdala.” Bolestně si vzpomněla na Ivana. „A dost stará, abych se líbala.”

„Líbala?” Ve tváři se mu náhle objevil hněv. „A líbala ses už?”

Nevěděla, zda mu odpovědět nebo ne. Ale byl to její otec a ona mu nedokázala lhát. Jednou,” zašeptala.

Beze slova varování jí vlepil políček. Slzy bolesti a strachu jí vyhrkly do očí, chytila se za bolavou tvář. V hrůze na něj nedokázala než mlčky hledět. Takhle se k ní ještě nikdy nechoval. Nikdy.

Popadl ji za ramena, i jemu stékaly po tváři slzy. Náhle přišel k sobě a vzlykal: „Už nikdy se nesmíš nechat políbit, slibuješ mi to, holčičko moje?

„Co jsem udělala špatného?” zeptala se.

„Nesmíš dopadnout jako tvá matka! Už to je dost velký hřích, že se jí podobáš!”

„Co - co udělala?” vykoktala, i když si už vůbec nebyla jistá, jestli to chce vědět.

„Rebecca - má krásná Rebecca!” Vzlykal do dlaní. „Já nikdy -nikdy jsem nechtěl uvěřit tomu, co povídali ostatní. Já se smál, říkám ti! Když jsem slyšel takové řeči! Ale je to pravda. Všechno je to pravda. Můj anděl padl. Spáchal ten nejohavnější zločin! Už to ani nezapírá. Sám jsem ji našel v posteli toho muže…” Hlas mu odumřel a on jako už by si neuvědomoval, že je v místnosti ještě další osoba. Jeho vzlykot přešel v dlouhé, přerývané lapání po vzduchu a zřejmě se ocitl ve vlastním světě, ve světě temném a bezútěšném, stejně temném a bezútěšném, v jakém se náhle ocitla Lissa.

Dotkla se jeho ramene a vzpomněla si na všechny klepy služebnictva. Odjakživa věřila, že ty historky jsou falešné, že je to produkt krutých a zlomyslných jazyků. Teď se však staly pravdou. A už se před nimi nedalo utíkat.

Stála tam, ve tváři směs vzdoru, strachu a šoku. Toužila mu říct, že se v Rebecce zmýlil, že mu maminka neublížila, nemohla ale nevidět rány, z nichž otec před jejíma očima dosud krvácel. Byl úplně zničený, a když teď věděla proč, připadala si zničená i ona.

„Ne, otče, už neplač,” řekla a objala ho. „To bude dobré. Zase to napravíme. Matka -,” hlas jí selhal, „matka toho lituje - já to vím.”

Jak tam otce objímala, začala uvnitř jakási část její osoby umírat. Snad to byly přežívající zbytky dětství anebo snad prostě její víra v anděly. Nevěděla to a bylo jí to jedno. Tvář jí zbledla a zvážněla a přestala plakat, protože slzy jako by jí zamrzly v očích. Bezmocně se snažila otce přimět, aby se na ni aspoň podíval, byl ale tisíc mil od ní, ve svém vlastním světě, plném temnoty a zoufalství. Odtáhl se od ní a začal trpce vzlykat do dlaní. Když bylo jasné, že s ním nic nesvede, nechala ho nakonec vlastnímu žalu a vyklouzla ze salónu.

Ve tmě haly, kde jediným zvukem široko daleko byly otcovy vzlyky, Lissu napadlo, jestli by nemohla také zešílet. Nebylo se zřejmě ke komu obrátit. Nesnesla myšlenku, že by se tohle dozvěděla Evvie, natož pak služebnictvo. A za maminkou jít nemohla.

Rebecca. Už jen při tom jménu se jí udělalo nanic. Maminka udělala něco skutečně zlého. Lissa si vzpomněla na otcův políček. Dotkla se svého něžného líčka. Možná i ona dopadne stejně. Zmučeně si připomněla Ivanův polibek. Vyděsil ji, pravda, ale také byl svůdný.

Rozhlédla se po zšeřelé hale a měla pocit, že se ohromné mramorové stěny kolem ní svírají. Celý život jako by se jí rozpadl v troskách.

Rozběhla se k hlavnímu vchodu ze skla a mahagonu. Otevřela jej dokořán a vpustila dovnitř mohutné poryvy studeného povětří. Zvedal se vítr a ve vzduchu jako by byl příslib deště. Náhle nechtěla nic než odejít. Chtělo se jí cválat jak šílená přes alcesterská pole. A nikdy se nevrátit.

Rozběhla se k potemnělým stájím. Byla sobota večer a ona věděla, že většina štolbů odešla do hospody v Nodding Knollu. Ve stájích bylo pusto a trvalo jí jen pět minut, než rozsvítila lucernu a osedlala si koně. Dancing byl vzácně neklidný, když se do volných prken stáje opíral vítr, byla však ráda, že na něm nevidí žádné nežádoucí následky jejich skoku před třemi dny. Vystoupila na můstek, aniž by pomyslela na to, že nemá šál ani pláštík, aby se udržela v teple. Jaksi jí na teple nezáleželo. Dostat se pryč, to byla jediná věc, kterou stojí za to udělat.

S bičíkem v ruce přitáhla otěže. Vítr bouchl dveřmi a Dancing jako by se chtěl vzepnout. Užuž ho chtěla pobídnout kupředu, ale odkudsi se vynořila paže, která uchopila poníka za uzdu.

„Co to děláš, ty hlupáčku?”

Bledá a zděšená shlédla dolů a shledala, že Ivan sahá po otěžích. Zuřil.

„Chci si vyjet!” vykřikla a zacouvala s Dancingem do kouta.

„Co je to za šílenství? Okamžitě slez!” Přidržel Dancingovi hlavu a hmátl jí kolem pasu. Očividně doufal, že ji stáhne dolů, ona se však odmítala dát. Chce uprchnout, byť i jen na hodinu, a on jí nebude stát v cestě.

„Ivane, pusťte Dancingovi uzdu!” Udeřila poníka bičíkem přes kýtu a on se vzepjal. Ivan, bez sebe vzteky, držel dál.

„Ty rozmazlený spratku, koukej udělat, co jsem ti řekl!” sykl, zatímco se ho poník snažil odkopnout stranou.

„Neudělám! Ivane, z cesty!” Zuřivost jí sršela z očí. Není žádný rozmazlený spratek. Její svět se právě rozpadl na prach a nic už nedává smysl. Nic. Byla tak vyděšená, že chtěla utéct co nejdál a už se nikdy neohlédnout. A on ji nezastaví.

„Dneska večer se nikam nejede, holka! Copak ses pomátla z jednoho políbení?”

Výkřik zoufalství jí uvízl v hrdle. Varovně zvedla zlověstně tenkou špičku svého jezdeckého bičíku. On i to, co k němu cítila, přispěli k jejímu zmatku stejně jako matčina nevěra.

„Jak se opovažuješ mi přikazovat, co mám dělat!” křikla na něj a škubla otěžemi.

„Na to jsi moc dítě, než abys věděla, co je pro tebe dobré! A teď

slez!”

„Nejsi nic než sluha, slyšíš?” vzlykla. „Nic než štolba ze dvora!”

„Ty nafoukaná slečinko!” odsekl zuřivě. „Ty si myslíš, že jsi bůhvíjak nade mnou! No, já se postarám, abys o pár příček slezla. Hned mi dej ty otěže!”

„Ne! Řekla jsem pusť a nech mě jet!” nařizovala.

„Slez dolů!” Znovu po ní skočil a ona zvedla bičík ještě výš. Když ji chytil, vykřikla. Pak ho instinktivně šlehla bičíkem rovnou přes tvář.

Zapotácel se, chytil se za levou tvář. Ze rtů jí unikl sten, když spatřila, jak mu mezi prsty prýští krev.

„Ivane!” vykřikla, bez sebe hrůzou, že mu tolik ublížila. „Ty mrcho,” procedil skrz zaťaté zuby, oči zavřené bolestí.

Dancing, kterého teď nikdo nedržel, už se nemohl dočkat, až bude pryč, a jí dalo hodně práce ovládnout ho. Zacouvala s ním do kouta, kde se vzepjal. Chtěla se pokusit Ivanovi pomoct; napadlo ji dokonce, i že by slezla z koně, když se Ivan naposled snažil zadržet ji ve stáji. Přestože byl očividně zraněn, sáhl po otěžích, jeho zkrvavená dlaň zakryla její. Jenže ona, napůl šílená ze všech traumat, která ji potkala, se okamžitě vzbouřila. Vytrhla se z jeho stisku a dala Dancingovi volnost. Poník vycválal ze stáje a unášel ji do větrné noci, temné jako inkoust.

Část třetí

Ach o andělích raděj nic, Když nelze dobré díti, Láká-li je to víc a víc Zem s nebem zaměniti.

BEN JONSON

Hudební svár

v pastorálním dialogu

kapitola 18

Vzpomínat teď na celou příhodu bylo jako strhnout obvaz ze zanícené rány. Lissiny slzy smáčely markýzovu brokátovou pokrývku, na které ležela, a ve svém žalem usouzeném srdci si přála, aby v nich mohla utonout. Měla mlhavý dojem, že slyší do komnaty vstupovat a pak diskrétně odcházet paní Myersovou, Lissa si toho však stěží povšimla. Jako by její vzlykot neměl nikdy skončit, zvlášť když znovu pomyslela na to, jak krutě s ní právě Ivan zacházel; a jaký to mělo důvod: jizvu, jíž ho v zuřivosti poznamenala na zbytek života.

Potom co té noci s Dancingem vyjeli ze stájí, našli je až za svítání. Dojela až na Georgettin skok a hleděla odtud do dálky přes úžinu, když ji konečně dohnal pan Merriweather. Tiše a smutně od něj vyslechla, jak štolbové včetně Ivana pročesávají celý kraj a hledají ji. V chmurném tichu jí pak stájmistr pověděl, že na Alcesteru došlo k tragédii. Aniž by položila jedinou další otázku, jako by už jaksi věděla, co se stalo, následovala jej zpátky na panství bez jediného slova.

Byla to krutá vzpomínka. Nepustili ji do salónu, neukázali jí těla, ale za ta léta vyslechla dost klepů o celé příhodě, aby si dokázala představit poslední pozemské chvíle svých rodičů. Oba byli střeleni do hlavy. Otec seděl v křesle, pistoli pod nataženou rukou. Rebeccu našli s hlavou v manželově klíně, jako by ho posledním gestem prosila, aby měl rozum. V ruce svírala dopis, který teď Lissa uchovávala ve své šperkovnici. Byl napsán otcovou rukou a stálo v něm prostě:

Žil jsem pro tebe - umírám pro tebe.

Pohřbili je o dva dny později na alcesterovském hřbitově a na náhrobku měli vytesána tatáž slova.

Lissa už Ivana nikdy neuviděla. Ostatní štolbové jí řekli, že se odebral neznámo kam v tu chvíli, kdy se dozvěděl, že ji našli. Jeho zmizení jí zlomilo srdce, ale celý svět se jí rozpadl. Jeho odchod se stal jen jednou z mnoha ran. Nakonec jako by otupěla. A přece byla jedna věc, jíž se nedokázala zbavit - strašný pocit viny, který ji

pronásledoval, kdykoliv si vzpomněla na jezdecký bičík a tu poslední noc ve stájích.

První rok po smrti rodičů byl nejhorší. Lissa rychle přišla na to, jak nejistá byla ve skutečnosti jejich existence. Tatínek po sobě nezanechal závěť a neexistoval žádný právník, který by se postaral o majetek. Nebyli tu ani žádní příbuzní. Alcesterovský dům se jim brzy vysmekl z rukou. Netrvalo dlouho a výběrčí dluhů se slétli jako vrány nad mrtvolou. Křik výběrčích se nedal nijak umlčet a zanedlouho už zbývající Alcesterové žili ve Fialkovém Poli jenom z toho, co zbylo po zaplacení dluhů jejich rodičů.

Rozhodně to bylo o stupeň níž, než odpovídalo jejich předchozímu životnímu stylu. Lissa by však dala všechno bohatství Británie, jen kdyby mohla zachránit rodičům život, jen kdyby dokázala předejít chorobě, která později připravila sestru o zrak; jen kdyby dokázala ochránit bratra před ukrutností dětí ve škole. Nedokázala však zabránit žádné z těch tragédií, které její rodinu postihly.

A také tu byl žal a stesk po Ivanovi. Za těch pět let, co strávila ve Fialkovém Poli, na něj stěží přestávala myslet. Hltala každičký klep, který se o něm doslechla, tak jako žebrák hltá drobty. Když se doslechla, že Powerscourt byl konečně uznán za Ivanovo vlastnictví, byla z toho potají nadšená. Ivanovi se konečně dostane spravedlnosti za ten zlý život, co vedl. Slýchala o jeho dekadentním životě v Londýně, poté co převzal své dědictví, a jeho divokost ji rozesmutňovala. Jedinou nešťastnou chvilku však prožila, když se jí doneslo, že se má vrátit na Powerscourt. Věděla, že bude otvírat staré rány. A stavět na odiv, jak dokonale si vyměnili místo ve společnosti.

Když teď svírala pokrývku z janovského hedvábí, uvažovala, co si počne dál. Bylo víc než jasné, že k ní Ivan nechová žádné něžné city. Ačkoliv jí to znova a nadobro zlomilo srdce, věděla, že neexistuje způsob, jak ho přimět, aby ji miloval.

Posadila se a otupěle zvedla čepeček. Prohrábla si prsty zaknocené kadeře. Dopáleně uvažovala, co si o celé té příhodě pomyslí paní Myersová. Hospodyně určitě věděla, že něco visí ve vzduchu. Její pověst se nepochybně zhorší, ale s tím zřejmě nemůže nic udělat. Ruka se jí třásla, když si upravovala účes. S živůtkem přitisknutým rukou k tělu zamířila ke dveřím.

Musí jen vydržet, dokud se Evvie neprovdá, říkala si, kráčejíc chodbičkou. Pak se o George postará Holland a ona bude volná. Pojede do Londýna, rozhodla se. Tam o její pověsti nikdo nic neví.

Při svém vzdělání by se určitě mohla stát guvernantkou nebo společnicí nějaké dámy. Obrní se a bude se zoufale snažit na Ivana zapomenout.

Když tak putovala chodbou, aniž by si byla jistá, kudy se jde ze zámku, skončila v jedné z lodžií s vyhlídkou do Baronské síně. Bylo tu docela rušno; vztyčovalo se lešení přes celou jednu stěnu a vysoko nad tapisériemi pracoval malíř na powerscourtském erbu.

Nepříliš zdobný znak Powerscourtů tvořil černý štít „goutte de sang” překřížený mečem. Podpírali jej dva strážní okřídlení dvounozí draci modré barvy se zlatými řetězy. Heslo Powerscourtů bylo patřičně zlověstné: A mapuissance, „Z mé moci”.

Dobře znala powerscourtský erb, stejně jako každý občan Nodding Knollu. Šokoval ji pohled na to, jak se mění, ale zdaleka to nebyl takový šok, jako když si uvědomila, k čemu přesně byl malíř objednán. Přidával na erb široký šikmý pruh zprava nahoře vlevo dolů - značku levobočka. Jestliže „goutte de sang” znamená kapky krve, pak bylo na místě, že šikmý pruh byl v provedení „goutte de larmes”, kapky slz.

Při pohledu na něj pocítila Lissa Ivanovu zuřivost, jako by byla zuřivě vyjícím větrem. Chytila se zábradlí, aby udržela rovnováhu. Podle zákona už bastard nebyl, přece však nehodlal dát nikomu zapomenout na své počátky. Lid z Nodding Knollu bude na plese náramně překvapený, až přijde a uvidí nový erb Powerscourtů. Už v duchu viděla, jak se Ivan baví na jejich účet a kochá se jejich ohromeným mlčením.

„A ma puissance, Lisso.”

Uslyšela zezdola Ivanův hlas. Podívala se tam a shledala, že ji pozoruje ze síně. Vypadal pochmurněji než obvykle, zvlášť když zaznamenal její bledou tvář a zarudlé oči. A přece vypadal i triumfálně, jako by měl všechno, co kdy chtěl, takřka na dosah.

Jejich pohledy se srazily. Je to zvíře, když udělal něco takového se svým erbem, říkala si. Šokuje to všechny z Nodding Knollu, ale jen jí je souzeno stát se obětí jeho pokřivené pomstychtivosti.

Protože to byla ona, kdo se do něj zamiloval.

kapitola 19

Paní Myersová nesla podnos s karafami spletí studených chodbiček, vedoucích do markýzova předpokoje. Ples měl začít už za dvě hodiny; markýz se ale ještě neoblékl. Ani si nedal zavolat komorníka - paní Myersová nechala toho starého chlapíka dole v čeledníku, když nesla nahoru lihoviny.

Stále se tvářil melancholicky. Od toho dne, co mu Elizabeth Alcesterová přinesla snídani, bloumal po hradě. Lissa také vypadala posledních pár dní nadobro bezútěšně a laskavá hospodyně zoufale toužila, aby se jim oběma dalo nějak pomoci.

„Přinesla jsem vám brandy,” pravila s výrazem mírného nesouhlasu na tváři. „Budete se oblékat, mylorde? Mám poslat pro Sedwicka?”

„Ne, může přijít později.” Markýz sáhl po karafě a nalil si dobře na tři prsty do sklenice.

Hospodyně jej pozorovala a nesouhlas v její tváři se prohloubil. Jenže Ivan Tramore už nebyl dítě, které by se dalo vyplísnit za svou nedochvilnost a liknavost; mohla před ním jen stát a čekat, jestli nebude potřebovat ještě něco.

Nepotřeboval, a tak se obrátila k odchodu. Než ale proklouzla dvířky pro služebnictvo, uvědomila si, že na něco zapomněla. Sáhla do kapsy bílé plátěné zástěry a vyndala dopis.

„Mylorde, pan Jones poslal tohle psaní. Zapomněla jsem vám ho dát dříve. Při všech těch dnešních přípravách mi to vypadlo z hlavy.”

„To je v pořádku.” Tramore k ní přistoupil a vzal od ní dopis. Jako by už věděl, co v něm je. „Odvedla jste výtečnou práci - jako vždy. Na vás se nikdy nedá najít chybička.”

„Děkuju, mylorde.” Hospodyně se na něj podívala. Oči jí naplnil smutek, že je takový hodný člověk tolik nešťastný a sám. Uklonila se a vydala se zpět do kuchyně.

Po odchodu paní Myersové pohlédl Tramore na dopis a voskovou pečeť správcovy kanceláře. Rychle jej otevřel a přečetl obsah:

Mylorde,

příští neděli ve čtyři hodiny se bude u mě podávat čaj, jehož se zúčastní i slečny Alcesterovy. Bylo by mi velkým potěšením, kdybyste se k nám připojil. Prozatím se znamenám

Váš ponížený služebník Holland Jones

Tramoreovi podvědomě vylétla ruka ke tváři. Přejel si prstem jizvu a znovu přitom přečetl dopis. Okamžik vypadal zamyšleně, pak jako by si náhle připomněl, proč tu jizvu vůbec má, zmačkal velínový papír v pěsti a hněvivě ho hodil do ohně.

„Lisso, co když ten sníh pokazí ples?” Evvie seděla ve své nádherné modré sametové róbě u průčelního okna a čekala, až uslyší Hollandův kočár. Hodina powerscourtského plesu už nastala a ona měla oči plné úzkosti, když se obracela k sestře s prosbou o povzbuzení. „Pořád ho neslyším. Jak hluboký už je sníh?”

Lissa pohlédla na svou krásnou tmavovlasou sestru a pošimrala ji zlaceným papírovým vějířem. „Pořád asi šest palců, hlupáčku, stejně jako před minutou. Padá rychle, to přiznávám, ale tak rychle tedy určitě ne.”

„Ale já nechci, aby nám dneska večer něco zabránilo jít. Možná jeho kočár uvízl -”

Lissa její nářky rázně přerušila. „Určitě se tu už každou chvíli ukáže. Nedělej si starosti, miláčku. Holland přijede. Vezme si dneska večer sáně a kromě toho víš, že hrad není daleko.”

„Jsem to truhlík, viď? Ale.já jsem tak rozčilená! Představ si, že jdeme na ples, na opravdový ples, zrovna jako bychom zůstaly v alcesterovském domě. Ale jak vypadáme, Lisso? Jsme v těch róbách doopravdy krásné? Anebo si to jen přibarvuju ve svých představách?”

„Slibuju ti, že celý Nodding Knoll zezelená závistí.”

„Ach, myslíš?” zachichotala se Evvie.

„Určitě,” prohlásila Lissa a odšuměla si k pohovce pro pláštík.

Samozřejmě si tím nemohla být tak docela jistá, ale nehodlala dopustit, aby měla Evvie pokaženou zábavu. Kdyby měla říct pravdu - nikdy v životě neměla ze žádné události větší hrůzu. Ivanův ples jako by se před ní tyčil v podobě jakési nekonečné noční můry. A přece tu byla, nastrojena do těch nejnádhernějších ze všech šatů, a vlasy jí hříšně jiskřily krystalky z ozdobné síťky, všechno připraveno na soirée století.

Teď už ty růžové saténové šaty hodlala prodat. Jak byla na Ivana rozzuřená, chtěla se vydat do Cullenbury hned při první příležitosti. Měla v plánu přistoupit k němu v Baronské síni a hodit mu mince pod nohy. „Z mé moci”, no tohle. Ona mu ukáže, že se přece jen nepodvolí.

Přečkala posledních pár dní jen proto, že se mohla upnout k téhle vyhlídce. Jaksi však na ni nikdy nedošlo. Paní Myersová šílela obavami, aby se na plese nic nezhatilo, a Lissa neměla to srdce říct jí, že odchází. Kromě toho byla hospodyně tak velkorysá, když neřekla nikomu ani slovo o tom, jak ji našla plakat v Ivanově komnatě, že se jí Lissa cítila zavázaná. Paní Myersová jí mohla bolestně poškodit pověst, a přece na ni tato mateřská žena jen pohlížela ještě laskavěji a srdečněji. A tak místo toho, aby okamžitě odešla z místa na Powerscourtu a odjela do Cullenbury, strávila Lissa celou dobu sestavováním seznamů pro domácí personál, aranžováním čínských chryzantém do těžkých barokních váz a běháním za kuchařem, aby se přesvědčila, že je informován o datu dodávek všeho potřebného pro kuchyni.

Teď ale, když byl bál za dveřmi, řekla konečně paní Myersové o svých plánech na odchod. Po té zprávě vypadala hospodyně nešťastně, jako by si sama něco vyčítala, Lissa ji však impulsívně objala a ujistila, že všechno dobře dopadne.

Stále byla odhodlaná róbu prodat, ale dala na svůj instinkt a rozhodla se pár dní počkat. Když ji teď měla na sobě, děsila se, že ji ušpiní a sníží její hodnotu. Růžový satén by byl v daleko větším bezpečí, kdyby ležel v jejím pokojíčku poskládaný ve velké zlaté krabici, než když bude kroužit v rytmu valčíku na Powerscourtu. Jaksi však nedokázala unést myšlenku, že by si měla obléct ty břidlicové taftové šaty, které si vzala do hradu posledně. A chtěla, aby ji Ivan v té toaletě viděl. To byla pravděpodobně jediná příčina, proč tu noc přečká. Jen ať užasle zírá a ona pak odtančí v náručí jiného muže. Aťsi má heslo a ma puissance, to ale ještě neznamená, že ji přiměje odhodit svou pýchu.

„Slyším sáně! A rolničky! Už je tady! Ach Lisso, jedeme na ples!” Evvie vstala ze svého místa a přecházela po místnosti jako nervózní vrabčák. Lissa se mohla jen zasmát, možná trošku smutně, protože ona sama nijak nedočkavá nebyla.

„Pojď sem, hlupáčku. Vem si pláštík. Chceš na smrt nastydnout?” Podala Evvii šedou vlněnou pláštěnku a oblékla si svou, přičemž neustále uvažovala o tom, jaká je to ostuda, že si obě musí přes své velkolepé róby navléct takovou všednost.

„Lisso, máš matčiny perly?” Evvie se bez varování natáhla a pokusila dotknout jejího hrdla.

Lissa se napjala. Už dlouho Evvii lhala o maminčiných perlách. Prodala ten náhrdelník už před léty a z jeho výnosu žily skoro rok.

Právě když měla Lissa pocit, že bude muset zastavit i maminčiny smaragdové náušnice, objevil se první dopis tety Sophie jako dar od Boha. Pocítila závan viny kvůli těm krásným perlám, ale rychle ustoupila mimo sestřin dosah. „Mám je na sobě, miláčku. A teď nenechme Hollanda čekat.” Vzala Evvii pod paží a rázně vykročila k domovním dveřím.

Powerscourtský ples byl skutečně závratná událost. Když s Evvii a Hollandem dorazily, teple zabaleny v Hollandových červených sáních, byla už většina ostatních hostů na místě. V davu, který se shromáždil v síni, zavládl mírný šum, protože si všichni tuze dobře povšimli nového šikmého pruhu, který se rýsoval na powerscourtském erbu nad nimi. Tu a tam někdo dokonce vyslal užaslý pohled vzhůru, ale to bylo vzácné. Většina přítomných jako by chtěla zapomenout, že tam je, jako by to bylo něco příliš strašného, než aby se na to člověk díval. Kromě toho v Nodding Knollu nebylo nazbyt duší toužících přilákat na sebe hněv těch, kdo jim byli nadřazeni, a tudíž se většina hostů soustředila jen na svou píci a společnost. Což nebyl nijak těžký úkol, když síň vypadala tak velkolepě. Vysoko nad lodžiemi visely girlandy borového chvojí s velkými červenými sametovými mašlemi a každý kout byl zaplněn stovkami šarlatových amarylek. Nejpohanštější zvláštnost se však nalézala v průčelí síně.

Stovka hostů obklopovala německý vánoční stromek. Zářil svíčičkami, které byly přidrátovány k jeho větvím. Byly na něm zavěšeny panenky a vojáčci, šachové figurky a půlky vaječných skořápek, pozlacených a naplněných cukrátky. Na každé větvi seděli jak na bidýlku sklenění ptáčci a celý stromek vesele krášlily girlandy jasně červených bobulí cesmíny. Opodál stál lokaj s houbou uvázanou na holi pro případ, že by některé panence chytly spodničky. Díkybohu však až dosud k žádné takové nehodě nedošlo. Ozdobený jehličnan byl dost populární, zvlášť u dětí, které se už nemohly dočkat konce večera, aby si mohly vzít domů ozdoby z jeho větví.

Lissa věděla, že vánoční stromky přicházejí tuze do módy. Před několika lety viděla dokonce v Illustrated London News obrázek, jak královna Viktorie sedí u svého rodinného stromku. Přece však když naposled o nějakém v blízkosti Nodding Knollu slyšela, pak to bylo v Cullenbury a jeho majitel požadoval za pohled na nazdobený stromek celý šilink. Dozvěděla se od Arabelly, že to bylo náramně pozoruhodné, jaksi však věděla, že se to nikdy nemohlo rovnat tomu, co měla před sebou.

Náhle zatoužila, aby mohl přijet George z Etonu domů na tyhle svátky dříve, aby to taky viděl. Po bratříčkovi se jí strašně stýskalo a jeho dopisy, jakkoliv časté, jí nedokázaly vynahradit jeho nepřítomnost. Stálo to ale za to, bez ohledu na její nesnáze, moci poskytnout Georgeovi jasnější budoucnost. Doufala jen, že se jich bude štěstěna držet. Mimoděk sklouzla pohledem k Hollandovi a Evvii.

Jakýsi vznešený obstarožní lokaj jim odebral pláštěnky a Lissa si hned začala připadat nepatřičně. Bez kápě jako by její křišťálem poseté vlasy přitahovaly přemíru pozornosti, zvlášť ze strany mužských hostů. I její a Evviina róba si našly své obdivovatele, protože patřily k nejpozoruhodnějším - což nebylo nijak snadné vítězství vzhledem k tomu, že tu bylo i nemálo hostů z Londýna. Lissa cítila, jak se na ni odevšad upírají pohledy. A přece nikde neviděla Ivana.

Rozhlížela se davem krinolín a žaketů, nikde však nezahlédla postavu tak vysokou, jako byla Ivanova. Ani tu nebyl žádný pán tak hezký. Z jakési podivné příčiny ji náhle naplnilo zklamání.

„Jsem přesvědčený, že jsem tu s dvěma nejkrásnějšími dámami.” Holland se na obě usmál.

„Já jen cítím, že na tomhle plese musí být aspoň tisíc lidí. Á, hudebníci! Slyším je ladit!” Evvie se vzrušeně přimkla k Hollandově paži.

„Co kdybyste zavedl Evvii k vánočnímu stromku a popsal jí ho, Hollande?” navrhla Lissa.

Holland na ni vrhl ustaraný pohled.

Zasmála se. „Ach, nemůžete chtít, abych se za vámi všude tahala jako ocásek. Myslím, že tančit valčík ve třech by pro nás bylo strašně nesnadné.” Ukázala k sametové lavici, přistrčené k jedné stěně. „Počkám tady, než se vrátíte.”

„Ale -, „ začal Holland.

„Nikdo mě nebude kompromitovat, to vás ujišťuju, milý Hollande.” Vrhla na něj zářivý úsměv a rychle odplula směrem k lavici.

Dalo jí velikou práci, aby si nepomačkala objemné sukně. Když se pak konečně usadila, připadala si náhle jako ztracená. V síni byl veliký nával lidí a hudba orchestru jako by jich přitahovala ještě víc, ale pro ni tu zřejmě nebyl nikdo. Ples dopadal právě tak tísnivě, jak očekávala, anebo ještě víc, protože právě když vzhlédla, zachytila pohled Alberta Rooneyho. Tančil s Arabellou, ačkoliv žádný z nich

zřejmě nebyl nijak upoután tím, co dělá. Oba jako by byli duchem někde jinde.

„Přijala by dáma sklenku punče?”

Lissa užasle vzhlédla a spatřila po své levici stát nějakého muže. Vypadal trošku mladě, ale měl úchvatné listově zelené oči a dokonalý římský nos. Takovému mladíkovi bylo těžko něco odmítnout.

„To jste hodný,” řekla konečně, přijímajíc sklenku.

„Dovolte, abych se představil -, „ začal mladík, ale nemohl větu dokončit, protože za ním se ozval jiný hlas.

„Slečno Alcesterová, je mi rozhodně potěšením nalézt vás zde!” Albert se mezi ně náhle vmísil se svou sklenicí punče. Choval se, jako by mezi nimi nikdy k ničemu nedošlo, ačkoliv při bližším pohledu na něm vypozorovala jakousi tvrdost v očích, která tam dříve nebyla.

„Alberte,” na víc se nezmohla, než se neočekávaně vynořil další „beau”. Byl to Harry McBain, nastrojený ve své nejčistší košili a ve fraku. I on držel sklenku punče a ona se náhle musela smát absurdnosti své situace. A to si myslela, že ten ples bude nuda!

Právě odmítla Albertovo vyzvání k tanci, když vzhlédla k jedné z lodžií s vyhlídkou do síně. Stál tam Ivan, nádherně oděn v černém žaketu a kalhotách, zářivě bílé naškrobené košili doplněné černou saténovou vázankou a hříšně drahou černou saténovou vestou. Mračil se na ni dolů, jako by ji varoval, ať se nepokouší dobře bavit na jeho plese. Vyvedla ji z míry soustředěnost jeho pohledu, pak jí líce zažhnuly hněvem. Nemá právo takhle se na ni dívat - jako by mu jaksi náležela, jako by byla jeho nevolnicí.

Náhle jí představa tance připadla neodolatelně vábná. Odtančí v náručí jiného muže - pevně doufala, že to Ivana znovu rozzuří k nepříčetnosti. Vstala a k Albertovu překvapení přijala jeho rámě.

Albert byl dobře vyškolený tanečník a snadno vedl Lissu po parketě. Každým krokem se zlepšovala a za chvíli už ji to skoro bavilo. Rozhlédla se po místnosti, aby si mohla být jistá, že ji Ivan vidí, ten už ale v lodžii nebyl a v davu jej nemohla najít.

Tanec brzy skončil a Albert ji zavedl zpátky k lavici. Holland a Evvie už tam byli, ačkoliv Holland vypadal trochu ohromeně, že tančila valčík právě s Albertem. Lissa si z toho však nic nedělala, protože o další tanec ji promptně požádal Harry.

Vedl ji v hrubém venkovském valčíku, který měl spíš blízko k polce. Nebyl to tanec, vzbuzující v milencích žárlivost jako Albertův,

ale nedokázala se ubránit lichotivému pocitu z výrazu naprostého uchvácení, jenž měl Harry na tváři. Když tanec skončil, shledala, že se doopravdy zase směje, a ještě v ní zesílilo odhodlání dobře se bavit a zapomenout na bolest, kterou jí Ivan způsobil.

Připadalo jí, že tančí valčík celé hodiny. Z bezejmenného mladíka se vyklubal rytíř, sir Gilbert, a také skvělý tanečník. Kdyby byla doopravdy debutantka, určitě by chtěla, aby jí popsal celý taneční pořádek.

Znovu tančila s Albertem, ačkoliv jí připadalo, že je při každé skladbě zachmuřenější. Když orchestr ohlásil poslední tanec před večeří, vzal ji Albert náhle pod paží a odváděl na parket úplně bez vyzvání. Divže nezavolala Hollanda, ten se ale tolik těšil valčíkem s Evvií, že je nemohla vyrušit. Kromě toho si s Albertem určitě poradí sama.

Jenže pak se náhle ve víru tance ocitla v jednom z arkýřů síně. Ostatní hosté do výklenku neviděli, protože byl za velikým vápencovým schodištěm a za těžkými sametovými drapériemi. Albert ji okamžitě pustil z náručí a zatáhl závěsy. Náhle se ocitla ve tmě; jediné světlo sem pronikalo škvírou v sametu. Konsternovaně zamířila k drapériím, aby je rozhrnula a odešla, ale Albert jí zahradil cestu vlastním tělem. Nemohla odtud odejít, a tak přistoupila k obrovskému obloukovému oknu. Už pociťovala chlad. Průvan, který jí vanul od netěsnících tabulek do zad, jí také nijak nezahrál.

„Co to děláte, Alberte? Pokoušíte se vyvolat scénu?”

Přistoupil k ní s podivným leskem v očích. „Nikdy v životě mě nikdo tak neponížil. Nikdy.” Popadl ji za ramena a přitáhl k sobě. Překvapeně k němu vzhlédla. Nevěděla, že se Albert dovede chovat tak násilnicky.

„Tramore není gentleman,” pokračoval. „Nepoctil bych ho ani návštěvou tohohle procovského plesu, kdyby to pro mě nebyla příležitost znovu se s vámi sejít.”

Držel jí za ramena tak pevně, až si byla jistá, že jí nadělá modřiny. Trochu váhavě se mu pokusila odpovědět. „Je to neuvěřitelně kruté, co vám udělal, Alberte. Ale musíte to pustit z hlavy. Nikdo o tom neví. A já slibuju, že se to nikdo ani nedozví.”

„Zničil mi příležitost vzít si vás!”

Sklopila oči. „Příležitost můžete dostat znovu.” Nemohla uvěřit vlastním slovům, vždyť ho nemilovala. Jaksi se však stále upínala k přesvědčení, že sňatek by vyřešil její problémy. Když k ní chová

Albert tak silné city, mohlo by z toho snad být dobré manželství. A Albert by ji zbavil dluhů vůči Ivanovi.

Albert se od ní bezútěšně odvrátil. „Ne, ne. Kompromitoval vás. Já to viděl. Matka by nikdy nesouhlasila.”

V hrudi jí začal doutnat hněv. Poslední střípky úcty k tomuto muži ji opustily. Obrátila se k odchodu, ale uchopil ji kolem pasu a zadržel ji.

„Nedotýkejte se mě,” zasyčela. Vymanila se z jeho prstů a znovu zamířila k závěsům.

„Lisso, stůjte. Musím vás mít. A když se nemůžeme vzít, chci vás aspoň zabezpečit, třeba v Londýně. Daleko od matky.”

Zuřivost v ní explodovala. Obrátila se a vyhrkla na něj: „Já nejsem taková ženská, vy - vy bábovko! A nikdy nebudu! Tak dejte ruce pryč, než začnu ječet a přivolám vaši matku, aby si vás odvedla domů!”

„Lisso, má krásko, to mluví on, ne vy! Copak to nechápete? Tramore vás dostal do svých spárů a já vás přišel osvobodit!” Bez varování si ji přitáhl k sobě a jeho tenké, vlhké rty hledaly její. Přemohl ji odpor, ale také chuť dát se do smíchu. Polibek tohohle muže byl nemožně nejapný; jeho nabídka žalostně absurdní.

Albert byl ubohý exemplář mužství, to byla pravda, ale pořád ještě byl silnější než ona. Několikrát se namáhavě pokusila dostat z jeho objetí, ale držel ji v hubených pažích dost pevně. Znovu se svými rty zmocnil jejích a tentokrát se otřásla vztekem. Našla rukou jeho tvář a zaťala mu nehty do líce, ale nadarmo. Zřejmě byl odhodlán se jí zmocnit bez ohledu na její názor. Jakkoliv byl arkýř odloučený, byla zvědavá, jak daleko se opováží zajít.

Do očí jí zasvítilo světlo a uslyšela, jak se drapérie rozhrnuje a pak zase zavírá. Za sebou ve tmě uslyšela Ivanův hlas. Divže nevzlykla úlevou.

„Vy chcete zemřít, Rooney?”

Albert prudce zvedl hlavu a překvapeně ji pustil. Lissa upadla na nedalekou lavici, ztěžka oddychujíc po té potyčce.

Albert koktal, ale trval na svém. „My - my chceme být spolu, Tramore. A - a vy nemáte moc nás zadržet, ať jste lstivý jak chcete.”

„Aha.” Ivan vypadal, jako by se chtěl rozchechtat, ale náhle jeho pěst vyrazila kupředu a dopadla přímo na Albertovu bradu. Albert se v bezvědomí sesul na lavici hned vedle Lissy.

Zděšeně na toho chudáka shlédla. „Ivane, tys ho zabil.”

Ivan ji popadl za ruku a zvedl na nohy. V šeru arkýře musela napínat zrak, aby mu viděla do tváře.

„Rooneymu nic není,” odpověděl. „Ačkoliv teď, když jsi to tak nadhodila, bych ho mohl nejspíš úplně dorazit, kdybych zavolal lokaje a dal ho vyhodit do vodního příkopu.”

„Takové zlé věci ať tě ani nenapadnou,” nařídila mu tlumeným hlasem.

„Napadají mě daleko horší věci, Lisso.”

Ve stísněném výklenku si byli tak blízko, že se k němu tiskla saténovými sukněmi. Už jen zvuk jeho hlasu byl pro ni bolestnou připomínkou jejich předchozího střetnutí v jeho pokojích. Zničehonic od něj chtěla pryč.

„Ivane, musím se vrátit. Někoho napadne -”

„Nejdřív mi řekni, takhle mi oplácíš?” Náhle se rozhněval. „Oblékneš si ty hezké šaty a padneš do náručí prvnímu mužskému, co tě chce políbit?”

