Meagan McKinney

Spojeni osudem

prolog

Miloval Anglii jako Atéňan miloval město fialové koruny, jako Říman miloval město sedmi pahorků.

Lord Macaulay

osada st. mary v marylandu

listopad 10

Ten dům považovali za starý, přestože Spojené státy vyhlásily nezávislost teprve před čtyřmi lety. Tyčil se nad řekou Patuxent a vysoká střecha s novogotickými vikýři mu zvenčí propůjčovala vzhled jisté vznešenosti, která rozhodně chyběla skromným prostorám uvnitř.

Robert Staples nespokojeně poposedával u krbu v obývacím pokoji. Bylo mu teprve třináct let a nemohl odolat, aby tu a tam nenakoukl do vedlejší místnosti, kde byli s jeho otcem ještě čtyři další muži. Na těch čtyřech se mu něco nezdálo. Seděli u malého stolku a hráli karty.

Bylo zvláštní, že si pro hru vybrali tento zchátralý dům, neboť v sídle Satterlee, které oplývalo mnoha nádhernými pokoji s krásnými dřevořezbami z dílen nejlepších salemských řezbářů, by to měli mnohem pohodlnější.

Ale čtyři cizí muži seděli zde, u malého stolku z třešňového dřeva. Majitel domu a jeho syn obcházeli kolem a nervózně je sledovali.

„Řeknu vám, Avenele,” prohlásil jeden z mladších hráčů, když se rozhlédl po malé místnosti s dřevěným táflováním, „zavlekl j ste nás na hodně divné místo.”

Tmavý vousatý muž s tím středověkým jménem vrhl na mladého lorda jediný pohled - to však stačilo, aby ten druhý zmlkl. Avenel přesto ještě poznamenal: „Hrál byste snad raději

v přístavu Satterlee, aby všichni věděli, že patříme mezi přívržence anglické koruny?”

„Tahle pitomá válka mě nezajímá. Nepodporuju ani Anglii, ani kolonie. Jenom doufám, že se mi podaří z téhle zaostalé země zmizet a nikdy se sem nevrátit. Tolik zase netoužím vydělat jmění na tabáku, abych kvůli tomu obětoval své postavení.” Mladý muž si otřel čelo.

„Možná nestojíte na žádné straně. Ale stačí pouhý pohled na váš červený saténový kabát a každý pozná, že jste příslušníkem britské šlechty.” Avenel se na mladého lorda znechuceně zadíval „Nemusím vám snad připomínat, že tady v Americe šlechtu nikdo neuznává. Kvůli tomu se přece celá tahle zatracená válka vede.”

„Na rodilého Američana nemluvíte, jako byste měl ze svobody moc velkou radost, Avenele. Co říkáte? Sympatizujete s Brity?” zeptal se squire Justice. Ten postarší muž byl rozladěný, protože prohrával, ale jistou útěchu nacházel ve vědomí, že mladý lord a smůlou pronásledovaný lord Oliver jsou na tom ještě hůř. Sázeli výš, než si mohli dovolit, zejména lord Oliver, který vsadil dokonce i své sídlo Osterley Park. Nedokázal pochopit, jak někdo může natolik propadnout hráčské vášni, ale už se s tím v životě setkal. Naneštěstí byl hazard mezi britskou šlechtou běžným zlozvykem, který zničil víc bohatých rodin, než by squire Justice vůbec dokázal vyjmenovat.

„Zítra odjíždím do Anglie, takže jsem se rozhodl raději zůstat mimo politické dění.” Avenel Slane se otřásl, snad proto, aby ze sebe shodil únavu, a potom je vyzval: „Dost těch řečí. Musíme pokračovat ve hře.” Podíval se zpříma na muže, který seděl naproti němu. Oliver Morrow od začátku hry nepromluvil. Byl zhruba stejně vysoký a rozložitý jako Avenel, ale tím veškerá podoba končila. Avenel byl při hře ledově klidný, a přesto odvážný, Morrow působil nervózně. Ruka se mu třásla, když si v ní posunoval svých pět karet. A jeho opatrnost vypovídala o jediné věci - lord Oliver má hodně co ztratit.

„Kromě toho,” dodal Avenel tajemně, „já vedu svou vlastní válku.”

„Myslím, že je nejvyšší čas, abychom to ukončili, pánové.” Mladý lord si opět otřel čelo silně navoněným kapesníčkem. „V sázce je příliš mnoho. Já samozřejmě své dluhy čestně

vyrovnám,” dodal chvatně a potom zakašlal, když si vzpomněl na značnou částku, kterou již dlužil - převážně tomu mizerovi Avenelu Slaneovi, uvědomil si trpce. „Obávám se, že bychom si měli přiznat, že tohle už zašlo příliš daleko. Lord Oliver je koneckonců hrabě z Laborde. Přece nemůžeme připustit, aby v kartách prohrál i své panství. To by byl téměř zločin.”

„Tohle není kratochvíle pro malé děti,” odpověděl Avenel a v každé slabice znělo pohrdání. „Všichni jsme sem přišli s vědomím, že jde o hru pro dospělé muže.”

„Ale sázky začínají být příliš vysoké. Využil jste naší znuděnosti a strachu. To čekání, než přijede do přístavu loď a odveze nás zpět do Anglie, je pekelné. Vždyť pokaždé,” vykřikl, „když si nějaký americký modrokabátník zamane a staví se v sídle Satterlee na čaj nebo aby informoval údajné přívržence revoluce, jak válka pokračuje, musíme se schovávat za ostěním. Povídám, využil jste nás. Věděl jste, že partička karet v sousedním sídle pro nás bude vítaným rozptýlením. Žijeme tu v nelidských podmínkách. A teď tohle - to už je trochu moc.”

„Nemusel byste se skrývat, kdybyste se vzdal odznaků svého společenského postavení - alespoň dokud bezpečně nebudete na lodi do Anglie.” Avenel shrnul vějíř karet, který držel v ruce, a položil ho obrázky dolů na stolek. „Stálo by vás to pouze výměnu oblečení.”

„Nehodlám se strojit jako nějaký pasák koz, jak to máte ve zvyku vy Američani!” Mladý lord rovněž položil karty na stůl a přihladil si silně napomádovanou a napudrovanou paruku. Potom se podíval na Avenela a najednou si připadal nadřazený. Všímal si každého detailu na oděvu druhého muže - od prostých jelenicových kalhot po tmavomodrou vestu z česané příze. Ten člověk neměl na bílé batistové košili ani jeden volán, jeho nákrčník nezdobil ani kousek drahé krajky. Navíc byl prostovlasý a přirozeně černé vlasy měl vzadu svázané do copánku.

„To je vaše věc,” podotkl Avenel a po zaváhání dodal: „Vaše lordstvo!”

Teď měl mladý lord dojem, že se mu Avenel vysmívá. Pocit nadřazenosti se rychle vytratil. „V této frašce už nehodlám pokračovat ani minutu. Okamžitě mě odvezte zpět do Satterlee.” Kývl na Robertova otce, jako by šlo o sluhu.

„Vaše lordstvo jistě nehodlá odejít uprostřed rozehrané partie,” domlouval mu pan Staples. Popošel k němu a přitom se podíval na Roberta do obývacího pokoje. „Nobe,” použil chlapcovu přezdívku, „buď tak hodný a přestaň civět. Přines pánům trochu domácí šunky a další likéry.”

Chlapec rychle zmizel v pokoji, kde už měl připravený velký tác se šunkou, jablky a chlebem. Opatrně našlapoval, když přecházel z podlahy obývacího pokoje potřísněné špínou a slámou na nová lesklá borová prkna, kterými teprve nedávno pokryli podlahu v salonu. Nob podal tác otci, ten ho položil na starožitnou ořechovou komodu z doby vlády Williama a Mary, a když chlapec zachytil výstrahu v otcových očích, poodešel stranou. Muži hráli poslední hru a on věděl, že je v žádném případě nesmí vyrušovat.

„Přinesu taky pivo, otče,” zašeptal Nob se stejným napůl britským přízvukem, který prozrazoval, že pochází z Marylandu. Ale otec místo souhlasu zavrtěl varovně hlavou a pohledem chlapce vyzval, aby se vrátil do obývacího pokoje. Než se však Nob stačil otočit a odejít, ozvala se hlasitá rána a třešňový stolek se zřítil na zem. Vše, co na něm bylo, se rozletělo po dokonale čistých borových prknech.

„Varuju tě, Avenele. Jestli mi chceš opravdu sebrat Osterley Park, strašlivě se ti pomstím!” vykřikl hrabě z Laborde. Postarší vysoký muž se najednou tyčil nad tou spouští, dlouhé bezkrevné ruce měl sevřené v pěst a jeho zrudlý obličej kontrastoval s dokonale upravenými tmavošedými vlasy.

Nob byl ve skrytu duše rád, že Oliver Morrow prohrál. Ten člověk se mu od začátku vůbec nelíbil.

„Přísahám,” pokračoval hrabě zlověstně, „že zemřeš dřív, než překročíš práh mého domu.” Při těch slovech sáhl po noži, který měl zavěšený u pasu, vrhl se na Avenela a Nob vyjekl hrůzou.

Jakmile hrabě vyprovokoval rvačku, ostatní muži ucouvli ke stěně a tiše přihlíželi. Nob s otcem se pokusili hraběte zadržet, ale byl na ně příliš hbitý. Motali se kolem, snažili se lorda Olivera chytit a nestát se přitom terčem ocelového ostří, ale nakonec také ustoupili a jen se dívali, jak Avenel před namířenou zbraní rychle uskočil. Potom kopl hraběte do paže a nůž vyletěl útočníkovi z ruky. Obloukem prosvištěl místností a dopadl do kouta.

„To si opravdu myslíte, že mě zastrašíte dýkou? Už jsem zažil, jak jsou vaše nože ostré, a troufám si říct, že mám příliš tlustou kůži, aby se dala lehce proříznout.” Avenel hraběte pozoroval a vychutnával náhlý výraz zděšeného poznání, který se rozhostil na jeho tváři. Hrabě užasle zalapal po dechu.

„Měl jsem tě poznat podle očí, eunuchu! Ale dostanu tě na kolena, Slane. Nezničíš mě. V minulosti jsem si vždycky našel cestu. Nikdy jsem nebyl poražen -”

„Už ani slovo.” Avenel se zasmál a zvedl smetanově zbarvený svitek papíru, který spadl z převráceného stolku. „Vaše výhrůžky jsou směšné. Ponesete následky toho, že jste bezstarostně hazardoval s nádherným panstvím. Vaše vlastní chamtivost vás porazila. Touha vyhrát za každou cenu způsobila váš pád. Teď jsem majitelem Osterley já. A vyhrál jsem ho čestně. Vrátilo se tomu, komu po právu patří, a je v lepších rukou, než jsou vaše.” Uložil těžký svitek do vnitřní kapsy modrého kabátu. „Pokud se nemýlím, nemáte ani penny, abyste se dostal z Ameriky, natož abyste mohl vykoupit Osterley zpátky. Na vašem místě bych se staral o jiné věci, než je pomsta.”

Avenel přikročil ke stolku a postavil ho. Usmál se na Noba, jehož hubené dětské tělíčko se třáslo strachem a vzrušením. Chlapec hned věděl, že mu má přinést plášť a třírohý klobouk, který prve odložil na židli. Avenel přehodil plášť přes sebe a zamířil ze dveří ke svému koni. Nob se za ním díval, tvářičku rozzářenou obdivem. Jeho otec vyšel také ven, ostatních hostů si nevšímal.

„Slane! Nezapomněl jsi na své výhry?” Doběhl k Avenelovi, zrovna když nasedal na koně.

„To, co jsem chtěl, mám u sebe.” Otočil se a pohlédl na Staplese. „Udělal jsi víc, než jsem po tobě mohl žádat,” přiznal vděčně.

„Nemohl jsem udělat míň. Neměl bych střechu nad hlavou, kdybys mi nedal půdu, na které jsem ji mohl postavit.”

„Můj otec se vracel do Anglie. Ty pozemky nepotřeboval.”

„Možná. Ale kde se dá pěstovat tabák, tam se dají vydělat peníze.”

Avenel se vyšvihl na dobře živené zvíře a naklonil se dolů, aby mohl Staplesovi podat ruku. Zasmál se a řekl. „Dávej si pozor na jazyk. Mluvíš příliš laskavě o anglickém šlechtici.”

„Myslím, že o anglické šlechtě budeme od této chvíle mluvit laskavě všichni, když ses rozhodl, že se natrvalo vrátíš do Londýna.”

„Možná se vrátím, až válka skončí.” Avenel zvážněl a zahleděl se na modravé vody Patuxentu, který si razil cestu rudozlatými závějemi spadaného listí. „Prožil jsem tu celý život. Připouštím, že pro mě bude těžké stát se Angličanem.” Náhle se mu na rtech objevil slabý úsměv. „Ale měl bys vidět Cumberlanda. Ten už si plánuje celý nový šatník - včetně županů!”

Tentokrát se zasmáli oba. Avenel uchopil uzdu a pomalu se rozjel směrem k Satterlee.

„Radši se vrať do domu, nebo se všechno, co jsem vyhrál, přestěhuje zpátky do jejich kapes!” zavolal ještě přes rameno.

„Hodně štěstí, Avenele,” řekl Staples tiše a díval se, jak Slane pobízí koně do klusu. Měl velkou radost.

dinbych-y-pysgod, tenby, wales prosinec 10

Když dostavník do Londýna projížděl městečkem, dívka s temně rudými vlasy naposledy pohlédla na prázdný dům, kde až doposud žila. Několik prasat zachrochtalo a uteklo ze silnice do jiného opuštěného tudorovského domu, který stál hned vedle. U toho se už propadla střecha a odkryté horní patro bylo plné deštěm promáčených trosek.

Opevněné středověké městečko Tenby, její domov, mělo daleko do módního letoviska. Posledních sto let postupně upadalo. Ale pro ni a její matku to byl dokonalý domov. V Tenby se lidé nedívali podezíravě na ženu bez manžela ani na její dceru, krásnou rusovlásku. Nikdo jim tu nepokládal zvědavé otázky, na které by nerady odpovídaly - odkud tenkrát před lety přišly a kdo vlastně

jsou.

Staré chátrající městečko vítalo každého. Všem bez výjimky poskytovalo nádherný výhled z hradeb na zátoku Carmarthen a čerstvé krevety a ústřice od místních obchodníků s rybami, jako by bylo vděčné za jakoukoli společnost.

Ale teď osiřel další dům. Protože lidé odtud stále odcházeli, bylo nepravděpodobné, že se ho kdy podaří opět pronajmout. Dívčin bývalý domov stál poklidně, jakoby smířený se svým osudem. A cupot šedých myšek po špinavé podlaze kupeckého krámku v přízemí brzy přehluší zapomenutou ozvěnu dávného smíchu.

Dívka do města patřila. Jako dítě si tu hrála a jako mladá žena tu spřádala své sny. Teď se zadívala do dálky k ostrovu St. Catherine a k pahorku Castle Hill. Pro Tenby byla ztracená. A jako by městečko litovalo jejího odchodu, vypadalo smutněji než obvykle - ještě sešlejší a opuštěnější. Nikdo ji nevyprovázel. Ale přesto se na to malé přístavní město z odřeného koženého sedadla dostavníku ohlédla a pozvedla prsty, jako by mávala na rozloučenou starému příteli, který ji chránil a pomáhal jí. Bude se jí stýskat. Otočila se, snad aby to nešťastné staré město nevidělo slzy stesku, které se jí už hrnuly do něžných modrofialových očí.

Zkřížila ruce na prsou a schoulená na sedadle vypadala náhle křehce a zranitelně. Nikdo ji v přemítání nerušil, byla v dostavníku jedinou pasažérkou. Po cestě do Londýna sice nastoupí další, ale ne dřív, než dojedou do Carmarthenu, prvního většího města na trase.

Opřela se pohodlněji a zadívala se špinavým okénkem na zvlněnou velšskou krajinu. Pro tuto chvíli chtěla zapomenout na strach a obavy z toho, co ji asi čeká tam, kam má namířeno.

osterley park

… hodný Evy před vyhnáním z ráje. Horace Walpole

Kapitola 1

osterley park, leden 11

Brienne Morrowová vzpomínala, jaký dojem na ni udělal Osterley Park, když před měsícem poprvé prošla kolem cihlového strážního domku u brány. Vysokou sloupovou halu před vchodem zdobili bílí gryfové, bájná zvířata s hlavou orla a tělem lva, umístění na střešním štítě. Nad schody se vznášeli velcí kamenní orli, v kamenných zobácích drželi zmije a jejich šedé žulové oči ostražitě hleděly kupředu.

Ale teď, když seděla na chladné kamenné lavici v zahradě a pozorovala dům, připadal jí v kontrastu k zanedbanému okolí ještě vznešenější. Kolem nebyly žádné kopce ani vysoké jilmy, které by ho opticky zmenšovaly. Stál na obrovské pláni u úzkého podlouhlého jezera a zcela převyšoval i největší z okolních stromů, vysoký silný dub.

Zadívala se na chřadnoucí strom. Tvrdá zima na něm zanechala stopy. Brienne se vydala na tuto melancholickou procházku po zahradě, aby v ponuré krajině našla alespoň trochu útěchy. Nehostinnost okolí byla příjemnou změnou proti dusivé nádheře sídla.

Z mramorové lavičky poblíž kočárové cesty dlážděné oblázky si teď Brienne prohlížela dům a přemýšlela o něm. Zadívala se na tlapy dvou bílých gryfů a zdálo se jí, že jsou o něco výš než den předtím. Alžbětinské věžičky ve všech čtyřech rozích střechy s klasicistním průčelím příliš neladily. Brienne napadlo, že tu kdysi dávno možná stával pohodlný a šťastný dům, předchůdce tohoto okázalého a hrozivého sídla.

Z dřívějška se na Osterley pamatovala jen matně, protože odtud odešla, když jí bylo teprve pět let. Pamatovala si chlad v obrazárně, kde velká benátská okna nikdy nedokázala zabránit průvanu. Teď byla ta okna zazděná. A pamatovala si matčinu ložnici, která měla barvu slunečního světla a vždycky voněla

pomerančovými květy. Brienne zůstala na ten pokoj jedna nepříjemná vzpomínka. Zdál se jí zlý sen a utíkala za maminkou, ale ta v pokoji nebyla. Komorná ji odvedla zpět do postýlky, ale když jí vysvětlila, že maminka má něco na práci v jiné ložnici, připadala si Brienne ještě vyděšenější a opuštěnější.

Pohlédla na své spravované hnědé rukavičky a zavrtěla hlavou. Navzdory vzpomínkám z dětství a matčinu vyprávění o Osterley nečekala, že dům bude vypadat tak vznešeně. Honosné sídlo ji trochu děsilo už od chvíle, kdy poprvé prošla branou. Jen to, že byla kromě služebnictva jeho jediným obyvatelem, zvyšovalo jeho moc nad ní. Den za dnem procházela nádhernými pokoji a připadala si spíš jako služka než jako dcera lorda Olivera, osmého hraběte z Laborde. Připadalo jí téměř směšné, že ona, chudá a bezvýznamná, je jediným důkazem jeho mužnosti a jediným pokračovatelem jeho rodu.

Matce se také nedalo všechno věřit. Brienne se na lavičce nepokojně zavrtěla a myšlenky se jí zatoulaly k miniatuře, kterou teď schovávala v tajné zásuvce v prádelníku ve své ložnici. Našla ji v jednom kufru v tom starém kupeckém domě v Tenby brzy potom, co matka zemřela. Byl to obrázek muže s andělským obličejem, pečlivě vymalovaný na tenkém plátku slonoviny. Muž byl mladý a velmi hezký. Jeho krásou překvapená nebyla, spíše ji lekalo, co mohla ta miniatura představovat.

To byla věc, o které Brienne přemýšlela už léta. Byla její matka někdy zamilovaná? Věděla jistě, že hraběte nemilovala. Nade vši pochybnost se ukázalo, že Briennin otec si nezaslouží ničí lásku. Tak kdo je tedy ten krásný muž na miniatuře? ptala se sama sebe. Je to vzdálený bratranec, který dodnes chová k její matce něžné city? Nebo námořní kapitán, který i na druhém konci světa myslí na Grace Morrowovou?

Brienne si často tiskla tu miniaturu k ňadrům a toulala se v říši fantazie. Víra, že snad matka přece jen prožila skutečnou lásku, jí byla útěchou. Doufala, že matka za svůj krátký život nepoznala pouze jediného muže, Olivera Morrowa, který se k ní choval spíš jako k půvabné dekoraci pro své vzácné Osterley než jako k ženě, kterou mohou zranit drsná slova a surové ruce. Ačkoli Brienne také věděla, že pokud měla matka poměr s jiným mužem, nemusel zůstat bez následků, úmyslněse té myšlence vyhýbala.

V nejtajnějším skrytu duše totiž nacházela podobnost mezi sebou a tím džentlmenem na obrázku. Ale potom si vždycky řekla, že nejspíš přikládá tomu obrázku větší význam, než ve skutečnosti má. Jediné, co věděla bezpečně, bylo, že pro matku ta miniatura hodně znamenala, když si ji celá léta schovávala. Proto si ji Brienne také ponechala.

Nepátrala v domě po ukrytých cennostech pouze z osobních důvodů. Ozývali se věřitelé. Dvě pence za štůček látky dávno obnošené k nepoznání a šilink za kdysi snědený kousek vepřového se skládaly jeden k druhému. Brzy si uvědomila, že bude muset Wales opustit.

Za mnoha bezesných nocí ji trápily pochybnosti a obavy. Ležela beze spánku v horním pokoji, upřeně hleděla na klenutý strop a v dlani svírala vzácnou miniaturu. Čas od času vstala a otevřela okna s olověnými příčlemi, aby se nadýchala nočního vzduchu. Nakonec se rozhodla. V novém domově ji nečeká nic radostného. Při pouhé představě, že se setká s člověkem, kterého znala jako svého otce, se třásla strachy. Ale nic jiného jí nezbývalo. Neměla kam jít.

Při stěhování musela prodat mnoho věcí - matčiny perly, všechny matčiny šaty a většinu svých a všechny jejich nádherné knihy včetně vzácných svazků Shakespeara a Chaucera. Ale se dvěma věcmi se rozloučit odmítla. Jednou z nich byl zlatý hřeben do vlasů, posázený ametysty, který našla vedle maličkého portrétu. Představoval hořkosladkou vzpomínku na matčiny laskavé oči, které měly stejnou modrofialovou barvu jako její vlastní. Tou druhou cennou maličkostí byla podobizna mladého muže.

Nyní Brienne nehybně seděla na lavičce. Její mysl zaplavily vzpomínky. Nechávaly jí v ústech nepříjemnou pachuť a vyvolávaly svíravou bolest hluboko v srdci. Těšila ji pouze jedna jediná věc - otec se za celý měsíc, co zde pobývala, na Osterley neobjevil. A podle toho, co zaslechla od služebnictva, se nezdálo, že by ho v nejbližší době očekávali.

Vlastní úvahy ji natolik pohltily, že si všimla elegantního kočáru se čtyřspřežím, který projel branou Osterley, až když byl téměř u domu. Než stačila vstát z lavičky, objevila se ve dvířkách vozu známá postava otcova právníka. Netrpělivým krokem zamířil k ní.

„Dobrý den,” pozdravila ho Brienne z lavičky. Znepokojeně přemýšlela, jaký je asi důvod jeho návštěvy.

„Dobrý den, lady Brienne. Ne, prosím, nevstávejte. Nezdržím se dlouho.” Zamračený malý muž se postavil nad ni a arogantním tónem pokračoval: „Přišel jsem, abych vám sdělil, že již pro vašeho otce nepracuji. Nemůže si mé služby dovolit.” Díval se na ni, jako by očekával, že na jeho prohlášení nějak zareaguje, ale nedočkal se.

„Odpusťte mi mou smělost,” řekla nakonec, „ale nevidím důvod, proč byste mi to měl sdělovat. Vaše služby jsem nikdy nepotřebovala.”

„Je tu ještě jedna věc. Váš otec je už nějaký čas v Americe. Zjistilo se, že příliš mnoho hazardně hrál.” Právník se na ni zadíval v domnění, že alespoň teď se dočká živější reakce.

„Ano?” Brienne k němu vzhlédla. V jejích očích se neobjevil ani náznak pochopení.

„Popravdě řečeno, přišel o všechno. Prohrál v kartách i Osterley.”

„Rozumím.” Chvilku o té novině přemýšlela a potom to odsunula stranou. „Měla bych informovat služebnictvo. Je zde něco mimořádně důležitého, co bych jim měla sdělit?”

„Omluvte mě, lady Brienne, ale nevím, jestli jste mi správně porozuměla. Řekl jsem, že hrabě přišel o Osterley. V podstatě jste bez domova.”

„Ale ano, rozuměla jsem vám už poprvé. A nepřekvapuje mě to. To je otci podobné - v jediné hře ztratit nádherný dům bez ohledu na to, koho tím připraví o živobytí.”

„Nový pán chce, aby služebnictvo zůstalo zde. V dopise mě požádal, abych všem oznámil, že jakmile přijede, sám rozhodne, kdo má zůstat a kdo odejít.”

„A to bude kdy?” zeptala se Brienne lhostejně, protože soudila, že tou dobou už bude dávno z Osterley pryč.

„Těžko říci, ale soudím, že tak koncem týdne, možná dokonce zítra, podle toho, co stojí v dopise.”

Konečně se právník dočkal Briennina projevu emocí. Dívka zalapala po dechu a nevěřícně se na něj zadívala. „Vy určitě žertujete! Proč mi to nedal vědět dřív?”

„Dopisy z kolonií obvykle přicházejí ještě později než ten, kdo je poslal, mylady. Přijel jsem hned, jak jsem se to dověděl. Sám jsem byl vyrozuměn o změně majitele teprve nedávno.” Kostnatý právník nedokázal zakrýt znechucení. „Váš otec mě propustil ze svých služeb a informoval mě, že se pravděpodobně do Anglie v nejbližší době nevrátí. Válka a nedostatek financí ho zdržují v Americe.”

„Alespoň jedna dobrá zpráva,” zamumlala Brienne pro sebe.

Právník si odkašlal. „Přestože jsem dosud nedostal zaplaceno za předchozí služby, které jsem vašemu otci prokázal, pokládal jsem za svou povinnost přijet a nabídnout vám svou pomoc. Pokud vám mohu něco navrhnout, mylady, tak dům v Bathu je myslím stále ještě v držení vašeho otce. A vím, že má také malý měšťanský dům v Londýně. Domnívám se, že se po návratu do Anglie usadí tam. Jsem si jistý, že by nic nenamítal, kdybyste tam prozatím bydlela i vy.”

„On by možná nic nenamítal, ale já ano. Přišla jsem na Osterley jen na přechodnou dobu, dokud si nenajdu vhodnější obydlí. Svůj pobyt zde musím prostě ukončit dříve.”

„Zdá se, že nový majitel je velmi laskavý. Domnívám se, že by mu nevadilo, kdybyste zůstala zde, dokud se nezařídíte jinak. Samozřejmě by všichni chápali pokoření, jaké by pro vás mělo přijetí takové nevhodné nabídky.”

„Pokoření? Proč bych se měla cítit pokořená laskavostí neznámého člověka? Pokořující by bylo žít z ,laskavostí’ mého otce. Má matka by vám o tom mohla vyprávět.” Poslední slova jen zamumlala, protože to téma nechtěla rozvádět.

„Dobrá, pokud to nevadí vám, lady Brienne, jsem přesvědčen, že vám pan Avenel Slane dovolí zůstat zde, dokud nebudete moci panství pohodlně opustit. Nepřiměřenost takové situace je samozřejmě šokující, ale pokud vás to nepohoršuje, nebudu vám již dále radit.”

„Můžete vyřídit mému otci, kdybyste se s ním náhodou setkal, že nejenom přijmu laskavou nabídku pana Slanea, pokud ji po svém příjezdu učiní, ale abych se vyhnula společnosti pana hraběte, uvažuji i o tom, že přijmu v domácnosti nového pána práci.” Zasmála se a dodala: „Ano, to mu vyřiďte. Řekněte mu, že bych raději myla na Osterley nádobí, než žila s ním v Londýně.

Doufám, že ten vzkaz předáte.” Vzhlédla k němu a v krásných očích jí jiskřilo pobavením.

„Ano, mylady, je-li to vaše přání.” Díval se na ni, jako kdyby se zbláznila. Potom - snad se domníval, že ji šílenství činí zranitelnější - sklouzl očima po bohatých rudohnědých vlasech. Byly výrazně tmavé, rudá a kaštanová v nich přecházely do mahagonova. Na drobné štíhlé postavě přitahovala plná ňadra a boky. V malých šilhavých očích advokáta se objevila výzva, ale Brienne se na něj mrazivě dívala tak dlouho, dokud si neuvědomil, že je jeho flirtování beznadějné. Řekla mu sice, že raději zůstane v domě neznámého muže, než aby žila „počestně” u svého otce, ale nikdy se nestane ničí milenkou, ať už ze svého rozhodnutí, nebo z donucení. V jejím pohledu byla taková rozhodnost, že se právník otočil k odchodu a nenabídl jí ani útěchu, ani politování.

Věděla, že musí informovat celou armádu služebnictva a udělat si vlastní plány, než se Avenel Slane objeví. Sklíčeně vstala z lavičky. Když procházela sloupovou halou a velkým nádvořím, všimla si, jaké je všude přízračné ticho - nepřirozené ticho na tak velký a dobře udržovaný dům. To ticho bylo důkazem, že majitel není přítomen - prozatím.

Kapitola 2

„Takhle tam sedí už celé dny.” Lokaj se podíval na taburet potažený tmavomodrou látkou, kde tiše seděla Brienne. Ve dvou protilehlých výklencích vesele praskal v krbech oheň. Teplo plamenů ostře kontrastovalo s chladem mramorové haly plné římských soch vybělených stářím. Protože neměla žádné pohostinnější místo, kam by se mohla uchýlit, seděla tady, dívala se do plamenů a očekávala nového majitele možná s větší úzkostí než lokajové, kteří ji pozorovali.

Neměla příliš štěstí, když se pokoušela Osterley Park opustit. Za cenu, kterou si mohla dovolit, se nedal najmout žádný vůz. Dokonce ani netušila, kam by měla jít. Londýn ji nepřitahoval -byl příliš velký a neznala tam živou duši. V londýnském domě by bezpochyby narazila na otce, pokud se vrátí z kolonií, takže to

raději rovnou vyloučila. Zbýval Bath. Věděla, že tam jistě jsou nějací matčini staří přátelé - popíjejí vodu z léčivých pramenů a užívají si společenského ruchu. Ale jak se tam dostat? To byl kámen úrazu. A už nezbývalo mnoho času.

Vstala, zahalila se do pláště, a když vycházela ze dveří, přátelsky se na oba postarší lokaje usmála. Do tváře ji uhodila sprška ledového deště a Brienne si přitáhla plášť blíž k tělu. Rozběhla se přes nádvoří do sloupové haly a zadívala se na příjezdovou cestu. Jak se opírala o jeden z hladkých jónských sloupů, které se nad ní tyčily, měla najednou dojem, že ji sám dům pozoruje ještě ostražitěji než ti dva gryfové na štítu nad ní.

Potom zjistila, kdo ji ve skutečnosti sleduje. Musela se zasmát, když zahlédla komornou Annie, jak zatahuje žluté taftové závěsy v ložnici v prvním poschodí.