„Rooney mě sem přitáhl násilím. Nechtěla jsem, aby mě líbal - „ Náhle se zamračila. „A oplácím ti co?” Dneska večer ji přiváděl k obzvláštní zuřivosti.

Ucítila, jak se dotkl prsty jedné růžové saténové mašle na jejím rameni. Žaludek se jí sevřel. Náhle si připadala jako na dostizích, ne jako na usedlém plese ve společnosti hostitele.

„Hodně mi toho dlužíš, Lisso. Víc než víš,” řekl záhadně. Hlas mu ochraptěl. „Řekl jsem ti, jak skvěle dnes večer vypadáš, alainn. Bože můj, ani ta róba se ti nevyrovná.”

Ztuhla. Při jméně alainn se jí srdce znovu sevřelo. Pracně se ovládla. „Musím jít,” řekla.

„Tak odejděme z tohohle zatraceného bálu oba.”

„Myslím, že by se to zrovna moc nepatřilo.” Odtáhla sukně, aby mohla projít. Předtím ji ale chytil za rameno.

„Proč jsi ke mně tak chladná, lásko? Proč z těch studených rtíčků dostane Rooney víc vášně, než dokážu já? A proč pořád slyším řeči, že si do puntíku zasloužíš tu lačnou přezdívečku, Lisso, když to vůbec nikde nepozoruju?”

„To jsou jen lži a pomluvy, říkám ti - všechny - „ zašeptala trpce.

„Škoda. Aspoň pro mě škoda.”

„Ale pro Alberta ne? Anebo co ten rozkošný mladík se zelenýma očima?” Přimhouřila oči. „Je to rytíř, víš.”

Brutálně jí sevřel paži. „Jako by se se mnou mohl pouhý rytíř rovnat.”

„Ano, ale podívej, jeho začátky nebyly tak ubohé jako tvoje.”

Věděla, že ho tím raní, jaksi se však ta slova vydrala z jejích úst sama od sebe, vyřklo je zlomené srdce. Všechno, v co kdysi doufala, mu leželo u nohou, a ačkoliv si to možná zasloužila, on drtil pod nohama její sny se zbytečnou rozkoší.

„Víš, že v dávných dobách, má lásko, mohl nechat hradní pán služku za takové poznámky umrskat k smrti?” Odstrčil ji a ona věděla, že kdyby tu bylo lepší světlo, spatřila by, jak se jeho hezká tvář stáhla hněvem.

„A podle tebe to nepochybně není dostatečný trest.”

„Není to správný trest. Zvlášť pro tebe ne, to tedy ne.”

Utýraně se zasmála. „Tak díky nebesům za moderní dobu.” Dotkla se drapérie a diskrétně ji rozhrnula. Utrousila k němu poslední poznámku: „Když mě teď omluvíš, musím se vrátit ke svým ctitelům.”

Cítila na sobě jeho oči, dokud se závěs znovu neuzavřel. Doufala, že na světle neuviděl, jak je otřesena jejich střetnutím, když ale odcházela, začal přicházet Albert k sobě a rozzuřený Ivan obrátil svou pozornost k němu. Omámený muž měl tu smůlu, že pronesl její jméno, a to rozvzteklilo Ivana nanovo. Se znechuceným výrazem ve tváři vzal Ivan cesmínový věnec, který visel na okně, a narazil ho Albertovi přes hubená ramena. Pak odešel z arkýře i on.

kapitola 20

Lissa už si přála jediné, aby večer skončil, ale ležel před ní ještě nekonečně dlouhý. Večeře byla velkolepá událost a žádná delikatesa nebyla tak drahá, aby se nepodávala, ke značné potěše městského lidu. Lissa však ztratila chuť k jídlu a ani důvtip sira Gilberta jí nedokázal apetyt vrátit.

Seděli u Ivanova dlouhého stolu uprostřed stovky cizích lidí. Evvie a Holland byli nedaleko, i Bishopovi, ale potom už jako by každý, koho chtěl markýz poctít pozváním, pocházel odněkud jinud než z Nodding Knollu. Po Ivanově pravici seděla neznámá černovlasá

žena a zřejmě spolu s Ivanem skvěle vycházeli. Kráska jako by markýze tuze dobře znala, a ačkoliv její manžel seděl pár křesel od ní, jednou se dokonce opovážila popleskat markýze po nezraněné tváři. Při pohledu na ni dokázala Lissa stěží do sebe vpravit víno. Žaludek měla stažený, a když se podával poslední přípitek, chtělo se jí padnout na kolena a vzdát díky za to, že už je konečně po jídle.

Ivan vstal a pomohl krásce vstát, stejně tak sir Gilbert Lisse. Přitom zaslechla úryvky hostitelova rozhovoru.

„Antonie, těší mě, že jste stejně tvrdohlavá jako vždycky,” zaslechla Ivana říkat dobromyslně.

„Naopak, mylorde, jsem stejně poddajná jako odjakživa -poddajná jako nezkušená venkovská děvečka.” Žena se usmála do vějíře a stočila čarovné smaragdové oči k postaršímu muži po svém boku. „Viď, Kovele?” zeptala se a muž se obratem rozesmál.

„Vidíte?” vmísil se Ivan. „I když vám říkám, že jste tvrdohlavá, musíte mi protiřečit.” Obrátil se k pánovi, který byl očividně Antoniiným manželem. „Jak ji dokážete snášet?” zeptal se žertem. „Řeknete jí, že ráno vyjde slunce, ona že zapadá. Vy jí sdělíte, že jsou stromy zelené, podle ní jsou žluté!”

Kovel se smíchem plácl Ivana po zádech. „Pravda! Pravda! Řeknu vám, Ivane, kdyby nebyla tak závratně bohatá, už bych ji dávno vyhodil!” Pán si otíral oči a snažil se přestat chechtat. Když se trošku uklidnil, dodal: „Víte, co potřebuju, Tramore! Já potřebuju ten váš úžasný černý pohled, abych ji udržel v mezích. Potřebuju ty černé

oči!”

Antonie se spořádaně do manžela zavěsila. „Modré, miláčku. Ivan má modré oči!”

Při tom opačném prohlášení Kovel znovu vybuchl smíchy. Antonie se na Ivana usmála a Lissa zjistila, že se jí chce padnout zpátky na židli, jak ji to všechno ohromilo. Nebylo mnoho těch, kdo se dostali k Ivanovi tak blízko, aby dokázali rozlišit, že pravá barva jeho očí je modrá a ne černá. A teď tahle žena, ta rafinovaná, úchvatná kráska, to ví taky. Lissa, jako zasažená bleskem, se na ni nedokázala než dívat s ruměncem žárlivosti na tvářích. A přece, jako by Antonie Kovelová vycítila Lissinu tíseň, obrátila se a pohlédla mladší ženě do oči. Celá Antoniina bytost jako by vyzařovala přívětivost a vstřícnost. A pak, v okamžiku, kdy se její manžel a Ivan nedívali, udělala něco nanejvýš neobvyklého. Antonie mrkla.

Ohromující okamžik ve zlomku vteřiny pominul a Lissa se rychle ocitla v návalu při odchodu z jídelní síně. Ivan a Kovelovi zmizeli a zbylo jen na ní, aby uhádla význam toho nezvyklého gesta.

Po zbytek večera se Lissa snažila Ivanovi vyhýbat, vypadalo to však, jako by byl všude, kam jen pohlédla, a zřejmě se skvěle bavil. Po večeři se hosté vrátili do síně a orchestr spustil další valčíky. Když znovu vyhledala Ivana pohledem v davu, nalezla jej opět obklopeného rojem dam. Ženy se k němu hrnuly jako včely k nektaru, a později, kdykoli náhodou pohlédla mezi tančící, nalezla Ivanovu vysokou postavu, pokaždé s jinou kráskou v náručí. Právě doprovodil zpět k židli Arabellu Parksovou a vyzval krásnou Antonii Kovelovou k třetímu tanci. To už Lissa nemohla snést. Nějak, někudy se odtud musí dostat.

Bezprostřední řešení bylo stáhnout se do dámské odpočívárny a stěžovat si na bolest hlavy. Právě ji hledala, když narazila na Bishopovy, kteří si na chodbě oblékali pláště.

„Lisso, miláčku! Vypadáte velkolepě, pročpak ta bledá tvářička?” Paní Bishopová se na ni podívala ustaraně.

„Nepochybně to přehnala s valčíkem!” vmísil se přívětivě pan Bishop. „Matyldo, však víš, jak musí být takové krásné stvoření jako tady naše Lissa unavené jen z toho, jak odmítá žádosti o taneček.” Hrdě a otcovsky na Lissu pohlédl a ta ho v tu chvíli milovala jako dosud nikdy.

Unaveně se zasmála a řekla: „Bohužel vás zklamu, ale abych řekla pravdu, není mi dobře. Právě jsem si šla do dámského pokoje odpočinout -”

„Miláčku, copak je? Bolest hlavy? No ne, a takový slavný večer!” Paní Bishopová nad ní postávala jako kvočna. „Tak to byste měla jet domů s námi. Odjíždíme brzy kvůlivá tomu sněhu, víte. Moc ráda bych vám udělala kapku čaje. A máme tam spoustu místa. Spoustu místa.”

„Nemůžu vás obtěžovat,” odpověděla Lissa nepříliš přesvědčivě. Představa, že by strávila večer u krbu s milými Bishopovými, jí připadala jako balzám na to, co ji bolelo. Mohla by uniknout z tohohle plesu a nemyslet po zbytek noci na Ivana, pokud to je vůbec možné.

„Dojdeme vám pro plášť a můžeme jít.” Paní Bishopová se zavěsila do Lissy. „Hermann vás hned ráno zaveze domů.” „Ale počkejte! Já zapomněla na Evvii -”

„Evelyn je tady taky?” Paní Bishopová se zarazila. „Ale my ji neviděli. To je krása, že vás mohla doprovodit. Ale kdepak jenom

je?”

Lissa okamžik uvažovala. Věděla, že Evvie je s Hollandem někde v síni. Bylo pro ni absolutně skandální i jen pomyšlení, že by nechala Evvii na hradě bez gardedámy. Toužila však z Powerscourtu zmizet. Už jen představa pomyšlení, že by tu setrvala ještě chvilku, jí doslova bušila v hlavě. A Evvie je přece v dobré společnosti. Nemohla by ji svěřit do péče vhodnější osoby, než je Holland.

„Hrozně nerada bych kazila Evvii zábavu a kromě toho vím, že je v dobrých rukou. Dostane se v bezpečí zpátky do Fialkového Pole, tím jsem si jistá,” uvažovala Lissa. „Ale napíšu jí vzkaz, dovolíte?”

„Samozřejmě, miláčku.” Paní Bishopová ji poplácala po ruce. Pan Bishop šel sehnat lokaje.

Lissa načrtla v rychlosti vzkaz s vysvětlením, že bude na noc u Bishopů a že si nikdo nemá dělat starosti. Dodala, že se spolu ráno uvidí, dopis podepsala a předala lokajovi; pak si jej vzala stranou a požádala, aby ho diskrétně předal panu Jonesovi.

Když splnila tento úkol, podkasala si sukně a spěchala si chodbou pro pláštěnku. Bishopovi mezitím zamířili ke dveřím, aby si dali předjet s kočárem. Lisse netrvalo ani pět minut a už s pláštěm v ruce znovu pospíchala chodbou. Napravo i nalevo byly salónky plné hostů, ona je však míjela, hluchá k jejich veselí, soustředěna na jediné -odjezd. Už se tak nemohla dočkat, až bude pryč, že stěží postřehla ruku, která se k ní natáhla z jedněch dveří. Než se vzpamatovala, popadla ji a vtáhla do Ivanova biliárového pokoje.

„Kam se to opovažuješ utíkat?” zeptal se jí Ivan hlasem plným dotčenosti.

„Odcházím. Evvie je v dobré společnosti. Pro dnešní večer mě jako gardedámu nepotřebuje,” doslova na něj zasyčela.

„Nejspíš je s Hollandem. Nepochybně si myslíš, že není takový chlap jako já? Vrať se ke své sestře, Lisso. Neuváděj Hollanda v pokušení.”

Tváře se jí rozpálily potlačovaným hněvem. „Zrovna ty se opovažuješ snižovat jeho charakter? Klesáte čím dál níž, mylorde.” „Jenom konstatuju fakt. Evvie je hotová kráska.” „Ach, ale jistě ne tak krásná jako Antonie Kovelová?”

Okamžik poté, co ta slova vyhrkla, by se nejraději zpohlavkovala. Nechtěla to ze sebe takhle vysypat, jaksi ji však zase dostal do slepé uličky.

V Ivanovi náhle procitl zájem. Zamyšleně přimhouřil oči. „Tak ty sis všimla lady Antonie.” Ironicky se zasmál. „Ale to se nedivím. Jste si v tolika ohledech podobné! Pojď, představím tě.” Chtěl ji vzít pod paží, ale odtáhla se od něj.

„Nemůžu se seznámit s lady Antonií, protože v průjezdu na mě čekají Bishopovi.” Udělala pohyb směrem ke dveřím. Byl jí v patách.

Jakmile vyšli do chodby, zavolal Ivan nejbližšího lokaje. Ignorovala ho, ale udělala sotva pár kroků, když uslyšela Ivana říkat: „Pověz Bishopovým, že slečna Alcesterová s nimi nepojede, protože se rozhodla vyhovět konvencím a dělat doprovod své sestře. To je všecko.”

Prudce se otočila a zamračila se na něj. Lokaj okamžitě odkráčel a ona vteřinu nebo dvě uvažovala, zda by to stihla do průjezdu dřív

než ten mladík nebo ne. Jenže v krinolíně a saténových střevíčkách by to nedokázala. Posbírala tedy své sukně a pláštěnku a pomstychtivě zamířila zpátky do síně. Když Ivan chce, aby dělala Evvii gardedámu, tak bude, a nebude si všímat nikoho a ničeho jiného.

„Dal bych si valčík, Lisso.”

„Bude -”

Než stihla doříct svou kletbu, vzal od ní pláštěnku a hodil ji na lavici v jednom z výklenků síně. Pak ji vzal kolem pasu a v okamžení už tančili mezi ostatními hosty.

Lissa se pohybovala strnule a hněvivě, ale neodvažovala se vymanit z Ivanova objetí. Přece jen byl hostitel, a odmítnout ho před jeho hosty by bylo vrcholně nepatřičné. Toho neměla pro svou pověst zapotřebí.

„Jsi arogantní, sobecký, prostopášný, zpustlý… zhýralec!”

„Zkus to s parchantem, zlato. Tohle slovo vždycky zabere.” Ivan s ní klouzal po naleštěné kamenné podlaze.

„Jen proto, že si dáváš tak záležet, abys jím byl,” zasyčela.

Ivan se rozhlédl po svých hostech - promyšlené směsi londýnské smetánky a noddingknollského měšťanstva. Tvářil se skoro opovržlivě, když odpověděl: „Věř mi, že to vůbec nedá práci.”

Pevněji jí stiskl rukou pas a proplul s ní podél dlouhé řady oken, která vedla na zasněžený balkón. Oba umlkli. Hudba byla něžná a snivá, a přestože jí líce dosud žhnuly hněvem, nervy jí ukonejšil

krásný valčík. V Ivanově majetnickém vedení byly její pohyby stále lehčí a zanedlouho kroužili v nádherném unisonu, jako princ s princeznou z pohádky.

Když klouzali davem, odvážila se Lissa na Ivana pohlédnout. Zarazil ji výraz soustředění v jeho tváři. Pozoroval ji, jako by byla nezemská a krásná jako anděl spadlý z oblak. Čas se zastavil, když se střetli očima, jež tuze jasně vyjadřovaly všechny jejich nevyřčené myšlenky. Bylo to k nesnesení důvěrné a jí se chtělo odvrátit pohled. Ivan jito však nedovolil. Držel ji pevně a blízko, a kdyby byli o samotě a ne v přeplněném plesovém sále, určitě by ji políbil. A tentokrát, ať už kvůli hudbě nebo prostě tomu temnému, toužebnému třpytu, který měl v očích, by mu to možná dovolila.

„Ty mě miluješ, viď, Lisso?”

Při té otázce, jíž se od něj obávala nejvíc, klopýtla. Ačkoliv ji zachytil, nemohla pokračovat. Beze slova varování se mu vyprostila z náručí a rozběhla se k vedlejšímu výklenku. Potom, protože srdcem nedokázala zklidnit vzbouřené city, hodila na sebe pláštěnku, prudce otevřela francouzské okno a vykročila na zasněžený balkón.

Po celé délce byly některé dveře do síně pootevřené kvůli větrání. Hudba umlkla, slyšela však cinkání sklenic s punčem a veselý hovor. Sníh jí určitě potřísní dolní lem róby, ale najednou jí to bylo jedno. Srdce jí válčilo s rozumem a nevěděla, ke komu se přidat. Ivanova otázka ji úplně vyvedla z míry. Stála na prahu katastrofy a skoro se do ní zřítila. Jestli od něj neuteče jednou provždy, bude úplně ztracena a zešílí žalem jako její otec.

„Lisso.” Vtělení pomsty stálo hned za ní, jeho černý oděv ostře kontrastoval se sněhem. Byl tak blízko, že viděla velké krajkové vločky, které se mu zachytily na vlasech a ramenou. Ucouvla k ozdobné kamenné balustrádě.

„Ne, Ivane. Vrať se ke svým hostům,” zašeptala.

„Čeho se bojíš?”

„Není mi dobře. Potřebuju odjet domů. Měls mě nechat odjet s Bishopovými.” Přiložila si ruku ke spánku a odvrátila pohled. „Tak tě odvedu nahoru -”

„Ne!” Odstrčila mu ruku, kterou jí položil na loket. „Ivane, nech mě být. Prosím tě -”

V tu chvil zazvonil balkónem trylek ženského smíchu. Lissa vzhlédla a uviděla Arabellu a několik dalších děvčat, která si pamatovala z dětství; shlukly se v síni hned za jedněmi pootevřenými dveřmi.

„Letitie, ty jsi ale husa! Že prý tě markýzova jizva děsí, ale celý večer trucuješ, protože tě nevyzval k tanci,” říkala právě Arabella.

„Letitie jen žárlí,” škádlila ji další dívka, kterou viděla Lissa tančit s Ivanem teprve před půl hodinou.

„No to tedy určitě ne! Kromě toho na něj má políčeno Arabella, já ne!” Letitie se nervózně ovívala vějířem. Arabella nasadila potěšený výraz, ale nechala odpovědět druhou dívku.

„No, jedno vím - má matka říká, že ho nikdo nedostane, dokud je v Nodding Knollu Lissa Alcesterová -”

„Pchá!” přerušila ji Letitie. „Tvá matka se plete! Ani muž s markýzovou špatnou pověstí by si nevzal Lačnou Lissu Alcesterovou! To přece každý ví!” Všechny znovu vybuchly smíchem, jako by Letitie pronesla nejlepší vtip večera. Lissa se dívala na Arabellu; ačkoliv jí zřejmě nepřipadala poznámka nijak zvlášť zábavná, nezastala se jí ani ona. Jen se dívala na své kamarádky s klidným výrazem ve tváři, jako by byla hluchá k jejich krutým slovům.

Lissa se pohnula směrem od okna. Bolest jako by ji dusila. Nedokázala se na Ivana ani podívat. Chtěl jí ublížit. Teď pro to nemusí hnout ani prstem.

Ucítila na rameni jeho ruku. Tiše řekl: „Lisso, ty už mezi ně nepatříš. Tak se nedej soudit jejich morálkou.”

Slzy jí každou chvíli hrozily vyhrknout z očí. Jeho poznámka všechno jen zhoršila. Jako by jí chtěl vmést do tváře její chudobu. Zamračila se na něj a prohlásila sarkasticky: „Nemůžete se víc mýlit, mylorde. Já jsem jedna z nich. Narodila jsem se na stejné úrovni jako ony a má morální měřítka zůstávají stejně vysoká.”

„Alainn, ty mi nerozumíš.”

První slza jí skanula na tvář. Už je ztracená. Vyprostila mu své rámě, pak se trpce zasmála. „Ne, to ty mi nerozumíš. Třeba si myslí, že by sis mě nevzal, ale to se pletou. Arabella ať si tě má, ty sprostý cikáně, protože ty mi nesaháš ani po kotníky. a nikdy jsi nesahal!”

Nato se rozběhla ke schodům, vedoucím z balkónu dolů k bráně. Byla odhodlána opustit nyní ples, i kdyby to znamenalo, že bude muset dojít domů pěšky. Kameny pod jejíma nohama ve střevíčcích byly kluzké sněhem, ale jako zázrakem neupadla. Ivan za ní zavolal její jméno, odmítala však naslouchat. Odchází a nikdo ji nezastaví.

Sestupovala po zasněžených stupních a uslyšela, jak Ivan uklouzl. Od plic zaklel, ale nezastavila se. Jeho barvité kletby jí samy o sobě

zvěstovaly, že se mu nic nestalo, a ona teď má náskok. Chtěla ho co nejlépe využít.

Sněhu bylo před bránou vysoko a jedinou pěšinu vyjezdily sáně, odjíždějící od hlavního vchodu. Rozhlédla se a všimla si káry s

poníkem u kuchyňských dveří - nepochybně ji tu nechal někdo z měšťanů, kdo teď pravděpodobně ucucává v kuchyni gin s podomky.

Ráno ji vrátí, slíbila si, když se brodila sněhem, lhostejná ke své mokré, poničené vlečce. Střevíčky měla taky zničené, ale dostala se ke káře a uchopila otěže malého zachumeleného shetlandana. Dlaní si otřela slzy z tváře, přičemž si horečně přála, jen aby tam přimrzly. Neměla však čas dál se o sebe starat, protože už jí byl zase v patách Ivan. Škubla tedy otěžemi a pobídla poníka kupředu. Když malý shetlandan našel vyjetou cestu od saní, dal se do klusu.

„Krucinál, Lisso! Řekl jsem zastav!” uslyšela volat Ivana, ale ani se po něm neohlédla. Pobídla znovu poníka a brzy už byla za branou. Jediné, co za ní následovalo, byly Ivanovy kletby.

Za Powerscourtem padal sníh hustě a nehlučně. Poníkův dech se srážel do stříbřitých obláčků, když sešel z dráhy saní a zabočil k Fialkovému Poli. Nemilosrdná opálová obloha je ponechala ve tmě a dalo jim práci zůstat na cestě, která teď byla zahalena pokrývkou panenské běli. Shetlandan ušel úctyhodnou vzdálenost, sněhu však rychle přibývalo, už byl příliš hluboký. Zanedlouho kára beznadějně zapadla až po nápravy a ona začala ke svému zklamání znovu slzet.

Chvilku plakala, pak slezla z káry a přistoupila k poníkovi. Pláštěnka se jí svezla z ramen, když tahala shetlandana za uzdu, ale chladu nedbala. Chtěla se jen dostat domů a na celý večer zapomenout. K její radosti učinil poník další krok nebo dva s její pomocí, a tak vylezla na káru a s úlevou chtěla pokračovat. Rozumný poník však znovu odmítl jít dál.

Měla pocit, že zešílí zoufalstvím, jakmile se za ní objevil vysoký stín jezdce. Bála se, že tím jezdcem je Ivan, a očekávala, že se na ni vrhne, temná postava se však zastavila, jako by ji pohled na ni přitahoval: dívka v káře tažené poníkem, vlasy a šaty pokryté sněhem, vločky třpytící se jí ve vlasech jako křišťál, noc jako sametové pozadí jejího portrétu. Jako by jezdci skoro učarovala, zanedlouho se ale kouzlo prolomilo a on cílevědomě pobídl svého hřebce blíž, až už padající sníh nerozmazával jeho podobu.

Zamračila se a pohlédla na jezdce s neskrývanou nechutí. Byl to přece jen Ivan, a její hněv jen vzrostl, když si uvědomila, jak se před ním třese.

„Je nanejvýš nepatřičné, aby hostitel odešel ze svého bálu, mylorde. Anebo vás to při vašem hogofogo londýnském životním stylu ještě nenaučili?” Škubla poníkovými otěžemi v marné snaze přimět ho k pohybu.

Beze slova seskočil z koně. Jeho mlčení bylo zlověstné -přistoupil k její pláštěnce, ležící na sněhu, zvedl ji a hodil Lisse. Padla jí do klína, mokrá a těžká.

„Co to děláš?” zeptala se nervózně, ve chvíli kdy začal vypřahat poníka.

„Jedeme zpátky.”

V očích jí dopáleně zablýsklo. „To my tedy nejedeme. Já jedu do Fialkového Pole.”

Ani se neobtěžoval o tom diskutovat. Bylo jasné, jak je pohněvaný, když uvazoval shetlanďana za svého plnokrevníka. Jako by byla dítě, přistoupil ke káře a vztáhl ruku, očekávaje, že ho poslechne.

Odmítla.

„Vracím se do Fialkového Pole, Ivane. Tak si vem toho poníka s sebou. Já dojdu zbytek cesty pěšky, když to jinak nepůjde.”

Zasmál se jejímu holedbání. „To ti věřím, alainn, ale nemusela bys bojovat jen se sněhem. Ještě jsem tu já. Tak z té káry slez, než tě z ní sundám.” Znovu vztáhl ruku.

Znovu ji však odmítla. Právě se chystal vyšplhat na káru. Uvědomila. si, že musí něco udělat. Seskočila na druhé straně, sotva se zastavila, aby si přitáhla pláštěnku kolem ramen, a rozběhla se k domku. Když se však brodila sněhem a zakopávala o nešikovné saténové sukně, nedalo Ivanovi mnoho práce dohnat ji.

„Nevrátím se s tebou, Ivane! Nevrátím!” vykřikla. Zvedl ji do náručí. Přitiskl si ji k hrudi, a přestože se s ním snažila bojovat, teplo jeho těla jí bylo v mrazivém nočním vzduchu skoro příjemné. Stejně věděla, že je to šílenství, a tak ho vší silou odstrkovala.

Jen se smál, jako by ho rvačka bavila. Teprve po chvíli se uklidnila a pochopila, že tomu tak opravdu je.

Touha na něm byla velmi dobře znát, když si ji k sobě přitiskl v důvěrném objetí. Sevřel ji v pažích a zvedl ze sněhu. Ačkoliv bylo mezi nimi mnoho vrstev hedvábí i vlny, cítila, jak se jeho tvrdé, svalnaté tělo tiskne k jejímu. Známý pocit ji rozpálil. „Ivane, pusť mě,” požadovala.

„Tak půjdeš se mnou zpátky na hrad?”

„Já chci jet domů -”

Ucítila, jak přesunul ruku k jejímu pozadí. Láskyplně je stiskl. Vyvalila ohromeně oči.

„Zpátky na hrad?” zeptal se a zvedl jedno uhlově černé obočí.

„Ano!” vyhrkla kvapně, ochotna říct cokoliv, jen aby ji pustil. Ale stejně si dal na čas, než ji postavil.

Jakmile však byla volná, nehodlala přiznat porážku. Tentokrát popadla neohrabané sukně do rukou a plouhala se sněhem k Fialkovému Poli. S každým krokem si byla jistější, že poznává obrys svého domku v zasněžené noci. Fialkové Pole se však dávno ještě neobjevilo, když ji Ivan popadl a skutáleli se do sněhu.

Dopadl na ni, zajíkla se. Jeho vysoká, dobře udržovaná postava jí připadala jako vězení, a ačkoliv věděla, že by se měla pokusit vyprostit, teď už to nešlo. Dostala se do beznadějně zranitelného postavení. Neměla na ten bál nikdy chodit; neměla z něj nikdy utéct. Měla zůstat u Evvie a odmítat všechny valčíky. Pak by ji Ivan nemohl trýznit; pak by jí nikdy neublížila Letitiina krutá poznámka.

A přece i tahle bolest bledla vedle té, kterou jí způsobil Ivan. Odstrkovala jeho nepoddajnou hruď. Její touha po něm se stávala trýzní, už ji nedokáže déle snášet.

Obezřetně se mu podívala do očí a pak rázem prohrála další bitvu. V jeho očích zahlédla cosi, co tam ještě nikdy neviděla - cosi posvátného a přece nebezpečného. Bylo to temné a krásné jako půlnoční obloha a stejně tak nedosažitelné. Slibovalo to nebe i peklo; a ona věděla, že aby dosáhla jednoho, bude muset riskovat i druhé.

„Pojď zpátky na hrad, miláčku. Už se se mnou neper,” pošeptal jí.

Zavrtěla hlavou a trpce se usmála. „Ivane, zničíme se navzájem.” Sáhl po její chladné ručce a přitiskl si ji k ústům. Vtiskl jí do dlaně žhavý polibek a pak jí toužebně zvedl ruku ke své jizvě. „Tak se zničme,” odpověděl ochraptěle.

Ze rtů jí unikl tichý sten a jeho ústa si našla její v polibku, který jí kradl duši. Jeho rty byly neuvěřitelně žádostivé, čím dál tím víc, až se domohl úplného vstupu. Přiměl ji, aby jej líbala stejně horečně, a když to udělala, nebylo už ve vesmíru nic než Ivan a její vášeň k němu, kterou tak dlouho držela na uzdě.

Modlila se, aby jako fénix dokázali i oni povstat z popela, když ji však zvedl na nohy, ochromil ji strach. Oba byli pokryti sněhem, ale žádný z nich jako by to nevnímal. Beze slova, bez pohledu ji vzal za ruku a pokusil se ji zavést ke svému oři. Zděšeně se odtáhla.

„Nemůžu, Ivane. Nepojedu,” řekla mu.

Obrátil se k ní. Jemně jí shrnul dlaní sníh z vlasů. „Na tuhle noc myslím už pět let, Lisso. Teď mi ji neodpírej.”

„Myslels na ni kvůli pomstě, jenom kvůli pomstě. Nejsem tak hloupá.”

„Hloupá! Hloupá!” odsekl. „To já si hrál na hlupáka! Prošel jsem touhle trýzní už tolikrát, že bych to ani nespočítal. Skončeme s tím, Lisso. Dnes v noci se tě má duše zbaví a totéž můžeš udělat i ty!” Nato ji zvedl do náruče a do sedla. Zajíkavě protestovala a pokoušela se sesednout, ale zarazil ji. Nasedl rovněž a zanedlouho už směřovali zpátky k hradu.

Sníh teď padal hustěji, ale Ivan přesně věděl, kudy jet. Za pár minut byli u powerscourtské brány. Koně i poníka okamžitě odvedli štolbové do stájí, a ačkoliv ho Lissa prosila, aby se vrátili zpátky na ples, odmítl.

Táhl ji zasněženou branou a museli se přikrčit do krytého vchodu pro služebnictvo, právě totiž odjížděl další dav na saních. Nespatřen svými hosty, přitáhl si ji Ivan k hrudi a vzal její tvář do dlaní. Měl je mozolnaté, a přece byla jejich drsná pleť skoro příjemná. Když znovu vzhlédla, zatajil se jí dech nad jeho výrazem. Prudce, netrpělivě a hltavě ji pak políbil a ona věděla, že už není návratu. Už mu nemůže nic odepřít. Podle toho, jak se tvářil, by ho nezastavila ani celá armáda.

Ještě než stačila nabrat znovu dech, prošli vchodem pro služebnictvo a stanuli uvnitř. Kolem nebylo živáčka, vzal ji za ruku a vlekl černou spletí chodbiček, vedoucích k lordovým komnatám. Snažila se uhádnout, k čemu se chystají, ale city jí zastřely schopnost přemýšlet. Bála se a přece byla šťastná. Kdesi hluboko uvnitř věděla, že ho chce, ale co přinese zítřek? Nic než bolavé srdce. Znovu začne s tím svým vyhlášeným běháním za jinými ženskými a ji nechá, zapomene na ni jako na starou hračku.

Zděšeně znehybněla na kamenné podlaze chodby. Musí ho zastavit. Jestli to neudělá, stane se pravdou to, co o ní říkala Letitie.

„Ivane, ne -, „ začala, ale neměl náladu na řeči. Při pohledu na její zdráhání ji zvedl jako pytel obroku a odnášel do svých komnat. Když konečně dorazili do jeho ložnice, položil ji celou roztřesenou před ohromný oheň, který hořel v krbu. Před ní stála Ivanova mohutná alžbětinská postel z masivního vyřezávaného dubu, s těžkými vyšívanými závěsy. Nad ní se ve světle ohně leskl klenutý strop se španělskými oblouky. Místnost to byla tmavá a mužná, prodchnutá romantismem a středověkou gotikou. Ačkoliv to býval

pokoj Ivanova otce a předtím jeho dědečka, bylo zas jen další ironií, jak dokonale se hodil k současnému lordovi.

Trhla sebou, když na sobě ucítila jeho ruce. Shrnul jí z ramen mokrou pláštěnku, přistála těžce za ní. Bylo jí zima. Všechny vlasy, které neměla v síťce, jí teď visely v mokrých pramíncích kolem tváře a na krku, a vlečka studila lepkavým tajícím sněhem. Zachvěla se ale ještě víc při pohledu na to, jak se Ivan pohybuje po místnosti se zlověstným výrazem na tváři. Přistoupil k masivní dubové truhle a nalil z karafy cosi jantarového. Přinesl jí sklenici a vtiskl do prochladlé ruky.

„Vypij to, alainn. “

Alainn, pomyslela si a vypila lihovinu jediným ohnivým douškem. To jméno jí připomínalo všechno, co bylo na jejich vztahu tak strašné. „Ještě?”

Zavrtěla hlavou. Němě mu dovolila, aby od ní vzal sklenku.

Svezl se ke krbu vedle ní. Při pohledu na nepřirozené světlo v jeho očích náhle bez pochyby pochopila, že jediný způsob, jak ho teď zastavit, je zabít ho. Má ji a nepustí ji. Roztřásla se. Byl tak blízko, že cítila jeho dech, protkaný vůní pálenky. Na bradě měl stín vousů, a když se sklonil, aby ji líbal na tvář, na nos, na hrdlo, ucítila jeho drsnou pleť. Vdechovala ho, vnímala ho všemi smysly a on ji plnil k prasknutí. Kdyby byly vůně barevné, pak ta jeho by měla barvu temného, jiskřivého burgundského, hustého a teplého. Zanedlouho pocítila na páteři záchvěv, jeho prsty jí přejely po zádech na živůtku. Instinktivně se odtáhla, ale nebylo kam utéct. Bylo to další skvělé mučení, ale hedvábné šňůrky, které jí držely róbu pohromadě, povolovaly jedna za druhou.

Nespouštěl z ní oči. Dlouze na ni hleděl, jako by si chtěl vrýt její vzhled do paměti. Šaty, anebo spíš jak v nich vypadala, jako by ho úplně zaujaly. To, jak jí třpytně růžový satén visel z ramen, stěží zahalených a přece ne docela odhalených, mu zažehlo v očích majetnickou jiskru. I síťka ho potěšila, ale kupodivu to byla další věc, které ji zbavil. Strhl jí ji z vlasů a korálky se rozsypaly po kamenné podlaze jako kroupy při bouřce. Kadeře se jí rozpadly do stříbrozlatisté kaskády a to jako by ho potěšilo nejvíc ze všeho. Zvedl jí z ramene hedvábnou kučeru a třel ji mezi prsty. Její barva jako by ho bezdůvodně fascinovala. Nakonec zamumlal: „Nikdy se tě nezbavím, Lisso. Uhranulas mě navždy.”

Jeho slova ji nijak neuklidnila. Jizva na tváři, ta krutá, bílá jizva vystupovala ve světle ohně. Náhle jí jeho prohlášení připadalo

absurdní. Samozřejmě se jí Ivan nikdy nezbaví. Rozhodně ne, dokud se bude moci podívat do zrcadla.

Ovinul si ruku jejími vlasy a přitáhl si ji k sobě k dalšímu políbení. Nepřipustil žádnou zdrženlivost a její jazyk se tuze rychle zrádně, rozkošnicky spojil s jeho. Cítila, jak pracuje na stuhách jejího korzetu a trhla sebou, když jej z ní prudce stáhl. Přitom však se jeho rty nevzdálily od jejích.

Úkol byl splněn v úžasně krátké době a už ji vlekl na postel. Tam ji nechal, přidržovala si uvolněné šaty a korzet k hrudi a on přistoupil ke krbu. Nejdřív odložil žaket, potom vestu. Rozloučil se s límcem a vázankou. Nakonec strhl košili a odhalil tak nádhernou, svalnatou

hruď.

Zachvěla se, protože ji dobře znala. Neuplynul v létě ani jeden den, aby ho nepozorovala ze svého pokoje, když pracoval bez košile na dvoře alcesterských stájí. Teď ale při pohledu na něj pocítila silný záchvěv emocí, které v sobě před léty chovala jen stěží. Touha jí proudila žilami jako droga. Stáhla jí břicho a nohy jí zeslábly. Sevřela v dlaních těžké janovské hedvábí přehozu. Přistoupil k posteli. „Svlékni si šaty,” řekl jí sytým, tlumeným hlasem.

Zaváhala a přitiskla si šaty k hrudi ještě pevněji. Všechny instinkty jí říkaly, že podniká cosi nebezpečného. Musí to tak být, když to tolik chce.

„Ivane, musíš mě vyslechnout -”

„Lisso, udělej mi tu radost a ukaž, jak se svlékáš.”

Vztáhla ruku v marné snaze zarazit ho. „Ne, musíš poslouchat. Ta jména, co mi dávali. To není pravda. Musíš vědět, že jsem nikdy…” Byla tak žalostně naivní, že ani nevěděla, jak delikátně vysvětlit, co ještě nikdy nedělala.

Ústa mu zkřivil zvláštní úsměv. Přistoupil k ní a přejel jí prstem po obnaženém rameni. „Chceš mi říct, že v rozporu s tím, co jsem slyšel, jsi ještě nikdy nespala se žádným mužem?”

Nedokázala se na něj podívat. Nejisté přikývla a na rtech se jí objevil zasmušilý úsměv. „Hrozně nerada bych tě zklamala, ale nejsem ta zarputilá povaha, jak si o mně všichni myslí. A nejsem teď děvče pro tebe.”

Pokusila se vstát z postele. Jeho ruce jí v tom zabránily. Zvedl jí hlavu a zadíval se na ni, jako by jí viděl až do duše.

Nakonec zašeptal: „Lisso, ty mi bereš dech. Jsi anděl spadlý z nebe a já tě tolik chci, že zešílím, jestli tě nedostanu.”

Oči jí zastřel letmý stín. Trpce vztáhla ruku a přejela prsty jeho jizvu. „Nejsem anděl,” zašeptala.

Popadl ji za ruku a zarazil její pohyb.

„Možná jsi. Možná jsi to ty, kdo mě může zachránit.” Nato sklonil hlavu a jeho rty putovaly po její šíji, až dorazily k prohlubni hrdla. Vtiskl do té citlivé prolákliny žhoucí polibek a pak jí netrpělivýma rukama shrnoval šaty z hrudi. Lehce škrábl zuby o oblinu jejích prsou a zoufale škubl knoflíky košile. Odborně jí rozvázal spodničky; rozepnul podvazky. Zanedlouho už její šatstvo tvořilo půvabnou hromádku spolu s poničenými střevíčky a kalhotkami lemovanými bruselskou krajkou. Zůstala jen v korzetu bez ramínek a v košili, a i to pominulo, protože bez varování popadl kraječky a zlomyslně na ní korzet roztrhl vejpůl.

Zajíkla se, otřesena jeho násilnickým jednáním. Ještě ale nebylo po všem. Jako by byla nahá, přejel jí dlaní po plném ňadru a rozžehnul jí tak oheň v útrobách ještě palčivěji. Byla dosud v košili, ale jemný tečkovaný mušelín byl jako průsvitný štít. Ivanovi v něm zřejmě připadala načisto svůdná a bradavky jí zanedlouho bolely touhou z jeho divokého laskání.

Tuze rychle zatoužil po něčem víc. Znovu ji ohromily jeho metody; naložil s košilí stejně jako prve s korzetem. Jakmile jí zbytek oblečení ležel v cárech u nohou, zaplavila ji náhle hrůza. Nahá se pokusila od něj odtáhnout, snažila se zakrýt si ňadra rukama, ale nedovolil jí to. Násilím jí stáhl paže k bokům, pak ji vzal za bradu, aby se na něj podívala. Když se setkal s jejím vyděšeným pohledem, přiznal se nevysvětlitelně: „Má krásko, ty mi bereš dech. Tak se teď neodtahuj.”

Byla to příliš horoucí slova, než aby mu dokázala říct ne. Zasténala na protest, ale než si uvědomila, co se s ní děje, zakryl už ústy jednu její červánkově růžovou bradavku a ona se zachvěla rozkoší, kterou jí působil. Vklouzl jí teplou dlaní mezi nohy a čas jako by se zastavil. Laskal saténový povrch vnitřní strany jejích stehen, a když konečně pocítil, že zareagovala, zasténal, neschopen déle čekat. Slezl z postele a zbavil se zbytku svého oblečení.

Pozorovala ho ve světle ohně, víčka ztěžklá touhou. Byl tak krásný - krásnější, než si ho kdy představovala ve svých prostých dívčích snech. Teď o něm bude snít už jako žena - představovala si ho do nejmenších podrobností. Zapamatuje si širokou hruď hustě porostlou kučeravými, černými chloupky; dlouhé, silné nohy dokonale formované, které si poradí i s tím nejsvéhlavějším

plnokrevníkem; hýždě, vytvarované z čisté svaloviny, tvrdé jako kámen. Byl obdařen skvělým mužstvím a jí projelo tělem zachvění vzrušení a strachu, jakmile se vrátil k posteli. Znovu si ochranitelsky objala rukama hruď a napjala se, když se žíněnka prohnula pod jeho váhou.

Brzy ji však zaplavilo takové teplo, až ji napadlo, jestli ještě vůbec někdy pocítí chlad. Převalil se na ni a líbal ji, jako by ji ještě nikdy nepolíbil. Už se zdálo, že nedokáže být déle zdrženlivý. Naplnil si dlaně jejími plnými prsy a zašeptal jí do plavých vlasů: „Na tohle jsem čekal dlouho. Celou věčnost. Ale víc už čekat nebudu.”

Ale víc už čekat nebudu. Ta slova jí naplnila oči hořkosladkými slzami. Chtěl ji mít. Zítra, až bude jeho vášeň ukojena, určitě jeho zájem o ni vyprchá. Dal tuze jasně najevo, že ona je démon, jehož chce vymýtit ze své duše. Až to udělá, odstěhuje se možná nazpátek do Londýna. A nechá ji tady v tom hrozném malém Nodding Knollu a už na ni ani nevzpomene.

Z oka jí sklouzla slza. Dnešní noc jí možná byla souzená a stejně tak předurčené jsou snad její důsledky. Bylo to její strašlivé tajemství, že miluje tohohle odtažitého, odporného muže a zaplatí za to nakonec svou pýchou. Vzhlédla k němu a zkoumala ve světle ohně jeho tvrdou, hezkou tvář. Měla ty nejlepší důvody, aby se mu vyhýbala, jaksi ji ale uchvátil - žhavým dotekem, vášnivými slovy. Náhle věděla, že už s ním nedokáže bojovat. Měla teď jedinou možnost, popadnout své štěstí oběma rukama, protože zítra už z něj nic nezbyde.

Impulsívně si přitáhla jeho tmavou hlavu a políbila ho s veškerým ohněm své duše. Pochopil, jak by žádný jiný nemohl, a oplatil jí polibek. Pak vklouzl mezi její něžná stehna.

Nikdy si nepřipadala tak celistvě jako v té první vteřině, kdy do ní vstoupil. Vnikl silně a sebejistě. Ačkoliv měla cítit bolest, přesto rána v jejím srdci zastínila všechno ostatní. Přitiskla dlaně k jeho svalnatým pažím a ztratila se v síle okamžiku.

Ivan si ji bral s horečným nadšením a Lissa pod ním začínala chápat neukojitelné touhy své matky. Teď jí však bylo skoro do smíchu. To pomyšlení, že se kdy bála skončit jako Rebecca -, když to zatím bylo daleko horší! Její matka tíhla k tomu, že chtěla příliš mnoho mužů, Lissa už ale věděla, že největší peklo je chtít jen jediného muže, toho, kterého nikdy nemůže doopravdy mít.

Zaryla prsty do svalů na Ivanových předloktích. Zasténal její jméno a ona se skoro rozplakala. Jeho rytmus byl tvrdý a nepřerušovaný; brzy se začala chvět vzrušením. Rozkoš v ní narůstala, až ho chtěla poprosit, aby přestal. Ale nepoprosila a on nepřestal. Jeho dech se zuřivě zrychloval, jako by se držel zpátky. Jizvu na tváři měl bílou, jak už ji viděla, a ona se nedokázala ubránit, aby se jí nedotkla. Pak už to ale dál nevydržela. Zasténala jeho jméno a v deliriu mu sjela nehty po tváři. Prudce zaklonila hlavu a přijímala své naplnění v dlouhých, nádherných poryvech. Slyšela ho nad sebou, jak se zajíkl: „Lisso… má Lisso,” než zasténal a dosáhl rozkoše stejně dlouhé a skvělé jako ona.

Byla-li někdy noc černá jako tato, pak ji ona neprožila. V mihotavém, hasnoucím světle krbu pozorovala Lissa spícího Ivana. Kolenem jí důvěrně zajel mezi stehna a jeho paže majetnicky spočívala kolem jejího pasu. Vlasy měla rozprostřené na jeho hrudi jako vějíř vláken utkaných ze slunečního svitu, v prudkém kontrastu s jeho uhlově černými kadeřemi. Jak vedle něj ležela, cítila, jak jeho dech nabývá na pravidelnosti a prohlubuje se. Nedokázala se ubránit, aby mu zlehka nespočinula hlavou na hrudi. Pod svou dlaní cítila teplou pokožku a tvrdé svaly; a ještě hlouběji mu silně a s jistotou bilo srdce. Podívala se na něj a oči se jí zaplnily slzami žalu a lásky. Ve spánku vypadal Ivan Tramore spíš jako archanděl Gabriel než jako proslulý nemanželský jedenáctý markýz. A ona ho teď bude muset opustit.

Zavřela oči a bojovala se slzami. Snažila se sebrat odvahu k odchodu, ale ta ji opět zklamala. Zalétla v myšlenkách k příjemnějším chvílím. Milovali se třikrát a každou vteřinou jako by jeho touha po ní byla jen zoufalejší. Na prostěradlech bylo svědectví její poctivosti a skutečnost, že byla pannou, jako by ho nesmírně potěšila. Líbal ji tak hluboce, až ji napadlo, je-li možné, aby spolu splynuli v jedinou bytost.

Jenomže teď bude muset odejít.

Otupěle usedla. Byl čas jít. Kdyby otálela v jeho teplé posteli, mohl by se probudit. Určitě by si ji znovu vzal, a ačkoliv ji ta myšlenka napůl rozpalovala, napůl také v duchu plakala. Bylo příliš jasné, že jejich vztah nemá budoucnost. Mezi nimi teď nebylo na čem stavět, o nic víc než kdy dříve. Jediné, co nechá za sebou, jsou zbytky na troud spálené, odporné minulosti - minulosti, kterou on nikdy

neopustí. To věděla i Letitiina matka; Arabella to taky věděla; a většina Nodding Knollu. A až on otevře oči ve světle úsvitu, bude to dozajista taky vědět. Odvrhne ji, nepochybně a nepopiratelně. Rozbije jí srdce na tisíc kousků a ona už nebude moci dál. Chtěl se jí pomstít za minulost, a když teď dosáhl svého, nezbývá už pro ni nic než odchod, aby neviděla, co bude v jeho očích.

Opatrně se vyprostila z jeho objetí. Nehlučně sklouzla na druhou stranu postele a zoufale se rozhlížela po svých šatech. Byly roztroušeny po celé velké komnatě. V hasnoucím světle ohně korálky z její síťky dosud vystřelovaly ohnivé jiskry, uvědomila si však, že ta krásná ozdoba hlavy už neexistuje. Ivan ji roztrhl a korálky teď ležely rozkutálené po podlaze jako vločky sněhu.

Právě se chtěla zvednout z postele a hledat košili, když ji jeho ruka popadla za rameno.

„Kam jdeš?” zeptal se Ivan nedůtklivě.

Celé tělo jí ztuhlo.

„Odpověz mi,” dožadoval se.

Nedívej se mu do očí, nařizovala si. Mimoděk jí unikla slza a sklouzla dolů po líci. „Lisso -”

„Už je pozdě,” vypravila ze sebe konečně. „A já musím jít.” „Otoč se ke mně.”

Odmítala. Tiskla si prostěradlo k nahé hrudi a zoufale se snažila ovládnout se. Očima pátrala po košili a konečně ji nalezla na kamenné podlaze, roztrhanou na cáry.

„Neodcházíš,” prohlásil vyrovnaně a sevřel jí rameno o něco pevněji. „Tak se vrať do postele.”

„Holland a Evvie mě přijdou hledat, jestli nepůjdu.”

„Tak ať přijdou, alainn. Není v jejich moci přimět tě k odchodu.”

Vykroutila se z jeho sevření. Kradmo si otřela slzy. Pak sebrala z podlahy potrhanou košili a s její pomocí zakryla svou nahotu. Aniž by mu věnovala jediný pohled, posbírala své šatstvo a chvatně si je oblékala v zoufalé potřebě nějak se obrnit.

Napjala se, když uslyšela zaskřípění postele. Než si stihla nazout poničené střevíčky, Ivan ji objal kolem pasu a prudce přitiskl zády na svou hruď.

„Ještě jsme neskončili,” řekl hněvivě. „Jak se opovažuješ odejít, když jsme ještě neskončili.”

Další slza jí kanula po tváři, ale sklopila hlavu, přísahajíc si v duchu, že mu ji neukáže. „Skončili jsme. Tohle se nikdy nemělo stát. Nevychovali mě k tomu, abych spala se svým stájníkem,” vyštěkla.

Přijal její slova se studeným vztekem. „Spala jsi s bohatým markýzem. Na to nikdy nezapomeň, Lisso. Nikdy nezapomeň, kým jsem teď.”

„Jak bych mohla?” zašeptala mstivě. „Pokud si ale vzpomínám, spaní s bohatým markýzem tvé matce nijak neprospělo, ani ti to nepomohlo pohodlněji nést svůj nelegitimní původ.”

Odstrčil ji od sebe. Zavládlo mezi nimi strašlivé mlčení. Nakonec řekl: „Můj původ je možná nelegitimní, ale jak jste si možná všimla, slečno Alcesterová, naše postavení se změnilo a já teď vůbec nespatřuji důvod pro vaši nadřazenost. Stájníci nebo markýzové, jaký rozdíl by to mohlo znamenat pro takové, jako jste vy?”

Trhla hlavou a podívala se mu do rozzuřených očí. Všechen hněv, který měla v srdci, vytryskl na povrch. „Nenávidím tě, Ivane, slyšíš? Dnešní noc bude kletba mé existence a já tě budu navždycky nenávidět za to, k čemu jsi mě donutil. Navždy!”

Hrozivě k ní pokročil. Korálky z její síťky se mu rozkutálely pod nohama a ji překvapilo, že se pod jeho váhou nerozpadly na prach. Zastavil se a pohlédl na zem. Už jen pohled na skleněné korálky jako by mu působil muka. Vztekle jich několik posbíral a násilím jí je vtiskl do dlaně. Podržel jí ruku zavřenou, brutálně ji sevřel a řekl: „Tak si vezmi tohle s sebou, až půjdeš, Lisso, jako odměnu za dobře odvedenou práci.”

V té chvíli jej doopravdy nenáviděla. Jeho slova se jí zaryla do srdce jako nůž a kdyby měla dost síly, byla by s ním bojovala. Jenže neměla. Dokázala myslet jen na návrat do Fialkového Pole, daleko od něj a jeho nenávisti.

„Pusť mě,” vykřikla; bolelo ji, jak jí svíral ruku. „Dostals, cos chtěl, ty zatracený cikáně.”

Odstrčil ji a ona už déle neotálela. Se vzlykem pustila krystalky z dlaně a přehodila si pláštěnku. Bosa a bez korzetu vyběhla v slzách z komnaty. Poslední, co ještě uslyšel, bylo bouchnutí dveří s erbem, když se za ní zavřely.

Jakmile byla pryč, zavládlo v místnosti ponuré, temné ticho. Jako by uvažoval o vraždě, opřel se Ivan nahý o prádelník a zkřížil paže na prsou. Zasmušile zíral na podlahu. Krystalky jako by ho současně přiváděly k zuřivosti a dráždivě šimraly svým třpytem.

Sklonil se a vzal jeden do dlaně. Obrátil se k malému vykládanému zrcadlu, které měl za sebou, a vyryl do něj kamenem Lissino jméno. Okamžik na ně hleděl, pak ale ztratil sebevládu a vybil si všechen vztek tím, že roztříštil zrcátko pěstí. Skleněné střepy

dopadly na podlahu rudé jeho krví, on ale jako by necítil nic. Jen se zapřísáhl: „A ma puissance, Lisso!”

kapitola 21

V slzách proběhla Lissa studenou chodbou a proklouzla na schodiště pro služebnictvo. Svíčky prskaly v posledních loužičkách vosku, když sbíhala po točitých, studených kamenných schodech. Existovalo jediné místo, kam se mohla uchýlit, a tak se vyhnula čeledníku, kde to dosud bzučelo jako v úle, a proklouzla špižírnou, kde se nechávala uležet zvěřina. Ložnice sloužících byly hned za jídelnou pro personál a brzy našla dveře, které hledala. Zaklepala rychle, ale tiše. Srdce měla až v krku, dokud se dveře neotevřely. „Ale propána, co se stalo, dítě?”

Když se staré oči Johna Dovera ohromeně otevřely, uvědomila si Lissa tuze dobře svůj zoufalý zevnějšek. Ruka jí vyjela k zaschlým slzám, které jí pokrývaly tváře. Bylo zřejmé i pod pláštěnkou, že už pod šaty nemá spodničky. Vlasy jí padaly dlouhé a zacuchané po zádech a nohy měla ostudně bosé.

Ihned zalitovala svého rozhodnutí a chtěla utéct. Než to ale stihla udělat, zeptal se jí laskavý stájmistr ustaraným hlasem: „Jste zraněná, panenko?”

Němě na něj pohlédla a zavrtěla hlavou. Byla zraněná, ale ne tak, aby mu to někdy dokázala vysvětlit. Náhle vyhrkla: „Pomohl byste mi, prosím vás, abych se nějak dostala domů? Musím domů a ten sníh -” Pohnutí jí stáhlo hrdlo, ztratila hlas, ale John Dover zřejmě nepotřeboval další vysvětlení. Ihned vstoupil zpět do stínu svého pokoje. Sledovala jeho skloněnou siluetu, jak si navléká přes noční oděv kalhoty a holínky. Hodil na sebe zimník a bez odkladu se vydali do stájí. Starý pán vnímal její potřebu nebýt viděna, a tak ji nechal v průjezdu a přijel k ní se saněmi. Zanedlouho už byli na cestě k Fialkovému Poli a Lissa se nikdy nedozvěděla, že Ivan sledoval její odjezd z arkýře své komnaty.

Když v chumelenici zasvítila světla domku, modlila se, aby čas nemíjel tak rychle, jak jí to připadalo. Měla podezření, že je skoro ráno, ale při pohledu na světla jí bylo jasné, že se Evvie ještě

připravuje ulehnout. Holland ji musel právě přivézt domů a ona je teď nejspíš v salónku, kde při šálku čaje znovu prožívá svou slavnou plesovou noc.

Když sáně zastavily u dveří, ani nevěděla, jak Johnu Doverovi poděkovat. Políbila ho na vrásčitou tvář.

„Vy jste opravdový gentleman, Johne Dovere,” zašeptala.

„Jděte dovnitř, dítě, než zmrznete,” odpověděl brumlavě. Jako by mu něco leželo na srdci, dodal záhadně: „A přijďte za mnou, kdybyste byla v… ,nesnázích’, platí, panenko?”

Kývla, náhle zděšena, protože přesně věděla, o jakých „nesnázích” mluvil. Byla mu nekonečně vděčná, když odjel. John Dover si bezpochyby odnese to, co věděl o téhle tajné jízdě saněmi, do hrobu.

Byla to bolestná a pohnutá noc, a teď je konečně doma.

Otevřela dveře domku, užuž chtěla zavolat Evvii, jakmile ale vstoupila do salónku, slova jí odumřela na rtech.

Holland ji očividně nečekal a stál bez košile před jejich planoucím krbem. Sebevědomě se opíral zády o krbovou římsu. Paže měl zkřížené na pěkné hrudi, bohatě porostlé tmavozlatým chmýřím. Měl na sobě dosud své černé večerní kalhoty, při oblékání si ale nedával pozor a nedopnul si nahoře jeden nebo dva knoflíčky. Vlasy měl pocuchané; tvář změklou a uvolněnou. Ačkoliv měl na nose brýle, neměl střevíce - ani vestu - ani frak. V tomhle polooblečeném stavu riskoval s největší pravděpodobností nachlazení. A přece Lissa s hrůzou, jakou ještě nikdy nepocítila, přesně pochopila, co ho zahřívalo.

Beze slova se na sebe zadívali. Holland strnul při jejím neočekávaném vstupu, pak ale jako by ho pohled na ni šokoval stejně, jako on šokoval ji. Jak tam tak stáli a obviňovali se navzájem očima, vyplula z kuchyně Evvie. Lissa na ni sklouzla pohledem a její nejhorší obavy se potvrdily. Evvie měla vlasy rozpuštěné a na sobě jen tenký hedvábný župan. Rty měla rudé, jako by příliš mnoho líbaly, a v nevidoucích očích třpyt, který hovořil jen o jediném: naplněné lásce. Neschopna se s tím smířit dokázala Lissa jen němě na ni zírat, zatímco Evvie zvedla v rukou mísu ztvrdlých koláčků.

„Hollande, miláčku, obávám se, že jsem v naší prázdné kredenci nic víc nenašla -”

„Evvie,” přerušil ji Holland. „Tvá sestra už je doma.”

Mísa s koláčky vyklouzla Evvii z ruky a roztříštila se na podlaze. Jako by si ani neuvědomovala, co udělala, postoupila Evvie o krok

kupředu, ale Holland ji rychle chytil do náručí, aby si nepořezala bosé nohy o střepy. Pak ji přiměl vrátit se ke schodům a vtiskl jí na rty sladký polibek.

„Miláčku, jdi nahoru a neboj se,” řekl. „Musím si promluvit s Lissou.” Pohladil jí palcem hladké líčko.

Evvie zdrceně přikývla, pak se polekaně rozhlédla, jako by ještě viděla a dokázala sestru najít. „Lisso?” vypravila ze sebe nakonec, jako by se chtěla utvrdit, že to, co Holland říkal, je pravda.

„Jsem tady,” řekla Lissa hlasem plným žalu.

Evvie zdusila v hrdle vzlyk. Krásné modré oči se jí naplnily slzami. Jako by měla pocit, že sestru neodpustitelně zradila, zakryla si tvář dlaněmi a vyběhla do schodů.

Když byla pryč, obrátil se Holland zpět k Lisse a chmurně zhodnotil pohledem její otrhaný zevnějšek. Kdovíproč jako by ho nejvíc pohněvaly její bosé nohy.

„Ve vašem dopise stálo, že zůstanete u Bishopů,” řekl důrazně.

„Měla jsem to v úmyslu.” Nespouštěla z něj oči, dokud si nenašel košili. Když si dopínal poslední knoflík, už to nevydržela a zuřivě vybuchla.

„Hollande, já vás zabiju, jestli si ji nevezmete. Rozumíte mi? Zabiju vás. Postarám se, aby bylo po vás,” drmolila tlumeně. „Celou dobu mám v plánu si ji vzít.”

„Tenhle týden - na Štěpána, jestli chcete.”

„Tak na Štěpána.”

Noc ji vyčerpávala. Cítila, jak v ní roste hysterie. Aby se uklidnila, přikročila k němu a chytla se opěradla židle, aby udržela rovnováhu. „Stane se to, Hollande, protože já přísahám na hrobě svých rodičů, že se to dá do pořádku. A kdybych mohla, zamkla bych vás v tomhle domku, dokud by nebyl čas jít do kostela.”

„Lisso, o svou sestru se bát nemusíte. O ni ne.”

Její hysterie dál narůstala. „Evvie je jediný člověk, na kterém mi záleží. Po tomhle se musí vdát!”

Hollandova slova ztratila výraz. „To mluvíte vy, nebo ta dívka, co jste ji nechala v Tramoreově posteli?”

Náhle ztratila nervy. Vrhla se na něj a začala do něj bušit pěstmi. Snadno ji ovládl, ale vytrvala. Nakonec, aby ji uklidnil, přitiskl si ji na hruď a přiměl ji, aby se na něj podívala. Když to udělala, doslova plivala jed.

„Už jen za tu poznámku bych vás dokázala zabít,” oddechovala.

„Možná byste měla.” Náhle ji pustil a přistoupil ke gauči, kde nechal zbytek svého oblečení. Když se obul a oblékl si zimník, měl se k odchodu. Než ale opustil místnost, řekl: „Možná vypadám dnes v noci jako padouch, Lisso, ale dobře mě poslouchejte. Vaše sestra a já jsme strávili dnešní večer spolu, protože se milujeme. Možná se všechno trošku vymklo, avšak dnešní noc na tom nic nezměnila, protože jsem měl stejně v úmyslu si Evvii vzít. Nicméně po mém sňatku s ní budu mít odpovědnost za tuto rodinu. A tak si pamatujte má slova: Až já budu hlavou téhle domácnosti, nejenže už k vám nebude mít markýz přístup, ale budu vyžadovat náhradu za to, že vás svedl z přímé cesty. Tutéž náhradu pak ode mě obdržíte vy.”

„Truchlivě se mýlíte, Hollande,” řekla mu vzdorovitě. „Markýz mi nic zlého neudělal.”

Její popření Hollanda zarazilo. „Lisso, že vás Tramore dobyl, to je stejně zřejmé jako vaše potrhaná vlečka. Proč ho chráníte?”

Zadívala se na něj a naježila se při jeho autoritativním tónu. Mluvil, jako by byl hlavou Alcesterovy rodiny on, ne ona. Jenže Hollandovi by nijak neprospělo, kdyby opustil své postavení a snášel těžkosti jen proto, aby se pomstil Ivanovi - i kdyby šlo o dobré jméno rodiny. Kromě toho Ivan nebyl z těch lidí, kteří se dají nutit do manželství násilím, zvlášť ne do manželství s ní. A i kdyby jí tu nabídku učinil, ona by si ho nikdy nevzala. Ne potom, k čemu mezi nimi dvěma právě došlo. Nenáviděla ho teď stejně vášnivě, jako se kdysi domnívala, že ho miluje.

„Lisso, odpovězte mi.”

Hlas se jí zachvěl. „Nechte ho být. Jen by z vás udělal hlupáka. Nikdy nedosvědčím, že mě svedl.”

„Vy jste hlupák, Lisso. Nenechte si to od něj líbit. Braňte se!”

„Já se budu bránit!” zapřisáhla se s nemístným hněvem. „My dva se spolu sejdeme zítra, Hollande, až půjdeme do kostela zařídit váš sňatek s Evvií.”

Naposled na ni pohlédl, pak znechuceně zavrtěl hlavou. Když za sebou zavřel dveře, jako by se na ni noc zřítila. Nedokázala se ovládnout, zabořila tvář do dlaní a rozvzlykala se.

Do druhého vánočního svátku bylo daleko. Ačkoliv do něj nezbýval ani týden, Lisse připadalo, že snad nikdy nepřijde. Jaksi ze sebe nedokázala setřást iracionální strach, že se Holland neukáže a Evvie zůstane u oltáře jako zničená žena. Bylo to absurdní, zvlášť

když Evvie žádné takové starosti neměla a Holland, vždy galantní, je dokonce zavezl na Štědrý den do Cullenbury na nádraží, naproti Georgeovi.

V tu chvíli kdy George sestoupil na nástupiště, začal okamžitě překypovat historkami o svých nových kamarádech. Syn jednoho vévody ho dokonce požádal, aby strávil část prázdnin u nich ve Skotsku, kde by chlapci mohli bruslit. Samozřejmě byla Lissa potěšena tou poklonou a okamžitě jí všechny oběti připadaly jako smysluplné při pohledu na George, tak šťastného a úspěšného, dokonce i mezi šlechtou.

Vánoce minuly takřka nepostřehnutelně v záplavě svatebních plánů. Lissa neměla čas objednat róbu, a tak vyčistila, vyžehlila a upravila Evvii bílé vlněné šaty, ty s proužky z fialkového saténu - ty, které měla na sobě ten první večer na Powerscourtu.

Ráno v den Evviiny svatby položila Lissa připravenou toaletu sestře na postel a celou tu dobu myslela na to, jak tiché obě jsou od plesové noci. Vzhledem k vlastnímu zneuctění měla sama vrcholný odpor k tomu, aby se zmínila o čemkoliv kromě nadcházející svatby, a Evvie se pochopitelně zdráhala podávat jakékoli vysvětlení stran oné noci. Lissa si byla jistá, že Evvie nemá ani zdání o tom, že tehdy v noci i ona s Ivanem naplnila svůj vztah, a tak mezi nimi vládlo požehnané mlčení. Kromě toho bylo podle Evviina chování jasné, že očekává od starší sestry odsuzující stanovisko. Lissa si však byla tuze bolestně vědoma biblického „kdo jsi bez viny, hoď po mně kamenem”. Každá myšlenka na Ivana pro ni stále ještě byla utrpením. Jejich společnou noc čas nezamlžil a uchovala se jí v mysli tuze jasně. Měla-li v sobě nějaké milosrdenství, pak jí ho z duše zapudila ta jediná noc s ním. Neměla s ním slitováním. Snažila se ze všech sil na Ivana nemyslet, ale ovládal ji každou probdělou minutu; v noci, ve snu, mu pak podléhala ještě víc. Byly chvíle, kdy uvažovala, zda se někdy vůbec vyléčí ze svých mučivých myšlenek na něj.

Lissa se snažila setřást svou chmurnou náladu a těšit se z Evviiných vyhlídek, ale nešlo to. Sestřiny tvářičky rozkvetly k nepoznání a jiskra v jejích očích byla stejně nedostižná. Dnes vypadala Evvie do puntíku jako uzardělá nevěsta a štěstí z ní vyzařovalo v každém gestu a v každém pohledu.

Lissa si na druhé straně náhle uvědomila, jak zůstane osamělá, když bude George na prázdninách ve Skotsku a Evvie odjede na líbánky do Benátek. Dny se před ní tyčily dlouhé a prázdné. Bez vyhlídek na rozptýlení jí připadalo, že Ivanovi neunikne, věděla však,

že nic, ba ani krutá samota, ji nedokáže přimět k návratu na Powerscourt. Měla v plánu naplnit své dny co nejvíce pilnou prací a nehledět daleko do budoucnosti.

„Lisso?”

Lissa se odvrátila od okna a shledala, že ve dveřích stojí Evvie. „Tady,” odpověděla. Mírně svraštila čelo, jak zvažovala jeden ze svých nápadů. „Evvie, víš, že mě něco napadlo? Budeš dost dlouho v Itálii - aspoň měsíc, řekla bych. Možná bych se mohla zeptat Hollanda, jestli bych nemohla nakoupit nějaké látky. Za tu dobu bych ti mohla ušít celou garderobu, spoustu nových šatů - a ty budeš jako manželka powerscourtského správce potřebovat.”

Evvie se zatvářila rozpačitě. „Ach Lisso, to je od tebe strašně milé. Jenže Holland mi řekl, že se cestou domů zastavíme v Paříži a necháme tam pro mě ušít šaty. Zmínil se, že mi chce Ivan zaplatit výbavu jako součást svatebního daru.” Lissa se strnule obrátila zpět k oknu. „Aha.” I ve své dobročinnosti jako by byl Ivan předurčen ji drtit. Ale to se mu nepovede. Pošle mu za sestru elegantní poděkování. To ho naučí. A pak si bude muset najít nějaký jiný zájem, aby se měla čím zaměstnávat. Bude vyšívat. To je ono. Vyšije celý koberec, aby nemyslela na Ivana.

„Zlobíš se na mě, Lisso?”

„Samozřejmě že ne, miláčku,” ujistila ji rychle. „Je to prostě ohromné, že pojedeš do Paříže. Ale musíš mi slíbit, že až se vrátíte, přiměješ Hollanda, aby mi dal váš baedeker - i z Benátek. Chci si přečíst o všech místech, která navštívíte.”

„Slibuju,” odpověděla Evvie slabým hláskem.

Lissa se k ní obrátila a poprvé spatřila papírovou krabici v jejích rukou. Museli ji právě doručit.

„Co to máš?”

„Holland to přinesl. Myslela jsem, že mi ji otevřeš.” Evvie podala krabici Lisse. „Samozřejmě.”

Když obě usedly na okraj postele, zlomila Lissa voskovou pečeť a otevřela krabici. V hedvábném papíru byl zabalen věnec čerstvých růží. Drobná, jemná poupátka byla upevněna k závoji ze saténových stuh. Byl prostý, ale přepychový; dokonalý svatební závoj pro Evvii.

Lissa jej vyjmula z krabice a položila Evvii na temeno. Sestra jej prozkoumala prsty, pak se zeptala: „Jaké barvy?”

„Bílé. jak by se patřilo,” zašeptala Lissa. Náhle se obě objaly a ona ucítila, jak se jí do očí hrnou slzy. Mlčení o uplynulých dnech bylo zapomenuto.

„Ach Lisso,” Evvie si otírala oči kapesníčkem. „Nesnesu to pomyšlení, že budu od tebe celý měsíc pryč. Nechtěla by sis to, prosím tě, rozmyslet a jet do Benátek s námi?”

„Ne. Nikdy.” Vstala a vložila Evvii do rukou čerstvě vyžehlené bílé vlněné šaty. „Jedeš na svatební cestu. I když je Holland tak chápavý, jsem přesvědčená, že mu bude daleko milejší, když tam nebudu. Velice tě miluje. Chce být s tebou o samotě. Má na to právo.” Lissa se dotkla Evviiny ruky. „Ty máš na to právo.”

„Možná, ale žádný z nás nechce, abys tu byla úplně sama. Kéž by existoval někdo, s kým bys tu mohla být.”

„Udělám si vlastní plány - tak už si o mě nedělej starosti ani vteřinu.”

„Plány? S Ivanem, Lisso?”

Lisse přelétl tváří výraz bolesti. Byla ze srdce ráda, že to Evvie nevidí.

„Ne, ty hlupáčku. Jak jsi na to přišla?” Rychle pak změnila téma hovoru. „Ale teď už se musíš oblékat. Holland je očividně člověk, který nerad čeká.”

Evvie se zarděla; vůbec jí neunikla sestřina první narážka na plesovou noc. Beze slova se začala svlékat.

Jakmile byla Evvie nastrojená a čekala s Georgem v salónku, odešla se Lissa převléct do jiných šatů. Měla na sobě prosté šaty z šedé vlněné látky ozdobené na živůtku a na dolním lemu černými copánky. Věděla, že její oděv je trošku melancholický, ale její nejlepší šaty - včetně břidlicových taftových a kostkovaných s růžičkami - už byly zabalené v Evviině zavazadle na svatební cestu.

Evvie neměla zdání, že to udělala, ale Lissa si byla jistá, že je sestra bude během toho měsíce v zahraničí potřebovat a ona sama ne. Přibalila také maminčiny smaragdové náušnice. Rebecčiny perly jim teď chyběly a Lissu pokaždé bodlo u srdce při pomyšlení, jak krásně by s nimi Evvie vypadala, až bude kráčet uličkou mezi kostelními lavicemi. Od této chvíle však náhle věděla, co dostane Evvie jako svatební dar. Koupí jí perly, stejné, jako byly ty matčiny, i kdyby jí trvalo léta, než na ně vydělá dost peněz.

Ve svém prostém oděvu byla Lissa brzy připravena k odchodu. Přistoupila ke skobě, na níž visela její pláštěnka, ale zarazila se, když něco postřehla. Malá jiskřička od dolního okraje pláště. V úžasu se sklonila a shledala, že jeden z krystalků z ozdobné síťky se zachytil za otřepané místo dolního lemu. Nosila plášť po celý týden den co den a zdálo se jí nemožné, že krystalek neodpadl. Ale byl tu, pevně se

ve svém stříbrném osazení zachytil o roztřepaná vlákna, jako by čekal, až ho tu najde.

Zvedla ho a podržela v dlani. Při pohledu na něj jí hlavou bleskly všechny možné vzpomínky, strašné i nádherné. Jako by ten malý třpytivý korálek byl velký poklad, přitiskla si ho k prsům. Kdyby nebyla tak unášena emocemi, vyhodila by jej z okna a už na něj nikdy ani nepomyslela. Místo toho vyndala z prádelníku špendlík, rozepnula si živůtek a připíchla si korálek tak, aby byl co nejblíž hrudi. Ruce se jí třásly, když si živůtek znovu zapínala a věděla, jak je pošetilá. Ale stejně to bylo jen její tajemství, o kterém nikdo jiný neví. Bude ten křišťálový korálek nosit na srdci, právě tam, kde bije nejsilněji. A vědět o jeho minulosti bude jen a jen ona a odnese si to tajemství do hrobu. Nikdo se nikdy nedozví, jak silná byla její slabost.

kapitola 22

Sňatek Evelyn Grace Alcesterové a Hollanda Thomase Jonese se konal ve čtyři hodiny odpoledne na druhý svátek vánoční. Byli oddáni v noddingknollské kapličce nabručeným knězem, který je vmáčkl mezi dvě bohoslužby. Nezúčastnilo se ho mnoho lidí, protože se neposílala žádná oznámení. Lissu však přece potěšilo, že přišli Bishopovi a hrstka dalších měšťanů, kteří si k Alcesterovým uchovali přátelský vztah. Hollandova rodina zůstala v Londýně. Jeho matka už byla stará a cestování jí působilo potíže. Holland tedy slíbil, že svou nevěstu představí jí i rodině svého bratra, hned jak se vrátí z Benátek.

Nebyla tu žádná pompa a nádhera, a přece to byla krásná ceremonie plná půvabu a prostoty. Evvie byla krásná, roztoužená nevěsta a při pohledu na ni jako by Holland nevěřil vlastnímu štěstí. Konečně byla jeho a on stál hrdě po jejím boku, pohledný v šedém fraku a černě proužkovaných kalhotách. Když Lissa sledovala, jak skládají manželský slib, nedokázala se ubránit víře, že jejich budoucnost je jasná a bezpochyby už předem požehnaná láskou a dětmi. Konečně po dlouhé době bude o Evvii řádně postaráno, a podle toho, jak se Holland díval na svou nevěstu, padla by Lissa

nejraději na kolena a děkovala Bohu, že jim vstoupil do cesty. Všechny jeho prohřešky už byly odpuštěny a zapomenuty.

Když obřad skončil a rty novomanželů se setkaly v prvním polibku, sklouzla Evvii z oka slza štěstí. Nikdo nedokázal zůstat nepohnut radostným obrázkem mladého páru, zvlášť Lissa, která si každou chvíli otírala oči kapesníčkem. I nabručený kněz jako by byl dojat jejich objetím. Když je odváděl do sakristie, aby podepsali oddací list, obdařil je jedním ze svých vzácných úsměvů, a dokonce Hollanda na znamení blahopřání plácl po zádech.

„To už Evvii nikdy neuvidíme?” zeptal se náhle George stísněným hláskem při pohledu na Evvii a Hollanda mizející v sakristii.

Lissa k němu shlédla a vjela mu rukou do těch černých kučer, které tolik milovala. „Samozřejmě že uvidíme. Odjede na svatební cestu a pak se vrátí.”

„Ale ne do Fialkového Pole,” prohlásil truchlivě. Spodní ret se mu začal třást.

„Ale uvidíš ji u Hollanda. A jestli chceš, určitě tam budeš moct bydlet, až přijedeš z Etonu na prázdniny.” „Ale kde pak budeš ty?”

Zvedla k sobě jeho tvářičku a přiměla ho, aby se na ni podíval. Na rtech se jí objevil hravý úsměv. „No, trošku jsem si zapřemýšlela, miláčku. A rozhodla jsem se, že se odstěhuju k tobě do Etonu. Tvým kamarádům to určitě nebude vadit, viď, když ti budu dělat společnost ve tvém podkrovíčku?”

„Ale - ale - Lisso!” vyhrkl s výrazem naprostého zděšení. „To nemůžeš! Eton je jen pro mužské!”

Jako by to pro ni bylo ohromné odhalení, vykulila oči. „Víš to

jistě?”

„Naprosto,” odpověděl kvapně.

„No, tak to ti nejspíš nezbývá nic jiného než věřit, že mě uvidíš o prázdninách, a spokojit se tím.”

S výrazem člověka, který právě unikl katu, George uctivě přikývl. Lissa už se nedokázala ubránit smíchu. Zatahala bratříčka za kadeř vlasů a pak ho důkladně políbila na tvář. Ještě se usmívala, když se obrátila k odchodu uličkou mezi kostelními lavicemi, zničehonic se jí však v hrudi zastavilo srdce.

Vedle vyřezávaných dvojkřídlových dveří stál markýz. Černý surtout měl dosud pokrytý sněhem, bylo však zřejmé, že byl přítomen celému obřadu. Opíral se ledabyle o zadní stěnu s pažemi zkříženými

na hrudi a ona postřehla, že má ovázanou ruku. Napadlo ji, co se mu asi stalo, ale zranění mu zřejmě vůbec nevadilo; vypadal zcela spokojeně. Jediná prasklina v jeho brnění však byly oči. Svítily temným leskem, přesná směs hněvu a touhy. Jeho pohled jako by se jí propaloval až do duše a byl tak soustředěný, div se nezajíkla. Nohy jako by jí přirostly k podlaze, ten pohled ji násilím vtahoval do svého kouzla. Aniž by si to vůbec uvědomila, sklouzla rukou k živůtku, kde měla přišpendlený krystalek. Jako by se chtěla chránit, vtiskla si kamínek do měkkého masa hrudi. Stejně ji však držel dál ve svém zajetí. Teprve poté co uslyšela, jak se Evvie s Hollandem vracejí ze sakristie, kouzlo vyprchalo. Ohlédla se ke kazatelně. Když se pak pohledem vrátila, byl její démonický milenec pryč.