Všichni si tu myslí, že jsem blázen, řekla si a trpce se usmála. A proč by ne? Měli přece to potěšení žít pod jednou střechou s mým otcem. Patrně se domnívají, že šílenství je v téhle rodině dědičné. Znovu se zasmála a setřela si z tváře kapky deště.

Postávala venku, protože byla příliš rozrušená. Nedokázala by nečinně čekat ve svém pokoji. Ačkoli se to pro dámu vůbec nehodilo, před okázalostí sídla dávala přednost chladnému počasí venku. Po chvíli spatřila, jak branou projíždí velký kočár. Zvedl se jí žaludek a sevřely útroby, když se dívala, jak se ozdobně nalakovaný vůz zvolna přibližuje. Navzdory tmavému pošmournému dni rudé a zlaté barvy erbu jasně zářily do dálky.

„Tak už je tady!” vykřikla tiše.

Rozčileně vběhla do velké haly, která teď hučela v očekávání nového pána. Nahoře v ložnici odhodila promáčený plášť a z toaletního stolku sebrala pár vlásenek. Zatímco si je bez ladu a skladu upevňovala do vlhkých rudohnědých vlasů, přemýšlela, jaké šaty by byly pro tuto příležitost nejvhodnější. Nemusela se rozhodovat dlouho - vzpomněla si na jedny ze svých nejoblíbenějších, růžovou polonézu, která už sice trochu vyšla z módy, ale pořád ještě byla v dobrém stavu. Brienne zamířila k vysokému šatníku z atlasového dřeva, ale s překvapením uviděla, jak se v rohu její šatny mihlo růžové hedvábí.

„Annie, co tady děláš?” zeptala se. Vstoupila do šatny a spatřila, jak se komorná kroutí před zrcadlem, napůl navlečená

v růžové polonéze. Brienne nevěděla, jestli je to proto, že si Annie nestihla šaty pořádně upravit, nebo jí byly v pase příliš těsné.

Annie nadskočila leknutím, přistižená při činu. Něco zamumlala, ale nebylo jí rozumět.

„Mluv nahlas, Annie. Ráda bych věděla, co to znamená,” řekla Brienne ostře.

„Už vám nebudu sloužit, mylady!”

„V pořádku,” odpověděla Brienne. Nechápala, co to do té holky vjelo. Taková nehorázná drzost od komorné byla nezvyklá a Brienne dělalo starosti, co to asi znamená. „Víš dobře, že jsem vyrůstala bez služebnictva, Annie. Co jsem tady, příliš jsem toho po tobě nechtěla. Ale stejně od tebe není správné zkoušet si moje šaty. Co se to děje?”

„Už nejste pánova dcera.”

„Možná ne.” Brienne se na čele objevilo několik jemných vrásek. Dávala na sobě příliš znát, jak ji to zaskočilo. „To ale ještě nevysvětluje, proč máš na sobě moje šaty?!” Zadívala se Annie na břicho. Krajka se v těch místech přes korzet tak napínala, až měla Brienne strach, že se šaty za chvíli roztrhnou. „Prosím, laskavě si je svlékni.”

„Ach, mylady, to já jen proto, že jsem slyšela, že nový pán je opravdu mimořádný muž. A chtěla jsem mu ukázat, že můžu být užitečná,” kňučela služka. Zkoušela Brienne dojmout.

„Tím, že s ním budeš laškovat?” zeptala se Brienne naivně.

„Lepší než se stájníkem. A když budu mít tyhle šaty, budu vypadat jako dáma.”

„Jenže já jsem ti to nedovolila.” Brienne se na Annie nedůvěřivě podívala. Od chvíle, co na Osterley přijela, bylo jasné, že jí Annie závidí její krásu, přestože jinak toho k závidění moc nebylo.

„Nic jsem jim neprovedla!” odsekla Annie vzpurně. „Tady je máte!” dodala a mrskla šaty zpět do skříně vyložené žlutým taftem. Pak si přes plátěnou spodničku a korzet přetáhla vlastní oblečení. „Už se to nestane, mylady. Přinejmenším tohle vám slíbit můžu!” Annie bez omluvy vyrazila z pokoje. Byla přesvědčená, že jí Brienne nevidí do tváře, a na odchodu se arogantně pousmála. Brienne však úšklebek neunikl. Užasle se za služkou zadívala - měla pocit, že to pro ni nevěští nic dobrého.

Potom přistoupila k vestavěnému šatníku zdobenému bohatým vykládáním z růžového dřeva a stále přitom dumala nad příčinou Anniina podivného chování. Prohlížela si chudý obsah skříně, kde počet věšáků zdaleka převyšoval počet kusů oděvu. Polonéza teď byla příliš pomačkaná, než aby si ji mohla vzít, a tak nakonec vytáhla fialové vlněné šaty a přehodila je přes pelest postele. Před vysokým meziokenním zrcadlem, jehož rám zdobily pozlacené vyřezávané stužky, listy a luční zvonky, si vykartáčovala vlasy. Potom je opět stočila do uzlu a upevnila ametystovým hřebenem. Přetáhla si vybrané šaty přes plátěnou spodničku a korzet a přitom si s trpkostí uvědomila, že její vlastní komorná nosí lepší prádlo než ona.

V naději, že vypadá sice prostě, ale nikoliv zbídačeně, nejistě vykročila na chodbu. Netušila, jak má v této trapné situaci s novým majitelem jednat. Věděla pouze, že nejlepší, v co může doufat, je trocha času, aby si mohla najít nový domov. V duchu se modlila, aby byl nový majitel natolik velkorysý a umožnil jí to.

Vyšla ze své žluté ložnice a mířila do haly, když tu náhle zaslechla z jiného pokoje hlasy. Řeči služek ji nezajímaly, a tak pokračovala v chůzi, ale náhle se zarazila, neboť jedna z žen vyslovila její jméno.

„Lady Brienne Morrowová ty šaty rozhodně potřebovat nebude, až odtud odejde. Nemá vůbec žádný domov a podle mě patří do Bedlamu. Dohlédnu na to, aby to nový pán rychle pochopil. Vždyť ani vlastní otec s ní nechce mít nic společného.” Anniin jasný hlásek byl slyšet až na chodbu, jak sdělovala své názory jiné služce.

„Bedlam,” zašeptala Brienne pro sebe. Vzpomněla si na strašlivé pověsti, které o tom blázinci kolovaly - o špíně, úpadku a krutém zacházení s pacienty. Nevesele se usmála. „Tak oni si opravdu myslí, že jsem blázen.”

„Ta ženská je ztělesněný ďábel,” pokračovala Annie, která netušila, že je někdo poslouchá. „Jen se koukni na ty vlasy a na ty divné oči - až budu pánovou milenkou, nechám ji do blázince odvézt sama, uvidíš. Proklínala jsem ji ode dne, co přišla na Osterley. Není tu jediný muž, kterého by neočarovala.”

„Ale žádný z těch mužů se lady Brienne ani nedotkl. Nemusíš žárlit. Navíc myslím, že se trochu ukvapuješ, Annie. Nový pán

sotva přijel, a ty se už vidíš v jeho posteli. A říkáš mu, co má dělat!” Brienne rozeznala hlas druhé služky.

„Je to čarodějnice! Ani chudák můj Jack u ní neměl štěstí, a dohání ho to k šílenství!”

„Čarodějnice nejsou, Annie.”

„To si myslíš ty. Jenže já vím svoje a ty mi to nevymluvíš. Je dočista blázen. Prochází se v dešti a celé noci čte. Nebude těžké přesvědčit nového pána, že lady Brienne patří do blázince.”

„Možná, ale jestli se chceš stát jeho milenkou, měly bychom se nejdřív trochu upravit. Jsem si jistá, že si nás dá během večera zavolat. Pojď.” Druhá služka otevřela tapetová dvířka v zadní části ložnice a obě dívky sešly po schodech do místností pro služebnictvo.

Anniiny domýšlivé řeči Brienne zprvu pobavily, ale trochu to s ní přece otřáslo. Už to s ní vypadalo tak dost špatně a ty řeči o Bedlamu ji rozhořčily. Věděla, že pro ženy je četba neobvyklou kratochvílí, ale ne pro ženy její třídy. Jestli je blázen kvůli tomu, že si až do pozdních hodin z nudy a osamělosti čte, taky dobře. Ale jak pokračovala v cestě, přemáhal ji poraženecký pocit. Uvažovala, komu nový pán asi uvěří - jí, nebo Annii?

Světlemodré stěny hlavního schodiště zdůrazňovaly půvab fresky na osmiúhelníkovém stropě, zhotovené podle Rubense. Brienne se zastavila a jako vždycky se zadívala na krásný obraz Apoteóza hrdiny. Tohle a potom ti gryfové na čelním štítě, to byly věci, které se jí v domě opravdu líbily. Někdy v nich nacházela jedinou útěchu.

„Ach!” Brienne se rozhlédla a všimla si, že ji od paty schodiště pozoruje nějaký muž. Byl malý, ne už nejmladší a měl laskavé, barvínkově modré oči. Na sobě měl tu nejúžasnější vyšívanou vestu, jakou kdy viděla. Byla kanárkově žlutá a protkaná zlatými nitkami tak hustě, že se pod nimi saténová látka téměř ztrácela.

„A kdopak jsi ty, děvenko?” Neznámý ji pozdravil mírnou úklonou.

„J-já jsem Brienne.” Zírala na mužovu nádhernou vestu a náhle jí došlo, že to je nový majitel.

„Tak, půvabná Brienne, ty jsi komorná z horních pokojů?” Muž ji vzal za ruku a vedl k odpočívadlu. Zdálo se, že ho

okouzlila. „Hledám dceru pana hraběte a řekli mi, že asi bude nahoře. Ty náhodou nevíš, kde by mohla být dcera lorda Olivera?”

Brienne rychle zkřížila ruce a oběma dlaněmi si zakryla chatrnou látku na loktech. Netušila, že vypadá tak chudě, aby si ji nový majitel spletl s Annie.

„Já jsem jeho dcera,” řekla tiše. „Jsem Brienne Morrowová.”

Ten člověk se na ni zadíval důkladněji a na čele se mu objevila ustaraná vráska. „Vy jste dcera lorda Olivera?”

„Ano, ale mohu vám vysvětlit, proč vypadám tak…” Nenechal ji domluvit.

„Obávám se, že to, jak vypadáte, se nedá vysvětlit nijak.” Nevesele se usmál a zadíval se na její fialkové oči a temně rudé vlasy. Stále měla zkřížené ruce a zoufale si přála, aby měla na sobě vhodnější oděv. „No, děťátko, s tím asi nic nenaděláme.” Znovu se na ni smutně, záhadně usmál.

Domnívala se, že se ji chystá vyhodit, a rozhodla se pronést svou předem vymyšlenou řeč. „Jak již asi víte, pane, bydlela jsem zde. Jsem připravená opustit dům, jakmile mi to okolnosti umožní, ale do té doby bych byla více než ochotná pracovat ve vaší domácnosti. Matka mě naučila vše, co -”

„Moje domácnost,” vykřikl muž. „Mylady, tento dům nepatří mně.” Zasmál se, jako by to byl výborný vtip.

„Ne?” zakoktala Brienne. „Ale myslela jsem., domnívala jsem se., totiž -”

„Ne, je mi líto.” Muž zavrtěl hlavou téměř nešťastně. „Moc bych si přál, aby tomu tak bylo. Opravdu.”

„Tak kde je tedy majitel? Měla bych s ním promluvit o své situaci.” Po té podivné konverzaci se pokusila získat zpět trochu duševní rovnováhy.

„Čeká v obrazárně.”

„Chápu,” povzdechla si. „Z toho, že jste mě vyhledal, soudím, že o mně ví.” Pronikavě se na něj zahleděla.

„Ano, dověděl se o vaší přítomnosti od toho advokáta.”

„Doufala jsem, že budu mít příležitost vysvětlit mu to sama.” Ramena jí zřetelně poklesla. Teď, když měl majitel dost času všechno si rozmyslet, věděla, že je to beznadějné. Je přinejlepším nepohodlné mít v domě dceru předchozího majitele. A jestli už nemá na své straně ani moment překvapení, nedokáže ho

přesvědčit, aby ji tu ještě chvíli nechal. Buďto bude muset najít otce, nebo skončí na ulici. Vybrala by si druhou možnost.

„Dovedl byste mě k němu, prosím vás? Domnívám se, že se všichni budeme cítit lépe, jakmile se ta záležitost vyjasní.” Usmála se na svého vlídného průvodce a bylo jí líto, že majitelem není on.

„Ale samozřejmě!” Když kráčeli halou k obrazárně, začal se opět tvářit ztrápeně. Všimla si, že si hryže ret, a napadlo ji, že nový majitel je možná člověk, s kterým by se raději setkat neměla.

Vstoupili do obrazárny dveřmi na jižní straně. V obou krbech hořel oheň a uprostřed dlouhé místnosti stál stůl prostřený k čaji. U dveří postávali dva lokajové a bylo slyšet šustění spodniček, jak kolem pobíhala hospodyně a na všechno dohlížela. Na severní straně pokoje stál muž, který vypadal, že se ho všechen ten zmatek vůbec netýká. Byl k nim otočený zády a Brienne uhodla, že se dívá na portrét Olivera Morrowa - portrét, který už mnoho let toužila spálit.

Její průvodce ji vzal za paži a zdálo se, že sbírá odvahu. Vedl ji dlouhou obrazárnou a Brienne zřetelně cítila, že se mu přitom chvěje ruka. Jeho nervozita byla nakažlivá, a jak se blížili k novému majiteli, Brienne bezděky zvolnila krok.

První věc, které si všimla, ještě než se k nim obrátil, byla jeho mohutná postava. Rozhodně nebyl tlustý, naopak, instinktivně vycítila, že se pod těmi nákladnými šaty skrývají ocelové svaly. Byl vysoký a jeho ramena napínala látku modročerného brokátového kabátu tak, že téměř praskala. A nohy v dokonale padnoucích kalhotách rozhodně nepotřebovaly vycpávky, kterými si mnozí muži rádi pomáhali.

„Slane,” ozval se její průvodce rozechvělým hlasem. „Našel jsem lordovu dceru.”

Muž stále zíral na obraz. „Přiveď ji sem. A pamatuj si naši dohodu. Doufám, že se do toho nebudeš plést.”

„Je tady se mnou, Slane.” Starší muž pustil její paži a o krok ucouvl. Brienne cítila sucho v ústech. Děsila se okamžiku, kdy se k ní ten velký muž otočí.

Neudělal to hned. Nejprve odtrhl pohled od obrazu a sklonil hlavu, jako by se bál na ni podívat. Pak se napřímil a konečně se k ní obrátil obličejem.

Ten člověk, který stál proti ní, nebyl tak strašný, jak si představovala. Měl tmavé vlasy, kolem jemně vykrojených úst se mu rýsovala krutá linka, ale jeho rysy byly ušlechtilé a aristokratické, od ostře řezaného nosu po vysoké čelo. A ty oči. Zářily zpod hustých tmavých řas jako dva modré diamanty. Pronikavý jas téměř zakrýval jejich tvrdost a Brienne fascinovaly.

Zdálo se, že ho pohled na ni zaskočil, jako by ho překvapila stejně jako on ji. Hleděl na ni tak dlouho, až mimovolně opět zkřížila ruce, aby zakryla svůj chatrný oděv. Když se na chvilku odvrátil, popotáhla si živůtek a doufala, že vypadá alespoň trochu upraveně.

„Cumberlande, mohl bys prosím zařídit, abychom zůstali o samotě?” řekl příkře.

„Poslouchej, Slane, já -”

„Co se stalo, stalo se, Cumberlande!” Téměř na jejího průvodce křičel a ta hrubost Brienne rozzlobila.

Cumberland pochopil, že tu nic nezmůže, a obrátil se k odchodu. Otočil se k ní a řekl: „Budete v pořádku, když vás tu s ním nechám chvíli o samotě, děťátko?”