Holland a Evvie odjeli hned po obřadu do Cullenbury. Měli posadit George na vlak do Perthu v 15.12. Všechno už bylo zařízeno, aby mohli strávit svatební noc v cullenburyském zájezdním hostinci. Odtud pocestují do Londýna, kde nastoupí na loď do Itálie.

Lissa se odmítala loučit v slzách. Věděla, že kdyby jí unikl i jen záchvěv emocí, byla by Evvie celá bez sebe a odmítla by odjet. Zůstala tedy veselá až do hořkého konce, láskyplně se rozloučila s bratrem i sestrou a doprovodila je ke kočáru.

Kupodivu však právě ve chvíli kdy se loučila s Hollandem, téměř ztratila sebeovládání. Když k němu vzhlédla, střetli se pohledem plným trpkého porozumění, porozumění, které mělo veskrze co dělat s Ivanem. Náhle si uvědomila, jak Hollanda zlobí, že pro ni nemůže nic udělat. S tímto novým zjištěním ji zaplavila něha ke švagrovi. Impulsívně si stoupla na špičky a lehce ho políbila na ústa.

„Vítej do Alcesterovy rodiny, Hollande,” řekla suše a pobaveně, „a Bůh buď milostiv tvé duši.”

Shlédl k ní očima naplněnýma radostí, smíšenou se zoufalstvím. Jemně jí pohladil tvář na rozloučenou. „Rád bych věděl, proč mám strach, že boží milosrdenství budeš potřebovat spíš ty?”

„Já? Nikdy,” zapřisáhla se, na rtech zářivý úsměv. „Budu se ve vaší nepřítomnosti chovat jako anděl.”

Ihned se mu tvář zachmuřila. V dálce za kočárem se tyčil Powerscourt a on zalétl k hradu ustaraným pohledem. Zašeptal tak, aby to slyšela jen ona: „Ale ne padlý anděl, slibuješ?”

Jeho slova ji ohromila, ale byl tak upřímně ustaraný, že se na něj nedokázala hněvat. Zničehonic si uvědomila, jaké má štěstí, že o ni chce někdo pečovat.

„Slibuju,” zašeptala a do očí jí vhrkly slzy. Když konečně zas viděla jasně, ujížděl už s Evvií i Georgem do Cullenbury.

O samotě byla pěší cesta zpátky do Fialkového Pole dlouhá a obtížná. Paní Bishopová ji pozvala na večeři, Lissa ale věděla, že by nebyla dobrou společnicí, a tak její laskavou nabídku odmítla.

Po návratu jako by její pohyby rozeznívaly celý domek ozvěnou. Strávila zbytek odpoledne prací na svém vyšívání, večer už ale byla upřímně zoufalá. Nedokázala přestat myslet na Ivana. Ve snaze nějak se rozveselit rozdělala v krbu obrovský oheň a postavila vodu na čaj. Pak se ale ocitla v úzkých. Celý večer se před ní rozprostíral jako obrovská zející propast.

Usedla na vybledle modrou pohovku a vrátila se v myšlenkách ke svatbě. Tuze brzy však už zase vzpomínala na Ivana - jak vypadal, když na ně zíral od zadní stěny kostela. Mimoděk jí přeběhl po zádech mráz. Oči jí potemněly, bloudila v představách, kam se dalo. Ivan by věděl, jak jí usnadnit samotu. Na chvíli.

Zoufale svraštila čelo. Obrátila hlavu k ohni a pozorovala jiskry, vystřelující do komína. Jak dokáže přežít tenhle měsíc, aniž by přišla o rozum? Jaksi věděla, že vyšíváním se to nevyřeší. Jak minuty odtikávaly, bojovala s nutkáním myslet na Ivana, ale byl to zřejmě úkol, na který nestačila. Tuze brzy převládly vzpomínky a začala si představovat Ivana ve svém salónku. Představovala si každičkou podrobnost - jeho kabát, vlasy, jizvu. Seděla na pohovce, on stál nad ní a oči se mu třpytily potlačovanou touhou. Chtěla, aby ji políbil, a on to rychle udělal, přitáhl si ji z pohovky do náručí. Jeho ruce nalezly její nahou pleť a rozpálily ji drsným laskáním.

Potom byli nahoře, šatstvo svlečené a roztroušené po podlaze. Miloval se s ní, jak se na milence sluší: něžně a přece s neuvěřitelnou žádostivostí. Kochala se jeho dotekem, jeho polibky a samou váhou jeho těla na svém. Chtěla ho hned a celého, a tak si brala svou rozkoš stejně divoce jako on svou. Když už konečně nebyla mezi nimi bolest ani zlost ani nenaplněná touha, ležel jí tiše mezi nohama a ona jej pozorovala a modlila se, aby ho už nikdy nemusela pustit.

Pak se ale náhle její představy změnily. Mimoděk ho před sebou spatřila, jak odchází z její postele. Ani ve snu jej nedokázala zadržet. Od okna uslyšela cinkání postrojů jeho čekajícího kočáru. Zachvěla se. Náhle bylo všechno studené: prostěradla, pokoj, on. Přitiskla si k tělu přikrývku a zavolala jeho jméno, ale neodpověděl. Ani se neohlédl. Rychle se oblékl a zamířil ke schodům. Prosila ho, aby ji neopouštěl, ale její křik znovu doléhal k hluchým uším. Vzlykajíc

přistoupila k oknu. Dole nastupoval do kočáru a odjížděl, ať už mířil na Powerscourt nebo do postele jiné ženy, to se neměla nikdy dozvědět.

Zalapala po vzduchu a vytrhla se ze zadumání. Ruce se jí tak třásly, že si je přitiskla k tvářím, aby zůstaly klidné. Myšlenky ji ničemně klamaly, a přece nejhorší na tom bylo, že její sen byl přespříliš pravdivý. Představovala si přesně to, čeho se bála. Ivan si vezme všechno, co je mu schopna dát, a pak ji přiměje žebrat o svou lásku. Možná už je na nejlepší cestě.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře. Lekla se a zalétla pohledem ke vchodu. Na návštěvy už bylo pozdě, a když mířila ke dveřím, přemohl ji strach, že by tím návštěvníkem mohl být Ivan. Skoro ani neotevřela, instinktivně však věděla, že Ivan to není. Jeho klepání bylo velitelské; tohle působilo žensky.

„Lisso!” Ve dveřích stála Arabella Parksová. Tvář měla staženou, jako by se dost hněvala. Lissu její příchod tak překvapil, že ji chvilku trvalo, než ji pozvala dál.

„Arabello, je tak pozdě! Stalo se něco?” Lissa ustoupila a nechala

ji projít.

„Musela jsem tě vidět.” Arabella se ohlédla na svůj kočár. S prudkým kývnutím smekl vozka klobouk a odjel.

Lissa zavřela dveře. Zamračeně poznamenala: „Neměl by na tebe tvůj kočár počkat?”

„Wilson odveze matku domů. Pak se pro mě vrátí.”

„Aha. Takže jste byly venku -”

„Ano, byly jsme venku. Na večeři u markýze. Byly jsme na Powerscourtu.” Arabella hodila svůj norkem podšitý plášť na modrou pohovku a pak na něj usedla, jako by omšelé čalounění nebylo dost vznešené, aby na něm spočinula její záď.

Lissa na ni upřeně hleděla a v hlavě jí vířily různé možnosti. Nenapadal ji však žádný důvod, proč by Arabella přišla. Ze všeho nejvíc dokázala myslet na to, že Arabella byla u Ivana. A ona sama ne.

„Narostly mi bradavice, Lisso?” vyštěkla Arabella.

Lissa rychle odvrátila pohled. V rozpacích se začala zabývat čajovým servisem, pak přistavila na oheň konvici. Arabella trpělivě čekala, až bude hotová.

„Občerstvení bude hned,” řekla Lissa a usedla naproti ní. Z jakési strašné příčiny se jí začaly třást ruce a byla nucena je sepnout v klíně.

„Lisso, musím být upřímná,” začala konečně Arabella. „Už jsem tvou přítelkyní pěkných pár let, navzdory… no, navzdory všemu. A pokoušela jsem se o tebe starat - snažila jsem se pomoct, jak jen to

šlo.”

Zatímco ji Lissa poslouchala, sevřela se jí hrud obavou. Tohle má něco společného s Ivanem. Jaksi věděla, že jí ta zpráva ublíží.

Arabella pokračovala, tentokrát se však na povrch prodral její hněv. „Byly jsme dnes pozvané na večeři, ale markýz - Ivan - byl dost zamyšlený, dost zasmušilý. A víš proč?”

Lissa stěží dokázala zašeptat: „Ne. Proč?”

Arabella se odmlčela, jako by to, co musí říct, bylo dost bolestivé. Nakonec ale řekla: „Protože existuje ošklivá pomluva, žes ho svedla tu noc, co byl ples, a teď se ho snažíš přimět ke svatbě.”

Zničehonic měla pocit, jako by jí právě vrazili do srdce dýku. Proč propána může někdo šířit tak zlomyslnou pomluvu - leda že by za tím byl Ivan? Byla čím dál tím otřesenější.

Arabella vstala a začala přecházet po pokoji. „Je to strašné, já vím, ale musela jsem ti to říct. Jako bys mohla být něčeho takového schopná!”

Arabella znovu začínala zuřit. Při poslední poznámce si Lissa nebyla jistá, zda přítelkyně jen brání její čest nebo vykřikuje nad absurdností toho, že by byla schopná přivléct Ivana k oltáři. V tu chvíli to však bylo Lisse skutečně jedno.

„Ivan - lord Ivan - ti to řekl?” zeptala se.

Arabella vypadala, jako by ji cosi uvnitř rvalo. Nakonec odpověděla: „Ne, Ivan ne.” Pak tuze rychle dodala: „Ale podle toho, jakou měl dnes večer náladu, bylo jasné, že ho sužuje něco strašlivého. Musely to být ty klepy.”

„Aha.” Lissa se zadívala na své ruce, jejichž kotníky nyní zbělely napětím. Nevěděla, co si má myslet. Šíří ty řeči Ivan? Každý ví, že je to zlostný muž, který nedokáže odpouštět. Chce ji zničit. Tohle je skvělý způsob, jak toho dosáhnout.

„Je to všechno děsná lež.” Arabella na ni vrhla ostrý pohled. „Nesouhlasíš?”

„Ano! Ano!” řekla vehementně. Byla to děsná lež. Klep už nicméně vznikl a ať už se zakládá na pravdě nebo pouhých dohadech, je naprosto lživý. Ivan té noci svedl ji. A ona ho v žádném případě nechce k ničemu přimět. Naopak, ona od něj nechce nic, než aby ji nechal být.

„No tak co s tím tedy uděláme?” Arabella si klekla před ni. Vzala Lissiny ruce do svých a přívětivě je stiskla.

„Já nevím. Nevím, co si počít,” zamumlala Lissa, neschopna myslet. Byla příliš rozzlobená, příliš to bolelo.

Arabella velmi tiše navrhla: „Mohla bys odjet, víš, Lisso. Evvie se dneska vdala, ne?”

Lissa o tom nápadu zauvažovala. Tohle přece tak dlouho chtěla! Prostě opustit Nodding Knoll a začít nový život někde jinde, kde o ní nikdo neví nic dobrého ani špatného.

„Kam bych měla odjet?” zeptala se náhle, jako by jí Arabella mohla nějak poradit.

Kupodivu si Arabella věděla rady. „Co kdybys jela do Londýna? Při tvém vzdělání bys tam mohla určitě získat nějaké slušné zaměstnání - třeba guvernantku nebo tak něco.”

„Londýn?” zadumala se Lissa. Možná je to to pravé místo. Londýn jí připadal tak snový, tak vzdálený. A byla by blíž k Georgeovi. Mohla by se za ním tu a tam podívat.

„S největší radostí ti půjčím náš kočár. I nějaké peníze, jestli chceš.”

Lissa vzhlédla, zamračila se. „Já peníze mám, Arabello,” řekla chladně. A měla. Holland jí nechal nějaké prostředky na domácnost. To by určitě stačilo.

„Ale kočár si vezmi, Lisso. Tak bys mohla odjet už dnes v noci, jestli chceš. Proč čekat? Co tě tady drží? Co tě tady vůbec drží, Lisso?”

Nic! v duchu takřka zařvala Lissa. Jako by za uplynulý týden vyplakala víc slz než za celý dosavadní život a teď měla pocit, jako by jich dokázala vyronit ještě celá vědra.

„Měla bych jet do Londýna, vid?” pronesla Lissa tiše. Podívala se na Arabellu. Věděla, že dívku nemotivuje pouze přátelství, ale stejně bylo Arabellino řešení nejlepší. Bylo to řešení všech jejích problémů. Tam dokáže pustit Ivana z hlavy jednou provždy. Po zádech jí přeběhl mráz při pomyšlení na vzpomínky, jimiž se zaobírala, když zaklepala Arabella. Musí od něj pryč. Musí pryč od všeho. „Tak já pojedu,” dokončila bezpřízvučně.

„Pošlu sem pro tebe za hodinu kočár. Stačí ti to?”

Otupěle přikývla. „Děkuju, Arabello. Nikdy ti to nezapomenu.”

„To je to nejmenší, co pro tebe můžu udělat, Lisso.”

Lissa ji impulsívně objala. Pak zamumlala jakoby pro sebe: „Nejspíš bych si měla složit věci.”

„Je to tak nejlepší,” odvětila Arabella podivně smutným hlasem.

Jakmile Lissa zmizela nahoru po schodech, kousla se Arabella do dolního rtu, jakoby nerozhodně - jako by se právě dopustila něčeho špatného a nedokázala si to v sobě tak docela srovnat. Pak ale uslyšela, jak se vrací její kočár, a tak přistoupila ke dveřím Fialkového Pole. Řekla kočímu, že se zdrží už jen chvilku, a pak pohlédla směrem ke světlům Powerscourtu v dálce. Oči se jí naplnily nadějí. Nádhernou, věčnou nadějí.

Část čtvrtá

LONDÝN

Ženu statečnou kdo nalezne? Je daleko cennější než perly…

Přísloví 31:10

kapitola 23

Arabellin kočár zavezl Lissu až do Grenhamu, kde nastoupila na Severozápadní železnici do Londýna. Ačkoliv v některých vozech bylo bohaté mahagonové obložení a rubínově zbarvená plyšová sedadla, Lissa si mohla dovolit cestovat jen na dubových lavicích bez polštářování a v obílených stěnách. Vlak vyjel z Grenhamu v 5.23 ráno, takže jí nebylo dopřáno valného rozhledu po krajině. Nicméně v poledne už se skutečně těšila z výhledu do kraje, kdykoli jej mohla zahlédnout mezi pasažéry v přeplněném voze. Zapomene na Ivana.

To si opakovala po celou dlouhou cestu kočárem do Grenhamu. A říkala si to i teď. Samozřejmě věděla, že je to bídná lež, ale byla to její jediná útěcha. Její hněv na Ivana rostl míli za mílí. Byly chvíle, kdy měla pocit, že už nedokáže dál tajit v hrudi zuřivost a bolest; byly dokonce příliš hluboko, než aby jim mohla dát jim průchod slzami. Seděla tedy po celou dobu jízdy vlakem chmurně a mlčky, neschopna se smířit s tím, že byl Ivan tak krutý a rozšířil ty strašné řeči o tom, že ho svedla, aby si ji vzal. Ta slova byla tak zlovolně nepravdivá, že se div nezadusila vlastní žlučí, kdykoli si na ně vzpomněla.

Teď ale, ironií osudu díky Arabelle, se před ním zachránila, a ta myšlenka jí dodávala sílu. Možná se zachraňuje jenom fyzicky -protože mysl měla stále v zajetí temných vzpomínek na něj a touha po něm ji dosud trýznila -, ale už nikdy mu nebude vydána na milost a nemilost. Jediným impulsívním činem zmařila jeho plány, jak ji zničit. Utíká do Londýna, kde nikdo nebude vědět, co se o ní říká v maličkém Nodding Knollu, a nikdo se o to nebude zajímat. A utíká od těch strašných, zoufalých vášní, od těchže nezvladatelných vášní, které dovedly její rodiče až k tak tragickému konci.

Jednoho krásného dne zeslábne i bolest v jejím srdci.

Usmála se zasmušile a hořkosladce. Další lež, ale byla to její jediná naděje. Jediný důvod, proč jít dál.

Zastavili v Killburn Wellsu, a protože někteří cestující vystoupili, posadila se k oknu. Byli už ani ne tři míle od Londýna a ona začínala ztrácet kuráž. Noc strávila vsedě ve vagónu a celé tělo měla ztuhlé a rozbolavělé. Toužila po posteli, věděla ale, že to nějakou chvíli potrvá, než najde ten hotel pro dámy, o kterém jí pověděla paní Parksová. V duchu si probírala všechny instrukce paní Parksové. Má

si vzít drožku a jet do penziónu. Příští den by se měla zdvořile poptat po místě vychovatelky v domácnostech, na něž dostala od paní Parksové doporučení. Paní Parksová byla tuze laskavá. Až nezvykle laskavá. Lissa se však přiměla nepochybovat o svém štěstí. Nabídli jí skvělý únik; nemůže si dovolit opovrhovat jakoukoli pomocí.

Ozvaly se první hvizdy parní píšťaly, signalizující jejich příjezd na Eustonské nádraží, a ona se na chvíli cítila takřka optimisticky. Konečně unikla Nodding Knollu.

Eustonské nádraží bylo plné lidí. Jejich vlak zastavil uvnitř nádražní budovy. S nervózní nedočkavostí posbírala Lissa kabelku a černý kožený cestovní vak a zavázala si čepec. Pak vystoupila. Ještě nikdy nic takového neviděla. Kolem proudily stovky lidí, buď čekali na odjezd nebo právě přijeli. Ženy nastrojené v bombasinových šatech se hemžily kolem ní, děti táhly za sebou. Muži v cylindrech a kostkovaných kalhotách postávali u nádražních budov a kouřili. Protože poznala jen poklidnou jednotvárnost maloměstské existence, připadalo jí to horečné tempo vzrušující. Všichni jako by měli něco důležitého na práci, jako by šli na nějaké významné místo. A stejně tak teď i ona, Lissa Alcesterová.

Vstoupila do Řeckořímské haly nádražní budovy a znovu ji zarazil zmatek a hluk. Někde nablízku uslyšela plakat dítě a nějaký pán se hádal s pokladním. Nad ní prostupovalo obrovskými okny pod klenutým stropem světlo. Rozhlédla se, kde je východ, ale nemohla ho najít.

„Promiňte - ,” obrátila se ke staršímu pánovi příjemného zevnějšku, ale než stihla pronést jediné další slovo, pán odkráčel, aniž by jí věnovali sebemenší pozornost.

Nebyla zvyklá na takovou hrubost. V Nodding Knollu ji lidé sice pomlouvali, ale nikdo kromě staré vdovy Tannahillové nebyl tak neomalený, aby s ní odmítal promluvit.

„Jářku, promiňte,” zavolala tentokrát na hezkou ženu, doprovázenou průvodem služebnictva nesoucího zavazadla. Nicméně nadutá slečinka jen zvedla obočí a šla dál, Lissa zůstala stát jako solný sloup.

„Potřebujete něco, milostpaní?” Střízlivě oblečená mladá dívka, zřejmě jedna ze služek té dámy, se u ní zastavila.

„Díky bohu! Ano, mohla byste mi říct, kde by se dala sehnat drožka?” Lissa si s úlevou přitiskla kabelku k hrudi.

„Nahoru po schodech, milostpaní. Je to docela jednoduchý. Drožky stojí před bránou.”

„Ach, mockrát vám děkuji!” Lissa se usmála a sledovala, jak dívka dohání svou paní. Pak začala vystupovat po schodech.

Drožky byly seřazeny pod dlouhým portálem, který vedl na Eustonské náměstí. Než si ale jednu přivolá musí vědět, kam vlastně pojedou, a tak rozvázala svou dlouhou hedvábnou kabelku a sáhla dovnitř pro instrukce paní Parksové. Jak bylo v módě, byla její kabelka pošita ocelovými korálky, které cinkaly, když v ní papír lovila. Brzy zjistila, že přitahuje pozornost, a tak se odsunula ke zdi, aby nepřekážela provozu.

Kolem se proklátil muž, kterého považovala za drožkáře. Byl mladý a zdál se na kočího drožky dost ošuměle oblečený. Opíral se o zeď vedle ní. Zděšeně se od muže odtáhla, ten na ni však začal jen docela neomaleně zírat. Stiskla kabelku v ruce a už se chtěla přesunout dál, když muž kabelku popadl. Chtěla vykřiknout, ale byla tak vyděšená, že se jí hlas zadrhl v hrdle. Instinktivně si přitáhla kabelku k sobě. Jenže bez úspěchu. Byl mnohem silnější; jediným hbitým škubnutím se jí zmocnil. Pak se zloděj křivě ušklíbl a pochvalně jí přejel pohledem tvář i postavu. „Vy ste teda sousto, mlospani,” řekl, než odkráčel vozovkou na Eustonské náměstí.

Stěží si dokázala uvědomit, co se právě stalo. Přitiskla si roztřesenou ruku k ústům a napadlo ji, že by měla křičet o pomoc, ale hlas ji znovu zradil. Všude kolem byl dav spěchajících lidí, kteří nevěděli, že jí právě ukradli kabelku. Chtěla přivolat policistu, ale žádný nebyl na dohled. Cítila, že musí někomu povědět o loupeži, k níž právě došlo, pak si ale vzpomněla na toho hrubého pána a dámu, na které narazila v hale. Když teď upírala pohled na ty chvátající postavy kolem, napadlo ji náhle, jestli by se někdo z nich vůbec zastavil na tak dlouho, aby na něj stihla vychrlit svou tragédii, natož pak jí pomoct.

Otupěle odstoupila od zdi a zděšenýma očima se rozhlédla. Nevěděla, co počít. Tiskla si vak k hrudi, jako by šlo o život, a udělala pár kroků k drožkám, ale pak ji zarazil nějaký hlas. Obrátila se za ním.

„Nemaj nazbyt půlpenci, slečinko?” natahovala dlaň vychrtlá čarodějnice.

Lissa sklouzla pohledem k drožkám. Couvajíc po centimetru od ženy, vysvětlovala: „Nemám. Je mi líto. Právě mi ukradli kabelku.”

Ježibaba se soucitně zamračila. „Uúúíí, taková hamba!” Pokročila kupředu, ruku stále nastavenou. „Ale určitě máte eště trošku někde skováno, slečinko. Já chci jen půlpenci.”

Lissa narazila zády do drožky. Měla ve vaku schováno ještě pár mincí, ale ty teď pro ni představovaly velkou vzácnost. Rozhodně si nemůže dovolit dát něco z nich téhle ženské. Teď spíš uvažovala, jak vyjde s tím málem, co jí zbylo.

Babizna se zase přiblížila a Lissa pak už nevěděla, co dělat. Nikdy neměla co do činění se žebráky. V Nodding Knollu žádní žebráci nebyli. Nevěděla, jak se téhle ženské zbavit.

„Koukej zmizet, Dearo, kazíš kšefty.” Dotčený mužský hlas zazněl z kozlíku drožky, k níž se Lissa tiskla. Lissa obrátila hlavu a uviděla, jak se vozka na ženu mračí. Měl na sobě černý frak a hustý šedý plnovous, ale ani jeho důstojný zevnějšek nedokázal umenšit irskou jiskru v jeho jasně modrých očích.

„Jacku! Ty zkurvysynu! A ty si na mě troufneš!” prskala Deara na vysoká kola kočáru.

Vozka ignoroval Deařino ošklivé gesto. Slezl z kozlíku a smekl před Lissou cylindr. Otevřel jí dvířka a vztáhl ruku po vaku. „Nastupte si, slečno, a jedem. Jinač se takovejchdle nezbavíte!” Kývl znechuceně hlavou směrem k Deaře.

Lissa se na drožkáře podívala. Zoufale chtěla nastoupit do drožky, ale bez kabelky a bez instrukcí paní Parksové teď neměla ani zdání, kam by ji měla drožka zavézt.

„Menuju se O’Hurley, slečno. Kampak to bude?” otázal se vozka.

„Já - já nevím jistě.”

„Tak tady měl na vás někdo čekat?” O’Hurley už vypadal zklamaně nad ztrátou rita.

„Ne, jenže mi ukradli kabelku. Zrovna tady.” Lissa ukázala ke zdi nádraží. „A teď nemám jméno toho hotelu, co mi doporučili.”

„A nejspíš ani peníze na drožku.” O’Hurley zklamaně znovu vylezl na kozlík. I Deara odkráčela žebrat na jiných cestujících.

„Pane O’Hurley, já v Londýně nikoho neznám.”

Lissa sáhla do vaku a vyhrabala těch posledních pár mincí, co jí zbylo. „Neřekl byste mi, prosím vás, kde by se dal najít nějaký pokoj?”

O’Hurley na ni seshora pohlédl. Ačkoliv se i nadále tvářil podrážděně, náhle jako by ho její svízel dojala. Vybledle modré oči mu změkly, když podrobil analýze její ubohé finanční prostředky. Ještě víc pak zněžněly při pohledu na její krásnou, vylekanou tvář.

„Vodkaď jste, slečno?” zeptal se nakonec.

„Z Nodding Knollu, pane.”

„No, chtěl bych vám kapku poradit. Vemte si těch pár grošů, co vám zbylo, a kupte si lístek zpátky do Nodding Knollu. Londýn není nic pro takový, jako ste vy.”

Lissa sklopila oči. Nodding Knoll jí nikdy nepřipadal tak milý. Byla skoro v pokušení udělat to, co jí radil. Jenže pak si vzpomněla na Ivana.

„Já se nemůžu vrátit, pane O’Hurley. Prostě nemůžu.” Znovu zvedla oči a řekla: „Prosím vás, neporadil byste mi, kde mohu zůstat?”

O’Hurley, nyní strašlivě zviklán, viditelně přepočítával její peníze. Pak zavrtěl hlavou. „Jedinej pokoj, co byste mohla za tyhle drobný dostat, slečno, je u Sv. Jiljí.”

„Sv. Jiljí? Kde to je?”

„Tam vy nemůžete vostávat, slečno. Víte vy vůbec, co se u Sv. Jiljí děje? Teďka si ty krejcary vemte a vraťte se zpátky do Nodding Knollu.” O’Hurley se zadíval na drožku před sebou, jako by už jen tím, že od ní odvrátil pohled, mohla prostě zmizet.

Od něj už se zřejmě pomoci nedočká. Lissa vrátila mince do vaku a zamumlala: „Děkuji vám mnohokrát za pomoc, pane O’Hurley. Promiňte, že jsem vás připravila o tolik času. Pozeptám se na místo k bydlení někoho jiného.” Obrátila se k odchodu, ale kdovíproč cosi z toho, co řekla, jako by rozhýbalo O’Hurleyho k činu. Zavolal na ni a ona se vrátila k jeho drožce.

„Poslyšte, slečno,” začal, „esli budete tak tvrdohlavá a zůstanete tady v Londýně, tak U Zvonce a podvazku to není tak strašný. Já tam vlastně sám tu a tam zajdu na pivčo.”

„Ach, děkuju!” Oči se jí rozzářily nově nalezenou nadějí. „Najdu ten podnik u toho Sv. Jiljí, co jste o něm mluvil? Dá se tam dojít pěšky?”

O’Hurley se zatvářil znepokojeně, jako by vůbec nebyl zvyklý konat dobré skutky. „No, pudete dolu po Tottenham Court -samozřejmě vod nádraží pudete po Nový třídě - Sv. Jiljí je na východním konci Oxfordský ulice - „ Sklopil pohled a přečetl si v její tváři naprostý zmatek. Pak se zamračil. „Ale nastupte si. Já vás tam vemu.”

Lissa se zatvářila zdráhavě. „Ráda bych, ale bohužel máte pravdu. Skutečně si nemohu dovolit drožku.”

O’Hurley se zamračil ještě chmurněji. „No tak, nastupte. Stejně bych nechyt žádný rito, protože sem toho zrovna chtěl pro dnešek

nechat. A nemyslete si bůhvíco, ale dostal sem najednou žízeň na trošku piva vod Zvonce a podvazku.”

Vzhlédla k němu s vděčným úsměvem na rtech. Vědouc však, že její díky by ho jen ještě víc podráždily, mlčky vyšplhala do otevřeného kočáru. Když uslyšel, že se dvířka zavřela, O’Hurley si sám pro sebe od plic zaklel a zamířil velkou dórskou branou ven z Eustonu.

U Zvonce a podvazku to nevypadalo zrovna podle Lissiných představ. Byla to ošumělá napůl hrázděná stavba skoro tři sta let stará s obrovským dvorem vzadu, kam zajížděly kočáry. Zájezdní hostinec stál na východní straně Charlottiny ulice a k Lissiným značným rozpakům tvořil jeho štít nápis na zrezivělém železném zvonu, umělecky ovinutém četnými dámskými hedvábnými podvazky.

O’Hurley znal zřejmě značný počet štamgastů tohoto hostince, protože když zastavili, hlasitě jej pozdravilo několik mužů odcházejících ze dvora. Než sestoupil a otevřel jí dveře, shromáždil se kolem nich malý zástup.

Kdovíproč tu Lissa i ve svém šedohnědém kostýmku působila jako kuriozita. Možná tu ještě nikdy neviděli dámu, nebo aspoň se tu žádná už hodně dlouho neobjevila. V zádech ji zamrazilo nejistým očekáváním, když na sobě ucítila mužské oči jako pohledy smečky zimou vyhladovělých vlků. Instinktivně si však byla vědoma, že by je tím jen povzbudila, ani se na muže nepodívala a přistoupila blíž k O’Hurleymu.

„Jacku! Tebe sem neviděl, cos tudle v neděli prohrál kalhoty! Přišel sis je vyhrát nazpátek v partičce kostek, co?” Sledovala, jak ze shromážděni vystoupil vysoký, hubený, obstárlý muž, který vypadal na podkoního v hostinci. Měl na sobě špinavou zástěru. Jeho kalhoty připomínaly indiánské legginy, protože se zapínaly po obou stranách od pasu až ke kotníkům na knoflíky.

„Sly! Ty starej prevíte!” O’Hurley se ironicky usmál na hostinského. „Ty už mě nedostaneš! Dyž sem naposled hodil kostky, div sem pak neskončil v Newgate!”

„No, stejně tě vítám, Jacku!”

O’Hurley zakoulel očima.

Náhle jako by si podkoní všiml Lissy. Kdovíproč se zatvářil uraženě. Obrátil se k O’Hurley mu a řekl: „Cos to sem přived, Jacku? Vedeš si vlastní šlapku, dyž mý holky -”

O’Hurley ho přerušil máváním oběma rukama. Vrhl na Lissu omluvný pohled, pak ztlumil hlas. „Takle né, Sly. Todle je slečna - é, slečna -?”

„Alcesterová,” řekla Lissa s tváří zrůžovělou rozpaky. Věděla, co je to šlapka, bodejť. Samotnou ji tak dost často nazývali. Stejně si ale nebyla jistá, co hostinský mínil těmi „svými holkami”.

„Víš, Sly,” pokračoval O’Hurley, „sebral sem slečnu Alcesterovou nahoře v Eustonu. Ukradli jí kabelku. Zrovna přijela z Nodding Knollu a nemá tady moc známejch, na kerý by se vobrátila, tak mě napadlo, že bys ji moh ubytovat za těch pár pencí, co jí zbylo.”

Podkoní na ni vrhl zkoumavý pohled. Byl tak otřesně důkladný, až před ním ucouvla.

Otevřel ústa k odpovědi, ale O’Hurley ho nepustil ke slovu. Pravil: „Já vim, co si myslíš, Sly, tak to koukej pustit z hlavy. Slečna Alcesterová je hodný děvče a nebude pracovat pro takový, jako seš ty. Chce jenom lacinej pokoj.”

„A vodkdy zrovna ty pomáháš nalezencům z nádraží?” zeptal se

Sly.

„Nepomáhám.” O’Hurley se zamračil. „Ale dyž sem ji tak viděl, napadlo mě, že bys jí moh přenechat pokoj. Koneckonců za ty prachy, co sem u tebe prohrál v kostkách, by už měl bejt jeden pokoj dočista můj.”

Podkoní se zasmál a plácl Jacka po zádech. „A esli by sis nedal

říct!”

O’Hurleyho ústa se ve změti vousů rozpačitě zkroutila, zvedl však její vak a vykročil k černým oprýskaným dveřím, kde byl vchod do hostince.

Lissa jej následovala, naprosto zmatená.

„Kerej pokoj to děvče dostane, Sly?” zeptal se O’Hurley, když vstoupili do lokálu. Páchlo to tu zatuchlými splašky a ještě zatuchlejším kouřem z doutníků, ale bar byl naleštěný a podlaha čistě umetená. Ujišťovala se v duchu, že je to dobré znamení. Dobré znamení však už nebylo to, že v tuhle ranní dobu zde bylo jen pár štamgastů a kupodivu většinu z nich tvořily ženy, které buď znuděně seděly a míchaly karty s oslíma ušima, nebo žertovaly s hezkým barmanem. Náhle se všechny její starosti scvrkly na děsivou, nevyslovitelnou myšlenku. S ní by všechno začínalo dávat smysl.

„Číslo tři, Jacku.” Od pultu pod prkennými schody hodil Sly O’Hurleymu zrezivělý železný klíč. Lissa následovala svého dobrodince po schodech do svého pokoje.

Jediným kouzlem čísla tři byla čistota. Prkna podlahy byla navoskovaná a prostěradla čistá a bílá. Nicméně malba už na několika místech opadala spolu s omítkou a jediná židle v místnosti vypadala, jako že se rozpadne, i kdyby si na ni sedl vrabec. Nad postelí byly dva věšáky, kam si mohla zavěsit oblečení.

O’Hurley jí položil vak vedle postele. Díval se, jak vykoukla jediným okénkem s ústy chmurně sevřenými.

„To je hřbitov Leviticus. Sou tam pohřbený židi, přesně jako ve Whitechapelu,” sdělil jí O’Hurley.

Zadívala se na obrovské, drolící se hrobky a zachvěla se, pak se rázně odvrátila od okenních tabulek. „Doufám, že tu nestraší,” řekla s pokusem o úsměv.

„Nestraší.” O’Hurley se zasmál. „Aspoň pokud já vim.” Lissa k němu přistoupila. „Děkuju vám. Byl jste ke mně opravdu moc hodný.”

O’Hurley se okamžitě zatvářil znepokojeně. Ucouvl na chodbu a poprvé sejmul cylindr. „Sežeňte si dobrou práci, slečno, a nenechte se vod Sylvestera ukecat, abyste dělala u něj.”

Nyní naprosto chápala, o čem mluví. Slyovy dívky byly nekající Magdalény. A ona tu teď byla uprostřed nich a neměla kam jít. Nicméně toho hodlala využít co nejlépe. Posledními mincemi z vaku si zaplatila pokoj na týden. Až ten týden skončí, bude už na lepším.

Kývla hlavou a ujistila jej: „Zítra si začnu hledat místo vychovatelky.” Lítostivě si vzpomněla na doporučení, která dostala od paní Parksové. Ta zůstala v kabelce.

„Tak ať vám to vyjde.” O’Hurley se uklonil. Neměl už co říct, a tak oddusal dolů po schodech.

Zavřela za ním dveře. Instinktivně přistoupila ke klíči ležícímu vedle jejího vaku a zamkla dveře. Vybaleno měla za chviličku, protože si toho mnoho nepřivezla. Měla ještě jedny vlněné šaty, trochu spodního prádla, kartáč na vlasy. A róbu od Worthe.

Něžně ji vyndala ze dna zavazadla. Roztřásla ji a smutně prohlížela škody. Byla beznadějně pomačkaná, ale to se dá vyžehlit. Trhliny na vlečce, to bylo něco docela jiného. Ačkoliv byly fyzickým důkazem její snahy zachránit se z Ivanových spárů, nebyl jí teď ten důkaz k ničemu. Víc než kdy jindy potřebovala ty šaty prodat.

Pověsila je na věšák a milostně přejela dlaněmi po růžovém saténu. Věděla, že by měla rovnou jít a pokusit se je prodat. Jaksi však teď byla příliš malomyslná, než aby to udělala. Věděla, že nakonec se s nimi bude muset rozloučit, a udělá to, až přijde čas. Ale teď ne. Dneska ne.

Vyčerpaně přistoupila k posteli a stočila se na ní do klubíčka, aniž by se obtěžovala odložit střevíce nebo krinolínu. S pocitem neuvěřitelné osamělosti si přitiskla k hrudi polštář. Snažila se dělat si plány na zítřek, brzy ji však samota zavedla na pěšinky, jimiž se nechtěla ubírat. Nechtěla se vracet do Nodding Knollu; nechtěla se vracet k Ivanovi. A teď náhle nedokázala myslet na nic jiného.

Znechuceně se převalovala na posteli a mrzutě zírala do okna pokrytého sazemi. Za ním viděla rozpadající se hrobky a zanedlouho skoro litovala, že hřbitov neobývají duchové, protože i ti by určitě byli lepšími společníky než její strašné vzpomínky na Ivana.

kapitola 24

Na konci týdne U Zvonce a podvazku nebyla Lissa o nic blíž k zaměstnání vychovatelky než na jeho začátku. Nalezla mnoho rodin, které ji potřebovaly, ale vždycky chtěly doporučení z Nodding Knollu. I když mohla nabídnout doporučení od paní Parksové a od Bishopových, vždycky se trochu bála, že by si klepy o ní nějak mohly najít cestu do Londýna a zničit jí příležitost získat zaměstnání. Horší než to však bylo čekání. Většinou jí řekli, že se na ni přeptají a vzkážou jí tak asi do čtrnácti dnů, což jí připadalo jako nekonečná doba.

Koncem druhého týdne stále ještě místo neměla. Platila hostinskému Sylvesterovi za pokoj a stravu zastavováním svého majetku. Už mu dala svůj černý kožený vak, ale dost brzy pojala podezření, že bude žádat něco víc, a jediná hodnotná věc, která jí zbývala, byly šaty od Worthe. Kdovíproč se jí při pomyšlení na její saténovou róbu na jednom ze Sylvesterových „děvčat” dělalo nanic. Věděla, že je schopna takřka všeho, aby mu ji nemusela dát, a tak se dál poptávala po volných místech a dál navštěvovala rodiny, které si napsaly o doporučení. Připadalo jí, že se nikdy nerozhodnou.

U Zvonce a podvazku už se začínala cítit skoro jako doma. Nespřátelila se s „děvčaty” zčásti proto, že kdykoli některou z nich potkala, narazila na nepřátelský pohled. Neměly ji rády, ani její nevtíravé oblečení, a dávaly to jasně najevo. Tyhle dívky stejně nebyly tou společností, po níž by Lissa toužila, ale stejně vždycky ráno, když sešla dolů na ovesnou kaši, zastesklo se jí po někom blízkém.

Častěji než byla ochotna přiznat, zabloudila v myšlenkách zpátky do Nodding Knollu. Ani ve svých nejdivočejších snech nikdy nepředpokládala, že se jí po něm bude stýskat. Jenomže stesk byl den ze dne zoufalejší. Někdy měla co dělat, aby se nerozběhla zpátky na Euston, ale pokaždé stačilo jen pomyslet na Ivana. Kdyby se vrátila do Fialkového Pole, nikdy by se nezbavila své posedlosti. Využíval by ji tak, jako starý markýz využíval svou cikánečku, a život by se jí proměnil v peklo na zemi.

Ve svých snech se tam ale vracela zas a znova. Jednou se ocitla na Evviině svatbě. Připomněla si, jak se Holland tvářil, když shlížel k Evvii, zcela oslněn klenotem, který bude brzy jeho. Pro probuzení si vždycky uvědomila, že to, co se jí zdálo, byl jen a jen sen. Netoužila v životě po ničem jiném, než aby se na ni Ivan jen jednou podíval tak, jako se Holland díval na Evvii. A protože to neudělal, pukalo jí srdce po každém probuzení.

Nyní, na počátku svého třetího londýnského týdne, chodila po vlhkých, studených ulicích a vítr se do ní zařezával jako nůž. Dopoledne odpověděla na čtyři inzeráty, ale žádnou nabídku nedostala.

Právě sešla z Grosvenorského náměstí a kráčela po New Bond Street, když začala pociťovat mírnou závrať. Navzdory nepřívětivému dni se New Bond Street hemžila bohatými nakupujícími. Zastavila se u okraje chodníku a chytla se železného mřížového plotu ve snaze neztratit rovnováhu. Zvedl se vítr, ale teď jako by to na ni vůbec nepůsobilo. Bylo jí teplo. Příliš teplo. Chabě si otřela pot z čela kapesníkem. Jakkoliv si to nechtěla přiznat, napadlo ji, jestli se snad o ni nepokouší nějaká choroba. Dojít dnes pěšky zpátky do Sv. Jiljí jí teď připadalo asi stejně snadné jako udělat si výlet na Hebridy. Nevěděla, jak to dokáže.

„Slečna Alcesterová? Lissa Alcesterová z Nodding Knollu?”

Lissa vzhlédla a uviděla vedle sebe zastavit tmavomodrý lakovaný kočár. Dveře byly otevřené a ven vykukovala krásná žena v

tmavozeleném. Ta žena jí byla povědomá, Lissa si však nedokázala vybavit její jméno.

„Slečna Alcesterová?”

„Ano,” připustila konečně Lissa. „Ale bohužel nevím -” „Samozřejmě že si mě nepamatujete. Ale já si vás pamatuju docela jasně. A smím-li se tak vyjádřit, pak jste dneska hlavní trefa. Všichni vás hledají. Totiž všichni, kdo mají něco společného s markýzem z Powerscourtu.”

Zničehonic Lisse svitlo podezíravé poznání. Žena, kterou má před sebou, je lady Antonie Kovelová. A Ivan ji teď hledá. Ta myšlenka ji poplašila. Nechce, aby ji našel. Chce ji tak, jako by chtěl svého oblíbeného psa, který měl tu drzost, že mu utekl. Chce ji zpátky, aby jí dal další lekci, aby ji znovu ponížil. Jenomže ona se už poučila dost.

„Slečno Alcesterová, nevypadáte zvlášť dobře. Zajela byste ke mně na čaj? Domov rodiny mého manžela je jen pár ulic odtud, na Hannoverském náměstí.”

Lissa chtěla odmítnout. Nechtěla mít nic společného s Ivanovými přáteli, ale myšlence na trochu odpočinku a šálek teplého čaje bylo těžké odolat.

„Pojďte,” nařídila Antonie a posunula se na polštářovaném sedátku. Než se Lissa nadála, vozka sestoupil a už stál po jejím boku a pomáhal jí do vozu.

„Jsme tam za chviličku,” podala Antonie Lisse kočárovou pokrývku. Lissa ji němě přijala, pak vyndala kapesníček a znovu si přetřela zardělou tvář.

Antoniin dům stál na severovýchodním rohu Hannoverského náměstí. Byla to staromódní stavba s iónskými pilíři a kamennou balustrádou podél střechy, která jí dodávala strohého, královského vzezření. Vnitřní zařízení, samý originál Chippendale, působilo ještě nemoderněji. Lissa si ve skutečnosti byla jistá, že dům nebyl celá léta používán.

„Za chvilku nám přinesou čaj,” prohlásila Antonie, když procházela zlaceným a pastelovým salónem. Přitáhla ke krbu křeslo a pokynula Lisse, aby do něj usedla. Antonie s úsměvem řekla: „Musím se omluvit za ošumělost svého domu, ale Harewood patřil rodině mého manžela a mně se nějakých deset let vůbec nechtělo jezdit do Londýna. Ani ho vidět.”

„Harewood je krásný. Prosím, neomlouvejte se za něj. Jste už tak strašně hodná,” řekla Lissa a přijala křeslo. V hlase měla nejistou

notu, doufala však, že to lady Antonie nepostřehne. Ta žena se k ní chovala úplně skvěle, vždyť ji sotva znala. Stejně jí ale Lissa tak docela nedůvěřovala. Možná proto, že se objevila v Londýně teď, když je důvěra tak vzácným zbožím. Nejspíš ale proto, že lady Antonie byla Ivanovou přítelkyní. Strašlivě důvěrnou přítelkyní. Antonie znala barvu Ivanových očí, a ačkoliv se za to Lissa nenáviděla, připadalo jí skoro nemožné překonat osten žárlivosti, jehož bodnutí pocítila, kdykoliv si vzpomněla na ples.

„Všichni se ptají, kam jste to utekla, slečno Alcesterová,” začala Antonie. „Kde v Londýně bydlíte?”

Lissa zaváhala a vrhla po Antonii obezřelý pohled. Nechtěla jí povědět, kde bydlí, protože pak by tu byla strašná možnost, že by si pro ni Ivan mohl přijet.

„Slečno Alcesterová?”

Lissa si odkašlala. „Momentálně jsem ve Sv. Jiljí.”

Lady Antonie se na ni zděšeně zadívala. „To nemyslíte vážně?”

„Ano, myslím,” pravila Lissa strnule.

Antonie zavrtěla hlavou, pak usedla naproti ní. „Ivan si o vás dělá starosti. Proč jste utekla?”

Lissa, vyvedena z míry, nevěděla, jak odpovědět. Jemnou tváří jí projel záchvěv bolesti a tiše prohlásila: „Ivan si o mě starosti dělat nemusí.”

„Ivan si dělá starosti o spoustu věcí, i když by asi nemusel.”

„Předpokládám, že si dost brzy najdu místo vychovatelky. Vlastně jsem byla dneska dopoledne jednat v jedné domácnosti.”

„Určitě jste uspěla.” Antonie se na ni zadívala. Lissin nepřirozeně bledý vzhled jí neunikl, ani její horečnaté čelo. Dodala: „Nicméně prozatím trvám na tom, abyste zůstala tady v Harewoodu. Sv. Jiljí není místo pro krásnou dívku, jako jste vy, slečno Alcesterová.”

Lissa právě chtěla její nabídku zdvořile odmítnout, ale vtom přinesli čaj. Mlčky seděla a Antonie nalévala.

Když jí hostitelka podala šálek, nedokázala se už Lissa déle ovládat. „Doufám, že mě nebudete považovat za nevděčnou, ale ráda bych věděla, proč tohle děláte. Jsem pro vás cizí člověk, a vy si mě

přece z ulice přivedete rovnou domů. Teď mě zvete, abych u vás zůstala jako host, dokud si nenajdu místo vychovatelky. Prosím, odpusťte mi mou zvědavost, ale -”

Antonie ji se smíchem přerušila. „Ano, pravděpodobně vám připadám dost praštěná.” Upila čaje a zamyslela se. „Slečno

Alcesterová, musíte vědět, že znám Ivana už dlouho. O hodně víc než deset let. Nebylo mu ani dvacet, když… no, když jsme…”

Lissa ztuhla. Antonie ani nemusela dokončit větu.

„Co má to, že jsem teď tady, společného s Ivanem?” zeptala se Lissa nervózně.

„Všechno.” Antonie postavila šálek a vstala. „Vidím, že jste rozčilená. A máte na to právo. Ivan dovede být někdy pěkně tvrdý oříšek.” Tvář jí přejel záblesk úsměvu. „Samozřejmě má jiné vlastnosti, kvůli kterým se dá lépe snášet, to ale zas nevynahradí všecko, viďte?”

„Ne,” postavila i Lissa svůj šálek. Bylo jí čím dál tím hůř a nemělo to nic společného s jejím horečnatým stavem.

Antonie přistoupila k oknu salónu. Odtáhla rakouský závěs v barvě ledňáčkové modři a vyhlédla ven. I v sedavém světle viděla Lissa vrásky na její krásné tváři, vrásky, které jí oné noci na plese unikly. Poprvé si uvědomila, že Antonie je pravděpodobně o pěkných pár let starší než Ivan.

„Jsem ráda, že jsem vás našla, Lisso - mohu vám říkat Lisso?” Kývla a Antonie pokračovala. „Jak jste určitě uhádla, jsem markýzova velká přítelkyně. Vlastně jsme s Ivanem byli milenci.”

Lissa poklesla hlasem do šepotu. „A ještě jste?”

„Ne,” odpověděla Antonie. Pak se obrátila a pohlédla jí zpříma do očí. „Jsem doopravdy zase spokojeně vdaná žena. Víte, poznala jsem Ivana jako čerstvá vdova. Jak už jste možná uhádla, nemám v lásce městský život. Zůstala jsem po Bradleyho smrti v Cullenbury, a tak jsem byla dost osamělá. Dokud jsem nepoznala Ivana.”

„Aha,” řekla Lissa se slzami na krajíčku. Ačkoliv Antonii věřila, když říkala, že už s Ivanem nejsou milenci, jaksi ji ten rozhovor stejně rozrušil. Příčinou byla možná prostě žárlivost. I na plese Lissa vycítila blízký vztah mezi touhle ženou a Ivanem, blízkost, jíž ona nikdy nedosáhne.

„Říkám vám to, Lisso, protože vám chci pomoct. Vím všechno o vaší rodině - o Skandálu a vůbec. A vím, jakou práci vám dalo udržet rodinu pohromadě. Teď si zasloužíte štěstí - vy oba. A já vím věci, které by vám mohly pomoct.”

„Pomoct v čem?” zeptala se, stírajíc si z tváře mlčenlivou slzu.

„Odpustit mu.”

Vzhlédla. Se vší trpkostí v duši řekla: „Jak mu mohu odpustit, když on mi nikdy neodpustí?”

Antonie před ní poklekla a vzala její ruku do svých. „To ta jizva? Neřekl mi o ní, ale já věděla, že to má něco společného s vámi.”

„Ano - a ne,” zašeptala Lissa. „Tu jizvu jsem mu nechtěla udělat, ale všechno bylo tenkrát úplně jiné. Byla jsem úplně jiná než dnes. Situace se mi vymkla z rukou.”

Nechtěla pokračovat; nechtěla se svěřovat téhle krásné ženě, ale jakmile už jednou začala, všechny zadržované city vytryskly na povrch. „Teď je toho samozřejmě ještě víc. Když se Ivan vrátil do Nodding Knollu, doufala jsem, že třeba zapomene na minulost. Jenže v první chvíli, jak se na mě podíval, věděla jsem, že nikdy nezapomene. Viděl ve mně všechny z Nodding Knollu, kdo na něj kdy vrhli opovržlivý pohled. Chtěl se vyrovnat s námi se všemi, ale to bylo nemožné. Tak si vybral jenom mě, aby se vypořádal za všechny se mnou. A udělal to. Ale stejně není spokojený. On nikdy nebude spokojený!” Teď se rozplakala vážně a Antonie jí podala plátěný kapesníček, který měla zastrčený v rukávu. „Tak proto jsem odjela,” plakala dál. „Proto jsem musela odjet.”

„Ivan je nechápavý hlupák!” Antonie dopáleně vstala a začala přecházet po koberci. „Kdyby se měl pomstít každému, kdo mu kdy ublížil, tak by měl začít u mě!”

Při tom nečekaném prohlášení Lissa vzhlédla. Třesoucími se rty pronesla: „On vás zbožňuje. To každý vidí. Čím byste mu kdy mohla vy ublížit?”

„Člověku je možné ublížit i nedbalostí.” Při pohledu na Lissin zmatený výraz Antonie pokračovala: „Ivan a já jsme začali se svým ,vztahem’, když ještě skoro ani nebyl muž. Byla jsem téměř o patnáct let starší než on a ohromně bohatá. A on byl jen stájník a k

tomu parchant. Chodil k mým dveřím někdy až o půlnoci a páchl stájemi, kde pracoval. Ale já ho pokaždé pustila dál. A víte proč?”

Lissa žalostně zavrtěla hlavou.

„Protože jsem chtěla slunce a hvězdy a měsíc. To všechno jsem chtěla a připadalo mi, že mi to Ivan může dát. Bral mi dech a pak mi sliboval ještě víc, až jsem ho tolik chtěla, že mi bylo na umření, jak moc jsem na něj čekala, a on se noc co noc objevoval u mých dveří. -A víte, co on chtěl ode mě?” Antonie se nevesele zasmála. „On chtěl, abych ho naučila číst! Pořád ještě ho vidím před sebou, jak na mě čekal v knihovně mého manžela a hladil hřbety knih, jako by to byl klíč k vesmíru. A ten byl tak nedosažitelný. Ani živá duše v celém jeho životě si nikdy nedala tu práci, aby mu i jen ukázala abecedu,

natož pak dohlédla, aby chodil do školy. Když poznal mě, nejspíš ho jaksi napadlo, že já bych si tu práci dát mohla.” „A dala?” zašeptala Lissa.

Vrásky v Antoniině tváři se prohloubily. „Prostředky jsem na to měla. Bože můj, byla bych z něj mohla udělat nejvzdělanějšího muže v celé Anglii. Ta malá námaha by byla stěží almužnou pro chudé v porovnání s tím, co on dal mně. A já to málo pro něj neudělala, protože jsem se nechtěla obtěžovat.”

Následovalo těžké ticho a Antonie si otřela oči.

„Teď už ovšem číst umí,” řekla Lissa.

„Ano. Nakonec se to nejspíš naučil sám. Přišla jsem na to, že se to naučil, až po létech, když už mě nenavštěvoval.”

„Proto přestal za vámi chodit? Protože jste ho neučila?”

Antonie se mile usmála a vrhla na ni zvláštní, vědoucí pohled. „Ne, Lisso. Ivan mě opustil z těch důvodů, proč hezký mladík opouští svou milenku. Protože si našel jinou, která ho víc těšila. Mladší a obávám se, že i daleko krásnější než já.”

Lissa sklopila oči a zadívala se na svůj sežmoulaný kapesníček. Samozřejmě, Ivan šel o číslo dál. Opustil Antonii stejně jako pravděpodobně opustil stovku dalších žen; jako by opustil i ji, kdyby mu dala příležitost.

Ale ona mu tu příležitost nikdy neposkytne. Nikdy.

Zdánlivě bez příčiny se Antonie rozveselila. Přívětivě se zadívala na Lissu a zářivě smaragdové oči jí zajiskřily nadějí. „Vy ho milujete, viďte?” ozvala se tiše. „Jenomže nevíte, jestli on miluje vás, že je to

tak?”

Lissa se jí nepodívala do očí. Zhluboka se nadechla a řekla mstivě: „Ivan se milovat nedá. To dokáže pochopit i hlupák.”

Antonie kupodivu jako by s její odpovědí souhlasila. Úsměv jí zvlnil hezké rty. „Když myslím na Ivana, napadá mě jediné slovo.

Víte jaké?”

Lissa zavrtěla hlavou.

„Nedosažitelný.” Antonie před ni poklekla a vzala ji za ruku. „Ivan byl něčím, o čem jsem věděla, že to nemůžu nikdy mít. Ne navždy. Od chvíle, kdy jsem ho poprvé viděla, pořád mě napadalo slovo nedosažitelný’. Ale s vámi, Lisso, je to jinak.”

„Jak jinak?” zeptala se zasmušile. „Doopravdy nevidím žádný rozdíl.”

„Protože vy a Ivan jste si byli souzeni. Na plese jste se na něj jen podívala a v očích jsem vám viděla, jak po něm pláče vaše duše. A on

chce vás. Srdce mu puká vztekem pokaždé, když vás uvidí, protože nejste jeho.”

„On mě nechce!” Lissa se prudce odvrátila. Ruce jí vylétly, aby zchladily tváře, horké buď horečkou nebo hrozícími slzami, tím si nebyla jistá.

„Chce vás,” řekla Antonie důrazně. „Vy jste to jediné, co chce.”

„Ale mě mít nemůže!” vykřikla. „Já nejsem otrokyně, kterou si může užívat a zneužívat podle libosti!”

Antonie zjihla. „Je to s ním těžké, já vím. Ale pomyslete, proč je takový, Lisso. Nikdy v životě nedostal to, co chtěl. Chtěl číst a dostal jen ženu, která se zoufale snažila znovu prožít mládí; chtěl otce a dostal jen polorozpadlý hrad a prázdný titul.. A teď chce vás a -”

„Copak mé touhy v tom nehrají žádnou roli?” vstala Lissa nejisté.

„Vy ho chcete, já to vím. Milujete ho. “

Zarazila se. Miluje ho. Ale i ve svém horečnatém stavu věděla, že vyjde-li s tou láskou na světlo boží, zničí ji to. „Musím jít,” prohlásila a sebrala pláštěnku. Hlavu měla neuvěřitelně lehkou a nemohla už déle snášet horko v místnosti. Musí na vzduch.

„Lisso, ne, zůstaňte, prosím!”

„To nemohu.” Skoro už byla u dveří, když se místnost začala naklánět. Než upadla, chytla se nejbližší židle a svezla se na ni. Antonie k ní přispěchala. „Lisso, Lisso, vy jste nemocná.”

„Ne.”

„Odvedu vás do ložnice a zavolám lékaře.”

„A pozvete sem Ivana, aby mě dál týral? To snad ne!” vzlykla. Antonii nevěřila. Ta žena byla příliš na Ivanově straně a bez ohledu na svou laskavost byla nebezpečná. Pokusila se znovu vstát, ale shledala, že to nedokáže.

„Není vám dobře. Vypadáte, jako byste měla horečku. Přinesu vám trochu vody. Zůstaňte tady!” nařizovala Antonie.

Lissa vzhlédla a otřela si slzy. Antonie sotva odešla, a ona už jako v závrati zamířila do haly a k domovním dveřím. Ve chvilce byla venku a vmísila se do provozu na Oxfordské ulici.

kapitola 25

Než Lissa dorazila ke Zvonci a podvazku, stmívalo se. V hostinci se rozjížděl noční provoz a už ze dvora slyšela, jak se muži v sále rvou a veselí.

Velmi ustrašeně otevřela dveře hostince a kradmo vstoupila. Chvěla se a pláštěnku i šaty měla provlhlé deštěm. Doufala, že si ji při tom zbídačelém vzezření nikdo nevšimne; přesto si stáhla krempu čepce níž a přitiskla se k nejvzdálenější stěně.

Sál hostince byl nacpaný k prasknutí. Déšť zahnal dovnitř mnoho lidí a mnoho dalších sem zašlo, protože byl den trhu. U stolu pištěla smíchem dívka se zákazníkem; v koutě se hrály kostky. U baru se tlačili pijáci piva a Sly měl co dělat, aby je stihl všechny obsloužit. Stěží dorazila k prkenným schodům, když ji někdo popadl kolem pasu.

„Á, Sly! Třeba se eště povyrazím s jednou tvojí dámou! Kdes vzal tohodle anděla? Spad ti z nebe?”

Lissa užasle vzhlédla a shledala, že je v náručí podnapilého mladíka.

„Ne, prosím, já nejsem to, co si myslíte,” na víc se nezmohla, než jí muž začal rozvazovat čepec. Sundal jí ho dřív, než ho stihla zarazit, a hned nato jí hrábl rukama do jemného zlata vlasů.

„Ty seš ale kráska,” přiznal zastřeným hlasem.

„Pusťte mě, říkám. Ruce pryč, ale okamžitě,” požadovala, ale její protest zněl slabě i jejím vlastním uším. Nedokázala tohohle člověka přeprat. Zvlášť ne teď, když se ne a ne přestat třást zimou. Marně se pokusila zbavit se jeho rukou kolem pasu, to však jen posílilo lesk v pánových přívětivých hnědých očích. Rozhlédla se a spatřila, jak se kolem nich shlukuje dav.

„Kolik za tudle, Sly!” zařval muž náhle přes místnost.

„S tou se budeš muset dohodnout sám,” křikl na něj Sly. „Ale varuju tě, to je hóňo-fróňo. Myslí si, že z ní bude guvernantka v ňákým nóbl baráku na Park Lane.”

Všichni v sále se uchechtli. Útočníkovi však jako by to připadalo zvlášť skvělé. Stiskl jí ruku kolem pasu ještě majetničtěji. „Chceš říct, že ta děvka neví, že prače na ni už čeká. mezi nohama!” Muž se zasmál hlasitěji.

Zanedlouho mu ale do tváře vstoupil strach. Davem si proklestil cestu vysoký, zahalený muž. Než Lissa vůbec stihla zaznamenat, že zná tu masku smrtonosného vzteku, vyrazila kupředu pěst a rozbila opilému mladíkovi obličej. Krev mu vystříkla až na stěnu za ním a muž se v hrůze přikrčil a přitiskl si zkrvavený rukáv u rozbitého nosu.

„Měl jsem tě zabít,” zasyčel Ivan skrz zaťaté zuby, když přirazil muže ke stěně.

„Co má bejt? Co má bejt?” kvílel muž hystericky.

Lisse se udělalo nanic z pohledu na krev a ještě víc z toho, že ji Ivan našel. Opřela se o deštění schodů a pokusila se neomdlít.

„Už dost, člověče!” Zničehonic se davem probojoval Sly. Zavěsil se Ivanovi na paže jako bullteriér. „Pusťte ho, povídám vám! Ten chudák nic neudal! Ste šílenec?”

Jeho slova jaksi přivedla Ivana zpět k rozumu. Jako by si poprvé uvědomil, kde vůbec je, prudce muže pustil. Nepřítomně se podíval na své zkrvavené kotníky, pak mu zřejmě svitlo, proč je tady. Lissa s hrůzou sledovala, jak na ni upřel pohled.

„Pojď sem,” nic víc jí neřekl, ale víc říkat nepotřeboval. V té jediné větě se krásně snoubily vášeň a nenávist.

„Ne,” odpověděla a oči se jí zatřpytily vzdorem.

Pokročil k ní a ona se rozběhla do schodů. Bez ohledu na to, že za sebou slyší kroky, podkasala si sukně a rozběhla se chodbou. Hledala klíč a odemkla dveře, právě když k ní dorazil. Zrovna je dovírala, on ale prostrčil ruku dovnitř a chytil se hrany. Protože byl daleko silnější, dostal se v pár vteřinách do pokoje.

„Vypadni ven, říkám! Než přijdou sem nahoru a vytáhnou tě odtud!” oddychovala a couvala k posteli.

Ivan se sarkasticky zasmál. „Ano, zapomněl jsem, jací jsou u Sv. Jiljí kavalíři.”

To byla pravda. Nikdo tam dole určitě nehodlal riskovat krk, aby jí pomohl.

Za sebou uslyšela, jak zavírá dveře. Jediné světlo v pokoji vycházelo z plynových lamp venku u bran hřbitova.

„Lisso,” uslyšela ho říkat s tvrdým tónem v hlase, „jsi. v pořádku?”

Zavřela oči. Přesně věděla, jak to myslí. „Ano,” vydechla. „Díky

Bohu.”

„Jak jsi mě našel?”

Přistoupil těsně k ní. „Otiskl jsem oznámení ve všech londýnských novinách. Nabídl jsem odměnu a lidi stáli frontu až na

Piccadilly, aby mi o tobě dali zprávu. Ale nakonec mě sem zavedl chlápek jménem O’Hurley. Přišel dneska ráno ke mně domů a opravdu litoval, že mi o tobě musí říct. Jenže prý ti bude líp v Nodding Knollu a jemu se tisíc liber rozhodně hodí.”

Lissa sebou trhla. Ivan nabídl tisíc liber za její nalezení? To byla obrovská částka peněz.

„Stejně nechápu, jak jsi věděl, že jsem v Londýně,” zamumlala nakonec.

„Hany McBain viděl zastavovat kočár Parksových u Fialkového Pole tu noc předtím, než jsi odjela. Chtěl jsem po Arabelle, aby mi prozradila, kam jsi odjela. Když konečně povolila, řekla mi, jak ti s matkou pomohly odjet. Taky z toho udělala velké divadlo,” dodal znechuceně.

„Ona chce být tvou ženou.” Div se těmi slovy nezalkla.

„Proto tě přiměla odjet z Nodding Knollu?”

Hněvivě se otočila. „Ne! Stejně jsem chtěla! Nechtěla jsem tam zůstat a poslouchat ty špinavé klepy! A Arabella mi pomohla! Je to skvělá přítelkyně!” Ačkoliv momentálně tomu poslednímu nevěřila, to, jak Arabellu bránila, ho zřejmě rozzuřilo ještě víc.

Přešel místnost, vzal ji za ramena a zatřásl jí. „Žádná přítelkyně by neposlala mladou ženskou do Londýna, aby ji tu snědli zaživa!”

„Dost!” vykřikla. Když přestal, vyškubla se mu a odpotácela se k oknu. Nejistě se chytla podokenice. Pak se k němu obrátila čelem.

To nikdy neměla udělat. Zírala na něj ve slabém světle plynových svítilen, pronikajícím do jejího ubohého pokojíku, a náhle věděla, že se jí slabost vůči němu vrátila s veškerou silou hromobití. Nedokázala se ubránit, aby nehltala každičký detail, který jí doposud na něm unikal: třpytivé oči, sevřené rty, hněvivě bílou jizvu. Viděla, že je stále ještě v zimníku a že má vlasy mokré deštěm; měl je ulíznuté dozadu, jako by si je mnohokrát rozčileně prohrábl rukou. S náhlou krutou přesností si vzpomněla, jak se jimi sama probírala a vykřikovala jeho jméno. Ta noc jako by byla kdysi dávno, náhle jí však připadlo, jako by k ní došlo teprve včera. „Lisso, odvezu tě odtud. Seber si věci. Probereme to všechno později.”

Mluvil k ní, ale sotva ho slyšela. Bolest, již pociťovala, když od něj odtrhovala pohled, byla strašná, a přece mu nemohla dovolit, aby se jí nadále zmocňoval. Už jí z toho bylo k zešílení. Pokoj jí začal plavat před očima a ona svírala podokenici, jako by jí šlo o život.

Bylo jí, jako by se dívala odkudsi zvenčí na to, jak ji chytil. Pomohl jí udržet rovnováhu a pak jí přejel mozolnatou dlaní po čele.

„Bože můj, ty máš horečku, jen hoříš.” „Ne,” zapírala neochvějně. „Venku mám kočár. Hned tě odvezu.” „Ne.” Snažila se od něj odtáhnout.

„Lisso,” začal hněvivě. Vzal ji za bradu a přiměl, aby se na něj podívala. „Nestrávíš v téhle krysí díře už ani minutu, tak se se mnou neper, nemůžeš vyhrát.”

„A jak mě přiměješ odejít? Hodíš si mě přes rameno a odneseš jako pytel?”

„Když to jinak nepůjde,” odvětil tiše, příliš tiše.

Nevšímavá k jeho varování vymanila se mu z obětí. Pociťovala pošetilou radost, když ho viděla čím dál rozzlobenějšího. Odhodila pláštěnku. Čepec už dávno ztratila v sále, a tak si místo něj odložila zbývající vlásenky z účesu. Pak si začala jakoby nic pročesávat kadeře. K zešílení.

„Lisso,” zavrčel na vrcholu zuřivosti. „Odjíždíš. Hned.”

„Ale ale, Ivan Hrozný pronesl příkaz, tak všichni honem poslouchat!” Vrátila se k svému česání. Chovala se, jako by nebyla sama sebou. Připadala si daleko statečnější, než bylo na místě. Možná má doopravdy nějakou horečku. Rozhodně zahořela při každém pohledu na něj.

„Nenuť mě, abych tě přiměl silou, Lisso. Aspoň ne když jsi nemocná.”

„Já nejsem nemocná!” doslova na něj zařvala.

Koutkem oka si všimla, jak zvedl její nasáklou pláštěnku. Cílevědomě k ní zamířil, tvář napjatou hněvem. Teď nesnese neposlušnost. Dokáže ho přeprat? Pochybovala, a tak se zapotácela nazpátek a narazila do postele. Ztratila rovnováhu a přistála na okraji žíněnky.

„Pojď,” řekl, jako by teď mluvil s dítětem. Sklonil se a zabalil ji do pláštěnky.

Zavřela oči a na okamžik se vzdala vyčerpání.

Když měla oči zavřené a on byl tak blízko, dráždila ji jeho vůně. Ve svém mokrém surtout voněl jako les hned po dešti. Cítila však ještě cosi vespod, vůně, jež nedokázala přesně pojmenovat. Byly temné a těžké a přece přislibovaly rozkoš, přesahující všechny nejdivočejší představy. Už jen jak je vdechovala, tep se jí zrychlil a útroby sevřely.

Otevřela oči a pohlédla na něj. Jako by ji už měl pevně v rukou, zapnul jí pláštěnku na hedvábná poutka. Prsty jí přejel po hrdle a to

jediné pohlazeníčko jí projelo jako blesk. Mimoděk se mu podívala do očí. Zase vypadal jako vítězný dobyvatel.

Snad vycítil její náladu, otřel se jí hřbetem dlaně o tvář. Lákavě jí řekl: „Víš, miláčku, ty ses musela zbláznit, žes přišla na tohle zatracené místo. Co tě přimělo sem utéct?”

Ty! chtělo se jí zařvat; žhnula však vzpomínkami a co hůř, vášní, a tak neodpověděla. Snažila se od něj odvrátit, ale nedovolil ji to. Držel jí hlavu v obou dlaních a vyžadoval, aby se na něj podívala. Když to udělala, uchechtl se. Bez uvažování zvedla ruku, aby mu vyťala políček.

„Ale jdi, Lisso,” zašeptal důvěrně. Zachytil jí ruku ve vzduchu. „Už bys měla vědět, že takhle vyhrát nemůžeš.”

„Tak jak můžu vyhrát?” prskla na něj. „Takhle,” řekl jí a přitiskl své rty na její.

Bylo jasné, že měl v úmyslu rychlý a trestající polibek, jaksi se mu však vymkl z kontroly. Celé tělo jí ztuhlo při prvním dotyku jeho rtů, tuze rychle však shledala, že se rozpaluje. Zanedlouho už mu polibek oplácela, hluboce, zoufale. Cítila jeho zdráhavost, pootevřela mu ústa vstříc, potřebovala ho ale příliš na to, aby přestala. Nebyla už dítě zmítané poblouzněním dospívání. Byla žena a právě on ji takovou učinil. A tak jen on byl tím, kdo ji dokáže uspokojit. Její tělo, duše i rozum žily těch několik posledních týdnů bez něj jako na poušti, avšak teď, když ji líbal, byla jako v ráji. Už nikdy nechce odejít.

„Krucinál.” Prudce ji od sebe odtrhl. Oči mu planuly. „Jsi nemocná - co to vyvádíš?”

Zraněna jeho odmítnutím se odvrátila. Prsty se dotkla svých rtů, napuchlých polibkem, to ji však rozzuřilo jen ještě víc. Vzdorovitě shodila pláštěnku. Hněvivě ji na ni zase navlékl.

„Copak jsem ti vůbec nescházela?” zašeptala mu, když se konečně střetli zuřivými pohledy.

„To si tě mám vzít tady - když je ti takhle?” Položil jí dlaň na tvář. Její teplo ho rozrušilo.

Jakoby v transu natáhla prst a dotkla se jeho rtů. Milostně sledovala jejich linii, pak se přesunula k bradě, škrablavé večerním strniskem. Než se stihla zarazit, směle pokračovala a přejela mu špičkou jazyka po hrdle.

To ho přimělo zasténat. Sevřel jí ramena, až to skoro bolelo.

„Jsi zlý člověk, Ivane Tramore,” přiznala chraptivě. „Mé prokletí je, že tě vůbec chci.”

Přimhouřil oči, jako by uvažoval. Shlédl na jednu ze svých rukou. Kotníky měl pokryté jizvičkami a ona si uvědomila, že to musí být ta ruka, kterou měl ovázanou, když ho viděla v kostele. Vypadal nanejvýš zdráhavě, a přece jaksi při pohledu na svou ruku dospěl k rozhodnutí. S nevýslovnou úlevou ucítila, jak jí shrnuje pláštěnku z ramen.

„Po tomhle, alainn, půjdeš se mnou,” řekl ochraptěle.

Vzdychla úlevou. „Možná,” bylo vše, co řekla, než jí začal rozepínat vpředu šaty.

Tělo měla jako v ohni a nestačila se dost rychle svlékat. Ačkoliv bylo v pokoji chladno, na hrudi se jí pod rozhaleným živůtkem zatřpytil pot. Zaryl ústa do jedné obliny jejího bujného poprsí a jí napadlo, jak mu asi chutná. Zřejmě chutnala dobře, protože jí jazykem přejížděl po ňadru, až skoro našel bradavku skrytou pod korzetem.

Vstal a jiskřícím pohledem ji držel v šachu na žíněnce. Pak si svlékl zimník. Stáhl si kravatu, košili a kalhoty, až stál před ní nahý. Ve slabém mihotavém světle z ulice viděla pohyby svalů ve stehnech, když k ní přistoupil. Vzpomínala, jak mu při milování přejížděla dlaní po celé jejich tvrdé, svalnaté délce. Teď při pohledu na něj zaťala prsty do dlaní, jako by znovu prociťovala to zlovolně rozkošné laskání.

Beze slova sklouzl na okraj její postele a přitáhl si ji tak, že mu stála mezi nohama. Jako vyhladovělý jí shrnul kadeře oběma rukama dozadu, pak si přitáhl její tvář k dalšímu polibku. Jazykem do ní drsně vstoupil a jí projel páteří elektrický výboj. Bylo jí tak nesnesitelné horko, nechtěla, aby byl něžný, chtěla, aby byl stejně netrpělivý jako ona.

Zasténala, když ucítila, jak jí vklouzl rukou pod sukni. Snadno našel rozparek v jejích kalhotkách, a ačkoliv se zajíkla protestem, stejně se jí jeho ruka zmocnila. To odborné laskání ji ohromilo a touha jí zastřela zrak. Přiváděl ji svým dotykem k šílenství, ještě bláznivějšímu, než jakého se už dozajista stala obětí, ale bylo jí to jedno. Byly noci, kdy se jí zdála milejší myšlenka na smrt než na to, že už nikdy nebude mít Ivana. Když ji teď přiváděl k vyvrcholení, věděla, že měla pravdu. Mít Ivana a na ničem víc už nezáleželo.

Jako by ji mučil, náhle ji nechal padnout. Vykřikla, když odtáhl ruku. Věděla, že už na něj nedokáže déle čekat, a tak si ho přitáhla k sobě k dalšímu polibku. Vděčně spolupracoval. Rukou jí znovu

vklouzl pod živůtek a laskal ji, ale náhle ho cosi upoutalo. Vytrhl se jí a hrubě jí rozhalil živůtek.

„Co je tohle?” zeptal se a ukázal na krystalek, přišpendlený zevnitř k jejím šatům.

Rozum měla příliš omámený vášní, než aby odpověděla, za chvilku ale zašeptala: „To nic není, říkám ti.” Pokusila se zahalit, ale nedovolil jí to.

Odšpendlil krystalek a podržel jej v dlani. Jako by držel cosi, co ho nepochopitelně uchvacovalo. „Proč sis to nechala?”

„Dej to zpátky, Ivane. Říkám ti, že to nic není.” Vteřinu od vteřiny rozrušenější, pokusila se slézt z postele.

Nic z toho ale nebylo. Usmál se a stáhl ji na žíněnku. Vlasy se jí rozestřely pod hlavou a on jí jednou rukou hladil kadeře; druhou nad ní škádlivě houpal krystalkem.

„Víš, jak krásná jsi byla tehdy v noci na plese?”

Zavrtěla hlavou a vzhlédla k němu.

„Takhle bys měla být oblečená vždycky,” zamumlal, „anebo nemít vůbec nic.” Opovržlivě pohlédl na její střízlivě šedé vlněné šaty.

Ve chvilce jeho nepozornosti se pokusila shrábnout svůj krystalek, ale právě v té chvíli sevřel pěst. Zasmál se, když se ho znovu pokusila zmocnit, ale nadarmo. Už byla vyčerpaná, zašeptala: „Jsi mizera, že mi to bereš, Ivane.”

Políbil ji, zašel jazykem, kam až se dalo, a pak jí upustil krystalek do změti vlasů. Sáhla po něm, ale stáhl jí ruce dolů a sevřel je v kleštích svého stisku. Lhostejný k jejím protestům, začal se potýkat s jejím korzetem. Když ji osvobodil z veškerého šatstva, přitáhl si ji pod své dlouhé tělo a znovu se zmocnil jejích úst, tentokrát divočeji, žhavěji. Teď byl zřejmě netrpělivý a ona cítila, jak jeho vzrušení narůstá. Rukou jí přiměl rozevřít stehna, pak vyhledal prohlubeň jejího útlého pasu, potom křivku velkolepého poprsí. Tvrdými ústy se zmocnil jedné bradavky a ona zalapala po vzduchu, neboť nanovo zakoušela známou sladkou bolestnou touhu, kterou pociťovala jen vůči němu.

„Alainn, ty jsi pode mnou jako oheň,” zajíkl se. Na mohutných pažích se nad ní zvedl, jako by ho pálila. Slaboučký záblesk provinilosti se mu zatřpytil v očích. Pak jej bez varování odvrhl a hluboko do ní vnikl.

Sten vděčnosti jí unikl ze rtů, když ho konečně ucítila v sobě. Její touha po něm bude brzy ukojena. Navždy, jak doufala. A přece potají

v hloubi duše uvažovala, jestli sama sebe neklame, i když jeho útoky vítala, jako by byly totéž co jeho láska.

Vášeň vyhořela, leželi nazí na malé posteli, propleteni ve vzájemném objetí. Její zcuchané vlasy se rozprostíraly po žíněnce a on ji snadno udržel v pasti ramenem, kterým na nich ležel. Prohlížel si ji, ačkoliv si toho zřejmě byla stěží vědoma.

Vyčerpání ji oslabilo. Její tvář, jemná a srdcelomně krásná, se zdála příliš bledá. Oči měla skelné. Její tělo vedle něj žhnulo nepřirozeným žárem. Nebylo radno otálet.

„Pojď, odvezu tě domů.”

Ivan vstal z postele. Zvedl svůj zimník a něžně ji do něj zavinul. „Ivane, teď mě musíš nechat být. Musíš,” prosila tiše. Natáhl si kalhoty, přistoupil k okraji postele a políbil ji na slepené vlasy.

„Slyšíš mě?” zeptala se, zatímco si navlékal košili a hledal boty.