Přikývla a mile se na něj usmála. Byla mu vděčná, že o ni tak pečoval. Nemohl vědět, že byla zvyklá starat se o sebe sama už dlouho předtím, než přišla na Osterley. A nemohl vědět, že až odtud bude muset odejít, čeká ji zřejmě mnohem horší osud.

Kapitola 3

„Posaďte se,” vybídl ji ten muž. Protože neposlechla, kriticky se na ni zadíval. „Lady Brienne, pokud zůstanete stát, slušnost mi velí zůstat stát taky. Já však raději piju čaj vsedě, takže, byla byste tak laskavá?” Ukázal na velké mahagonové křeslo potažené hráškově zeleným damaškem.

Brienne se posadila a počkala, až hospodyně přinese čaj. Jakmile je obsloužila, postavila jim servírovací stolek k ruce a z obrazárny odešla. Zůstali sami. Brienne se chvěla nervozitou.

„Teprve nedávno jsem se dověděl, že má hrabě dceru.”

„Nechodím příliš do společnosti,” odpověděla a zoufale se pokoušela zamaskovat neklid.

„A pročpak? Možnosti určitě máte.” Ty průzračné oči sklouzly na její hruď, a když se opět zvedly, nedokázala se do nich podívat.

„Ale chuť ne,” odpověděla. Cítila, že se začíná červenat.

„Nemáte v úmyslu ulovit manžela?”

„Naprosto ne.”

„Tak jaké máte plány do budoucnosti, mylady?”

Brienne si odkašlala a pomalu se napila čaje. Byl silný a horký a dodal jí sílu. „Doufala jsem, že budu moci odjet do Bathu, pane, ale momentálně jsem okolnostmi nucena zůstat zde.”

„Na Osterley?” Zlomyslně se usmál, nebo si to tak alespoň vyložila. „A co se zde chystáte dělat, abyste se uživila? Já nejsem váš otec a jemu už sídlo nepatří.”

„Toho jsem si vědoma, pane. Ale momentálně nemám prostředky na to, abych mohla odjet. Příští týden odjíždí jeden dostavník. Ale do té doby, abych tak řekla, mě situace poněkud zaskočila. Otec není k dosažení a jiné příbuzné nemám.”

„Vaše matka?”

„Zemřela.”

„Chápu. Ale váš otec by jistě nepřipustil, aby zde jeho jediné dítě zůstalo za takových okolností. Nechtěl by, abyste přijela za ním? Tohle mi není jasné.”

Brienne zareagovala pohotově. Už cestou sem si vymyslela přijatelné vysvětlení svého vztahu k otci.

„Otec o mě ztratil zájem, protože nesouhlasím s jeho způsobem života. Matka mé pocity sdílela a až do její smrti jsem žila s ní.”

„Na Osterley?”

„Ne, zemřela ve Walesu, kde jsme měli nějaký majetek.” Podívala se na svůj šálek a potom se zhluboka napila. Nebyla si jistá, zda jí věří, ale udělala to nejlepší, co za daných okolností mohla. Nemělo smysl říkat mu pravdu, protože by buďto povolal otce, aby si pro ni přijel, nebo by ji bez milosti vyhodil na ulici. Takto měla aspoň trochu naděje, že se jí do příjezdu příštího dostavníku dostane slušného zacházení. O penězích na jízdné bude přemýšlet později.

Ten muž si ji dlouho a pozorně prohlížel. Její odpověď ho zjevně nepotěšila a Brienne si to neuměla vysvětlit. „Lžete.”

Nad tím bezostyšným prohlášením zalapala ohromeně po dechu. „Co vás k té domněnce vede, pane?”

Zčistajasna ji vytáhl z křesla a natáhl jí paže dopředu.

„Tohle!” ukázal na chatrnou látku na loktech. „Copak by muž jako Oliver Morrow nechal dceru chodit v cárech jen proto, že nesouhlasí s jeho způsobem života?”

„Dlouho jsem otce neviděla. Neví, v jaké jsem situaci.” Pustil ji a Brienne dopadla zpět do křesla. Když se trochu vzpamatovala, začala znova. „Nemíním vás obtěžovat podrobnostmi o zvláštních vztazích v naší rodině. Pouze bych chtěla zůstat na Osterley, dokud se nezařídím jinak. Je to můj domov a je mi velmi drahý.”

„Zase lžete. Vím zcela přesně, že jste na Osterley sotva měsíc. O vaší existenci předtím nevědělo ani zdejší služebnictvo. Vysvětlete mi to, pokud to dokážete.”

S vědomím, že mu žádné vysvětlení nedluží, rozzlobeně vstala a pohlédla mu do tváře. „Pouze jsem žádala o dočasné útočiště před vším tím zmatkem, do něhož jste mě vy a můj otec zavlekli. Pokud to není možné, řekněte mi to rovnou a já půjdu okamžitě. Ale moje minulost a vztahy s otcem jsou pouze moje věc.” V ametystových očích jí blýskalo a věděla, že tváře má zrudlé a rozpálené rozhořčením.

„Nemusíte se hned rozčilovat, lady Brienne.” Pohodlně se opřel v křesle. Nohy natáhl dopředu, ale ta uvolněná póza jen maskovala sílu a energii, která se v něm skrývala. „Můžete zde klidně zůstat. Popravdě řečeno na tom trvám.”

„Děkuji.” Ostražitě ho pozorovala. Na tak náhlý obrat nebyla připravená. „Ujišťuji vás, že vám nechci být na obtíž. Vím, jak se starat o takový dům, jako je Osterley. Matka mě to naučila.”

„Ach tak. Marie Antoinetta si taky ráda hraje na prostou ženu. Že by vaše matka byla jako ona?”

„Ano, ráda se starala o domácnost. Připadalo jí to. zábavné.”

„Jenže je tu drobný rozdíl, mylady, není-liž pravda? Udivuje mě, že jste si ho nevšimla.”

„A jaký?”

„Ta dobrá královna nechodí oblečená v hadrech a nešpiní si ruce prací - ani pro zábavu ne.”

Zaťala vztekle pěsti, ale dávala pozor, aby to neviděl. „Nenechám se zahnat do kouta. Pokud nepřestanete vyzvídat, okamžitě odcházím.” Otočila se ke dveřím. Nenechá toho člověka, aby z ní vymámil, jak to je s jejím otcem ve skutečnosti. To tedy ne. Vykročila ke dveřím, ale jeho hlas ji zarazil.

„Neodejdete, lady Brienne. Jak už jsem řekl, trvám na tom, abyste zůstala. Než to všechno skončí, seznámíte se s Osterley důkladně. Neodejdete, dokud nás nenavštíví váš otec.”

Při těch posledních slovech Brienne zbledla úlekem. Proč chce, aby hrabě přijel na Osterley? Oliver Morrow je určitě bez sebe vzteky, že o panství přišel. Vsadila by se o cokoliv, že setkání jejího otce a tohoto muže, Avenela Slanea, by skončilo krveprolitím. Podívala se mu do tváře, ale zastřený pohled, který na ni upíral, nedokázala rozluštit. Zachvátila ji panika umocněná zmatkem a Brienne rychle hledala slova.

„Nezůstanu tady. A je mi jedno, zda na tom trváte. Zapomínáte, že jsem dcera hraběte, a vy nejste ani obyčejný rytíř. Nemůžete mě tady věznit.” Nechtěla, aby se dověděl, jak se děsí setkání s otcem, a tak začala hledat výmluvy. „Nezůstanu pod jednou střechou s někým, jako jste vy.”

„A pročpak, mylady?” zeptal se jí s provokativním úsměvem.

„Neumíte se chovat.” Plácla první věc, která ji napadla. Věděla, že je to dětinské prohlášení, ale zpátky už to vzít nemohla.

To ho rozesmálo. „Neumím se chovat?” Zasmál se ještě hlasitěji. „A co vás k tomu přesvědčení vede?”

„Vy vy -” Snažila se najít nejvýstižnější slova. „Nepředstavil jste se a řekl jste o mně, že lžu.”

Přestal se smát a zadíval se do jejích zářivých očí a na pohrdavě sevřené růžové rty. „Jenže vy jste lhala, mylady,” odpověděl prostě. „Nevím sice proč, ale nemám čas ani chuť to právě teď zjišťovat.”

Přikročil k ní, vzal ji za paži a odvedl ji ke svému křeslu. Snažila se mu vytrhnout, držel ji však v ocelovém sevření. Za okamžik už mu seděla v důvěrné pozici na klíně a on ji jednou rukou pevně objímal kolem pasu.

„Okamžitě mě pusťte!” žádala, víc rozzlobená než vystrašená. Bojovala s ním, ale jediným výsledkem bylo, že ji sevřel ještě pevněji.

„Ale skutečně jsem se opomenul představit, lady Brienne.” Cítila, že uvolnil stisk, jakmile sebou přestala škubat. Překvapilo ji, že ji dokáže držet tak pevně a zároveň tak jemně.

„Jsem Avenel Slane,” řekl. Druhou rukou ji pohladil po hebké tváři a sklouzl dolů do něžné úžlabiny na hrdle. To gesto bylo nečekaně něžné a konejšivé a Brienne zaskočilo, že jeho doteku tak podléhá. Přestože se jí smysly bouřily, pokusila se ovládnout a opět se vymanit z jeho objetí. Když mu však pohlédla do tváře, setkala se s tak naléhavým pohledem, že na místě ztuhla. Dívala se do hlubin mrazivých očí a snažila se rozluštit, co se v nich skrývá. Bolest, touha, nenávist? Téměř bez vůle vnímala, jak bere její něžnou tvář do dlaní, hřejivých a silných, až byla zcela v jeho moci.

„A vy, podivná krásná dámo, jste lady Brienne Morrowová.” Potom přitiskl rty na její ústa. Jejich teplo ji omamovalo a v té chvíli jí všechno, její čest i další nadechnutí, připadalo bezvýznamné.

Ale najednou to bylo pryč. Odtáhl se od ní a hleděl na ni očima chladnýma a lhostejnýma jako vody Atlantiku. Chvilku jí trvalo, než se sebrala, ale jakmile si uvědomila, co se stalo, okamžitě se pokusila vyprostit. Ve strašlivých rozpacích pochopila, že udělal to, o čem byla pevně rozhodnuta, že nikdy nepřipustí.

To byla poslední urážka. Zvedla volnou ruku, a než stačil zareagovat, tvrdě ho udeřila do tváře. Do fialkových očí jí vhrkly slzy a pokusila se utéct. Opět ji k sobě přitáhl, tentokrát zlostně. Bezcitně se na ni díval, ty ledové, lhostejné oči teď stříbrně blýskaly hněvem.

„To jste udělala jen jednou, mylady. Už to nikdy nedělejte. Nikdo, kdo se jmenuje Morrow, na mě nevztáhne ruku.” S těmi slovy ji od sebe prudce odstrčil. Ani její slzy s ním nepohnuly.

„Žádné příště nebude,” vyhrkla Brienne a myslela na ten polibek. Stírala si slzy z tváří a proklínala svou slabost. „Radši bych bydlela ve stájích než pod jednou střechou s vámi.” Potom se otočila a utekla, rozhodnutá posbírat jen svůj skrovný majetek, aby

mohla opustit Osterley Park a navždy zmizet z dosahu Avenela Slanea.

Ale než odešla, zaslechla ještě jeho poslední slova: „Tu možnost vám klidně poskytnu, mylady.”

Kapitola 4

„Není taková, jakou jsem si ji představoval.” Cumberland si otřel čelo plátěným kapesníkem. Potil se, přestože venku bylo chladno a vlhko. Když se podíval na Avenela, který vytrvale hleděl z okna obrazárny, váhavě si odkašlal. Avenel stál naprosto nehybně, při Cumberlandových slovech mu jen zacukal sval v obličeji, ale neohlédl se. „Myslím, že s tím nemůžu souhlasit,” pokračoval Cumberland. „Není to žena, kterou jsem očekával. Mluvil jsem s ní, Slane. Má citlivou duši.”

„Má krev svého otce,” odsekl Avenel, ale jeho pohled dál směřoval k zamlženým pláním kolem Osterley. V dálce zahlédl srnku, která hledala za zahradním domkem něco k jídlu. Zdálo se, že je zcela zaujatý ladnými pohyby zvířete a Cumberlandovi nevěnuje nejmenší pozornost.

„Ano, ale taky krev své matky. A troufám si říct, že se to děvče otci vůbec nepodobá. Nikdy jsem neviděl takové oči a vlasy. Rozhodně bych neřekl, že to může být jeho dcera.”

„K čertu s její matkou. K čertu s její krásou.” Avenel se konečně otočil k Cumberlandovi čelem. „Dokud se jmenuje Morrowová, budu ji proklínat.”

Cumberland se po těch slovech posadil do jednoho z křesel a v hlubokém zadumání se upřeně zadíval na podlahu. Nakonec promluvil a každé slovo vyslovil opatrně a po úvaze.

„Jsem s tebou už dvacet let, Slane. Zažili jsme ledacos, byl jsem s tebou v dobrém i zlém, v horších i lepších časech. Já jsem byl na té lodi jenom bocman. Ale tys byl šlechtic. Tvůj bratr byl vikomt a tvůj otec… K čertu s tím, chci říct, že ti věřím víc než své vlastní matce, ale tentokrát si nemyslím, že děláš dobře.”

Avenel se prudce obrátil a ostře se na něj zahleděl. „Není důležité, jestli mi jsi věrný.”

„Jsem ti věrný,” odpověděl Cumberland prostě a znovu si otřel čelo. „Nezapomněl jsem, čím jsme prošli. A nezapomenu na to, co budu živ. To není otázka věrnosti, Slane. Jen to, že ona je tak mladá.”

„A co Christopher? Byl také mladý, mladší než ona teď. Toho bídáka ani nenapadlo, aby mého bratra ušetřil.” Avenel upřel zrak na portrét Olivera Morrowa. Oči se mu při pohledu na obraz ve zlaceném rámu divoce zaleskly. „Proč bych měl být tak velkorysý a ušetřit ji? Všechny děti platí za hříchy svých rodičů. Přinejmenším bude naživu, až s ní skoncuju. To je víc, než on poskytl nám, milý příteli. A mnohem víc než to, co zbylo Christopherovi.” Znovu se obrátil a podíval se na Cumberlanda. „Měl bys mě velebit za to, co jsem přišel udělat, a místo toho tu sedíš jako ztělesněná výčitka.”

„Taky jsem nezapomněl. Mám ty samé jizvy jako ty.” Cumberland se postavil. „Ale dokážu odpouštět. Nikdy neodpustím hraběti, to si pamatuj. Ale co ví jeho dcera o jeho proradnosti? Proč musí trpět, aby přispěla k jeho zkáze?”

„Když jsem vyhrál Osterley, vůbec jsem netušil, že nějakou dceru má. Jenže existuje a je tady. To je příležitost, na kterou jsme čekali, a využijeme jí beze zbytku. Všechno skončíme dřív, než jsme se odvážili doufat.” Avenel si dlouze, unaveně povzdechl a podíval se na přítele. „Jak říkáš, bylo to dlouhých dvacet let. Léta úmorné dřiny na tabákových plantážích v Marylandu. Léta, kdy jsme zdokonalovali své schopnosti a střádali peníze, abychom mohli zaútočit na tu bestii, co proměnila každý den našeho života v peklo. Jakýkoliv způsob, který nám umožní skoncovat s tou fraškou, je dobrý. Jsem unavený, příteli.”

„Ano, taky jsem unavený. Neměl bych se s tebou přít, Slane.” Cumberland utrápeně zavrtěl hlavou. „Prožili jsme toho spolu příliš mnoho a cítím k tobě to, co bych asi cítil ke svému synovi. Ale říkám ti, že téhle věci se nezúčastním. Nepomůžu ti to děvče zničit.”