Bez ohledu na ni se dooblékl. Pak sundal z věšáku saténové šaty od Worthe a přistoupil zpátky k posteli.

„Tvé šaty jsou moc mokré. Ukaž, obléknu ti tyhle.”

„Já s tebou nejdu.” Slabě se pokusila usednout. Plášť sklouzl dolů a odhalil mu její prsa.

Sklonil se a milostně přejel kotníky ruky jednu bradavku. Pak ji znovu zakryl. „Lisso, máš horečku. Doslova blouzníš. Mám tě stáhnout ze schodů nahou nebo v těchhle šatech?”

„Prosím, Ivane, prosím tě, ne -”

Než stihla dokončit větu, už jí natahoval šaty přes hlavu. Aniž by bral v úvahu, že potřebuje nějaké spodní prádlo, zavazoval jí tkaničky na zádech. Znovu ji zabalil do svého kabátu a přitom jí sklouzl dlaní po vlasech, jako by ji chtěl ukonejšit.

„Jsi připravená?” zeptal se, ale zavrtěla hlavou. Slza vyčerpání a zoufalství jí skanula po tváři. Setřel ji palcem, pak zahlédl cosi v jejích vlasech. Byl to krystalek. Vypletl jej a našel na zemi špendlík. Něžně rozhalil svůj zimník a připnul jí ho na vnitřní stranu živůtku.

„Líbí se mi, kde ho nosíš, alainn. ” Nato jí vtiskl na rty něžný polibek a zvedl ji do náručí. Pak ji odnesl dolů na dvůr, kde čekal kočár.

kapitola 26

Lissa otevřela oči do podivného, neznámého prostředí. Zdálo se jí o Ivanovi a v poslední části toho snu jela jeho kočárem a déšť bubnoval do lakovaných dveří. Byla unavená, tak unavená, že jí působilo potíže udržet hlavu vzpřímenou. Nakonec ji nechala spadnout dozadu, ale její tvář se nedotkla luxusního hedvábného sametu čalounění kočáru. Místo toho se nevědomky ocitla na Ivanově hrudi. Tehdy se pokusila posadit zpříma, musela však zůstat, kde byla, neboť ji objal a pevně přidržel. Usnula naslouchajíc dešti a silnému, sebejistému tlukotu jeho srdce.

Teď byla vzhůru a za živého boha si nedokázala vzpomenout, kde to je. Když se zvedla na loktech, zaznamenala, že je v mahagonové posteli podobné saním, okrášlené bledě levandulovým taftem a stejnými hedvábnými střapci. Vedle sebe měla půvabný stolek z papírmaše, pomalovaný růžemi; podlahu od stěny ke stěně pokrýval levandulový bruselský koberec protkaný zelenými stonky révy. Jediné světlo vycházelo z lampy od Arganda na nočním stolku. V šeru zalétla pohledem k meziokennímu pilíři, kde našla obrovský šatník, pomalovaný scénou z Chaucerovy „Povídky proboštčiny”. Dvě okna, důkladně chráněná před průvanem zelenými moiré závěsy, potvrzovala, že je noc.

„Vidím, že Šípková Růženka už je vzhůru.”

Trhla sebou a ohlédla se na druhou stranu postele. Tam stál a pozoroval ji bělovlasý muž.

„Kde to jsem?” zeptala se nejisté. Muž se jen usmál a pokusil se přiložit jí dlaň k čelu. Zděšeně se odvrátila. Snažila se zvednout úplně, a když se jí to podařilo, všimla si, že má na sobě noční košili, kterou ještě nikdy neviděla. Byla z nejtenčího švýcarského batistu s puntíčky a stěží ji vůbec zakrývala. Nervózně si přitáhla pokrývky k hrudi.

Stále si nemohla vzpomenout, kde to je, a toho starého pána vůbec neznala. Familiárně usedl na okraj postele a ona už nedokázala dál zastírat zděšení. Zoufale se pokusila ucouvnout před ním, ale náhle jí nějaký hlas přikázal: „Lisso, uklidni se.”

Pohlédla k nohám postele a uviděla, že tam stojí Ivan, rozkročený a s rukama založenýma na hrudi. Měl na sobě jen zmačkanou košili a kalhoty. Kolem očí se mu rýsovaly vrásky únavy a tvář mu zastíral

tmavý stín neoholených vousů. Nicméně vypadal stejně nevzrušeně jako obvykle.

„Ivane,” zaprosila, „kde to jsem? Měla jsem sen a pak jsem se probudila tady.”

Jejího ramene se dotkla konejšivá ruka. Trhnutím otočila hlavu a vzhlédla k bělovlasému pánovi.

„Byla jste nemocná, lady Powerscourtová. Paměť se vám vrátí.”

„Lady… Powerscourtová?” Obrátila se zpět k Ivanovi. Vypadal strašně dotčeně.

„Lisso.” Kývl směrem k pánovi. „Dovol, abych ti představil nejlepšího lékaře v Londýně. Tohle je doktor Knepp. Pečuje o tebe už tři dny.”

„Tři dny!” Zajíkla se. Myslela si, že se jí něco zdálo, jenomže to vůbec nebyl sen. Ivan ji musel doopravdy odvézt od Zvonce a podvazku. Pokoj, ve kterém se nalézá, je pravděpodobně v jeho vile. A jestli je to všechno pravda, pak musí být pravda i ten sen o jejich milování a o její vlastní žádostivosti. Nedokázala se ubránit, aby se nezarděla až ke stěží zakryté hrudi.

„Horečka vám už klesla, lady Powerscourtová. Ještě trochu odpočinku a trochu dušeného skopového paní Myersové a mělo by se vám vrátit dřívější zdraví.” Vzhlédla a shledala, že si doktor Knepp balí svůj černý doktorský kufřík. Zdaleka už nevypadal tak zlověstně. Připraven k odchodu, uklonil se Ivanovi, který mu úklonu oplatil. „Přijdu se podívat na vaši manželku zítra ráno, mylorde. Momentálně bych se i já potřeboval prospat. A smím-li vám něco doporučit, mylorde, vůbec by vám neuškodilo, kdybyste učinil totéž.” Doktor Knepp zamžikal modrýma očima, naposled zhodnotil pohledem svou pacientku, pak zamířil ke dveřím a opustil ložnici.

„Tvá žena?” zašeptala Lissa po jeho odchodu. Všechno se jaksi převracelo vzhůru nohama. Vypadly jí tři dny a vůbec si nepamatovala, jak se sem dostali. Zapomněla snad ještě něco dalšího? Oženil se s ní snad Ivan?

„Zavolám nahoru paní Myersovou, když jsi teď vzhůru.”

Ivanův hlas přerušil její myšlenky. Nedokázala už čekat ani okamžik a zeptala se: „Proč o mně mluvil jako o tvé ženě?”

Tvář se mu stáhla, skoro se bála, že jí neodpoví. Přerývaně řekl: „Bylo by ti milejší, kdybych mu řekl něco jiného?”

Zbledla při tom náznaku. Náhle si připadala jako blázen, když vůbec doufala, že by snad lékař mluvil pravdu. Znovu si vzpomněla

na tu poslední noc U Zvonce a podvazku a v očích jí zajiskřilo vztekem.

„Tys mě zneužil,” obvinila ho náhle. „Já to vidím jinak.”

„A jak to vidíš? Bože můj, co jsi to za ničemu?”

Hněvivě přikročil k pelesti postele. Sklonil se a řekl: „Jestli já jsem ničema, tak ty jsi určitě ničemnice. Nevděčnice jsi! Kdybych nepřišel včas, pravděpodobně bys teď ležela v tom svém pokoji, moc slabá, než aby ses ubránila krysám, co by ti okusovaly maso z kostí. Zachránil jsem ti život.”

Zdeptaně se odvrátila a řekla: „Jestli si správně vzpomínám, zaplatila jsem ti za svou záchranu předem.”

Vzal ji za bradu a přiměl pohlédnout do svých temných, zadumaných očí. „Dvě splátky nesmažou horu dluhů.”

„Už ti nic nedlužím!”

Pustil její bradu a napřímil se. Nevšímavý k jejímu jiskřícímu pohledu, zeptal se uličnicky: „Mám poslat nahoru paní Myersovou, aby tě umyla, nebo prokážeš tu čest mně?”

„Nenávidím tě, Ivane. Slyšíš?” zašeptala.

„Slyším,” odvětil. „Jenomže pokud si vzpomínám, byly tvé city úplně jiné tu noc, co jsem tě našel v tom hostinci.”

„Óóóo,” vykřikla. Nahmátla rukou první předmět na stolečku z papírmaše - perleťovou figurku kočky. Hodila ji po něm vší silou, on ale jen elegantně ustoupil stranou a figurka se bezmocně roztříštila o zárubeň dveří.

Klidně prohlásil: „Pošlu nahoru paní Myersovou. Doporučuji ti, abys v její společnosti ovládala svůj temperament.” S tím odešel a nechal ji, aby se zalykala vlastním hněvem.

Lissa ještě zuřila, když paní Myersová strčila do dveří hlavu v čepečku s kanýrky.

„Konečně vzhůru, aha! I propána, vy jste nás ale vylekala!” zvolala hospodyně.

Navzdory své náladě se Lissa chvějivě usmála. „To jsem ráda, že vás zase vidím, paní Myersová, ale nemůžu uvěřit, že jste tady v Londýně. Já myslela, že vás potřebují na Powerscourtu.”

„Kdepak, miláčku, markýz pro mě poslal hned tu noc, co vás našel. A když jsem přijela, ještě nikdy jsem ho neviděla tak zachmuřeného - a že se dovede nějak chmuřit!” Hospodyně se uchechtla.

Lissa ji pozorovala, když šla k almaře. Stěží dokázala uvěřit, že by Ivan prožil i jen okamžik žalu ve starostech o ni, zvlášť hned poté,

co jí tak kavalírsky otloukl o hlavu její stydlivost - nebo spíš její nedostatek. Vrátila se zoufalým pohledem k paní Myersové.

Byl to uklidňující pohled, jak jí hospodyně připravovala lázeň. Z almary vyndala několik plátěných ručníků, stříbrný kartáč na vlasy a voňavou kostku sněženkového mýdla. Položila to vše na čalouněnou lavici a zamířila do kouta obrovské ložnice. Zpoza koženého paravánu pomalovaného arabeskami vytáhla vanu na nožičkách v podobě zvířecích tlap. Za pár minut se z čalouněných dvířek vynořilo několik kuchyňských pomocnic, které naplnily porcelánovou vanu z kouřících konvic. Když odešly a paní Myersová upravila teplotu lázně dolitím studené vody z vědra, byla koupel připravená.

Lissa odhodila pokrývky a chtěla vstát, ale přecenila své síly a skoro upadla.

„Dítě! Dítě! Byla jste pěknou chvíli na lůžku. Nemůžete čekat, že hned napoprvé vyskočíte.” Hospodyně mlaskla jazykem a objala Lissu paží kolem útlého pasu. Zvolna vedla svou svěřenku k vaně, pomohla jí z tenké noční košilky a pak do vany. Sama začala šmejdit po místnosti a vyměňovat povlečení na posteli.

Když byla hospodyně hotova se svými úkoly, sedla si na kraj lavice a zadívala se zkoumavě na Lissin nepřítomný výraz.

„Na copak myslíte, dítě?” zeptala se tiše. „Anebo spíš, na kohopak myslíte?”

Lissa sklopila oči. Ve snaze zůstat nonšalantní vzala do ruky mýdlo a namydlila si stehno. „Nejspíš jsem uvažovala, kam bych měla jít. Chci říct, tady zůstat nemůžu. Koneckonců je to strašně nepatřičné, že jsem tady už tři dny.”

„Jste moc slabá, než abyste teď odešla někam jinam. Kromě toho,” ujistila ji hospodyně, „by se vaše sestra a pan Jones měli brzy vrátit z kontinentu. Dohlédnou na to, aby o vás bylo postaráno.”

„Ale můj pobyt tady není -”

Paní Myersová rázně zavrtěla hlavou. „Podle mě je dávno jasné, že lord Powerscourt nebyl vychován k tomu, aby se staral, co se patří a co ne.”

„Ale já ano,” odvětila. Tiše sklouzla hlouběji do vany. V celé krásné tváři měla vepsané zoufalství. „A i když Ivan ne,” dodala, „znamená to, že se nikdy nezmění?”

„Musíte doufat.” Paní Myersová se tajnůstkářsky usmála. „Já tedy doufám,” ukončila hovor a nastavila jí osušku.

O čtyři dny později Lissa sledovala z postele, jak jí paní Myersová připravuje šatstvo.

„Lord Powerscourt zase odjel?” zeptala se zkusmo.

Když hospodyně přikývla, bylo Lisse, jako by se zřítila do propasti. Neviděla Ivana od toho rána, co se pohádali. Od té doby zůstala v posteli a on už do místnosti nevstoupil.

„Markýz se nejspíš vrátí až po půlnoci,” poznamenala paní Myersová, „jako obvykle posledních pár dní.” Hospodyně ji zpod svého čepečku bedlivě sledovala. Lissino špatně zakrývané zklamání ji zřejmě nesmírně potěšilo.

„Co celou tu dobu dělá?” zeptala se Lissa a snažila se, aby to neznělo příliš zaujatě.

„Dělá? Dobré nebe! Do toho mi rozhodně nic není!” zvolala paní Myersová a Lissa měla tolik vkusu, že se zatvářila kajícně. Pak ale hospodyně upejpavě dodala: „Ale čekala bych, že dělá to, co obyčejně dělají muži v jeho postavení.”

Ačkoliv se Lissa chtěla opanovat, nedokázala se ubránit otázce: „Co ,obyčejně’ dělají?”

Hospodyně po ni úkosem mžikla. Pak se odmlčela, jako by všechny markýzovy zábavy byly příliš početné, než aby si je dokázala pamatovat. „No, markýz často chodí do Reformního klubu, ale to jde pak vždycky na večeři ke Claridgeovi. Pak je tu snad Covent Garden, když se chce do divadla, nebo Tavistock na partičku karet. Víte, takovéhle věci.”

„Aha.” Lissa si odkašlala. „Nejspíš je to všechno dost nezábavné, když je na to člověk sám -”

„Sám?” Paní Myersová se zasmála. „Markýz a sám? Ale to je nesmysl! Biddles stěží stihne odpovídat na všechna pozvání, která proudí do tohohle domu!”

To, jak tohle sdělení Lissu zklamalo, jako by paní Myersovou jen ještě víc rozveselilo. „Ale jděte, miláčku, už abyste byla venku z postele! Co kdybychom vás oblékli do tohohle?” Hospodyně zvedla úžasné šaty z šedomodrého sametu s průsvitnou honitonskou krajkovou vložkou u límce. Byly prosté, nevinné a elegantní a nemohly být ve větším rozporu s Lissinou náladou. Při pohledu na róbu se ocitla v ještě větší depresi. Šaty přinesli právě dnes ráno od výrobce z Bond Street. Nechtěla je přijmout, jenomže neměla na vybranou, když všechny její věci zůstaly U Zvonce a podvazku. Znamenalo to buď nosit nové šaty, nebo zůstat navždy ve vypůjčené

noční košili. A ona toužila sejít dolů, jen jednou, kvůli změně prostředí.

„Ach, to je vážně jedno, které, paní Myersová. Kterékoli,” řekla zasmušile.

„Vypadáte, jako bych vám podávala vdovský smutek.” Hospodyně přejela dlaní po tetelivě bledě modrém hedvábném sametu. „Nejste z nich nadšená?”

„Ano, samozřejmě. Jsou všechny úplně nádherné. Bylo to od markýze moc hezké, že je poslal. Musíte mu to říct.”

„Co kdybyste vstala z postele - a pak byste mu to mohla říct sama. Platí, miláčku?” Paní Myersová hodila přepychovou róbu na čalouněnou lavici. Odhodila pokrývky a začala Lisse pomáhat s oblékáním.

„No jestlipak nejste krásná?” řekla paní Myersová, když uvázala Lisse kolem krku stužku z vínového saténu. „A máme to, a teď vám uvařím šálek horkého čaje a vy si na něm pochutnáte v ranním pokoji.”

Sešly dolů a Lissa se nedokázala ubránit obdivu nad bohatstvím vily. Už jen vstupní hala byla dvakrát větší než celé Fialkové Pole a byla v ní úžasná černobílá mramorová podlaha. Stěny zdobily obrazy Reynoldse a Gainsborougha, pod mramorovou krbovou římsou, která vypadala, jako by právě vyšla z dílny Piranesiho, prskal veselý oheň.

Ranní pokoj nebyl o nic méně nádherný. Obrovský arkýř vedl do zahrady za domem. Ačkoliv panovala krutá zima, svítilo dnes slunce a zaplavilo celou místnost teple žlutým světlem. Nábytek byl všechen z tepaného železa ve stylu trompe l’oeil, samé hedvábné šňůry a střapce. Zařízení doplňovaly naducané péřové polštáře ze zlatého žakáru a dodávaly veselé místnosti atmosféru léta, pohodlí a bohatství.

„Tak, já budu za chvilinku zpátky s čajem, miláčku. Jen si tu sedněte a nechte si od sluníčka vyčarovat růžičky na tváře.” Aniž by ještě něco dodala, usadila ji paní Myersová do křesla a pak odspěchala do přípravny.

Lissa ještě obdivovala pokoj, když uslyšela ruch ve vstupní hale. Nějaký protivný mužský hlas mluvil s Biddlesem. Polekaně vzhlédla a spatřila ve dveřích Ivana.

„Tak ty už jsi vstala z postele,” poznamenal.

Chladně přikývla. „Myslela jsem, že jsi venku.”

„Vrátil jsem se, abych se převlékl na odpoledne.”

„Ano, časté převlékání je nejspíš při tvém hektickém společenském životě nezbytné.” Zamračila se a vzpomněla si na svůj rozhovor s paní Myersovou.

„Kdybych uslyšel ta pravá slova, daly by se mé plány změnit,” řekl zlomyslně.

Šel si sednout vedle ní. Jeho mohutná postava jako by zabírala celou pohovku, ona se však odmítla odtáhnout, i když se důvěrně přitiskl svou nohou k její.

Pohladil jí sametový rukáv. Sklouzl pohledem po její postavě a uznale jím spočinul tam, kde jí samet přilnul k hrudi. „Vypadáš v těch nových šatech krásně, alainn. Doufám, že ti všechny takhle sluší.”

„Byl jsi docela velkorysý, žes mi je půjčil,” pravila strnule.

„To není půjčka. Abych řekl pravdu, až ti bude líp, chci ti jich pořídit ještě víc.”

Poplašeně vstala a zamířila k arkýři. Zahrada venku se rozprostírala až k sousední ulici, a když se podívala dostatečně pozorně, viděla skoro až ke střechám činžáků na Bolton Row.

„Lisso, co je zase?” Přistoupil k ní a stoupl si za ni.

„Už žádné šaty nemůžu přijmout. To je privilegium tvé ženy. nebo tvé milenky, a já nejsem ani jedno.”

Začala se odtahovat, ale chytil ji za ruku. Jako by se právě chystal něco říct, vtom je však vyrušila kakofonie hlasů z haly. Bylo slyšet kroky, pak se ve dveřích ranního pokoje objevila Antonie Kovelová s hotovou armádou služebnictva.

„Lisso! Drahoušku! To jsem ráda, že jste v pořádku!” Antonie vplula do místnosti a objala Lissu, zručně ji přitom vymaňujíc z Ivanova sevření. Polekaná Lissa stěží dokázala vykoktat pozdrav, než se Ivan začal domáhat vysvětlení.

„Krucinál, jestli zas nejdeš nevhod, Antonie. Co je?” Zamračil se na krásku.

„Nevhod?” Antonie se usmála a Ivan se nastražil. „Když už, můj milý, pak jdu neomluvitelně pozdě.” Obrátila se k Lisse. „Prosím, omluvte mou neomalenost, slečno Alcesterová. Přišla jsem hned, jak jsem se dozvěděla, že jste tady.”

Ivan si zkřížil paže na masivní hrudi. „Co to blábolíš?”

Antonie stiskla Lisse ruce. Lissa nevěděla, co si má z toho všeho vybrat. Antonii tak docela nedůvěřovala, ale kdovíproč, možná proto, že Antonie dokázala tak obratně přivádět Ivana k nepříčetnosti, se jí chtělo odjet s ní.

„Přijela jsem, milý Ivane, abych vzala slečnu Alcesterovou pod svá křídla a ochránila ji před takovými hady v trávě, jako jsi ty.” Antonie se klidně ohlédla ke sloužícím, kteří stáli ve dveřích. „Přivezla jsem všechno své osobní služebnictvo a můžeme přestěhovat slečnu Alcesterovou do Harewoodu hned dnes odpoledne.”

„Nepojede ani do Harewoodu, ani nikam jinam!” vybuchl Ivan. „Je nemocná, copak to nevidíš?”

Lissa jen němě stála stranou a pozorovala Ivana a Antonii, jako by pozorovala tenisový zápas.

Antonie se na Ivana znovu lišácky usmála. „O důvod víc, proč by měla být u mě v Harewoodu. Chceš snad zničit té ubohé dívce pověst? V tu chvíli, kdys ji našel, měl jsi mě zavolat a ty to víš! Být tady s tebou sama! Styď se, ty nezdárný raubíři!”

Ivan si hrábl rukou do vlasů. Vypadal, jako by měl sto chutí Antonii zardousit. Byl tak strašně dopálený, že se Lissa skutečně dobře bavila.

„Slečno Alcesterová,” obrátila se k ní Antonie, „chcete se nastěhovat ke mně do Harewoodu? Chcete, aby se Ivan zachoval spořádaně?”

Lissa se setkala pohledem s Antoniinýma očima. Náhle si uvědomila, o co té ženě jde. Antonie se skutečně pokouší jí pomoct. Snaží se dostat ji z Ivanových spárů a doufá, že ho přiměje bud zešílet, nebo padnout na kolena a požádat ji o ruku. Při pohledu na to, jak naprosto byl Ivan dohřátý, napadlo Lissu, zda může Antoniin plán vůbec vyjít.

„Přijímám vaši velkorysou nabídku, lady Antonie.” Lissa se vděčně usmála a vyhnula se pohledem Ivanovi. „Jste doopravdy světice, když mi takhle pomáháte.”

Antonie zatleskala rukama, pak se do Lissy zavěsila. Užuž odcházely z ranního pokoje, když Ivan řekl: „Počkat. “

Obě se nevinně obrátily.

„Ano?” otázala se Antonie.

Ivan zaváhal, třel si bradu. „Chci mluvit s Lissou.”

„Dobrá,” souhlasila Antonie. „Já si tady jen sednu -”

„Ty si jen sedneš do salónu.” Tvář mu zpřísněla.

Antonie se na něj zadívala, pak usoudila, že na jeden den už toho bylo dost. Zdráhavě odešla se slovy: „Budu nahoře a pomohu zabalit věci slečny Alcesterové.”

Ivan přikývl. Když Antonie odešla, obrátil se zachmuřeně k Lisse.

„Neděláš dobře, když jedeš do Harewoodu, Lisso.”

Lissa si ledabyle prohlížela kraječky u zápěstí. „Můžu se tam zotavovat stejně dobře jako tady.” Pak na něj pohlédla a dodala: „Samozřejmě tam nemusím zůstat dlouho. Jak jsi sám řekl, pravá slova mohou mé plány změnit.”

V zoufalé snaze zakrýt zuřivost usedl Ivan na jednu z tepaných železných lenošek. Znovu si prohrábl rukou vlasy.

„No, jestli je to vše, mylorde, mohla bych -”

„Ne, to není všechno!” odsekl. Rozčileně se hrabal v kapse svého fraku. Strčil jí do ruky černou saténovou krabičku.

„Bronwyn a Schloss?” přečetla si. Ta jména jí zněla povědomě.

„Ano. Jen do toho, otevři ji. Myslel jsem si, že by ti to mohlo udělat radost. Jako by ti vůbec něco mohlo udělat radost.”

Ignorovala jeho kousavé poznámky a otevřela uzávěr. Do dlaní jí spadla její křišťálová ozdobná síťka.

„Doufám, že ti nevadí, když jsem byl tak smělý a nechal ti ji opravit?” Bojovně se na ni podíval.

„Samozřejmě že ne. To jsi hodný,” zašeptala. Síťka v ní probouzela všechny možné vzpomínky. Teď si vzpomněla, proč zná to jméno na pouzdru. Jaká náhoda, že Ivan zvolil k opravě toho kousku stejnou londýnskou klenotnickou firmu, u jaké jej prateta Sophie koupila!

Zadívala se na síťku, převracela ji v rukou. Křišťálky se třpytily v zářivém slunci ranního pokoje. Jakoby kouzlem se zmocnily jejího pohledu a odmítaly ji propustit. Jejich třpyt ji tak očaroval, že stěží slyšela Ivanův hlas.

„Pověz mi, než odejdeš, Lisso. Když se na tu síťku díváš, nač přitom myslíš?”

Lehce se zamračila, zaváhala s odpovědí. „Myslívala jsem na diamanty.”

„A teď?”

Dotkla se prstem jednoho chladného, tvrdého, zářivého krystalku. Vzpomínky na jejich společnou noc na hradě, trpkou a bolestně sladkou, se k ní vracely jedna za druhou. „Teď už nejspíš myslím jen na slzy.”

Po kratičký okamžik jako by mu po tváři přelétla úzkost, pak ale cit zmizel. Když vzhlédla, měl tvář stejně studenou a tvrdou jako křišťálky.

kapitola 27

Biddles kráčel vznešeně mramorovou vstupní halou s malým stříbrným táckem v ruce. Zaklepal na dveře knihovny. Ivan ho stroze pozval dál.

„Ano, co je?” zavrčel markýz, stojící u vyhasínajícího ohně v krbu s prázdnou sklenkou od brandy v ruce.

Jak Biddles dokázal snadno vycítit, neměl markýz náladu na to, aby se nechal někým obtěžovat. Už to bylo přes týden, co slečna Alcesterová odjela s lady Kovelovou, a markýz většinu toho týdne strávil popíjením v klubu nebo popíjením v knihovně. Ačkoliv ještě nebyl večer, paní Myersová už mu přinesla druhou karafu lihoviny.

Biddles se uklonil a pravil: „Toto bylo právě doručeno z Harewoodu, mylorde.”

Markýz prudce zvedl hlavu. Uchopil velínovou obálku, trůnící na Biddlesově stříbrném tácku, a okamžitě rozlomil voskovou pečeť.

Pak četl:

Můj nejmilejší Ivane,

potěšilo mě zjištění, že jsi zůstal ve městě a nevrátil se na Powerscourt. Kdybys byl tak laskav a přijal mé pozvání na večeři příští pátek, přesně v osm hodin, byla bych nanejvýš poctěna. Kovel a já plánujeme malý večírek na Lissinu počest, nanejvýš padesát hostů. Protože je mou velkou výsadou představit slečnu Alcesterovou londýnské společnosti, doufám, že se zúčastníš a pomůžeš mi s tímto milým úkolem. Očekávám Tvou odpověď a znamenám se jako vždy

Tvá Antonie

Ivan dlouho zíral na velínový papír. Nakonec si Biddles odkašlal. Když markýz vzhlédl, zeptal se: „Bude si mylord přát ještě něco?”

Markýz sevřel dopis v ruce, až mu zbělely kotníky. „Ano, bude,” řekl. „Zavolejte mi kočár. Odjíždím.”

„Výborně, mylorde.” Biddles se uklonil a odešel splnit markýzovo přání.

„Antonie, co má tohle znamenat?” Ivan vrazil do harewoodského salónu jako vichřice, ani nepozdravil. Překvapeni jeho vpádem, vzhlédli lady Antonie a lord Kovel od své hry cribbage.

„Ale Ivane, jak ty rozkošně zuříš! Copak se děje?” Antonie se usmála a povstala, aby ho uvítala. Kovel se za ní opíral o lenoch své židle a ležérně si zapaloval dýmku.

„Ty víš, co se děje! Co má znamenat ten vzkaz, cos mi poslala domů?” ptal se Ivan.

„Aha, už vím.” Antonie se obrátila k manželovi a mrkla na něho. „Vyhrála jsem sázku, Koveli. Já ti říkala, že tu hned bude.”

„Ano, vyhrálas,” odvětil Kovel pobaveně. „A já přiznávám, žes měla pravdu, má nejdražší.”

„O čem to oba mluvíte?” zeptal se Ivan zlověstně.

S neskrývaným potěšením Antonie vstala a přistoupila ke svému hostu, nespouštějíc pohled z jeho tváře. „Já vím, proč se zlobíte, můj chladný a lhostejný pane -, uvádím Lissu do společnosti, aby viděla všechno, oč přichází, obzvlášť s vámi, a vy jste celý bez sebe žárlivostí. A vůbec, není to brandy, co cítím z tvého dechu? Necítíš čirou náhodou potřebu pít, Ivane?”

„Nebuď směšná,” odsekl.

„Ale?” Antonie pozvedla jedno dokonale vyklenuté obočí. „Vsadili jsme se s Kovelem, jak se budeš chovat, až dostaneš naše pozvání. Můj manžel říkal, že je budeš ignorovat, ale já důrazně tvrdila, že tu budeš v okamžení a budeš se mě snažit přesvědčit, abych tu večeři odvolala. A pokud se nemýlím, vyhrála jsem já.”

Ivan si založil paže na hrudi. Oči se mu třpytily vztekem. „Nepřišel jsem proto, že bych byl žárlivý…”

„Milovník?” nadhodila Antonie.

Ivan na ni vrhl opovržlivý pohled. „Jak jsem řekl, nepřišel jsem ze žárlivosti. Jenomže nevidím důvod, proč bys vláčela Lissu do společnosti. Takový život jí není k ničemu. A pokud si správně vzpomínám, už na ni takové okázalé podívané ani nedělají žádný dojem. Změnila se. Po pravdě řečeno nechce mít nic společného s těmi šaty, co jsem jí dal. Vůbec nic.”

„Ale nicméně se ty krásné róby budou hodit.” Antonie se usmála a dotkla se jeho ramene. „Souhlasím s tebou, Ivane, Lissa rozhodně není z těch dívek, co by upadaly do transu nad vyumělkovaností, ale zaslouží si být uvedena do společnosti. Chce manžela a rodinu a jak já to vidím, tohle je jediný způsob, jak se může seznámit s někým, kdo jí to může poskytnout.”

„Nikdy jsem ti neměl dovolit, abys ji odvedla. Mohlo mě napadnout, že si vymyslíš takovouhle hloupost.” Zoufalý, že to ani nedokázal vyjádřit, hrábl si rukou do černých kadeří. Vypadal, jako by chtěl něco rozbít, a kdyby byl Harewood jeho, nejspíš by to udělal.

„Ivane, ty mi špatně rozumíš! Já myslela, že budeš hrozně rád, až uvidíš, jak se Lissa dobře baví!”

„Intrikaříš. A nemysli si, že to nepoznám,” odsekl. „Snažíš se mě přimět, abych si vzal Lissu Alcesterovou, tím, že ve mně vzbudíš žárlivost. Ale já se takhle manipulovat nedám.”

„Ale nedal ses už náhodou?” pousmála se sarkasticky Antonie.

Rozzuřený Ivan vypadal, jako by měl sto chutí ji zaškrtit. „Uvidíme. Dobrou noc, lorde Koveli, lady Antonie.” Obrátil se k odchodu.

„Ach Ivane, ještě než odejdeš,” zavrkala Antonie, „doufám, že si přivedeš na Lissinu večeři přítelkyni. Nechci, abys byl osamělý.”

Ivan se ani neobrátil. „Uvážím tu možnost. Dobrou noc.”

„Protože, víš,” pokračovala, „Kovel právě pozval na Harewood všechny své synovce, a když bude u večeře devět nezadaných mužů, tak mám obavu, že by ses mohl dost nudit při pohledu na to, jak slečna Alcesterová tančí.”

Ivanovi ztuhla záda.

Antonie se usmála. „Dobrou noc, Ivane.” „Dobrou noc!” zařval a vyrazil z domu.

Pro Lissu bylo Antoniino soirée příslibem blaženosti. Nemohla uvěřit, jakou přítelkyni nalezla v lady Kovelové. Ačkoliv se bála, že možná Antoniiny intriky nepřinesou ani závan změny do jejího vztahu k Ivanovi, stejně ji těšilo Antoniino přívětivé a upřímné chování.

Také ji těšilo, jak naprosto nemožně se Ivan choval ve dnech před večírkem. Antonie jí vyprávěla; jak se přihnal do Harewoodu v té nejohavnější ze všech nálad hned ten den, co dostal pozvání, jak vrčel na všechny sloužící, co se mu opovážili zkřížit cestu, a když se s nimi konečně sešel, s jakým neskrývaným odporem a zuřivostí pohlížel na ni a na Kovela.

Bylo to nebeské blaho.

Večer před plesem vykvetl Harewood jako šípková růže, s veškerou krásou dospělosti a svěží jemností. Zmizely vrstvy prachu a pavučiny, které si Lissa zapamatovala z onoho dne, kdy tu poprvé

pila čaj. Vystřídalo je mihotavé světlo svící ve všech koutech a syté tóny Straussových valčíků zněly všemi chodbami.

Celá noc byla jaksi snová. Večeře byla výborná, a to i díky kouzlu a důvtipu hostitelky. Potom protančila Lissa všechny valčíky, pokaždé v náručí jiného mladého muže. A přitom si tuze dobře uvědomovala oči, které ji sledovaly, když plula plesovým sálem -, oči, které byly modré, modré jak obloha o půlnoci.

Až do posledního valčíku ji Ivan dosud nevyzval k tanci, zůstal místo toho raději stát u stěny se sklenkou brandy v ruce. Už byla vyčerpaná z tolika pohybu, dosud se úplně nezotavila z horečky, a když spatřila, že k ní míří lord Charles, jeden z Kovelových hezkých synovců, a už se nemůže dočkat posledního tance, skoro se děsila takového zájmu. Náhle ji však vzal někdo za loket a Ivan už ji vedl na parket. Než se vzpamatovala, kroužili ve valčíku. Jako zázrakem -když se jeho ruka dotkla jejího pasu, nepřipadala si už ani trochu unavená.

„Lady Antonie je ohromná hostitelka, co říkáte, mylorde?” řekla vesele.

Ivan v odpověď něco zavrčel a pak s ní znovu obkroužil sál. Jukla mu do obličeje a upřímně se zaradovala nad tím, jak se mračí.

„Už chápu, proč jsi byl tak často pryč, když jsem se uzdravovala,” prohodila a vesele se rozhlédla kolem sálu. „Abych řekla pravdu, kdybych měla já vést takovýhle život, asi bych vůbec nechodila domů.”

„No, ty takovýhle život nevedeš. Tak na to nezapomínej.” Sevřel jí rukou pas ještě pevněji.

„Ale ale, copak to má znamenat?” Skryla úsměv. Měla by být touhle poznámkou raněna, když se ale on chová takhle nepříčetně, shledala, že to prostě nejde. Žárlí. Strašně, nezvladatelně žárlí. Jestli ho to přitáhne k oltáři, to už byla úplně jiná záležitost. Ale pro jednou jí dělalo dobře u srdce, že ho vidí tolik nešťastného.

„Matka lorda Bradleyho trvá na tom, abych k nim přišla na čaj do paláce v Berkley Street. A lord Charles mě pozval na ples příští čtvrtek. Co myslíš?” V očích jí zamžikalo smíchem. „Měla bych si vzít ty tvoje stříbrné saténové plesové šaty, nebo ty barvínkově modré?” Zvedla oči, jako by skutečně prahla po jeho názoru.

Vypadal, že každou chvíli vybuchne, jako obvykle však zvládl své emoce železnou rukou. „Proč si moříš hlavičku takovými detaily, Lisso?” odvětil chladně. „Když na tebe ten usmrkanec Charles civí, můžu ti zaručit, že si tvých šatů ani nevšimne.”

„Co to říkáš za ošklivé věci, Ivane? Naznačuješ snad, že Charles není gentleman? To by sis nemyslel, kdyby ses s ním byl projít při měsíčku po terase.” Zasněně vzdychla. „Víte, mylorde, myslím, že si na ples lorda Charlese vezmu ty stříbrné saténové. Je to diskrétní barva, to určitě, ale výstřih. jak jste sehnal tak úžasně hluboký výstřih?”

Nato přestal tančit úplně. Hněvivě ji popadl za ruku a odvedl na lavičku, skrytou ve výklenku za závěsem.

„Ty šaty si nevezmeš. Jsou to mé šaty, slyšíš? A budeš je nosit, až já ti řeknu,” sípal.

„Ach, já hloupá, Ivane. Já zapomněla. Jsou to tvé šaty. Tak to si je musíš vzít zpátky. Holland mi koupí mé vlastní.” Zvedla jedno obočí. „Jen doufám, že se mi podaří okopírovat ten výstřih.”

Sevřel jí ramena a řekl: „Lisso, já ti nedovolím -”

„Copak jí nedovolíš, Ivane?”

Oba vzhlédli a spatřili u závěsu stát Antonii. Zatímco přehlížela zkušeným okem situaci, pohrával jí na rtech spokojený úsměv.

Jako by Lissa byla jedovatá, Ivan ji pustil a ucouvl. Tvář mu rychle zlhostejněla. „Slečna Alcesterová a já jsme o něčem diskutovali, Antonie. Nemusím ti říkat, že šlo o soukromou záležitost.”

„Soukromou nesoukromou, Kovel chce představit Lissu vévodovi z Rankstonu. Všichni hledají našeho čestného hosta a já ti nemůžu dovolit, aby sis zabíral všechen její čas pro sebe.” Vztáhla ruku. „Pojďte, slečno Alcesterová. Zavedu vás do salónu.”

Lissa vstala z lavičky. Váhavě pohlédla na Ivana, ten ale jen stál a hněvivě si třel bradu. Vyměnil si pohled s Antonií. Vzpomínka narazila na povinnost, ale povinnost zvítězila. Antonie uchopila Lissu za ruku a rázně ji odvedla. Protože už ho v Harewoodu nic nedrželo, Ivan ihned soirée opustil a vrátil se k teplu, které mu poskytovaly jeho karafy s brandy.

kapitola 28

O týden později už skoro o půlnoci markýzovu domácnost probudilo hlasité, naléhavé klepání. Ospalý Biddles otevřel dveře a k svému

překvapení spatřil u vchodu stát rozhněvaného Hollanda Jonese. Jako by už byl skoro zvyklý na správcovu ráznost, ustoupil Biddles stranou a bezmocně přihlížel, jak Holland míří do knihovny.

„Dobrý Bože, já ji měl přinutit, aby jela s námi! Kde je?” zaútočil Holland na Ivana, jakmile vstoupil do místnosti.

Ivan seděl nevzrušeně a bez pohnutí ve svém koženém křesle a hladil nohou v holínce Feniana po hřbetě. Lhostejně pravil: „Á, můj skvělý správce majetku se vrátil z líbánek. Jak bylo v Benátkách, Jonesi?”

„Máte ji tady?” zeptal se Holland zlověstně.

Ivan se málem usmál. „To není tak, jak vy si myslíte, Jonesi. Lissa odjela do Londýna sama od sebe. Já ani mé zlé svody jsme ji neodlákali.”