Avenel se na svého nejstaršího přítele mlčky díval. Bylo zjevné, že si připadá zrazený. „To už si tě získala?”

„Není to jen její krása, Avenele. Má laskavou duši. Nenese vinu na zločinech svého otce.”

„Je Morrowová.” Avenel se znovu zadíval na srnku, která se opatrně blížila k domu. „Má dobré srdce.”

„Ano,” odsekl Avenel cynicky, „a kdybychom je mohli vyříznout, viděl bys, že je stejně zběsilé a zkažené jako srdce jejího otce.”

Zezdola se ozval hlasitý řinkot nádobí a mužský hlas, který chrlil na srnku z kuchyně v přízemí keltské kletby. Oba muži sledovali, jak zvíře nastražilo jemné žlutohnědé uši. Ozvaly se další kletby a srna už neztrácela čas. Okamžitě zmizela a v houští se mihl jen chlupatý bílý ocásek.

Cumberland si upravil kabát a zastrčil bílý plátěný kapesník do rukávu. „Kde je teď?”

„Nejspíš si balí zavazadla.” Avenel se stále díval z okna za srnkou.

„Chápu. Pravděpodobně to neznamená, že jsi změnil názor, a necháš jí jít?” Podíval se na Avenela, ale odpověď ani neočekával. Po chvíli zamířil ke dveřím a na odchodu dodal: „Nebudu se ti do toho plést, Slane. Měl jsi pravdu už tolikrát, že se neodvážím jednat podle vlastního rozumu. Ale pomáhat ti v tom nebudu. Chci, aby to bylo jasné. Přijde chvíle, kdy se i ty zmýlíš, a jen se modlím, aby to nebylo tentokrát.”

U dveří se zastavil a ještě jednou na přítele pohlédl. Avenel stál tiše u okna, celé tělo napjaté potlačovaným hněvem.

Cumberland se otřásl při představě, že terčem jeho hněvu se stane ta jemná kráska s fialkovýma očima, a na rozloučenou ještě připojil: „Mohlo by se ti to vymknout z ruky, příteli.” Ale Avenel jen dál zíral z okna na ponurou krajinu, na kterou zvolna padal soumrak.

Brienne rozzuřeně házela své věci do tkaného vaku. Prádlo i punčochy ledabyle smotala a bez ohledu na jejich cenu je nacpala dovnitř. Pak vyrazila k medově zbarvenému šatníku a prudce otevřela dveře, aby posbírala zbytek svých šatů a do hodiny mohla zmizet z domu.

Ale najednou se zarazila. Zrak jí padl na jedny šaty. Růžová polonéza nešťastně visela na věšáku a vypadala zplihle a potrhaně. Brienne ji pomalu vytáhla z velké skříně a prohlédla si cáry

jemného růžového hedvábí. Okamžitě věděla, kdo to má na svědomí. Annie se neodvážila šaty ukrást, tak alespoň zařídila, aby si je Brienne už nikdy nemohla obléknout. Brienne položila šaty na žlutý taftový přehoz na posteli.

Smutně si vzpomněla na den, kdy je měla na sobě poprvé. Šly s matkou do Tenby na trh. Popíjely sladkou citronádu a vesele si povídaly s postaršími sousedy, s Thomasovými. Kvečeru se šly projít k městským hradbám, kde z trosek starého hradu skákali plavci do průzračného moře. Nevinnýma očima sledovala nahé opálené chlapce, dokud jí matka nepřikázala, aby se dívala jinam.

Briennin hněv ještě vzrostl. Nacpala zbytek oblečení do vaku a šla si pro své cennosti. Otevřela třetí zásuvku komody z atlasového dřeva a vzadu uviděla malý čep, který našla, když na Osterley přijela. Zlehka pohnula rukou, přepážka se odsunula a objevil se tajný úkryt, kde schovávala miniaturu a ametystový hřeben. Když si hřeben prohlédla, usoudila, že za něj může dostat slušné peníze.

Kromě matčiny smrti jí hřeben připomněl ještě jednu bolestnou událost. Zabalila cenný šperk do šátku a vzpomínala přitom, jak se hrabě jednou neohlášeně objevil v pěkném malém domku nedaleko Londýna, kde s matkou žily v první době po odchodu z Osterley. Přestože matka z opatrnosti odmítala od Olivera Morrowa přijmout jakékoli peníze a přestože už uběhla pěkná řádka let, nakonec je našel.

Ze začátku se jí otec líbil, byl vysoký a silný. Matčiným obavám nevěnovala pozornost a byla šťastná, že má alespoň na pár hodin to, co ostatní děti považovaly za samozřejmost - tatínka. Ale v průběhu návštěvy si ji otec posadil na klín a začal se jí dotýkat, zprvu jen tak, na ramenou. Potom ji zlehka políbil na tvář.

Na jeho dotecích však bylo něco divného a Brienne se za chvíli cítila stejně nepříjemně jako matka. K jejímu zděšení jí otec najednou stiskl jedno z drobných, teprve rašících ňader. Matka vykřikla a hrabě shodil Brienne z klína. Potom vstal a začal matku zuřivě bít.

„Ukradlas mi to! Vyměníš tu tretku za nevinnost své dcery?” křičel Oliver Morrow.

„Nemám to,” hájila se matka.

„Je to důkaz. Je to můj jediný důkaz.” Znovu matku uhodil. Nakonec odvlekl Grace Morrowovou do ložnice. Brienne dodnes zněly v uších ty tiché, zoufalé vzlyky, které se odtamtud ozývaly. Zalezla za jednu z velkých skříní a zůstala tam i potom, co hrabě sešel dolů a nařídil kočímu, aby ho odvezl zpět do Londýna. Teprve matčino přemlouvání ji dokázalo vylákat z úkrytu. Stěhovaly se znova a znova, až konečně našly klid v Tenby. Ale Brienne se dodnes lekala, když někdo nečekaně zaklepal na dveře, a stále slyšela otcova poslední strašná slova: „Brienne, miláčku, jednou vás dostanu obě.”

Teď jí bylo už devatenáct, byla dost stará, aby věděla, co jsou manželské povinnosti, ale kdykoli si na tu událost vzpomněla, myslela na znásilnění. Matka byla znásilněná kvůli tomu hřebenu, který teď drží v ruce. Byl to ten staromódní ozdobný hřeben, který našla tehdy v Tenby spolu s miniaturou. Jak je to dávno. Brienne obracela šperk v prstech, jako by doufala, že konečně odhalí jeho magickou sílu. Ale k ničemu to nevedlo. Snad za něj pár liber dostane, zvlášť když je na zadní straně znak hrabat z Laborde, iniciály QE a zkřížené ratolesti. Ale za nic na světě nedokázala pochopit, proč byla matka ochotná zaplatit takovou cenu, jen aby tu věc před hrabětem uchránila. Brienne měla pocit, že by bylo lepší se hřebenu rychle zbavit.

Setřásla neveselé vzpomínky, chvatně zabalila obě cennosti do vyšívaného šátku a položila je navrch tašky, aby se nerozbily. Pak už neztrácela čas. Než si jí lokaj stačil vůbec všimnout, byla před domem a rázně kráčela po příjezdové cestě. Slyšela jenom, jak jí pod nohama praskají kamínky. Ten zvuk se jí líbil, zvěstoval, že Osterley s celou jeho špinavou minulostí nechává definitivně za sebou.

Už si plánovala nový život. Možná že až prodá hřeben, dostane se za utržené peníze do Bathu. Když bude mít štěstí, najde práci v nějakém knihkupectví. Byla tak ztracená ve snech o lepší budoucnosti, že si skoro nevšimla dvou mužů ve strážním domku. Zastavila se u zavřené brány a nedůvěřivě se na ně zadívala.

„Musím odejít. Otevřete mi laskavě bránu,” zavolala na toho, který byl blíž. Přitáhla si plášť těsněji k tělu, aby se ochránila před chladem a jejich zvědavými pohledy.

„To asi není ta s těma purpurovýma očima, co říkáš, Hansi?” Ze strážního domku vyšel světlovlasý obr a zamířil k ní. Brienne sklopila oči, ale ten muž ji gestem vyzval, aby se na něj podívala. Překvapeně hvízdl mezerou mezi předními zuby.

„Kdybych to neviděl na vlastní oči, neuvěřil bych tomu. Hansi!” zavolal na svého kolegu.

Z domku se vynořil další obrovitý muž. Byl také světlovlasý, ale měl vousy s narezlými nitkami v kníru.

„Je to přesně tak, jak to Slane říkal.” Muž jménem Hans se jí zadíval do očí a pak o krok ucouvl.

„Něco takovýho jsem jakživ neviděl. Tak kampak máte namířeno, Brienne Morrowová?”

Snažila se zakrýt překvapení nad tím, že znají její jméno.

„Odcházím z Osterley. Otevřete prosím bránu.” Mluvila úsečně, protože nevěděla, co může od těch severských obrů čekat.

„Pan Slane nám dal jiný příkazy.” Muž s oholenou bradou zamířil zpět k domku.

„Na tom nezáleží. Žádám vás, abyste otevřeli.” Zavřená brána ji dosud nepřipravila o odvahu. Svobodu měla už příliš blízko, aby se obávala, že jí bránu neotevřou. Když ani jeden ze strážných neprojevil ochotu vyhovět jejímu přání, přistoupila k těžkým vratům z tepaného železa a zalomcovala jimi sama. Ani se nepohnuly.

„Nezůstanu tady!” vykřikla, položila vak na mokrou zem a vší silou se do brány opřela.

Strážný s narezavělým knírem chvilku sledoval, jak se marně namáhá, a pak k ní přistoupil.

„Nemá to smysl, mylady. Pan Slane poručil, že nesmíte opustit panství. A my musíme plnit jeho příkazy.”

„Tak pan Slane poručil?” vyštěkla vztekle. „Dobrá, nemusím odcházet bránou, jsou i jiné cesty.” S těmi slovy se vydala k třímetrovému železnému plotu a pokusila se přes něj přehodit svůj vak. Na druhý pokus se jí to podařilo a hnědý tkaný pytel dopadl na zem na opačné straně plotu.

Pohlédla na ty dva mohutné strážné, kteří teď stáli před domkem a nerozhodně ji pozorovali. Bylo jasné, že nejsou zvyklí na ženský hněv. Využila příležitosti. Rychle vyrazila podél plotu a proběhla otevřenými dvířky strážnice. Málem se dostala ke své

tašce a už už se chystala zmizet v podrostu, když ji v pase popadly dvě tak velké ruce, že okamžitě věděla, že jakýkoliv odpor je marný.

Hans ji odnesl zpátky vrátnicí, ale do domu ji odvedli oba dva. Ani jeden z nich se neodvážil promluvit. Celou cestu zpět je probodávala pohledy plnými potlačované zuřivosti, v nádherných pyšných očích jí blýskalo hněvem.

Když dorazili k domu, lepil se jí provlhlý plášť na prokřehlé tělo a zablácený mokrý lem oděvu ji pleskal do kotníků. I vlasy měla zplihlé od padající mlhy, která zahalila anglickou krajinu jako přikrývka. A takhle, promáčenou a ucouranou, ji dopravili do osterleyské obrazárny jako ztracený balík.

Avenel Slane poslal pokynem ruky světlovlasé obry pryč a zůstal s Brienne o samotě. Seděl pohodlně u krbu na jižní straně, blízko lordova portrétu, který Brienne tak nenáviděla. Stála před ním a připadala si jako napůl utopená kočka.

„Vezměte laskavě na vědomí, že tu nehodlám zůstat, a nechte mě jít. Nevím, proč byste si měl přát, abych zde setrvala, pokud to není součástí nějakého šíleného plánu, jak sem přilákat hraběte. Na to vám mohu rovnou říct,” zhluboka se nadechla, „že to nevyjde. Nezůstanu tady a můj otec se sem nevrátí.” Mluvila skrz zaťaté zuby a sama nevěděla, jestli je to ze vzteku, nebo aby jí zuby nedrkotaly zimou.

„Proč nejdete blíž k ohni, lady Brienne, a neohřejete se trochu? Takhle se nachladíte.”

„Ti vaši obří sluhové nemohou být všude. Najdu si cestu k útěku, pokud se sám nezačnete chovat rozumně.” Přestože mluvila směle, zůstávala stát na místě a neodvážila se přistoupit

blíž.

„Uklidněte se. Nahoře na vás čeká pohodlná ložnice. Máte kde spát. Tak proč se tolik rozčilujete?” Natáhl si dlouhé nohy ke krbu a usrkával z křišťálové sklenky brandy. Když viděla ten přepych, vkradla se jí do mysli bezděčně podivná představa. V duchu viděla toho muže, který seděl přímo před ní, jak důvěrně klade rty na její a vyvolává v ní pocity, které se neustále snažila potlačit.

Mimovolně si položila prst na rty, aby se jí přestaly chvět. Udělala krok zpět, aby byla co nejdál od člověka, který v ní ty nezvyklé pocity vzbuzoval.

„Nezůstanu s vámi v jednom domě, i kdyby byl nevím jak veliký. Musím pryč.”

„Nikam nepůjdete!” Najednou vstal a vykročil k ní. Přestože nebyl tak mohutný jako strážní, jeho výbušná povaha byla o to hrozivější. Brienne věděla, že se mu musí vzepřít, i když netušila jak. Protože ho zjevně nemohla přemoci fyzicky, zadívala se vzpurně do jeho chladných stříbřitých očí a prohlásila rozhodně: „Nezůstanu s vámi v tomto domě.”

„Tak budete bydlet ve stájích.” Podíval se na ni a potom ukázal do tmavého rohu pokoje. „Cumberland ti ukáže tvou novou komnatu, Popelko.”

Cumberland vstal ze svého křesla v rohu a zamířil k ní. Smutně se na ni podíval.

„A nezapomeň si plesové šaty.” Avenel zvedl z jednoho taburetu roztrhanou růžovou polonézu. Předtím si jí vůbec nevšimla. „Vidíš, Cumberlande, chodí otrhaná, protože na své jediné slušné oblečení vzala nůž.” Hodil jí zničené růžové hedvábí a zlomyslně se zasmál. „Možná mají pravdu, když říkají, že je bláznivá.”

S překvapením zjistila, že ji Cumberland odvádí pryč. Když ji vzal za paži, nezmohla se na slovo, ale na odchodu se ještě ohlédla a podotkla: „Možná mi bude u koní líp. Na rozdíl od vás mají v těle srdce a jsou to živé bytosti. Bůh ještě nestvořil nic, co by dokázalo rozehřát krev ve vašich ledových žilách.”

Dovolila Cumberlandovi, aby ji objal kolem roztřesených ramen a odvedl ji z obrazárny. Nevěděla, že se Avenel dívá, jak mokrá vlna přiléhá k jejím křivkám. A neslyšela jeho poslední slova.

„Možná přece jen něco takového existuje, mylady,” zašeptal sarkasticky, když se díval, jak odchází.

Kapitola 5

„Proč to dělá?” Když kráčeli temným dvorem ke stájím, Brienne se opírala o Cumberlandovu paži. Obrovská stavba byla prázdná a tichá, až na občasné zařehtání několika koní, které ten den

přivezli. „K čemu jsem mu dobrá?” Klopýtla o cihlu, která se patrně vydrolila ze zdi té staré budovy, a chytila se svého společníka pevněji. „Povězte mi, co po mně vlastně chce.”

„Nechce nic, mylady.” Opatrně se s ní vyhnul malé kaluži, která tam zůstala po předchozím dešti. „A to, co chce, si prostě vezme a ukojí svou žádost. To brzy zjistíte sama.”

„Nechci nic takového zjišťovat. Dnes večer odtud odejdu. Ten nový majitel je šílenec. To přece poznáte také?” Podívala se na Cumberlanda, a když v jeho očích neobjevila ani náznak souhlasu, zaprosila: „Vy byste mi mohl pomoci uprchnout. Vzali bychom kočár a koně a ráno byste je přivezl zpátky. Nebyla by to krádež.”

„Neudělám to, mylady,” odpověděl stručně a posvítil na cestu k hlavním dveřím.

„Je těžké zapřáhnout koně? Možná byste mi s tím mohl pomoci. Mohla bych se přestrojit a ti dva velcí strážní by mě považovali za stájníka.”

„To nepůjde. Vědí, že stájníci ještě nepřijeli.”

„Ale stačilo by, kdybyste mě dostal za bránu.”

Cumberland vážně zavrtěl hlavou. „To není k ničemu, lady Brienne. Nepomůžu vám.”

Náhle se mu vytrhla a podívala se na něj, jako by ji uhodil. „Takže vy jste na jeho straně? Domnívala jsem se, že jste džentlmen, ušlechtilý člověk.”

„Nezradím jeho přátelství. Nesouhlasím s tím, co dělá, ale nebudu se mu stavět do cesty. Dělá to, co dělat musí.”

„Ať už jsou jeho plány jakékoliv, já do nich nepatřím. Proč mě nenechá jít? Vy nevíte, co udělal, když jsme byli v obrazárně sami. Bylo to hrozné.”

Starší muž se náhle zasmál. „Políbil vás, viďte?”

Cítila, jak jí do tváří stoupá horko, a byla ráda, že tma skryla její ruměnec. „Žádný muž se mě nikdy nedotkl takovým způsobem. Je to nechutné,” odpověděla vášnivě.

„Všechny ženy by s vámi nesouhlasily. Některé padaly do mdlob, když na ně Slane jen pohlédl. To opravdu dokáže, když chce.”

„Ty dámy omdlévaly hrůzou, ne touhou! Je to zvíře!” Znovu ve tmě klopýtla, ale tentokrát se překážka pohnula a Brienne slabě vykřikla.

Velké zvíře zacouvalo do kouta a temně zavrčelo. Když Cumberland zvedl lucernu, uviděla obrovského psa. Chundelatá bílá srst se mu na hřbetě ježila.

„Tak tady jsi, Orillione!” Cumberlandův hlas zněl konejšivě. „Tohle je tvoje nová paní. Pojď sem a představ se.”

Když pes uslyšel známý hlas, přišel blíž a začal ji očichávat. Nakonec usoudil, že nepředstavuje žádné nebezpečí, vrátil se do rohu a lehl si, aby mohl pohodlněji sledovat, co se bude dít.

„To je váš pes?” zeptala se Brienne. Kolena se jí ještě klepala strachy.

„Orillion patří Slaneovi. Sebral ho na ulici v Annapolisu. Tenkrát to bylo takové zlé psisko. Ale teď už je docela ochočený.”

„Jenom bestie může milovat jinou bestii.” Šla za Cumberlandem po schodech a stále se přitom ohlížela, jestli je pes náhodou nesleduje. Orillion však zůstal v koutě, vypadal nafoukaně a trochu znuděně. Jeho přivřené světlemodré oči jí připomněly Avenela a bezděčně se zachvěla. Soudila, že znechucením.

Dveře do místnosti přímo nad schodištěm byly otevřené a oba dva vešli dovnitř. Obytné prostory ve stájích bývaly kdysi v mnohem lepším stavu a někdy se dokonce využívaly, když na víkend přijelo příliš mnoho hostů. Ale teď ta velká stavba zoufale chátrala. Bylo to přinejmenším velmi ubohé obydlí.

Rozhlédla se po zaprášeném pokoji a uviděla na zdi pár háčků a u postele nahrubo tesanou dubovou stoličku. Popruhy na kostře postele byly tak vytahané, že se tenká péřová matrace prohýbala téměř k zemi.

Brienne přešla k jednomu z velkých oken s olověnými příčníky a shlédla na starou věžičku na štítě pod ním. „Pěkný pokoj. Jako stvořený pro šílenou ženu.” Zjistila, že se jí třese spodní ret, a kousla se do něj, aby se nerozplakala.

„Takové věci neříkejte! Slane si nemyslí, že jste šílená, kvůli tomu vás sem neposlal.”

„Rozhodně by nebyl první, kdo si to myslí.” Hodila růžové šaty na plesnivou postel.

Cumberland se podíval na zničenou polonézu a opatrně se zeptal: „Roztrhla jste si ty šaty náhodou?”

„To nebyla žádná náhoda.” Trpce se usmála.

„Aha.” Nic víc nedodal a v neútulné místnosti se rozhostilo ticho.

Nakonec už nedokázala jeho pochybnosti snášet, a tak smutně vysvětlila: „Neudělala jsem to já. Tu zlomyslnost provedla Annie, komorná, za kterou jste mě prve považoval. Má závistivou povahu.” Podívala se na něj a její oči v té chvíli vypadaly jako měkký samet. „Kdybyste mi tak věřil -”

„Já vám věřím,” odpověděl Cumberland klidně. „A nesmíte si myslet, že vás Slane považuje za blázna. Ty historky jsme slyšeli. Je sice nezvyklé, aby žena uměla číst, ale ne ve vašich kruzích. A co se týče procházek v dešti,” - otcovsky na ni zamrkal -„taková hezká slečna jako vy nemůže žít na Osterley úplně sama a nezačít se přitom nudit.”

Když slyšela jeho vlídná, konejšivá slova, nemohla si pomoci a musela svého nového přítele obejmout. Od doby, co jí zemřela matka, se k ní nikdo nechoval tak laskavě a s takovým porozuměním. A přestože byl Cumberland přítel Avenela Slanea, nedokázala zatajit, jak je mu vděčná.

„Děkuji vám,” řekla potom vážně. „Bylo mi smutno. Maminka umřela teprve před dvěma měsíci, víte. Byla to moje jediná přítelkyně.” Brienne se posadila na malou dubovou stoličku, která byla tak stará, že se trnože téměř rozpadaly. Rozhlédla se kolem sebe. „Je to tu trochu bezútěšné, to je pravda. Rozhodně ve srovnání s Osterley.”

Slyšela, jak si Cumberland povzdechl, a znovu se rozhostilo ticho. Každý z nich se zaobíral vlastními úvahami.

„Nemusíte tady zůstávat, lady Brienne,” řekl Cumberland nakonec.

„Žádný džentlmen by mě k tomu nenutil.” Otočila se k němu v naději, že by mohl začít o úsudku Avenela Slanea pochybovat. „A já vím, že vy jste džentlmen, Cumberlande. Nikdy byste se mě nedotkl tak, jako to udělal váš pán.” V domnění, že tím složila svému příteli poklonu, se na něj plná očekávání zadívala. Třeba opravdu změní názor a pomůže jí utéct. Cumberland však na ni pouze upřeně hleděl. Její slova ho patrně spíše rozladila.

„Chovám se jako džentlmen, protože mi nic jiného nezbývá. Kdyby si se mnou osud zahrál jinak, nebyla byste v mé společnosti o nic bezpečnější než se Slanem.”

Hořkost v jeho hlase se nedala přeslechnout. Brienne nevěděla jistě, čím ho tak roztrpčila, a zmateně se zamračila.

Cumberland se na ni dlouho pronikavě díval a potom se rozloučil pouze stručným: „Dobrou noc, mylady.”

Jakmile za ním zapadly dveře, propadla Brienne nesmírnému zmatku. V záchvatu náhlé paniky se rozběhla ke dveřím a prudce je otevřela. Chtěla uniknout ze zaprášeného, zanedbaného pokoje ve stájích, ale na prahu ji zarazila hromada chlupaté sněhobílé srsti. Ležel tam ten velký pes, Orillion. Její prudký pohyb ho vyrušil, takže zvedl hlavu a vycenil zuby. Byly stejně bělostné jako jeho srst.

„Vidím, že už se vám podařilo urazit Cumberlanda,” ozval se ze tmy dole známý hlas. U paty schodiště stál Avenel Slane. Dívala se na něj ze dveří svého pokoje a neodvažovala se vyjít ven.

„Řekla jsem pouze, že je to džentlmen, což se o vás tvrdit nedá.” Brienne lehce pohnula nohou, ale Orillion byl ve střehu a okamžitě výhružně zavrčel. „Odvolejte tu bestii. Nemusíte mě dávat hlídat.”

„Je tu spíš pro vaši ochranu.” Avenel se opřel o sloupek zábradlí a líně ji pozoroval. Brienne se na něj také zadívala a navzdory temnotě si všimla, že má drahý brokátový kabát rozepnutý a v rozhalence košile jsou vidět husté černé chloupky na jeho hrudi.

„Nepotřebuji ochranu. Jsem víc než dostatečně schopná postarat se o sebe sama,” řekla a odvrátila se.

„Orillion tu zůstane. Určitě byste nechtěla, aby se nějaký zbloudilý sluha v noci zatoulal do vaší postele.” Střelil po ní pohledem, ale Brienne nedokázala rozpoznat, jak se tváří, protože měl obličej ve stínu.

Sarkasticky se zasmála. „Klidně ho můžete odvolat. Jediný, před kým potřebuji ochránit, jste vy, a v tom případě mi to zvíře není nic platné.”

Usmál se a odpověděl: „Jak jste prozíravá, lady Brienne. Ale Orillion tu stejně zůstane.” Změnil téma a zavolal na ni nahoru: „Jak se vám líbí vaše nové apartmá, mylady? Je pro vás dostatečně skromné? Nechtěl bych vám kazit vaši hru na prostou ženu tím, že bych vám zajistil příliš přepychové ubytování.”

V Brienne se vzedmula vlna hněvu. Tak on si myslí, že si na něco hraje! Že je bohatou hraběcí dcerou, jejíž jedinou zábavou je předstírat chudobu. Náhle si vzpomněla, jak matka postupně prodávala své nádherné šperky a bohatě vyšívané společenské šaty. Aby nebyly vydány na milost hraběti, matka se raději obešla bez nich. Sotva vycházely s penězi. Jejich chatrné oblečení a skromné bydlení rozhodně nebyly žádným rozmarem.

„Není to žádná hra,” zašeptala nenávistně, ale tak tiše, že to snad ani nemohl zaslechnout.

„Pokud je to tak, můžete se vrátit do domu.” Avenel začal stoupat po schodech. Orillion ho sledoval, a jak se jeho pán blížil, nadšeně vrtěl ocasem.

„Máte tam připravenou nádhernou ložnici. Proč zůstáváte tady, když na vás čeká přepych?”

„Osterley je strašný dům.” Brienne bezmyšlenkovitě vyslovila nahlas své nejhlubší pocity.

„Jak to můžete říct?” Už byl nahoře na schodech a posměšný tón v jeho hlase se nedal přeslechnout. „Prý je to nejkrásnější dům v celé Anglii. A já jsem draze zaplatil za to, aby byl můj.”

V hlase se mu ozvala hořkost a jeho tvář, na niž teď dopadalo světlo z pokoje, se zdála poznamenaná utrpením.

„Za Osterley jste nezaplatil. Vyhrál jste ho v kartách. V nezákonné hazardní hře.” Zdůraznila slovo hazardní, neboť se ještě dobře pamatovala, jak anglikánský kněz v Tenby brojil proti hříchu hazardu. Bylo jasné, že Brienne opravdu nezná zvyky současné šlechty.

„Promluvila puritánka.” Zvědavě se na ni zadíval a potom se uvolněně sehnul a pohladil Orilliona po bílé chlupaté hlavě. „Copak vy jste nikdy nehrála s přáteli nevinné partie whistu? Těžko věřit, že by se s tím dívka ve vašem postavení nikdy nesetkala. Ani americké ženy karetní hry tak úplně nezavrhují.”

„Nikdy.” V sebeobraně vystrčila lehce zašpičatělou bradičku.

„Jste opravdu zvláštní,” připustil Avenel a stále na ni zkoumavě hleděl. „Odsuzujete hazard, jako by to byl ten nejhorší hřích, a zároveň projevujete pozoruhodný nedostatek zármutku nad ztrátou, která postihla vašeho otce. Nemrzí vás, že teď jsem majitelem Osterley já?”

„Nesoudím člověka podle majetku,” odpověděla prostě. „Je mi naprosto lhostejné, jestli Osterley Park mému otci patří, nebo ne. Až na to,” dodala, „že mě to připravilo o střechu nad hlavou, a vy mi bráníte, abych si našla nový domov.” Vrátila se do pokoje a stoupla si k vyhaslému krbu. Náhle si uvědomila, jak je v prázdných stájích v noci chladno.

Vešel za ní dovnitř s Orillionem v patách. Zvíře bylo očividně nadšené, že může být se svým pánem.

„Cumberland měl pravdu. Nejste taková, jakou jsme si vás představovali.” Podíval se na volně svázané rudohnědé vlasy, které jí padaly téměř k pasu, a vyptával se dál: „Vypadala vaše matka jako vy?”

„Byly jsme si hodně podobné.” Ostražitě se na něj podívala. „A mám její oči.”

Přistoupil blíž a vzal do prstů pramen hustých vlasů. Zvolna je pohladil a obdivoval měňavé rudé záblesky, které se v nich objevovaly.

„A vaše vlasy? Měla stejné vlasy?”

Opřela se o krbovou římsu z vyřezávaného dubu. Cítila se jako v pasti. Ta otázka i způsob, jakým si její vlasy prohlížel, ji znervóznily. Stále se přibližoval, jako by ho k ní cosi přitahovalo. Brienne se celá rozechvěla strachy. Ale nebála se toho muže. Přestože se na ni podivně díval a v očích měl potlačovaný hněv, jehož příčinu neznala, podvědomě vycítila, že by jí fyzicky neublížil.

Měla však strach z toho, co dělal. Když se díval na její vlasy, tvrdé rysy v obličeji mu náhle změkly, obvyklé napětí v nich vystřídala uvolněná, téměř ospalá smyslnost. V jeho přirozeně chladných očích se objevila vřelost, zářily jako sníh tající na slunci. Ten svit prozrazoval jeho touhu a ta ji děsila víc než všechny hrozby, že ji uvězní na Osterley nebo zavře ve stájích.

V uších jí zněl matčin křik, který zaslechla tenkrát, když byla malá a přijel je navštívit Oliver Morrow. Copak je to takhle vždycky? Choval by se tenhle silný, mužný, v tělesných záležitostech zjevně zkušený cizinec stejně jako krutý, šílený hrabě z Laborde? Myšlenky se jí zmateně honily hlavou a Brienne věděla, že se musí rozhodnout, co s tím udělá. Ale tahle situace se vymykala zdravémurozumu.Nedokázala rozlišovat mezi

násilným útokem, jehož obětí se stala její matka, a nezakrytou výzvou v očích Avenela Slanea. Z hrdla se jí vydralo zasténání, a než o tom stihla zauvažovat, vykřikla slabým hlasem: „Nedotýkejte se mě, prosím!”

Vyvlékla z jeho prstů svou kadeř a otočila se k němu zády. Vlastní strach a užaslý, provinilý pohled v jeho očích ji uváděly do rozpaků.

„Nepřitahuji vás?” promluvil k jejím napjatým zádům. „Mám své chyby, ale netušil jsem, že k nim patří zrovna tahle.”

„Nemám zájem o pozornosti žádného muže, ať už by byl jakkoli přitažlivý. Domnívám se, že jsem to v obrazárně dala jasně najevo.” Stála naprosto nehybně a odmítala se na něj podívat v naději, že odejde a nechá ji být.

„Chápu.” Znělo to podrážděně. „A co je příčinou této pozoruhodné zdrženlivosti?”

„Do toho vám nic není,” odsekla s pohledem stále upřeným na krbovou římsu.

„Ne. Ale přijde den, kdy mi to budete chtít sdělit, mylady. Žádná žena mě nikdy neodmítla. A přísahám, že toho budete litovat.”

„Vyhrožujete mi násilím, když se vám nepodvolím?” Prudce se k němu obrátila a ve tváři se jí objevil hněv. „Skutečně chování hodné muže.”