„Vím, že odjela z vlastní vůle. To stálo v dopise, který nechala v domku. Pak jsem se ale doslechl, že jste taky odjel do Londýna, a teď chci vědět, kde je.”

„No, tady není.”

Holland se zatvářil skoro zaraženě. „Tak kde je?” zeptal se.

„Bydlí zcela spořádaně u gardedámy, u lorda a lady Kovelových. Přijela do Londýna - sama, to vás ujišťuju - hledat zaměstnání. Našel jsem ji v jednom starém hostinci u Sv. Jiljí.”

„Sv. Jiljí?” zajíkl se Holland.

„Ano,” odvětil markýz a shlédl do své poloprázdné sklenky. „Tak si ušetřte ty mravokárné výlevy, ano? Kdybych ji nepřijel do Londýna hledat, skončila by vaše krásná švagrová v daleko horších rukou, než jsou ty moje.”

„Tomu se dá stěží uvěřit,” prohodil Holland bezvýrazně.

„No, věřit tomu musíte, Jonesi, jinak zničíte Lisse pověst. Co si vyberete?” Vrhl na Hollanda spalující pohled. O nepřátelství mezi oběma muži nemohlo být pochyb, tiše jiskřilo ve vzduchu.

Holland zaváhal a pak řekl: „Jestli je tedy Lissa v pořádku, zatelegrafuji ještě dnes večer Evvii k Bishopovým. Divže neonemocněla od starosti, když jsem ji nechal ve Fialkovém Poli.”

„Můžete sdělit své ženě, že její sestra překypuje dobrým zdravím a vitalitou.”

Po tomto sarkastickém prohlášení markýz vstal a oběma nalil pořádnou dávku brandy. Bez obřadností podal jednu sklenku Hollandovi, pak mu pokynul, aby si sedl. Markýz přistoupil ke svému stolu a našel tam důkladně nacpanou obálku. Zanedlouho oba seděli u krbu v kožených klubovkách, jako tomu bývalo před mnoha měsíci.

„Když už jste tady, Jonesi, chtěl jsem s vámi probrat jednu věc už od té doby, co jste odjel do Itálie.” Markýz hodil Hollandovi do klína tlustou obálku. „Došlo k jakémusi nedorozumění, že byste mi snad tohle dlužil.”

Holland se podíval do obálky. Byla nacpaná desetilibrovými bankovkami. Zvolna ji odložil. „Myslím, že můj dopis tyto peníze vysvětluje. Je to platba za Georgeovo vzdělání.”

„Georgeovo vzdělání už bylo zaplaceno.”

„Ano, ale to nikdy nebyla a nikdy nebude vaše povinnost. Protože za George nyní odpovídám já, musím vám to teď splatit.”

Ivan se zadíval do ohně. „To mi nemůžete splatit, Hollande. Ten dluh byl mezi mnou a Lissou. Vaše peníze jej nemohou srovnat.”

„Tak to považujte za její peníze.” Holland hodil balíček zpátky markýzovi.

„Ale oba víme, že to její peníze nejsou. Tak vezmete si to zpátky, nebo to mám spálit?” Ivan se naklonil ke krbu. Přidržel obálku nebezpečně blízko plamenů. Okraje už černaly žárem.

„Dobrý Bože,” zajíkl se Holland, „to je strašná suma peněz!”

„Tak si je vemte zpátky.” Když už Holland neprotestoval, Ivan se zasmál a hodil mu bankovky.

Holland hněvivě shlížel na obálku ve svém klíně. Vypadal, jako by chtěl držet jazyk za zuby, ale náhle to nešlo. „Musíte vědět, mylorde, že už nebudu déle trpět, jak si s Lissou hrajete na kočku a na myš.”

Ivan snad takové prohlášení očekával. „Do mého vztahu k Lisse vám nic není, Jonesi. Tak se do toho nepleťte.”

„Je to sestra mé ženy. Vaše chování k ní jsem většinou přehlížel, částečně z pocitu povinnosti vůči Powerscourtům, zčásti i proto, že se mi nezdálo účelné je zveřejňovat. Ale teď je všecko jinak.”

„Je to stejné.”

„Ne.” Holland zavrtěl hlavou. „Souhlasil jsem s vámi tu noc, co jste pořádal ples. Ale té noci se všechno změnilo.” Vrhl na Ivana obviňující pohled. „Vím, že jste Lissu kompromitoval.”

„A jakpak to?” zeptal se Ivan a v očích mu nebezpečně zasvitlo. „Jak si vzpomínám, vy jste tam tedy určitě nebyl.”

„Viděl jsem, v jakém stavu se vrátila do Fialkového Pole. Nedalo moc práce dospět k tomuto závěru.”

„Nejdete tedy se svým obviněním trošku pozdě?”

Holland sevřel sklenici. „Přišel bych s ním daleko dřív, kdybych neměl svázané ruce. Nevím, jakou moc nad ní máte, ale Lissa tvrdohlavě odmítá přiznat, že jste ji zneužil.”

„Tak co vám rozvázalo ruce teď?”

„Když jsem si myslel, že Lissa bude muset zůstat v Nodding Knollu, neviděl jsem důvod, proč bych její bídu jen zvyšoval odhalením vaší truchlivé posedlosti. Teď pro ni ale náhle vidím budoucnost. Budoucnost bez vás, který byste jí jen překážel. Lady Antonie dokáže pro Lissu vymyslet všechny možné příležitosti. Má švagrová nemusí zůstat starou pannou. Může si dělat, co se jí zachce, a já se hodlám postarat, aby to taky udělala. Ať to stojí co stojí.”

Ivan ho vyslechl a celou tu dobu si rozčileně přejížděl kotníky po jizvě. Když Holland skončil, řekl výstražně: „Ty náklady by mohly být vysoké, Jonesi. Pro každého.”

Holland vstal a odložil sklenku. „Bez ohledu na to už nedovolím, aby se déle ubližovalo sestře mé ženy. I kdyby to znamenalo, že se Jonesové definitivně rozloučí s Powerscourty. I kdyby to znamenalo, že řeknu Lisse všechno. “

Poprvé měl Holland pocit, že spatřil v markýzových očích záblesk úzkosti, Tramore jej však rychle zvládl.

„Co to říkáte, Jonesi? Vydíráte mě, abych ji nechal být?” Markýzův hlas byl klidný a tlumený, ani náznakem neprojevoval jeho skutečné pocity.

„Přesně tak,” souhlasil Holland. „Nevím proč, ale Lissa k vám nepociťuje tak docela nenávist. Jak ale dobře víte, dovedu zařídit, aby ji pociťovala.”

Ivan o tom chvilku uvažoval a zápasil se všemi možnostmi, které se teď před ním rozprostíraly. Znovu zvedl ruku a dotkl se prstem jizvy na líci, a to jako by ho přimělo k rozhodnutí. Zachmuřeně vzhlédl k Hollandovi. Pak jako ztělesněné sebeovládání pravil: „Vypadněte.”

Lissa seděla u krajkami pokrytého toaletního stolku ve svém pokoji na Harewoodu. Dnes večer se konalo další soirée a myšlenka na to, jak se bude oblékat, usmívat a tančit už stačila, aby jí bylo bídně. Jenom za tenhle týden ji zavedli na Velkou výstavu v Sydenhamu, na představení v Covent Garden, na představení v Drury Lane, na operu do Haymarketu a ještě přestála vyjížďku kočárem po Regenťs Parku. Kromě toho se objevila na třech routech, dvou

večeřích a jednom plese. Minulý týden absolvovala stejný počet společenských událostí, ale žádná z nich jí nepřinesla mnoho radosti.

Ačkoliv se mnoha z nich zúčastnil i Ivan, buď stál stranou jako rampouch, zatímco se jí ostatní muži přicházeli dvořit, anebo se chmurně zdržoval v koutě, pil brandy a lhostejně přihlížel, jak ona falešně předstírá radost.

Vévoda z Rankstone už ji pozval na víkend do svého domu ve Westbourne a ona se skoro bála, že by ji bez velkého pobízení mohl uhlazený vévoda požádat o ruku. A co potom udělá ona?

Polekaně se zadívala na svůj odraz v zrcadle. Bud by musela chudáka Rankstonea odmítnout a ponížit se přiznáním své bezútěšné lásky k Ivanovi, anebo by si musela vévodu vzít a navždy se připoutat k muži, kterého nemiluje.

Poraženecky složila hlavu do dlaní. Rankstonea by si nikdy vzít nedokázala. To by bylo krutější než všechno, co kdy udělala Ivanovi. Takže co zbývá? Jen jisté vědomí, že požádá-li ji Rankstone o ruku -pokud ji požádá - nevydrží už déle předstírat. Ivana to rozveselí a ona vstoupí ve všeobecnou známost jako ta bláznivá z Fialkového Pole.

Zasténala.

„To je podívaná! Jdete dnes večer na pohřební hostinu, nebo na soirée k hraběti z Claymore?”

Lissa vzhlédla a spatřila Antonii, jež právě vstoupila do pokoje. Lady Kovelová vypadala v róbě ze smaragdového saténu naprosto úchvatně. Ačkoliv byla Lissa bohatě nastrojena, její bledé, strhané rysy se nijak nehodily k elegantně třpytivému úboru.

„Lisso! Ukažte se mi! Annabel vás učesala opravdu krásně! Proč jste tak zasmušilá?”

Lissa se zadívala na svůj odraz v zrcadle. Antoniina komorná odvedla skutečně výjimečně dobrou práci. Vyčesala jí kadeře do vysoká a obkroužila věncem z drobných růžových poupátek, čerstvě nařezaných ze skleníku lorda Kovela. Róba z mátově zeleného sametu se k neobvyklé záplavě květin dokonale hodila. Měla všechny prostředky k tomu, aby vypadala stejně úžasně jako Antonie, ale její skleslý výraz se zastřít nedal.

Lissa si unaveně položila hlavu na toaletní stolek. Nedokázala se na Antonii ani podívat. „Já dnes večer nikam nechci,” zašeptala.

Antonie k ní přistoupila a spočinula jí na temeni něžnou dlaní. Tiše řekla: „Tak zůstaneme doma. To chcete?”

„Ne. Já chci, aby mě Ivan miloval,” přiznala hlasem rozervaným city. Už ani nemohla plakat. Dokázala jen přitisknout tvář na jemnou krajku a mlčky prosit o útěchu.

„Co kdybych vám řekla, že vás miluje, Lisso?” konejšila ji Antonie.

„Z celého srdce bych chtěla uvěřit, že je to pravda. Jenže,” zašeptala nešťastně, „on mi nikdy neřekl, že mě miluje.”

„Jak může vědět, jak pronést slova, která nikdy sám neuslyšel?”

Lissa se zvolna napřímila. „Co - co tím myslíte?”

Antonie se na ni smutně pousmála. „Kdopak kdy řekl markýzovi ,miluju tě’? Jeho otec nejspíš ne. Jestli kdy ta slova pronesla jeho matka, tak už se na to určitě teď nedokáže rozpomenout.”

„Ale vy - co vy?” vyhrkla.

Antonie mlčela. Lissa se zarazila. Antonie vždycky dávala jasně najevo, že mezi ní a Ivanem nikdy láska nebyla. Jejich vztah byl založen na vášni a touze, a nyní na přátelství.

Lissiny oči potemněly. „Ale stejně musel mít Ivan mnoho jiných žen, já to vím. Proč mu žádná z nich ta slova neřekla?”

„Protože byly všechny jen ubohá náhražka za ženu, kterou ve skutečnosti chtěl. A všechny to věděly.”

„Ach, kdybych vám tak mohla věřit!” zašeptala Lissa toužebně.

„Víte, co si myslím?” Antonie se na ni podívala do zrcadla toaletního stolku. „Myslím, že řešení je nakonec ve vašich rukou, jestli se toho úkolu ujmete. Co kdybyste dnes večer zašla za Ivanem? Naučte ho ta prostá slova. Jednou je vyřkněte a já se vsadím, že je pak budete poslouchat po zbytek svého života.”

Lissa upřela na Antonii utýraný pohled. „I když jste vy sama ta slova nikdy neřekla, vy ho svým způsobem taky milujete, viďte?”

Antonie se něžně usmála. „S Ivanem je těžké vyjít, ale já ho chápu. Vím, jak zoufale touží po vaší lásce.”

„Je to pravda? Mohl by skutečně milovat mě?”

Antonie se zasmála a otočila Lisse hlavu k zrcadlu. Když se Lissa podívala na svůj odraz, řekla Antonie hlasem jasným jako zvon: „Je to pravda.”

Když Antonie odešla, Lissa už věděla, že na soirée nepůjde. Chtěla si hned zavolat drožku a odjet do domu na Piccadilly, ale zdržela ji Hollandova návštěva.

Poté, co ji přišel zkontrolovat hned to ráno skoro před čtrnácti dny, Lissa už Hollanda nespatřila. Musel zařizovat různé záležitosti stran Powerscourtova majetku, řekl jí ale, že se za ní ještě zastaví, než se vrátí do Nodding Knollu. Když přijel poprvé, Lissa se ze všech sil omlouvala za to, že sestru i švagra tolik vyděsila. Pak zatelegrafovala Evvii, aby ji sama ujistila, že je v pořádku. Napsala od té doby sestře jeden či dva dopisy, a přestože ji toužila znovu spatřit, zapřísáhla se Lissa zvláště nyní, že se do Fialkového Pole nevrátí, dokud se s markýzem všechno nevyřeší.

„Hollande, řekněte Evvii, jak moc se mi po ní stýská, ano?” žádala Lissa, když seděli v harewoodském salónu. „A povězte jí, že mám v plánu brzy se vrátit do Nodding Knollu.”

„Víte jistě, že nechcete jet ráno se mnou?” zeptal se Holland, jako by vycítil její dost melancholickou náladu.

„Ne, děkuju. Vrátím se sama - až budu připravená.”

„No… když mě omluvíte, musím vyrazit.” Vstal. „Rozhodně chápu, že se vám z Londýna nechce. Lady Kovelová je nesmírně velkorysá. Budeme jí navždy zavázáni za to, že vás vzala pod svá

křídla.”

„Ano, je doopravdy báječná.” Lissa se usmála. Antonie byla nejopravdovější přítelkyně, jakou kdy poznala. Bez ohledu na to, co bude s Ivanem, bude si vztah ke Kovelovým navždy uchovávat jako nejvzácnější poklad.

„Doufám, že se budete mít nadále skvěle. Zasloužíte si to, Lisso.”

Vzhlédla k Hollandovi, když ho doprovázela ke dveřím salónu. „Povězte Evvii, že mám ohromné společenské úspěchy, ano?” Zasmála se. „I když je to nadsazené, chci, aby si to myslela.”

Zastavil se u dveří. „Jsem si jist, že to není lež, Lisso. Dnes večer vypadáte překrásně. Popíšu to Evvii do všech podrobností.” Na chvilku se na ni zadíval, pak ukázal na věnec z květů v jejích vlasech. „Nikdy jsem takové růže neviděl - jsou skoro levandulové.”

„Kovelovi je pěstují,” řekla jakoby nic. „On je úplný zahradnický odborník, jak jsem zjistila. Má plný skleník nezvyklých druhů. Tyhle malé krásky,” dotkla se věnce, „rostou jenom na Harewoodu.”

„Úchvatné.” Holland se usmál. „Možná přijede Evvie do Londýna a bude pozvána na procházku Kovelovým skleníkem. Ty vůně by ji určitě nesmírně potěšily.”

„To by bylo báječné. Až se zabydlí ve správcovském domě, musíme to podniknout.”

„Tak tedy sbohem, Lisso.” Holland ji lehce políbil na čelo. „Zanechávám vás v dobrých rukou lady Kovelové. Brzy nám napište o svých triumfech.”

„Napíšu,” řekla suše, uvažujíc, jestli ji vůbec někdy nějaké triumfy čekají.

Úzkostlivě sledovala Hollandův odchod ze salónu. Když osaměla, zabloudila opět v myšlenkách k Ivanovi. Byl by to troufalý čin, vydat se do jeho domu. Troufne si to? Má dost odvahy? Zoufale s ním chtěla mluvit, ale teď jako by ji statečnost opouštěla.

Rozčileně přecházela pokojem. Miluje ji! On ji miluje! Antonie odpřisáhla, že to tak je. Takže to může být pravda? Je osud skutečně tak laskavý, že jí splní její jediné přání? A stačí aby jen pronesla ta slova?

A co když jí neřekne, že ji také miluje? Zarazila se, pak začala znovu přecházet, jako by ji napadala řešení. Bude trpělivá. Vlastně nezáleží na ničem, než na tom, jak zareaguje na její slova. To jí víc než co jiného řekne, zda ji miluje. Slova přijdou později. Stačí jen uvěřit.

„Jamesi,” zavolala do haly, kde stál na stráži harewoodský komorník, „lord a lady Kovelovi už odjeli?” „Ano, slečno. Skoro před hodinou.”

„Tak byste mi prosím mohl zavolat jeden z jejich kočárů?” Modlila se, aby to, co dělá, bylo správné.

Cesta na Piccadilly uběhla rychle, navzdory mírnému dešti, který zdržoval dopravu. Kočár ji zavezl až k markýzovým dveřím. Vozka jí pomohl vystoupit a doprovodil ji k hlavnímu vchodu. Slabý, chvějivý úsměv se jí objevil na rtech, když se na muže ohlédla. Čekal, až zaklepá. Teď poprvé v životě měla naději, a přece se náhle bála. Stačí jen vejít do toho domu a pronést tři slůvka; ale nebyla si jistá, jestli to dokáže.

Jenže musí. Celá její budoucnost spočívá na tom, uvěří-li tomu, co jí řekla Antonie. To riziko stojí za to, aby Ivana jedinkrát uslyšela šeptnout „miluju tě”. Bez dalšího uvažování tiše zabouchala mosazným klepadlem.

Dveře jí otevřel Biddles. Ačkoliv byl očividně velice hrdý na svou nevzrušenou masku, dnes v noci ji ztratil. Bylo jasné, jak ho překvapila.

V zoufalé snaze usmívat se řekla: „Zdravím vás, Biddlesi. Mohu

dál?”

Nebyla si jistá, jakého přijetí se jí dostane, ale majordomus se rychle vzpamatoval. Uvedl ji dovnitř a odebral jí rubínově zbarvenou pláštěnku, nyní zvlhlou deštěm.

„Je doma?” zeptala se.

„Je v knihovně, slečno Alcesterová.” Biddles pokynul k zavřeným dvoukřídlovým dveřím ve vstupní hale. Pak ji obdařil čímsi, co byl skoro úsměv. „Jsem rád, že jste přišla, slečno. Je na tom bledě. Kuchařka už na něj chce vzít nůž, jestli nezačne jíst.”

„Dobré nebe.” Stočila pohled k mahagonovým dveřím.

Biddles smutně zavrtěl hlavou. „Ještě jsem neviděl, že by na tom byl hůř.”

„Propána.”

„Já vás tedy nechám, slečno. Ale kdybyste něco potřebovala, cokoliv, stačí jen zatáhnout za zvonek.”

Lissa se zhluboka nadechla a přistoupila k zavřeným mahagonovým dveřím. Tiše uchopila kliku a vstoupila do knihovny.

Tuhle místnost milovala. I vůně jí tu byla příjemná. Když se prsty dotkla uprášených svazků za dveřmi, cítila, jak ji přemáhá Ivanova přítomnost. Jeho knihovna byla temná, hezká ale přitom náladová stejně jako on.

Našla ho sedět v jedné z klubovek, jak zamračeně zírá do ohně. Rukama svíral sklenku lihoviny. Ve tmě knihovny vypadal jako nejosamělejší muž, kterého kdy viděla. Náhle nad ním zaplakala v samé duši, nad tím krutým osudem, který jej zatvrdil do takové chmurné postavy. Oči jí změkly láskou, když se zadívala na to drahé, podmračené čelo. Tehdy a tam se v duchu zapřisáhla, že je-li to v její moci, zbaví tu tvář zasmušilosti jednou provždy.

„Lorde Powerscourte,” zašeptala.

Prudce zvedl hlavu. Probodl ji pohledem. „Co tu děláš?” zeptal se nabručeně. „Já myslel, že dneska večer je ten malý ples u Claymoreových.”

„Antonie a Kovel tam jeli. Já neměla náladu.”

„Nemělas náladu?” Cynicky se zasmál. „Která mladá žena nemá náladu na to, aby kolem ní nápadníci slintali, až si musí utírat brady?”

„Je to tak zlé?” Na rtech se jí objevil úsměv.

„Tak zlé!” zavrčel. „Nikdy jsem neviděl takový výsměch mužství.”

„Takže ty ses nikdy nezamiloval? Ani jednou?” Ta otázka ho zarazila. Odtrhl od ní pohled a zadíval se do své poloprázdné sklenice. „Nikdy jsem se nechoval jako ti šviháci -

vždyť ten Rankstone se div nepřerazí, když vstoupíš do místnosti, a co teprve Claymore! Ten koktá jako blekotavý blbeček, kdykoliv o tobě mluví!”

„Mluvíš o vévodovi a o hraběti, víš. Jistě se chovají důstojněji.”

„Důstojněji!” odfrkl pohrdavě. „Ti dva pitomci ani nevědí, jak se to slovo píše, natož aby ho učinili skutkem!”

„Ale souhlasíš, že ten synovec lady Antonie, jak on se jen jmenuje .?” Nakrčila čelo a předstírala, že se snaží rozpomenout.

„Nemám zdání,” prohlásil suše. „Je jich koneckonců devět, pokud si vzpomínám.”

„Tak se neobtěžujme jmény. Ale stejně, líbí se ti Kovelovi synovci? Chovají se úplně příkladně. A jsou hezcí a taky bohatí.”

Náhle se rozzuřil. Vstal z křesla a přistoupil k ní. Zabouchl za ní těžké, knihami obložené dveře a opřel se rukama o police po obou stranách její hlavy.

„Tak mě poslouchej, Lisso. Žádný z nich není pro tebe ten pravý, slyšíš? A dokud ten pravý nepřijde, měla bys dát na mou radu.”

Vzhlédla k němu, kochajíc se jeho temnou, hněvivou tváří. „Mylorde,” zašeptala bez dechu, „vy si to nějak moc berete.”

„Vůbec si to neberu! Nechal jsem tě v Antoniině péči a ona, přisámbůh, tě svádí z pravé cesty. Rankstone prý tě chce požádat o ruku - řekni mu ne, Lisso, jinak budu muset zasáhnout.”

„A jakpak to chceš udělat?” zeptala se. „Tak, jako ses zbavil Alberta a Wilmotta? Máš v plánu skoupit všechny mé nápadníky? Všechny přijatelné muže v Londýně?” Náhle se zasmála, naschvál ho dráždila. „Na to nemáš dost peněz ani ty. “

Prudce ji popadl za ramena a přitáhl k sobě. Hlas se mu lámal. „Tak je zabiju, jestli budu muset.”

Vzhlédla k němu a oči jí jiskřily citem. „To nebudete muset, mylorde. Já žádného z nich nechci,” řekla tiše.

„Ty je nechceš?” Jeho dotek zněžněl.

„Žádného z nich.”

„Koho tedy chceš?” zeptal se nevěřícně.

Beze slova si stoupla na špičky a přitáhla si jeho tmavou hlavou ke své. Skoro sebou škubl, když něžně spočinula svou neposkvrněnou tvářičkou na jeho zjizvené. Tiskla ho k sobě, až už to skoro nemohl snést. Jeho chladné vzezření se bortilo. Zavřel oči a sklouzl jí rukou po vlasech.

„Tebe, Ivane. Chci tebe. Miluju tě ” zašeptala mu nakonec do ucha. Tehdy k němu vzhlédla, zoufale hledala znamení, anebo i jen

náznak, že by ji jednoho dne mohl také milovat. V očích se mu objevil úžas a ona náhle věděla, že našla, co hledala. Jako by se bál toho, co řekla, jako by si už zoufal, že ta slova nikdy neuslyší. Avšak strach ho nezastavil, stejně jako ji. Když ho k sobě přitáhla, políbil ji jako ještě nikdy. Ústa měl lačná, a přece něžná, a ačkoliv nepronesl ani slovo, jako by jeho rty slibovaly, že slova přijdou. Držel ji v náručí tak pevně, že skoro nemohla dýchat. Nicméně byla v jeho objetí blažená, chtěla jen být mu blíž a ještě blíž. Dnes v noci neexistovala minulost, jen budoucnost. Znovu ji políbil a jí sklouzla po tváři slza. Srdce jí pukalo radostí.

Nebylo slov, která by dokázala vyjádřit jejich city. Použili tedy místo nich ruce a rty k tomu, aby si řekli, co oba cítí. Celá nedočkavá, aby užuž cítila jeho blízkost, začala mu směle rozepínat košili a on jí zatím rozvazoval tkanice na zádech šatů. Zanedlouho už vyznačovalo jejich šatstvo cestu ke krbu; mezi ním byly roztroušeny levandulově zbarvené růžičky, jež zdobily Lissiny vlasy.

Pak oba leželi v teple a nazí u krbu. Přitáhl si ji na sebe a pročesával prsty její nádherné vlasy. Shlížela na jeho soustředěný výraz a věděla, že tohohle muže nikdy nepřestane milovat. Nedokázala se ubránit, aby se nedotýkala jeho tváře, tentokrát však pohladila tu hladkou - tu nepoznačenou nenávistí a hříchem - tu jeho stránku, která ji dokáže milovat. Tehdy na ni pohlédl a jako by potvrzoval to, co si myslela, vtiskl jí do dlaně žhavý polibek. Pak se zmocnil jejích úst něžným, oduševnělým políbením a miloval se s ní, jako by to mělo být naposled.

Když si leželi vyčerpaně v náručí, položila si Lissa hlavu na Ivanovu hruď. Jemně jí hladil hedvábná záda a oba ztichli, nechávajíce kolem sebe zavládnout mír.

„Řekni mi to ještě jednou,” zašeptal nakonec.

„Co ti mám říct?” škádlila ho.

„Ta slova,” řekl vážně, oči potemnělé citem.

Zadívala se mu do tváře, jako by se ho nemohla nabažit.

„Miluju tě,” řekla. „Je to můj osud, že tě miluju. A jestli mě zítra opustíš, stejně tě budu milovat, protože jinak to nejde.”

Její slova jako by ho uklidňovala, a přece zároveň nutila držet se zpátky. Zamyslel se, pak záhadně zašeptal: „Nikdy nezapomeň, cos teď řekla, alainn. Na to nesmíš nikdy zapomenout.”

kapitola 29

Lisse bylo zatěžko odloučit se od Ivana, přesto však v časných ranních hodinách trvala na tom, že se vrátí na Harewood, s vysvětlením, jaký skandál by mohla její nepřítomnost znamenat pro Kovelovy. Neochotně přihlížel, jak se obléká. Trvalo jí skoro půl hodiny, než poshledávala roztroušené oblečení, a stále ještě jí chyběl podvazek a několik zlatých jehlic do vlasů. Mezitím si navlékl kalhoty a košili a nařídil jí, aby počkala u ohně, než přinese jejich pláště. Když se vrátil, zamilovaně ji zabalil do rubínově zbarveného pláště a spolu pak podnikli krátkou cestu kočárem mlčenlivými, zamlženými londýnskými ulicemi k Harewoodu. Než ji však zanechal v harewoodském salónu, důkladně ji zlíbal a řekl, že zítra přijde dopodrobna prodiskutovat „budoucnost”.

Dosud zmámena milováním ospale sledovala jeho odchod. Pak se přiměla vyjít nahoru, ke své postýlce. Ve vzpomínkách na společnou noc si však byla jistá, že její spánek bude tak hluboký a bezstarostný, jak po celé měsíce nebyl. Její láska se s ní ožení, o tom už nepochybovala. A ačkoliv jí dosud neřekl, že ji miluje, chtěl ta slova tak zoufale slyšet od ní, že dozajista přijde čas, kdy je uslyší z jeho rtů, tak jak to předvídala Antonie. Tiše vzdychla, natáhla se a snila o Ivanovi.

Už bylo po deváté hodině ranní, když k markýzovu domu přijel Holland. Tentokrát se elegantně ohlásil Biddlesovi, který jej zdvořile informoval, že markýz dosud vykonává svou toaletu. Hollanda toto prohlášení zřejmě překvapilo, neboť věděl, že je markýz ranní ptáče. Nicméně z toho nic nevyvozoval. Požádal Biddlese, aby pána informoval, že odjíždí do Nodding Knollu vlakem v dopoledne a že si zapomněl vzít zprávu o markýzových državách v Cardiffu. Holland prohlásil, že počká v knihovně, a než stihl Biddles zaprotestovat, protože tam dosud nebyl rozdělaný oheň, správce už zmizel.

V knihovně hodlal Holland projít nějaké další důležité dokumenty týkající se cardiffského panství, rychle však postřehl, že v místnosti dnes ráno ještě nebyl nikdo z personálu. Kožené klubovky nestály na místě a v krbu bylo cosi roztroušeno jako konfety. Holland o tom mnoho neuvažoval, jenomže náhle zaznamenal, co ty konfety

vlastně jsou. Růžová poupátka s levandulovým nádechem byla roztroušena všude kolem. Přikročil ke krbu a všiml si čehosi modrého. Sklonil se za jednu z klubovek a vytáhl zpod zadní nohy modrý saténový dámský podvazek. Pak posbíral několik okvětních lístků a prohlédl si je. Když nedokázal dospět k žádnému jinému závěru, rozdrtil je v pěsti.

Beze slova vzhlédl a ocitl se tváří v tvář markýzovi.

„Kdy bude svatba, mylorde?” otázal se s nepřeslechnutelným ostnem v hlase.

„Co tu děláte, Jonesi?”

„Říkal jsem, mylorde, kdy bude svatba?” Holland výhružně pokročil kupředu.

Markýz přimhouřil oči. Hněvem se mu napjala tvář. „Nevidím důvod, proč bych se měl radit se správcem svého majetku o tak osobní záležitosti.”

„Ale se mnou se radit budete!” Rozevřel dlaň a ukázal mu rozdrcené růžové okvětní lístky. „Vzal jste si ji rovnou mě pod nosem! Postarám se, aby se to napravilo!”

„Jak o tom víte? Lissa vám to neřekla - tím jsem si jist.”

„Nepřiznala se, ale to teď není třeba. Viděl jsem ji včera večer s těmihle květy. Ty rostou jen na Harewoodu, jak mi bylo řečeno, takže nemohlo dojít k omylu. Lissa tady včera večer byla.” Holland si sundal brýle a hotovil se k boji. „Když teď mám své důkazy o vašich neřestných činech, ptám se vás znovu, kdy se s ní hodláte oženit?”

„V pravou chvíli, člověče. V pravou chvíli,” víc markýz neřekl.

Rozzuřený Holland zamířil proti němu. „To nestačí. Víc než dost jste dokázal svou touhu manipulovat Lissou a ponižovat ji. Když jste teď dovršil svou pomstu, je na řadě moje odveta. Oženíte se s ní a já žádné odkládání nestrpím!”

„Nedám se od vás přitáhnout k oltáři za ucho,” zavrčel markýz. „Takže nevidím důvod, proč o tom déle debatovat.”

„Vy nevidíte důvod? Tak se podívejte na tenhle důvod!” Nato se vymrštila Hollandova pěst a překvapivě zpříma zasáhla markýzovu bradu.

S instinktem zrozeným v mnoha rvačkách nezaváhal Tramore ani natolik, aby si rozebral, co se vůbec stalo. Místo toho vyrazil do protiútoku. Udeřil Hollanda dvakrát do obličeje, pak s ním bouchl o knihovnu.

Ale i Holland byl hbitý. Obratně markýzovi uhnul, pak se vrhl kupředu a vyhýbal se Tramoreovým výpadům jako římský atlet.

„Vaše zatraceně hrubé metody vás nezachrání před bitím, které zasluhujete!” zaklel.

„Jonesi, vaše ladné pohyby se nevyrovnají zkušenosti! Měl byste toho nechat, dokud ještě můžete!” vyhrožoval markýz.

„Na univerzitě jsem byl mistrem v boxu. Uvidíme, nač si ještě vzpomenu…” Náhle Hollandova pěst vyrazila kupředu a přistála na Tramoreově žaludku. Markýz se zlomil v pase, ale jen na vteřinu. S vrcholící zuřivostí po Hollandovi skočil a srazil ho k zemi. Židle se tříštily a prkna podlahy sténala, když se muži převalovali sem a tam. Holland zasadil markýzovi další dvě rány do brady, než se Ivan pokusil prorazit jeho hlavou dřevěné obložení.

Holland bojoval jako o život, vysmekl se mu a pracně se zvedl. Pak naráz zapomněl na svůj smysl pro sport a gentlemanské umění boxu. Se zuřivostí, o níž ani nevěděl, že je jí schopen, kopl Tramorea do ledvin a pak mu zasadil ránu pěstí do boku. „Ty uřvaný osle! Tohle jsem měl udělat už dávno!” oddychoval.

„Jaká bratrská starost, Jonesi!” sípal markýz, otíraje si krev z úst. Očividně poraněn, ztuha se zvedl na nohy. „Kdybych nevěděl, jak to ve skutečnosti je, řekl bych, že bojujete spíš jako žárlivý milenec -”

Nato udělal Tramore, co mohl nejhoršího. Vrhl se na Hollanda jako lev a zasadil mu několik úderů do hlavy. Když už měl Holland dost, dorazil ho markýz ranou do žaludku. Holland se svezl po stěně skoro v bezvědomí.

„Postarám se, aby si vás Lissa nikdy nevzala!” zamumlal Holland nezřetelně. „Jak jsem kdy mohl pomyslet na to, že by se snížila do takového prostředí! Už tak je dost zlé, že jsem musel pracovat pro takového zatraceného parchanta! Ale odsoudit to ubohé děvče k manželství s vámi - horší peklo by nemohla poznat!”

Ivan se nedokázal ubránit. Udeřil Hollanda přímo do obličeje, div mu nezlomil jeho hezký anglický nos. Pak se svezl na podlahu a opřel se o psací stůl, lapaje po dechu.

Ruka mu zajela k vnitřní kapse. Zalovil v ní a nakonec vytáhl prsten - zásnubní prsten - který podržel uctivě v dlani. Potom ale vzplanul.

Div prsten nerozdrtil. Nato vrhl na Hollandovu bezvědomou postavu opovržlivý pohled. „Zatracený parchant!” zasyčel. Přece však nebylo jasné, zda ta slova určil Hollandovi anebo sám sobě.

Když přišel Holland k sobě, strnule vstal z podlahy a rozhlédl se po markýzovi. Tramorea nebylo nikde vidět. Přidržuje si potlučenou hlavu, posbíral několik levandulových růžových lístků a vypotácel se z domu. Když dorazil na Harewood, nalezl Lissu a Antonii, jak dojídají snídani v jídelně. Beze slova se vynořil ve dveřích. Jeho příchod doprovázelo Lissino zajíknutí.

„Můj Bože, Hollande, co se vám stalo? Máte celý obličej od krve,” vykřikla Lissa.

„Pane Jonesi!” Antonie vstala. Zamračila se na Hollandovu potlučenou tvář a okamžitě přivolala pomoc.

„Hollande, někdo vás napadl?” zašeptala Lissa.

„Naopak, já byl útočníkem.” Holland si ji chmurně prohlížel. „Jděte si posbírat věci, okamžitě odjíždíme do Nodding Knollu.”

„C-co? Proč?” vykoktala a hruď se jí zaplnila hrůzou.

„Vysvětlím vám to, až budeme na nádraží. Stačí snad říct, že už nejsem Powerscourtovým správcem majetku.”

Lissa se na něj ustrašeně zadívala. „Co se stalo, Hollande, mezi vámi a markýzem?” Nebyla si jistá, co se děje, bylo jí však jasné, že

Holland má za sebou rvačku, a měla děsivý pocit, že ta rvačka byla kvůli ní.

„Lisso,” prohlásil Holland divoce, „teď jsem hlava Alcesterovy rodiny já. Uděláte to, co já řeknu. A už dost otázek. Jděte si pro věci.”

Tváře se jí zbarvily hněvem. Byla ráda, že Holland vstoupil do rodiny a zbavil ji rodinných břemen. Nyní ji však jeho autorita dopalovala. Ona pomáhala Alcesterovým přežít těch dlouhých pět let po smrti rodičů, a teď si nenechá od nikoho rozkazovat.

„Hollande, půjdu, až vysvětlíte -”

Holland jen rozevřel dlaň. Leželo na ní několik rozdrcených okvětních lístků růže - přesně té barvy, kterou měla včera večer. Náhle se jí podlomily nohy. Holland byl u Ivana a jaksi našel ty lístky v knihovně. Když pak vytáhl z kapsy modrý saténový podvazek, musela se chytit okraje jídelního stolu, aby neupadla.

„Já - já mohu vysvětlit,” začala.

„Tak do toho,” vyzval ji, otíraje si krev z brady plátěným kapesníkem.

„Vy si myslíte, že Ivan udělal něco strašného. Ale to prostě není pravda. On si mě vezme. Včera v noci mi to řekl.”

Holland se odtrhl od dveří a stanul před Lissou. Tváří mu přelétl bolestný, zničený výraz. „Kdyby si vás chtěl vzít, Lisso, vypadal

bych takhle?”

Zadívala se na něj a nebyla si jistá, co se jí pokouší říct. Pak se náhle roztřásla.

„To není pravda. Vezme si mě. Všecko se změnilo, rozumíte? Ivan to teď nepopře. Už ne!” doslova na něj řvala.

„Lisso, jděte si pro věci. Odjíždíme odtud. Jestli si vás chce vzít, v Nodding Knollu vás najde celkem snadno.”

Zničeně se odvrátila. Bylo jí, jako by se jí pod nohama rozestupovala země. Holland chtěl ještě něco říct, ale ona už nedokázala snést ani jediné další obvinění. Zakryla si uši rukama a rozběhla se nahoru balit.

kapitola 30

Musí něco vymyslet. Musí nějak zastavit všechno to šílení, které kolem ní explodovalo. Celá ta situace musí být strašlivé nedorozumění. Když ale Lissa sledovala, jak jí Antoniina služka zasmušile balí šaty, nevěděla, co si počít. Holland běsnil a Ivan se na Harewoodu ještě neobjevil. Venku už čekala drožka, která je odveze na Eustonské nádraží. Zatímco o tom všem rozvažovala, služka skládala její poslední róbu.

„Proč tu není?” lekla se a rozběhla se k oknu. Dole Holland dohlížel, aby bylo na střeše drožky místo na její poslední kufr. Teď už čeká jen na ni.

„Až Ivan přijede, vím, že se dá všechno zase do pořádku. Ale ten pan Jones nemá naprosto žádnou trpělivost!” Antonie vstala z malé pohovky a začala přecházet po místnosti.

Lissa bezútěšně hleděla z okna.

„Jste připravená?”

Otočila se a shledala, že Holland už stojí ve dveřích. Tváří jí přelétl bolestný výraz, když si všimla podlitin a otoků na jeho obličeji. Brzy zčernají a zmodrají. Ráda by věděla, jak z téhle potyčky vyvázl Ivan.