„Nikdy jsem neublížil ženě. Ale existují i jiné druhy trápení, stejně zničující. Popíráte svou ženskost, ale ve vašem křehkém brnění je trhlina. Najdu ji a potom budu nemilosrdný.” Přešel ke dveřím a pouze dodal: „Dobrou noc, lady Brienne. Doufám, že vás vaše počestnost zahřeje.” Naposledy se rozhlédl po neútulném pokoji a zavřel za sebou dveře.

Brienne slyšela, jak na schodech doznívají jeho těžké kroky. Uklidnilo ji, že ze stájí odešel, a rázně dveře otevřela. Na prahu seděl jen Orillion jako její věrná stráž.

Nenamáhala se dveře znovu zavírat, tiše zaklela a vrátila se do malého pokoje. Jak jen tu noc přežije?

Posadila se na malou dubovou stoličku a znovu a znovu v duchu rozebírala podivné události toho dne. Na Osterley se rozhodně děje něco záhadného a Brienne si byla jistá jednou věcí - ona je jen pěšákem ve hře, kterou Avenel Slane hraje

s hrabětem. A věděla, že se musí za každou cenu dostat z panství pryč, protože ať už se tu děje cokoliv, určitě to skončí katastrofou a ona bude přímo v jejím středu.

Byla tělesně i duševně vyčerpaná, a přestože se tomu bránila, spánek ji nakonec přemohl. Klesla na zprohýbanou postel a podložila si hlavu růžovou polonézou, aby se chránila před pronikavým pachem hniloby, který stoupal z matrace. Schoulila se do klubíčka a v boji s chladem a pocitem osamělosti se utěšovala myšlenkou, že nejpozději zítra z Osterley uteče. Konečně usnula s představou domu v Tenby, elegantně vymalovaných stěn v pokoji vedoucím na ulici a praskání plamenů, které vždy vesele zaháněly mráz.

Neprobudila se, když uprostřed noci někdo vklouzl do její postele. Jenom v polospánku ucítila, jak se matrace zhoupla, když Orillion vyskočil nahoru. Zahřálo ji teplo jeho těla, jak se stočil vedle ní, neboť ve svém psím mozku usoudil, že není nutné, aby mrzli oba dva.

V kuchyni na Osterley byl ten večer strašlivý zmatek. Mezi hrnci pobíhala kuchařka a snažila se, aby i to nejprostší anglické jídlo bylo ten večer chutné a pamětihodné, neustále se tam trousili všichni sluhové, od podomka po komornou, a sdělovali si navzájem nejrůznější střípky informací o novém majiteli a jeho přáních. I ty poslední kuchyňské děvečky pozorně naslouchaly každé maličkosti, protože věděly, že i ony budou muset přispívat ke spokojenosti Avenela Slanea.

„Měla bys sebou trochu hodit, Annie, jinak ten tvůj línej zadek brzo skončí na ulici.” Fergie McInnis přinesl do kuchyně těžký pytel ječmene a opřel ho o stěnu. Zůstal stát a díval se na komornou, která pomalu hryzala velký perník.

„A co je tobě do toho, Fergie?” Annie si znovu ukousla perníku a bezstarostně žvýkala dál.

„Pán po tobě něco chtěl, Annie,” ozvala se kuchařka, která právě škrábala hromádku čerstvé mrkve. „Všichni máme co ztratit. Já sama jsem jen uzlíček nervů od chvíle, co překročil práh. Musíme se snažit, aby byl spokojený - o nic jinýho nejde. Jenže ty jsi zatím jediná, koho o něco požádal. My jen chceme, abys to udělala.”

„Udělám to, až budu mít chuť,” odsekla Annie hlasem plným vzteku. Mrskla zbytek perníku do ohně a dívala se, jak čadí a mění se ve spečený škvarek. „Jak po mně může chtít, abych ji obskakovala ve stájích? To je pod mou úroveň.”

„Je to lady Brienne, dcera hraběte. Obsluhovat ji není pod ničí úroveň, snad kromě ostatních šlechticů, a to ty rozhodně nejsi.” Kuchařka doškrabala mrkev, nasypala ji do hrnce s osolenou vodou a změnila téma hovoru. Zavrkala: „Fergie, miláčku, nezlob se, že jsem na tebe byla dneska tak zlá, ale spálily se mi koláče a chleba nevyhynul. Potřebovala bych ještě tak libru nebo dvě toho cukru, kdybys byl tak hodný.” Podívala se na svého velkého irského manžela a na svých třiapadesát let až příliš laškovně zakmitala řasami. Fergie se nad tím nečekaným projevem přízně pouze potěšeně začervenal a poslechl, očividně nadšený, že jí může udělat radost.

„Zatím ještě ne,” odpověděla Annie samolibě a ohrnula horní ret, kde měla ke své velké pýše tři přirozená znaménka krásy. Kvůli nim o ní tvrdili, že je smyslná a lačná, ale jí to nevadilo, takové řeči ji spíše těšily.

„To se nikdy nestane, Annie Petersová.” Kuchařka se na ni přísně podívala. „Nevím, kam na takové nápady chodíš.”

„Nikdy se před nikým neponižuju.”

„No, možná by ses měla ponížit teď, protože na tebe lady Brienne ve stájích určitě čeká. Nevím, jakou hru to s panem Slanem hrají, ale ošklivě to odneseš, jestli jeho příkaz nesplníš.” Kuchařka po ní vrhla ještě jeden varovný pohled, ale pak se vrátila k mrkvi, která se právě začínala vařit.

„Komu bude vadit, když to neudělám?” fňukla Annie. „Jediný, kdo by si mohl stěžovat, je lady Brienne sama. A podle mě je to teď ten nejmíň důležitý člověk na celém panství, když bydlí ve stájích a nestará se o ni ani lord Oliver.”

Když se nedočkala odpovědi, protože kuchařka měla příliš práce s vařením a nechtěla se s ní dohadovat, Annie tam ještě chvilku postála a potom se z kuchyně mrzutě vytratila. Jakmile vešla do svého pokoje, shodila šaty a vklouzla pod pokrývku. Okamžitě usnula a na Brienne Morrowovou si už ani nevzpomněla.

Kapitola 6

Druhý den časně ráno, když na rovných žlutých polích v okolí ještě ležela mlha, Brienne probudilo hlasité zabouchání na dveře. Otevřela oči a okamžitě zjistila, že se na ni ode dveří dívá Avenel.

Rozespale se pokusila zaujmout na posteli důstojnější polohu, aby mu tak dala najevo své rozladění nad tím, jak k ní hrubě vtrhl. Ale potom si všimla, že se vedle ní pohodlně rozvaluje Orillion, tak blízko, že se její dlouhé tmavorudé kadeře zapletly do jeho zářivě bílé srsti. Pes se okamžitě probral, a jak začal vrtět ocasem, z péřové matrace vylétaly mraky prachu.

„Co to má znamenat?” Podívala se na Avenela s očima ještě zastřenýma spánkem. Bylo na něm vidět, že se zlobí, ale netušila proč. V noci se přece nepokusila utéct, vůbec ze stájí nevyšla.

Ani slovem jí své podivné chování nevysvětlil, jenom tam stál a tvářil se rozhněvaně. Všímal si všech podrobností na jejím vzhledu, od rozcuchaných lesklých vlasů a povoleného korzetu po černou šmouhu na tváři v místě, kde se dotkla matrace.

„Byl tu za vámi někdo?” zeptal se ostře, v očích mu chladně blýskalo.

„Neměla jsem žádnou návštěvu.” Chystala se vstát a přitahovala si oba díly fialových šatů co nejtěsněji k sobě, přes povolený korzet je však nemohla upevnit. „Kromě té vaší prašivé potvory. A co se týče vás, na můj vkus sem docházíte až příliš často.” Otočila se k němu zády a neúspěšně se snažila dát svůj oděv trochu do pořádku. Protože se jí to nedařilo, prohlásila hádavě: „Nemáte alespoň tolik jemnocitu, abyste mě nechal o samotě, když nejsem dostatečně oblečená?”

„Člověk má málokdy příležitost vidět něco takového.” Zaslechla smích a vrhla po něm přes rameno chladný pohled.

„Jak už jsem říkala včera, jste zvíře a nemáte vůbec žádné vychování.” Podívala se na něj, ale pro jistotu o dva kroky ucouvla. Přitáhla si šaty, které se jí svezly z ramene a odhalily smetanovou pleť a až příliš mnoho z jejích plných ňader.

Ta poslední poznámka vyvolala ještě větší záchvat smíchu a Avenel nakonec prohlásil: „Měl jsem dojem, že ten polibek v obrazárně byl docela zdvořilý. Toužíte snad po dalším důkazu mého dobrého vychování?”

„Ne, to by pouze dokázalo, že žádné nemáte,” odsekla rychle v naději, že odejde a nechá ji na pokoji.

„Možná.” Usmál se a přistoupil blíž. „Ale anglická dívka přece nemůže očekávat dokonalé chování od nějakého divocha z kolonií.”

„Z kolonií? Vy? Jste Angličan stejně jako já!” vykřikla ohromeně.

„To je pravda, jsem Angličan. Dokonce možná víc než vy,” odpověděl zamyšleně. „Ale abych pravdu řekl, jsem také Američan, protože jsem se narodil a vyrostl v krásné kolonii jménem Maryland.”

„Pak není divu, že se chováte jako barbar, když vás vychovali v té válečnické, divoké, bohem zapomenuté zemi! Slyšela jsem, že i největší boháči tam žijí jako rolníci z minulého století, tak je to zaostalý a barbarský kraj.” Pozvedla hlavu v lehce pohrdavém gestu. Trochu ji potěšilo, že navzdory všemu neštěstí a trápení jí byla dopřána anglická výchova.

„Ovšem. Je to tak zaostalé místo, že by tam vaše elegance bezpochyby každého ohromila.” Popadl volnou část jejího oděvu a přidržel ji Brienne před očima, aby viděla roztřepenou látku na loktech a obnošenou, nezdobenou spodničku stejné barvy, jakou měly šaty. „Řekněte, lady Brienne, jaké je vaše tajemství? Jsem si jistý, že by vaši venkovští američtí příbuzní rádi věděli, jak se vám daří udržovat tak dokonale krok s posledními výkřiky módy.”

„Nechte toho,” odsekla a zrudla až k ňadrům. „Možná nemám ty nejmodernější šaty, ale aspoň nejsem žádná pohanská Američanka!” Vyškubla mu látku z ruky a znovu musela potlačit chuť udeřit ho do té arogantní tváře.

„Pohanská!” zvolal nevěřícně. „Můžete je tak nazývat, pokud to slovo pro vás označuje půvab a odvahu. Americké ženy nejsou jako ty bledničky, ufňukané skleníkové květinky, které vy Angličani považujete za něžné pohlaví. Moje arabská klisna je lépe stavěná než tyhle nanicovaté anglické dámy.”

„Bledničky a ufňukané?” zašeptala, příliš bez sebe vztekem, aby dokázala zakřičet. Podívala se na něj a snažila se ho mlčky uzemnit pohledem plným naprostého pohrdání. Avenel se však znovu jen pobaveně zasmál.

„Ovšem zapomněl jsem na vás, vy malá divoženko. Vy jste výjimka. Chováte se jako samotná královna. Ale vaše království je v zuboženém stavu!” Silnou upracovanou rukou přejel po jejích zcuchaných vlasech a zlehka se dotkl šmouhy na tváři. Odtáhla se před jeho dotekem, a ten pohyb jako by ho přiměl k zamyšlení. „Připravte se. Řekl jsem služce, aby vám přichystala koupel a přinesla vám do pokoje tác se snídaní - do vašeho pokoje v domě.”

„Nevrátím se tam. Odcházím. Jak jsem vám už včera řekla, nemůžete mě tady držet.” Vzdorovitě se na něj podívala. V jeho přítomnosti si připadala ještě menší, ale byla pevně rozhodnutá nedopustit, aby s ní zacházel jako s vězněm.

„A kde vezmete peníze, abyste mohla odjet?”

„Mám určité prostředky. Ne mnoho, ale stačí to, abych se dostala, kam potřebuji.” Pomyslela na matčin hřeben a zabolelo ji, že se s ním bude muset rozloučit. Je zlé, že ho bude muset prodat, ale ne tak zlé jako zůstat na Osterley se surovcem z kolonií a s hrůznou možností, že se objeví otec. Tiše si povzdechla: „Kdybyste mě laskavě nechal o samotě, abych se mohla upravit -”

„Je tohle součástí vašich plánů?” Avenel vytáhl z náprsní kapsy zářivý zlatý hřeben posázený osmi velkými čtverhrannými ametysty a alespoň dvaceti drobnými diamanty velikosti špendlíkových hlaviček. Brienne zalapala po dechu. Zapomněla, že není dostatečně oblečená, rozběhla se ke svému zavazadlu a začala je celé prohledávat. Když matčin šperk nenašla, podívala se po miniatuře. Tu objevila zabalenou v kapesníku a vydechla úlevou.

„Vraťte mi to. Vy jste mi to ukradl!” vykřikla, ohromená takovou podlostí.

„Ukradl? Ale jděte. Jeden z mých lidí to našel za branou Osterley, zřejmě to tam ztratilo nějaké lehkomyslné děvče. Chcete snad říct, že ten krásný šperk patří vám?” posmíval se Avenel.

„Dobře víte, že je můj. Vraťte mi to, prosím. Je to všechno, co na světě mám.”

„O důvod víc, abych si to nechal, mylady. Je to cenný kousek. Cennější, než vůbec tušíte,” dodal záhadně.

„Musíte mi to vrátit. Je to moje!” Brienne se snažila, aby jí v hlase neznělo zoufalství, ale nedařilo se jí to. Věděl stejně dobře

jako ona, že bez toho šperku nemá žádné prostředky, aby mohla z Osterley odjet. „Dokažte to.”

Když neodpověděla, přejel ji od hlavy k patě pohledem a opět se zatvářil vztekle. Roztřesenými prsty se pokusila přitáhnout šaty k tělu, ale měla pocit, že i kdyby byla upnutá až ke krku, stejně by viděl víc, než by jí bylo milé.

„Je to moje,” zašeptala zoufale, když viděla, že Avenel chce odejít.

Než vykročil pryč, pečlivě uložil hřeben do náprsní kapsy a řekl: „Až se rozhodnete vrátit do domu, ve žluté ložnici na vás bude čekat teplá koupel a snídaně.”

Otočil se k ní zády, vyšel ze dveří a po schodech ze stájí. Dívala se za ním špinavým oknem pokoje a tiše ho proklínala. Konečně zmizel ve sloupové hale před vchodem. Ale Brienne hleděla na dům dál, dokud slabé ranní slunce nezahnalo všechnu mlhu a potom samo nezmizelo za těžkou hradbou šedivých mraků.

Když Avenel procházel částí domu vyhrazenou služebnictvu, chodby byly tiché jako římské katakomby.

„Brej den, pane Slane. Co pro vás můžeme udělat?” ozval se ze zástupu ztichlého služebnictva Fergie, dotkl se na pozdrav své čepice z jehněčiny a čekal na odpověď.

„Přišel jsem si promluvit s tou malou komornou, s Annie,” odpověděl Avenel a snažil se ovládnout svůj hněv. Tu, kterou hledal, mezi služebnými neviděl.

„Jo, jo, to je pěknej ptáček, tohle děvče.”

„Buď zticha, Fergie McInnisi!” ozvala se Annie a konečně popošla dopředu. Byla dost domýšlivá, aby se domnívala, že ji Avenel hledá z jiného důvodu, než je její propuštění.

„Tak tady jsi, Annie. Sbal si laskavě své věci a pojď se mnou.”

Avenel sjel pohledem po dívčině kypré postavě. Zkušeným okem odhadl, že se její křivky brzy promění v tuk.

„S radostí.” Nafoukaně vrhla po kuchařce pohrdavý pohled a odešla si posbírat svůj majetek. Kuchařka se za ní ohromeně dívala. Nechápala, že ta žába může být tak hloupá.