„Hollande, musíte být rozumný. Prosím, počkejme, až přijede -”

„Vzdal jsem se svého místa, Lisso, a musím se odstěhovat ze správcovského domu. Nemohu to odkládat. Jestli si s vámi bude chtít markýz promluvit, může si domluvit schůzku ve Fialkovém Poli.” Holland se díval, jak lokaj zvedá její poslední kufr. Po jeho odchodu jí nabídl rámě. „Evvie čeká,” řekl.

Lissu napadlo, jestli ještě někdy uvidí Antonii, a naposled ji zoufale objala. Pak se zavěsila do Hollanda a společně sešli ke kočáru.

Cesta vlakem do Cullenbury byla nekonečná. Holland pronesl za celou dobu sotva tři slova. Když byli konečně v Nodding Knollu, nebyla Lissa nikdy tak ráda, že zase vidí Fialkové Pole. Holland ji tam dovezl a pak okamžitě odjel na Powerscourt zahájit své stěhování. Lissa strávila zbytek odpoledne vzlykáním na Evviině rameni a zoufalou snahou vysvětlit jí situaci.

Neuplynul ani den a už se proslechlo, že se markýz vrátil na hrad. Lissa se nemohla dočkat, až se jí ozve, až se pokusí napravit to odloučeni, které jako by ji roztrhlo na dvě části, ale z Powerscourtu se nedočkala ani slova. Uplynul další den a mlčení nabývalo na zlověstnosti. Holland jí důrazně sdělil, že si má dát pozor na markýze pro případ, že by se ji pokusil navštívit v jeho nepřítomnosti.

Třetí den už byla bez sebe. Zoufale bloumala pokojíky ve Fialkovém Poli, tu a tam přistoupila k oknu a zadívala se na věže Powerscourtu. Užuž jí připadalo, že zešílí, stráví-li ještě jeden den dumáním mezi čtyřmi stěnami, a tak popadla čepec a plášť a vydala se na toulky panstvím.

Právě našla pěšinu, která bývala příjezdovou cestou Alcesterových kočárů k domu, když uslyšela hudbu. Zvědavě zašla blíž ke statku a začala rozlišovat jemný zvuk balalajky. Byl to smutný, truchlivý nápěv, který navozoval řadu vzpomínek bolestných a současně něžných. Jako by ji ty přízračné tóny očarovaly, blížila se ke stáji. Měla by se bát, ale nebála se. Vstoupila do polorozpadlé budovy stájí a našla tam Ivana. Seděl na schodu ve skladišti postrojů, v náručí balalajku. Jako by uplynulých pět let neexistovalo. Byl znovu Alcesterovým stájníkem a ona byla mladá dívka, plná nadějí a snů do budoucna. Okouzlena se zastavila u dveří a pozorovala ho. Byl příliš soustředěn na hru, než aby vzhlédl, a ona se na chvilku nechala unášet temnou, snivě reflexívní melodií.

Ta chvilka ale v okamžení vyprchala. Bez zřejmé příčiny jej vlastní hra znechutila a náhle přestal. Odstrčil balalajku a zaklel. Pejskové, kteří, jak si teď všimla, mu leželi u nohou, vycítili jeho

špatnou náladu a tiše se odkradli. Pak bez varování vzhlédl. Jeho pohled se divoce setkal s jejím.

„Mylorde,” ozvala se daleko chladněji, než chtěla. Náhle jako by Hollandovy obavy užíraly její smělost, sevřela ruce na okrajích pláště, aby se jí netřásly.

Vstal. V očích měl cosi, čím ji vítal - vřelost, úlevu. V očích však měl i cosi, co ji nutilo držet se zpátky. Byla to obezřelost.

„Co tu děláš?” zeptal se tiše.

„Byla jsem na procházce. Slyšela jsem tě hrát.” Rty jí zvlnil chabý úsměv. „Chvilku se mi zdálo, že jsi snad duch.”

Vstal. „Nejsem duch. Přišel jsem přemýšlet.”

Zarazila se; celé tělo se jí roztřáslo. Všechno, co chtěla, jako by jí unikalo mezi prsty. Teď to musí popadnout nebo pustit. „Přemýšlet o čem, mylorde?”

Shlédl na balalajku ve svých rukou. Pak přejel pohledem scénu kolem sebe - stáje, dům v dálce, pole, všechno až na ni. „Rozhodl jsem se koupit Alcesterův dům. Mám to udělat, Lisso?”

Zarazilo ji to. Tolik si toho potřebovali navzájem říct, ale tohle k tomu nepatřilo.

„Proč bys ho kupoval, Ivane?” zašeptala.

„Už mi nepůsobí radost dívat se, jak se rozpadá.” Pohlédl na ni. „Nikdy bys tu nežil. Tvůj dům je Powerscourt.” „Ale ty bys tu ráda znovu žila, ne?”

Přiložila si třesoucí se ruce k tvářím. Co to říká? Koupí jí Alcesterův dům? A ona tu bude žít a on bude žít na hradě? Budou žít odděleně? Hollandovo obvinění jí zvonilo v uších. Kdyby si vás chtěl vzít, Lisso, vypadal bych takhle?

Zapotácela se. Slzy jí vhrkly do očí a ona se zapřisáhla, že poběží až do Fialkového Pole, než si jich on stihne všimnout.

„Lisso.”

Zastavil ji. Otřela si tváře hřbetem ruky v rukavičce. Stejně se k němu ale neobrátila.

„Ty už nechceš žít v Alcesterově domě?” zeptal se jemně. „Chci žít u svého manžela. V jeho domě,” vyhrkla. „Na Powerscourtu?”

Dokázala stěží zašeptat odpověď. „Ano,” řekla mu zoufale.

Silně a neochvějně ji obrátil čelem k sobě. Jakoby nevěřícně se zeptal: „Jak mě můžeš milovat? Jak vůbec můžeš milovat mě? “

Znovu si otřela slzy. Hlas se jí chvěl, když mu odpovídala: „Miluju tě prostě proto, že ať dělám co dělám, ne a ne mě to přejít.”

Její slova jako by mu způsobovala bolest. Nepohnul se směrem k ní. Místo toho se úplně odvrátil. Sklopil hlavu a zasípěl: „Navzdory všem pokusům to změnit jsem parchant, Lisso. Narodil jsem se jako parchant. Pořád se mnou jednají jako s parchantem. Většinu života jsem kydal hnůj a chodil v hadrech.” Hlas mu selhal. „Co by na tom mohlo stát za tvou lásku?”

Dívala se na jeho odmítavá záda a připadala si úplně bezmocně, nedokáže ho přimět, aby se k ní obrátil.

Nakonec zašeptala: „Milovala jsem tě, když jsi chodil v hadrech, a miluju tě i teď. Pomohls mi ochránit bratra, byl jsi velkorysý k mé sestře.” Proti své vůli se znovu rozplakala. „A to všechno pro dívku, která tě nadosmrti zjizvila. Ach mylorde, jak bych vás mohla nemilovat? Pláču každý den, že jsem vám kdy způsobila takovou

bolest.”

Skončila a pak ucítila, jak si ji přitahuje do náruče. Nedokázala zastavit proud emocí a rozplakala se mu na hrudi. Objímal ji a hladil po vlasech. Slyšela, jak se ji jeho chraplavý hlas pokouší upokojit, ale byla k neutišení. Pět dlouhých let si nesla svou vinu v sobě. Teď bylo na čase s tím skoncovat.

Nakonec, zbavena všech emocí, zvedla hlavu. Jejich oči se setkaly na dlouhý, oduševnělý okamžik, a než se stihla vzpamatovat, zvedla ruku a dotkla se jeho jizvy.

„Ach Ivane.” Vzdychla. „Musím to vědět. Bolelo to moc?”

Zvolna zavrtěl hlavou. „Nic jsem necítil,” zašeptal.

„Jak ty dovedeš nestydatě lhát.”

„Jenomže tohle není lež.” Pohladil ji po tváři a zvážněl. „Potřebuju tě, Lisso. Jsem bez tebe uvnitř prázdný. Kdybys mě znovu opustila, tak bych doopravdy zešílel. Já. tě. miluju.”

Užasle na něj pohlédla. „Cos to říkal?” zajíkla se.

„Miluju tě,” opakoval hlasem plným citu. Pak jí zvedl tvář a slíbal z ní úzkost jednou provždy.

Když se konečně odtrhli, ještě pořád ji majetnicky ovíjel pažemi. Miluju tě. V duchu ta slova slyšela zas a znova a srdce jí překypovalo radostí. Vzhlédla k němu s úžasem a nevěřícně a věděla, že ještě nikdy nepoznala tak naprosté blaho. Konečně jí teď řekl, co cítí, a řekl to právě těmi slovy, o něž se modlila, která tak toužila uslyšet. Antonie měla pravdu a ona teď děkovala Bohu, že ji poslechla.

Vzhlížela k němu a studovala každičký rys té drahé tváře. Náhle však, protože jí nikdy nebylo tak lehko u srdce nebo protože ještě nikdy neměla tak skvělou náladu, začala se chichotat.

„Čemu se směješ, děvče?” otázal se.

„Ach Ivane. Tvůj obličej. Vypadáš opravdu děsně. Vypadáš skoro stejně potlučeně jako Holland.”

Neviděl na tom nic zábavného. Místo toho se zamračil. „Jones má štěstí, že je naživu.”

„To určitě má,” řekla a dotkla se jedné zvláště hrozivé modřiny na jeho spánku. „Abych řekla pravdu, určitě máte štěstí oba!”

„Holland dostal, co si zasloužil, ani víc, ani míň.”

„Ano, začal být docela nesnesitelný. Asi by ho dost rozčililo, kdyby se dozvěděl, že jsem se s tebou sešla.”

„A tobě připadá jeho jednání oprávněné?”

Odmlčela se. „Holland se mě snaží ochraňovat. Našel ty květiny, co jsem měla ve vlasech. Má pocit, žes mě zneužil.” Zvolna dořekla: „Ale jak oba víme, tak to nebylo.”

„Ze tě takhle odtáhl, to bylo neodpustitelné.”

„Má tě za lotra.”

„Má pravdu. Jsem lotr.”

Zadívala se na něj. Zničehonic ji zamrazilo strachem, že ji přece jen nepožádá, aby si ho vzala. Pak ale zvedl prst a dotkl se jejích rtů. A ona ho políbila do dlaně.

„Mé krásné děvče,” zašeptal. Sjel jí rukou k pasu. Z kapsičky vytáhl prsten. Navlékl jí ho na prst. Prsten byl z maličkých kamínků -lapis lazuli, opál, gabbrový porfyrit, epidot, ortoklas a smaragd. Byla tak ohromena, že chvilku ani nemohla chytit dech.

„Promluvím dnes odpoledne s Hollandem o svatbě. Potěší tě to?”

Skoro omámena štěstím přikývla.

„Vydržíš čekat týden?”

S výkřikem se mu vrhla kolem krku. Radostně zašeptala: „Ne, ne! Každé čekání je moc dlouhé!”

„Dřív to nejde, alainn, musím dát vědět lidem. Markýz z Powerscourtu se nežení každý den. Mnozí u toho budou chtět být.”

„Ano, ano, chápu!” Něžně ho políbila na rty. Když se odtrhli, jako by se mu vůbec nechtělo pustit ji z náručí.

„Alainn, chci, abys byla šťastná.” Zadrhoval v řeči. „A přece se bojím - že - snad - jsi mohla dopadnout líp.”

„Lip ne,” řekla mu. „Neexistuje lepší muž než vy, mylorde.”

Přitiskl ji k sobě, jako by potřeboval teplo jejího těla. „Pak kéž Bůh ve své milosti zařídí, abys tomu věřila navždy,” zašeptal.

Lissa spěchala do Fialkového Pole, aby tu nádhernou novinu zvěstovala Evvii. Když vtrhla do domku, našla tam i Hollanda a nemohla být šťastnější, že ho vidí. Okamžitě se mu vrhla do náruče a vřele, sestersky jej políbila.

„Já se budu vdávat! Já se budu vdávat!” vykřikovala a tančila po salónku.

Holland ji znepokojeně pozoroval, kdežto Evvie se smála a tleskala rukama.

„Ach sestřičko, je to pravda? Ivan tě doopravdy požádal o ruku? Kdy ses s ním sešla?”

„Ano, ano! Setkala jsem se s ním u našeho domu. Oba jsme tam zašli.” Lissa padla na pohovku. Hbitě sundala prsten a vtiskla jej Evvii do dlaně. „Dal mi tenhle prsten a pak mi řekl, že se do týdne musíme vzít! Hned dnes odpoledne promluví s Hollandem. Pak odjede do Londýna, aby všechno zařídil.”

„Ach Hollande!” zvolala Evvie. „Už bude všechno v pořádku! Naše milá Lissa se stane markýzou. Ivanovou markýzou!”

„Ano,” řekl Holland dosti bezvýrazně. Ustaraně svraštil čelo, ale Lissa si toho vůbec nevšimla. Měla příliš napilno s popisováním kamenů ve svém prstenu a jejich osazení.

„Propána!” zvolala náhle. „Teď nejspíš musím do města! Musím to říct paní Bishopové! Ta k nám byla tak hodná, má největší právo dozvědět se to dřív než ostatní!”

V chvatu popadla Lissa plášť a rukavice. Vzrušeně si nasadila před zrcátkem v předsíni čepec. Potěšilo ji, jak jí rozkvetly tváře. Štěstí jí opravdu slušelo. Už nikdy se ho nepustí. S touto myšlenkou se rozloučila a vyrazila ze dveří, aniž by uvažovala o Hollandovu ustaraném vzezření.

Strávila rozkošné chvíle u Bishopů a pak se vracela domů a vzrušení jí dosud bušilo v hrudi. Srdce se jí ale trošku sevřelo, když uslyšela, jak nahoře Evvie s Hollandem rozpáleně debatují. S nevolí se zastavila v salónku, ani si nesundala plášť. Vůbec si nebyla jistá, co dělat. Instinkt jí velel nechat je o samotě, a přece celá ustaraná nedokázala tak docela setřást strašlivou obavu, že jejich hádka se jí jaksi týká. Připadala si jako zloděj, ale nervózně vystoupila do schodů. To, co Holland říkal Evvii, ji zastavilo dřív, než došla nahoru.

„Bože můj, přestaň ho bránit! Tramore byl celou tu dobu, teta Sophie’ a manipuloval s vašimi životy, jako byste všichni byli figurky na šachovnici - jen aby se zmocnil tvé sestry!”

Lisse poklesla brada a zamračila se. Každičký úd jako by jí otupěl tím šokem. Hollandova slova ji tak ohromila, že stěží dokázala pochopit jejich význam. Co to říká? Ze jejich záhadná prateta Sophie byla ve skutečnosti…? Náhle zjistila, že ji to jméno dusí. Ruka jí vyjela k hrdlu a udělalo se jí nezvladatelně špatně.

„Je to strašné odhalení, Hollande,” slyšela Evvii, „ale jestli si Ivan doopravdy vymyslel naši pratetu Sophii, pak nám ta šaráda prokázala víc dobra než škody. Nevím, jak bychom si bez jeho pomoci poradily.”

„Nechal vás na holičkách, pamatuješ? Udělal to právě, když měl přijet do Powerscourtu, aby se mohl Lissy zmocnit úplně!”

„To je trestuhodná zrada. Ale nemůžu ho nenávidět. Určitě musí být někde hluboko uvnitř hodný člověk, proč by si jinak dělal starosti s naši zbídačelou situací?”

„To není všechno.”

Při poslechu Hollandových slov bylo Lisse náhle na omdlení. Zavřela oči a chytla se zábradlí, aby neupadla. Nemohla pochopit, co se to tu děje. Nedokázala uvěřit, že Ivan byl tetou Sophii. Ale, říkala si, když se jí před očima zatmělo bolestí, zůstaly na holičkách právě předtím, než se Ivan vrátil do města. A tetu Sophii nikdy nepoznaly, vůbec vlastně nevěděly, že existuje, dokud nedostaly zprávu od jejích londýnských právníků - Ivanových právníků.

Zděšeně se odvrátila od schodů. Ta zrada byla trestuhodná. A přestože v duchu sama na sebe řvala, ať s tím nezačíná, začala náhle pochybovat o přemnohá věcech, které Ivan udělal a řekl. Napadlo ji dokonce, jestli ho vůbec zná. Podle Hollanda to prý není všecko. A podle tónu jeho hlasu to bylo skutečně něco strašného. Nevěděla, jak to snese. S němým, srdcervoucím stenem se obrátila zpět ke schodům a naslouchala.

Ustaraná Evvie manžela konejšila: „Miláčku, ty jsi tak napjatý. Je to tak zlé? Mně připadá, že to nejhorší už jsi řekl -”

„Ne,” přerušil ji Holland. „Ne, to nejhorší ještě nevíš. To, čeho se bojím, je daleko horší.”

„Co - čeho se bojíš?” zašeptala Evvie.

Lissa sevřela zábradlí, až ji kotníky zbělely.

„Mám strach, že Tramore možná vyčkává s coup de grace. Prahl po pomstě déle, než si vůbec pamatuju. Každý den mu ta jizva připomínala jeho cíl. Bojím se, že pro něj odpustit Lisse znamená odpustit všem v celém městě, co s ním jednali nadutě. Dokáže to? Já prostě nevím. Potom jsem viděl ten zásnubní prsten a najednou mě

napadlo něco strašného, že snad v tom jeho šílení je nějaká metoda. Chci říct, ten prsten by mohl být jeho cesta k úplné odplatě. Co když požádá Lissu o ruku. a pak ji opustí u oltáře?”

„To není pravda! To není pravda! Prosím vás, řekněte mi, že to není pravda!” vykřikla náhle Lissa v úzkosti. Vrazila do pokoje a divoce se rozhlédla. Ačkoliv si nikdy v životě nepřipadala blíže mdlobám, přiměla nohy, aby ji udržely. Holland povídal strašné lži a ona je nějak musí zarazit. Ivan ji neopustí u oltáře. On ji miluje! Slyšela to od něj na vlastní uši! Třesouc se strachem a vztekem, postavila se proti svému švagrovi. „Hollande, tohle je lež! To musíte vzít zpátky! Je to lež!” Zadívala se mu do tváře a nalezla tam úzkost, jíž se děsila. Zničehonic si připadala slabá a vyčerpaná. Sotva se na něj dokázala podívat. „Přiznejte, že je to lež,” zaprosila hlasem ztlumeným až k šepotu. „Řekněte mi, že takové zrady není schopen!”

Evvie si našla cestu k ní a přiměla ji usednout. Lissa otupěle poslechla. Náhle však břímě toho odhalení nedokázala snést. Zabořila hlavu do dlaní, ale slzy nepřišly. Teď už nemohl její žal ani dojít úlevy. Ivan a jeho despotická láska ji o ni připravily.

„Lisso.”

Ucítila, jak jí Holland stahuje ruce z obličeje.

„Jako že Bůh je můj svědek, nechtěl jsem, abyste tohle slyšela.”

Vzhlédla k němu krásnýma, uhranutýma očima. „Ale teď jsem to vyslechla. A čert vás vem, mám právo to vědět. Proč jste mi to neřekl dřív? Než jste odjeli do Itálie?”

„Chtěl jsem, ale nebyl čas. A. myslel jsem si, že se od něj budete držet dál.”

„Ach Bože, kéž bych byla.” Zavřela oči a roztřásla se. Už slyšela posledních Ivanových pár slov. Jejich svatební přípravy potrvají týden, protože „tak mnozí budou chtět být u toho”. Všechny Hollandovy obavy se zřejmě splní. Ivan pravděpodobně nemá v úmyslu si ji vzít, nikdy se s ní nechtěl doopravdy oženit. Když teď věděla, co věděla, dávalo daleko větší smysl, že on stále ještě prahne po pomstě. Srdce se jí rozpadlo na tisíc kousků při pouhém pomyšlení, že celý jejich vztah byl vybubnován jako poprava, ne sňatek. Dokonce jí i řekl, že ji miluje. Byla to další skvělá manipulace? Další lež?

„Bože, co si počnu?” zašeptala a cítila, jak má vteřinu od vteřiny blíž k šílenství. Litovala, že jí Ivan raději neprobodl srdce nožem. To by bylo daleko méně bolestivé. A dokonce i soukromější. Už to řekla

paní Bishopové a teď už jistě půlka města ví, že ji Ivan požádal, aby se stala jeho ženou. Její ponížení už začalo.

„Lisso, musíte být statečná,” slyšela říkat Hollanda.

Náhle se sesypala. Vzpomněla si, jak sladké bylo poslední setkání s Ivanem a jak naprosto mu věřila.

„Ale já nemůžu! Já už nemůžu!” Vstala z lavice a potácivě se rozběhla do svého pokoje. Stále ještě neplakala.

kapitola 31

Patnáct tisíc liber, říkala si Lissa zasmušile, a převracela ozdobnou síťku v rukou. Svatba bude dnes odpoledne. I když byl Ivan celý týden v Londýně, jaksi stihl poslat oznámení a už několik dní přijížděli markýzovi hosté. Ona však na to nemyslela. Nemělo to smysl, vždyť ona vůbec na té svatbě nebude. Místo toho uvažovala o své síťce a astronomické částce peněz, kterou stála markýze z Powerscourtu.

Dozvěděla se od Hollanda, že je z diamantů a stříbrných šňůrek. Klenotnictví Bronwyn & Schloss bylo zřejmě nejlepší z celého Londýna. Holland dokonce viděl lístek, s nímž šperk doručili. Ivan za jeho zhotovení zaplatil patnáct tisíc liber.

Patnáct tisíc liber.

Neuvěřitelná cifra jí nešla z mysli. Aby Ivan dosáhl-svých zlovolných cílů, nestálo mu v cestě ani patnáct tisíc liber. Pravděpodobně ho nekonečně bavilo dívat se na ni, jak zápolí s chudobou, když přitom prostředky k jejímu ukončení měla na dosah ruky. Vzpomněla si na tu noc, kdy se poprvé milovali, a jak posbíral diamanty a vtiskl jí je do dlaně. Musel se srdečně bavit tím, jak tam ten poklad nechala, neznalá jeho ceny. Pravděpodobně ji dal opravit jen proto, aby ji mohl dále týrat.

Stiskla síťku v rukou. Ale ona už se dál trápit nenechá. Nemůže mučit duši, která už dávno umřela.

Podívala se na síťku a znova uvažovala o její ceně. Patnáct tisíc liber by ji nadosmrti zabezpečilo. Ačkoliv se zaobírala myšlenkou na to, že by ji Ivanovi vrátila nebo mu hodila diamanty pod nohy jako

tolik bezcenných kamínků, s největší určitostí se teď rozhodla opačně.

Protože si ty diamanty zasloužila, říkala si chladně. Zaplatila za ně svým rozumem, tělem a duší. A když si to teď všecko vzal, nezbývá jí už nic než ten třpytivý klenot v dlaních. Nikdy ho nevrátí.

Vložila šperk do černého saténového pouzdra a zauvažovala o dalších Ivanových zradách. V předchozích dnech jí Holland řekl všecko, co věděl. Byla to bolestná odhalení. Stačilo i jen slyšet, že markýz koupil její portrét z londýnské galérie a schoval si ho na půdě, protože, jak to Holland podával, „nesnesl pohled na to, že by jej normálně vystavil,” a srdce jí pukalo znova. Bylo jí na nic ze všech těch lží a manipulací, nanic k neuzdravení. Sotva za ten týden vyšla z pokoje. Přestože se ji Evvie snažila přimět jíst nebo aspoň plakat, nedokázala to. Její bolest byla příliš velká, než aby si dopřála ten přepych procítit ji. Někdy uvažovala, jestli vůbec bude ještě někdy něco cítit.

Ozvalo se zaklepání na dveře ložnice. Zvedla hlavu a ve dveřích spatřila Evvii. Náruč měla plnou zlatých krabic, poslaných v minulých dnech z Powerscourtu. Sestra je rázně zanesla do pokoje.

„Proč to sem nosíš?” zeptala se Lissa dosti lhostejně.

„Protože jsou to tvé svatební šaty.” Evvie ignorovala sestřinu apatii a podala jí bílou hedvábnou krabici.

„Co je to?”

„Ivan se dnes ráno vrátil z Londýna. Napsal zcela jednoznačný vzkaz, že tohle máš dostat dnes ráno. Pro jistotu mi to Holland přečetl dvakrát.”

Lissa se zhluboka a přerývaně nadechla a otevřela krabici. Její obsah ji zcela ohromil. Ačkoliv to byly pouhé perly, na sponce byl erb Alcesterů. Byl to Rebecčin náhrdelník.

„Copak je, sestřičko?” zeptala se Evvie tiše.

„Matčiny perly,” přiznala Lissa. „Lhala jsem ti, že jsem je neprodala. Teď je Ivan zase našel a dal nám je zpátky.”

„Tobě,” připomněla jí Evvie.

„Ne,” odmítla Lissa s nanejvýš břitkým výrazem. „Tyhle jsou určeny pro tebe. Chci, aby sis je nechala jako svůj svatební dar. Bylo mi tehdy úplně strašně, že jsem ti je nemohla dát.”

„Lisso, já nemohu přijmout Ivanův dar tobě.”

„Ale ty perly byly naše a já chci, abys je měla ty.”

„Ale teď jsou Ivanovy. A on chce, aby si je jeho nevěsta vzala ve svůj svatební den.”

„Zádný svatební den!” vykřikla Lissa a vyskočila z postele. Zadívala se z okna, lomoz projíždějících kočárů jí jen víc připomínal její úzkost.

Sestřina ruka se dotkla jejího ramene.

„Vím, jak moc ti ublížily jeho lži,” zašeptala Evvie. „Máš právo ho nenávidět. Nenávidět celou svou bytostí.” Lissa mlčela, nehnula se, nezaplakala.

Evvie něžně pokračovala: „Ale to na problému nic nemění, viď? Protože ty k němu necítíš nenávist. A to tě uvnitř rozdírá.”

„Nenávidím ho,” namítla Lissa vztekle. „Ne. Ty ho miluješ. Odjakživa.”

„A teď se podívej, jak za to musím platit!” V zoufalství si setřela z tváře jedinou slzu. Zapřisáhla se, že víc jich nebude. „Protože jsem se opovážila ho milovat, jsem zrazovaná tím nejkrutějším způsobem. A nemůžu s tím nic dělat.”

„Něco ano.” Evvie jí stiskla ruku oběma svými dlaněmi. Odmlčela se a pak řekla, nač zřejmě už dlouho myslela. „Má nejmilejší Lisso, miluju tě, jak už nikdy nebudu nikoho milovat. Udělalas toho pro mě tolik, a i když jsi chtěla, abych věřila, jak je to snadné, já vím, že to tak nebylo. Člověk nemusí mít oči, aby viděl, co se děje kolem. Po pravdě řečeno jsem věděla, žes matčiny perly už dávno prodala.”

„Já ti o nich nechtěla lhát, jenže -, „ začala Lissa, ale Evvie ji zarazila.

„Jenže jsi mě chtěla chránit. A tím víc jsem tě milovala.” Zesílila stisk. „Lisso, musíš vědět, že bych raději obětovala Bohu ještě svůj sluch, chuť i hmat, než aby ti někdo ublížil. Srdce mi puká spolu s tvým nad touhle zradou. A puklo by docela, kdybych dokázala uvěřit, že má Holland pravdu. Ale víš, ačkoliv můj rozum říká, že se Holland nemýlí, srdce mi napovídá něco jiného. Mé srdce vidí Ivana jako půl muže - muže, co potřebuje lásku, aby byl celý; muže, který dokáže najít štěstí jediné po tvém boku. A v srdci,” dodala Evvie, „věřím, že se ten muž dnes odpoledne v kostele doopravdy ukáže.”

„Jak bych ti chtěla věřit,” řekla Lissa zoufale, „ale jak už víme, je Ivan mistr podvodu!”

„Ale vidělas toho muže, o kterém jsem mluvila! Tu strašně zanedbávanou a nemilovanou osobu!” vykřikla Evvie. Popadla sestru za ramena a přiměla ji, aby se na ni podívala. „Ty ho znáš líp než já! Tys ho milovala! Co říká tvoje srdce?”

Lissa se zlomila se srdcelomnými vzlyky. V sebeobraně vykřikla: „Mé srdce říká, že tam bude, ale mé srdce se plete!”

Evvie přistoupila k posteli a z jedné ze zlatých krabic vyndala přepychovou svatební róbu v barvě světla svíček. Vtiskla ji sestře do náručí a řekla: „Pak tedy nemáš na vybranou, nejmilejší sestřičko. Musíš své srdce poslechnout.”

Nikdy neexistovala zdráhavější nevěsta.

Lissa přestala plakat a začala se mechanicky oblékat, i když si stále ještě nebyla jistá, že to dokáže. Věděla, že Evvie má pravdu, že v srdci věří Ivanovým slovům a že on ji doopravdy miluje. Oba si navzájem provedli leccos, co potřebovalo odpuštění. A přece její rozum křičel, že se ženich neukáže. Měl-li v plánu pomstu, zosnoval ji výtečně.

Nikdy nevypadala krásněji než ve svatebním, ani si nepřipadala zničeněji. Samotná cena šatů se vyrovnala celoživotnímu výdělku většiny anglických občanů. Její svatební róba byla z krémového hedvábného sametu s vlečkou, spadající od ramen. Závoj byl z honitonské krajky a volány z téže krajky zdobily i sukni. Zivůtek končil hlubokou špičkou vzadu i vepředu a ramena byla ozdobena saténovými stuhami a čerstvými růžovými poupátky, která Evvie, ačkoliv nevidomá, obratně přišpendlila. Jak bylo zvykem, měla vpředu na sukni přišpendlené věnečky z týchž růžových poupátek a temeno hlavy jí obkroužil věnec z růží. Když teď shlédla na své prázdné ruce, div se znovu nerozplakala. Nebylo nijak vyloučeno, že do nich nikdy neuchopí jeho květiny.

Právě když si utírala uklouzlou slzičku, objevil se ve dveřích Holland. Tvářil se dost zasmušile, ale rozehřál se při pohledu na čarovně nevinný obrázek, který skýtala ve své svatební róbě. Viděla mu na očích, že se bojí za ni, ale teď se zdál rezignovanější. Uvažovala, jak se asi Evvii podařilo přesvědčit ho.

„George je v kostele,” řekl nakonec.

„Měl - měl dobrou cestu z Etonu?” zeptala se Lissa. Připadala si ve svém odění neohrabaně a co hůř, strašně se bála. „Zdál se vzrušený.”

„Aha.” Zničená Lissa opatrně usedla do okenního výklenku. Uslzeně nahlas dumala: „Možná jsme ho neměli ani zvát. Třeba se nakonec ukáže, že to byla strašná chyba. Chci říct, jak otřesný prožitek pro vnímavého chlapce -”

„Evvie tvrdohlavě trvala na tom, že George nesmí propást svatbu své sestry. Kdovíproč je naprosto přesvědčená, že se Ivan ukáže. Takže teď nemáme moc na vybranou, leda věřit v její intuici.”

„Ano,” zašeptala bezútěšně.

„Jste připravená?”

Vzhlédla. Její křišťálově modré oči se znovu zamžily slzami. „Nikdy nebudu připravená.” Pak sebrala vlečku a dovolila Hollandovi, aby ji zavedl k čekajícímu kočáru.

Připadalo jí, že kočáry jsou seřazeny celé míle po noddingknollské silnici až ke kostelu uprostřed města. Den byl zářivě slunečný, ale sluneční svit jí připadal jako posměšek, zvlášť když pronikal okny na němé, zasmušilé tváře v kočáru.

Lissa měla co dělat, aby neutekla. Ačkoliv si přála a modlila se po celou krátkou jízdu do kostela, aby se Ivan ukázal, byla si naprosto jistá, že nepřijde. Jedna část Ivana byla něžná a hodná, ta, které se nepochybně nejednou dotkla. Byla tu však i ta druhá část, tvrdá a děsivě chladná, a ona teď s určitostí věděla, že právě tahle část jeho osobnosti zvítězí. Nebude tam. se vší pravděpodobností teď nejspíš sedí anonymně v nějaké hospodě v Cullenbury a čeká blaženě, až dorazí první drby o tom, jak markýz nechal svou nevěstu sedět.

Při tom pomyšlení jí začala stoupat k hrdlu panika, podívala se po dveřích. Kdyby teď vystoupila, říkala si, nikoho by možná ani nenapadlo, že brala markýzovu nabídku vážně. Klepy by byly, to jistě, ale kdyby se tam neukázala, nikdo by se nedozvěděl, jak zle ji to ranilo ani jak moc ho milovala.

Nezvažujíc vůbec důsledky, sáhla po klice dveří. Chtěla vyskočit a utéct zpátky do Fialkového Pole, i kdyby měla nechat vlečku na silnici. Náhle ji však něco zarazilo. Holland natáhl ruku a stáhl ji nazpátek. Zděšenýma očima ho prosila, aby ji pustil, ale zavrtěl hlavou. „Už je pozdě utíkat. Jsme skoro v kostele.”

„Ne! Ne! Obraťte ten kočár! Já to nedokážu! Nemůžu!” Znovu sáhla po klice, ale než ji stiskla, kočár zastavil. V hrůze vzhlédla a shledala, že jsou před kostelem. Všichni už byli uvnitř kromě kněze a jeho akolytů. Po příjezdu nevěsty i oni zmizeli v kostele, ponechávajíce venku jen powerscourtské lokaje, aby uvedli nevěstinu společnost dovnitř.

„Já to nedokážu,” zašeptala, jakmile uslyšela varhanní hudbu. Když první tóny Bachova chorálu zazněly ven z kostelních dveří, zmocnila se jí panika. Ve svém svatebním rouchu si připadala jako bílá holubice, polapená v kleci. Chtěla jen ven.

„Obraťte! Jeďte!” Podívala se zpříma na Hollanda. „On tu není! Vidíte jeho kočár?”

„To ještě neznamená, že tu není. Mohl nechat kočár odvézt, aby během obřadu nepřekážel.”

Evvie se něžně přiklonila k sestře. Roztřesená Lissa se k ní přimkla a řekla: „Prosím tě, Evvie, on tu není. Musíme se vrátit domů!”

Evvie se vyprostila ze sestřina sevření. „Já musím jít první. Takže jdu.” Evvie jaksi nalezla Lissinu tvář a vřele ji políbila. „Miluju tě, Lisso, a i když nevidím, vím, že jsi krásná nevěsta. Jestli se Ivan neukáže, měli by ho přivléct a popravit.”

Pak Evvie dovolila Hollandovi, aby jí pomohl z kočáru. Livrejovaný lokaj k ní přistoupil a zmizela spolu s ním v kostele.

„Hollande, ach Hollande, prosím vás, nenuťte mě k tomu! On tu není, já to vím. Já to vím!” Náhle se rozplakala. Nedokáže to. Nikdy už nebude stejná, vstoupí-li do toho kostela a najde tam prázdno před oltářem. Zničí ji to. Nebude už nikdy mít proč žít. Její dny se stanou temné a pusté jako blata v zimě. Radši ať si Bůh vezme její život hned, než aby ji nutil vstupovat do toho zatraceného kostela.

Holland si ji přitáhl k hrudi a konejšil ji, jak nejlépe dovedl, aniž by poškodil tu krásu. Šeptal: „Pš, pš,” až se konečně utišila. Když se od sebe odtrhli, podal jí svůj kapesník a ona si utřela zarudlé oči.

„On si vás nezaslouží, Lisso. Ale vy ho chcete. Takže jestli je Bůh na nebesích, tak on teď zrovna stojí v tom kostele.”

„Moc se bojím, že ne.” Skrz slzy se trpce zasmála. „Ach, ale je to úplně zlomyslná pomsta, viďte? Já myslím, že Ivan je hotový génius. Je skoro těžké ho neobdivovat.”

Něžně se usmál. „Evvie se nevrátila. Možná je to dobré znamení.”

„Ano,” řekla ve snaze zapomenout, že sestra je slepá a nevidí, zda tam Ivan je nebo ne. Poražena se zavěsila do Hollanda. „Možná to znamená, že tu je.”

Pomohl jí z kočáru a lokaj za ní rozprostřel vlečku. Skoro oslepená úzkostí vyšla po několika prvních mramorových schodech. Dostali se do kostelní předsíně, odkud se nesla ven hudba, a tam ji čekalo moře tváří. Viděla v davu Bishopovy, Arabellu Parksovou a její matku. Byla tu i lady Antonie, seděla na ženichově straně kostela. Honorie a Adéla přišly taky, seděly vedle svého otce. Nechyběl ani J. Albert s matkou, nebyl tak statečný, aby opovrhl markýzem a

neukázal se. K svému překvapení spatřila paní Myersovou vedle staré vdovy Tannahillové.

Zděšeně zvedla oči kupředu. V první řadě seděla Evvie s Georgem, který vypadal doslova omámeně z pohledu na svou krásnou sestru. Ale Ivana nebylo vidět nikde.

Nedokázala se zastavit a cítila, jak se jí začínají podlamovat kolena. Neukázal se. On se neukázal. Lest byla dovršena, pomsta dokonána.. Holland ji podepřel a pomohl jí udržet rovnováhu, ale náhle jí to bylo jedno. Srdce jí pukalo. Nesmírnost situace ji přesahovala, ale nedokázala cítit nic než úzkost a lítost. S náhlou a šílenou jasností věděla, že bez Ivana její život skončil. Místo budoucnosti už ji čeká jen peklo zaživa, dokud se jí nedostane dobrodiní smrti.

„Podívejte, Lisso,” uslyšela Hollanda. Pak sledovala směr jeho pohledu. Dveře do sakristie se otevřely a objevil se lord Kovel. Skoro napůl očekávala, že oznámí, že Ivan nepřijde, ale neřekl ani slovo. Jen ustoupil stranou a pustil markýze do kostela před sebou.

Ruce jí vylétly ke rtům, ztlumila vzlyk úlevy. Stěží dokázala uvěřit, že je to pravda, když viděla, jak Ivan a Kovel předstupují před kněze. Stanuli na svých předepsaných místech a obrátili se k nevěstě. Její pohled se setkal s Ivanovým a náhle už nebyl v kostele nikdo, jen oni dva.

Přišel. Úleva a radost ji zaplavily. Všechno, co jí řekl, bylo pravda. Už žádné lži. Ačkoliv se stěží odvažovala tomu uvěřit, že jejich osudy se konečně spojí tak, jak se za to modlila - ve spokojenosti a lásce.

Otřela si tvář á shledala, že je vlhká. Plakala, ale tentokrát ne úzkostí. Nikdy se necítila tak úplně šťastná, jako při pohledu na svého ženicha. A když uviděla, jak on se dívá na svou nevěstu.

Ivanovy oči zářily obdivem k její kráse. Byl v nich však ještě jiný cit, ten, který tam viděla už dřív, a přece nikdy docela nepochopila -až do tohoto okamžiku. Se slzami proudícími po tváři shlédla na svůj zásnubní prsten, který měla dosud na ruce. Miluj mě, prosil ten prsten, tak jak ji teď žádal on. Usmála se skrze pláč a bez pochyb a beze strachu v duchu odpověděla: Budu. Vzhlédla a spatřila, že k ní vztahuje ruku. Když Holland vykročil uličkou mezi kostelními lavicemi, měla co dělat, aby se bezostyšně nerozběhla své lásce do náručí.