„Má svoje chyby, ale v jádru je to docela hodná holka,” pokusila se ji obhájit.

„Příliš si o sobě myslí. A doplatí na to,” odpověděl Avenel stručně, zjevně rozladěný. „Nebudu v domácnosti trpět neposlušnost. Doufám, že je to každému jasné.”

„Ano, pane.” Kuchařka ustoupila stranou, když se Annie mezi služkami opět protlačila dopředu.

„Jsem tady, pane.” Annie se na něj s očekáváním zadívala.

„Tak můžeš jít. Hans tě vyprovodí za bránu. Má příkaz, aby ti dal nějaké peníze na cestu a rozloučil se s tebou.” Avenel se obrátil k odchodu.

„Vy nechcete, abych se stala vaší -? Ale to je nespravedlnost!” vykřikla Annie, jakmile jí došlo, co se děje. „Jsem přece lepší než ty ostatní. Jen se podívejte na Mauru nebo na Peg.” Ukázala na služebné okolo. „Jsem lepší než tyhle a ty ostatní špinaví Irčani, co se tady motají. Nemůžete mě jen tak vyhodit!”

„Přesně to ale udělám. Bude to jen dobře. Hansi?” Avenel se podíval na mohutného seveřana. Když mu dal znamení, Hans popadl Annie za ruku a odváděl ji z domu - ta ještě na odchodu křičela výhrůžky.

„O tom se doví lord Oliver. Až dostane Osterley zpátky, tak se vrátím. Tohle vám nedaruje! Byla jsem jeho favoritka, abyste věděl. Byla jsem jeho favoritka!”

„Jo, jo, je to pěknej ptáček, tohle děvče,” zašeptal Fergie, zatímco v chodbě doznívaly služčiny hrozby.

„Řekl bych, že máš pravdu,” zamumlal Avenel, než odešel.

Bylo už pozdě večer, když se Brienne konečně vzdala samoty ve stájích a vrátila se do pohodlí panského sídla. Trápil ji hlad a obavy z budoucnosti, ale nakonec ji vyhnal mráz. Když se na stáje začal pomalu snášet ledový soumrak, stala se pro ni představa další noci na vlhké, proleželé a páchnoucí posteli nesnesitelnou. Sebrala tedy svůj vak a z nějakého důvodu i špinavou roztrhanou polonézu a zamířila zpět do domu.

Dva staří lokajové jí mlčky otevřeli velké skleněné dveře ze dvora, jako by tam na ni čekali. Beze slova se na ně vyčítavě zadívala. Oba se odvrátili, nedokázali jejímu pohledu čelit. Spokojená alespoň s tímto malým vítězstvím vyšla do patra a vydala se do žluté ložnice. Byla ráda, že cestou nikoho nepotkala.

Vstoupila dovnitř, ale okamžitě strnula úžasem nad tou proměnou. Všechno bylo sice jako předtím, od postele s přehozy a závěsy z matovaného čínského taftu po nábytek vykládaný atlasovým dřevem s motivy akantových listů, ale atmosféra tu byla tak odlišná, jako by šlo o úplně jiný svět. Tam, kde byl předtím chladný a prázdný krb, teď praskal jasný oheň. Vedle krbu stála měděná vana plná horké vody a celý pokoj voněl zimolezem a jasmínem. Oválný stolek byl přikrytý sněhobílým ubrusem, na němž stály čtyři mísy z jídelny. V dokonale vyleštěném stříbře poklopů se vesele odráželo světlo z krbu.

Brienne nejprve napadlo, že snad omylem vešla do ložnice, kterou používá Avenel, ale hned si uvědomila, že barvy a vůně v pokoji jsou typicky ženské a nový pán Osterley si bezpochyby vybral hlavní ložnici v přízemí. Její zmatek ještě vzrostl, když z oblékárny vyšla drobná tmavovlasá žena.

„Ach! Vous étes lady Brienne. Já jsem Vivie. Ach,” maličká Francouzka s námahou hledala slova. „Je suis…, ach… Já jsem votre nouvelle fille de chambre. Vaše nová komorná. Ach!” Znovu si zlehka povzdechla a pokračovala lámanou angličtinou: „Promiňte, mademoiselle. Nemluvím dobře anglicky.”

S těmi slovy popošla k Brienne, vzala jí z rukou zavazadlo a odložila je na jedno z dubových křesel, která stála u stěny.

„Vy jste nová komorná? Co se stalo s Annie?” zeptala se Brienne francouzsky. Matka trvala na tom, že znalost tohoto jazyka patří ke vzdělání každé mladé dámy.

„Vy ale umíte krásně francouzsky. Když jsem rozčilená, moje angličtina je naprosto nesrozumitelná,” odpověděla Vivie svým mateřským jazykem a vděčně se usmála. „Ale na vaši otázku nemohu odpovědět. Přijela jsem z Londýna teprve dnes. Pan Slane mě sem vzal kvůli vám. A tak spěchal! Nikdy jsem necestovala tak rychle. Ale o té Annie nic nevím. Nikoho toho jména jsem tu nepotkala. Mám vám ji najít?”

„Ne! Totiž, asi má na práci něco jiného.” Brienne trochu bodlo u srdce při pomyšlení, že k Anniiným novým povinnostem možná patří zahřívat postel v hlavní ložnici.

„Ale mylady! Já tady povídám a na vás zapomínáme.” Maličká dívka se dala do práce. Rychle rozložila kolem vany plátěné ručníky, přilila horkou vodu z konvice u krbu a pak

pomohla Brienne, kterou všechna ta péče zaskočila, svléct špinavé šaty.

Vivie se o všechno postarala, a tak se Brienne v klidu ponořila do lázně. Pro zkřehlé prsty a nohy byla horká voňavá koupel nesmírnou úlevou a Brienne se poddala příjemné malátnosti, zatímco jí Vivie drhla záda a mydlila dlouhé husté vlasy. Potom jí lila na hlavu hrnce příjemně teplé vody, dokud jí z vlasů i těla nesmyla poslední zbytky drahého mýdla.

Teprve poté, co ji Vivie zabalila do ručníků a kartáčovala jí u krbu vlasy, aby proschly, odvážila se Brienne zeptat na to, co ji trápilo.

„Co vám pan Slane o mně řekl? Myslím o postavení, v jakém se zde nacházím.” Mluvila dokonalou francouzštinou, ale v rozpacích se zakoktala.

„Neřekl ani slovo, mylady. Prosím, nedělejte si s tím starosti.” Vivie na chvilku přestala s česáním a přinesla jí čistou bílou noční košili a starý vlněný župan v barvě břidlicové modři. Pomohla jí s oblékáním a potom přešla ke stolu. Sundala z misek stříbrné poklice a lahůdky, které se pod nimi skrývaly, pečlivě naskládala na talíř ze sevreského porcelánu.

„Vivie,” oslovila ji Brienne, zatímco sledovala, jak komorná připravuje večeři. „Mám obavy, abyste se nedomnívala, že jsem tu proto -”

„Nemusíte mi nic vysvětlovat, mylady. Jsem přece Francouzka. Ve Francii jsou takové věci naprosto běžné. A přinejmenším je to skvělý muž! Slyšela jsem, že je laskavý a štědrý - a úplný Adonis. Co si žena může přát víc? Péče a láska takového muže jsou lepší než -”

„Ne! Tak to není. Nejsem jeho milenka! Drží mě tady, protože .” Brienne se zarazila a větu nedokončila. Říkala si to pouze v duchu. Drží mě tady proti mé vůli z důvodu, který zatím neznám. A i když možná dobře platí a vypadá jako ten nejpřitažlivější a nejhezčí muž, jakého si žena může přát, ve skutečnosti je příšerný a…

Zoufale si povzdechla. Věděla, že by nemělo cenu vykládat to komorné. Buď by se domnívala, že jde o nějakou nehoráznou lež, která má zakrýt její vztah s Avenelem, nebo by si stejně jako Annie myslela, že je blázen.

Vivie jí přinesla podnos s večeří, ale Brienne ta podivná situace úplně připravila o chuť k jídlu.

„Prosím, snězte aspoň trošku, mylady.” Komorná se na ni dívala jako matka na dceru před svatební nocí. „Nebudete se mu líbit, když budete moc hubená.” Věnovala jí vědoucí pohled a pak odešla do oblékárny vybalit Briennin potrhaný a zablácený vak.

Brienne ochutnala trochu zapékaných drštek, ale těžké červené víno jí zachutnalo víc. Nakonec se pohodlně usadila se sklenkou v ruce na pohovce u krbu. Za chvilku ji přepadla ospalost. Celý den se vyčerpávala marnými plány.

Během dopoledne chodila sem a tam po malém pokojíku ve stájích a zoufale se snažila vymyslet nějaký způsob útěku. Napadlo ji, že by mohla ujet na jednom z koní, ale věděla, že by se daleko nedostala - neuměla totiž vůbec jezdit.

Později odpoledne se pokusila prostě odejít pěšky. Sešla po schodech na dvůr u stájí a pak s taškou v ruce zamířila volným krokem dozadu za dům, směrem na západ, k lesům. Nikdo se ji nepokusil zadržet, takže to nebyl úplně marný pokus. Když se jí však do sukní opřel ledový vítr a tváře jí zrudly mrazem, přepadly ji pochybnosti. Kam půjde? Neměla dost peněz ani nejskromnější ubytování, ani na dostavník zpět do Tenby.

V té chvilce zaváhání se ohlédla zpět na dům. To obrovské cihlové stavení jí nabízelo alespoň teplo a trochu jídla. Potom si všimla, že se na ni z okna obrazárny, která se táhla podél celé zadní stěny domu, dívá Avenel. Ve tváři měl tvrdý výraz a hezká ústa byla zkřivená v ironickém úšklebku. Jejich pohledy se na okamžik střetly a Brienne pochopila, proč se za ní nerozběhl ven do zimy, aby ji přivedl zpět. Ne že by se náhle rozhodl nechat ji jít. Prostě jen věděl dřív než ona sama, že k tomu nesebere odvahu. Musí zůstat na Osterley. V odchodu jí nebrání zavřené brány a obrovití strážní, ale jednoduše nedostatek peněz. Bez svého hřebenu se nikam nedostane. A Avenel nepochyboval, že se vrátí, aby ho získala zpátky.

Po větrem ošlehaných tvářích jí stékaly palčivé slzy. Otočila se alespoň zády k domu, aby je Avenel nezahlédl. Nikdy v životě nepatřila k těm, kdo snadno podléhají slzám a citům. Jenže to bylo předtím, než přišel na Osterley tenhle člověk. V jediném dni

obrátil všechno vzhůru nohama a všechny starosti, překvapení, pochybnosti a obavy začaly s jeho příjezdem.

Strnula a chvíli osaměle stála na rozlehlé pláni za domem. Když potlačila slzy, se vztyčenou hlavou se vrátila do stájí, navzdory beznaději, která ji zaplavila. Cestou zpět si všimla, že Avenel už u okna nestojí, ale nepochybovala, že ji stejně odněkud pozoruje.

Teď se na světležluté pohovce stočila ospale do klubíčka, ovšem plánů na útěk se nevzdávala. Věděla, že nejdřív musí získat zpět svůj hřeben. To jí bylo jasné už na té pláni, když přemáhala pláč. Až bude mít svůj šperk, bude moci uprchnout. Protože nebyla zvyklá na alkohol, silné burgundské ji povzbudilo natolik, až si téměř vesele řekla, že už brzy přijde čas, kdy uvidí Osterley Park a jeho nového majitele naposled. S touto útěšnou myšlenkou se ještě jednou napila a postavila skleničku na bruselský koberec. Zavřela víčka lemovaná dlouhými řasami a upadla do tak hluboké dřímoty, že ani nepostřehla, jak do pokoje nahlédla Vivie a pak se šla také spokojeně uložit ke spánku.

Kapitola 7

Tři dny čekání - tolik času uplynulo, než Brienne zjistila, že Avenel konečně opustil dům. Nemělo cenu vycházet z pokoje, když byl doma, neboť místo, kam schoval její hřeben, určitě dobře střežil. Ale teď přišla její chvíle.

Tajně ho pozorovala, skrytá za taftovými závěsy ve své ložnici. Mířil ke stájím arogantním krokem, jako by ho ona ani její starosti vůbec nezajímaly, pomyslela si Brienne podrážděně. Byl mimořádně krásný zimní den, na azurovém nebi se objevilo pouze několik načechraných obláčků. Avenel chtěl zřejmě využít krásného počasí a projet se na koni. Ze svého pokoje viděla, jak se jeho dokonale vyleštěné černé boty ve slunečním světle lesknou. Vlasy bez paruky měl vzadu svázané hedvábnou stužkou a objevovaly se v nich modravé záblesky. Když spatřil, jak mu stájník přivádí osedlaného koně, zeširoka se na něj usmál a odhalil přitom rovné bílé zuby. Vrozeným instinktem Brienne vytušila, že

na toho muže určitě vzpomínají ženy nejméně dvou světadílů. Když se uvolněně usmíval, vychutnával sluneční svit a těšil se na vyjížďku, vypadal téměř chlapecky a Brienne při tom pohledu musela neochotně připustit, že je mimořádně přitažlivý.

Tak už dost! Nervózně ustoupila od okna a pustila závěsy. Musí přece najít svůj hřeben a nemá na to mnoho času.

Opatrně se vyplížila z pokoje a zamířila po hlavním schodišti dolů. V hale narazila na staré lokaje, kteří tam patřili stejně jako starobylé římské sochy podél zdí. Dívali se za ní, ale Brienne si zkoumavých pohledů nevšímala a cílevědomě zamířila do salonu. Minula vchod do jižní chodby a místo toho procházela z jednoho pokoje do druhého, aby se dostala k hlavní ložnici a nenarazila přitom na žádného sluhu, který by snad mohl bloumat po chodbách.

Nevšímala si nádherných karmínových gobelínů, které visely na stěnách v půvabně zařízeném předpokoji místo tapet, a rychle našla dveře hlavní ložnice. Když se ostražitě kradla dovnitř, měla nervy napjaté jako struny - velmi dobře věděla, že se nesmí nechat chytit. Dveře za sebou pevně zavřela a chvilku jenom stála a zhluboka dýchala, aby se trochu uklidnila.

Byla tady už mnohokrát, ale bohatá výzdoba místnosti ji pokaždé uchvátila. Jak zvláštní krásu vyzařuje ten pokoj, když ho někdo obývá, napadlo ji. Kdykoli sem v průběhu minulého měsíce přišla, připadala jí ložnice spíše temná a neútulná, ale teď žasla, jak příjemně působí odstíny plisovaného zeleného sametu, který proteploval stěny, a jak impozantní a nesmírně zneklidňující je obrovská postel s nebesy, kterou zdobilo osm malovaných a lakovaných sloupků s pozlacenými špičkami. Ale Brienne už nesměla ztratit ani minutu. Odtrhla pohled od lůžka a myšlenky, které v ní vyvolávalo, odsunula do nejzazšího koutku mysli.

Přeběhla ke dveřím do jižní chodby a zavřela je, aby ji tu nějaký všetečný sluha náhodou nezahlédl. Jako nejlepší místo, kde začít hledat, se nabízela lakovaná komoda. Brienne k ní přešla a otevřela horní zásuvku. Objevila Slaneovy čisté kapesníky, jednoduchou cínovou tabatěrku, několik párů bílých hedvábných punčoch a jeho vlastní želvovinový hřeben, ve kterém uvízlo několik dlouhých, smolně černých vlasů. Po jejím šperku však nikde ani stopa.

Otevírala jednu zásuvku za druhou, ale všechny byly plné bílých, dokonale vyžehlených plátěných košil. Šmátrala mezi nimi bez ohledu na to, v jakém stavu je zanechá, a zoufale si přála, aby ten riskantní podnik vyšel. Jak se tak rozhlížela po místnosti a hledala místo, kde by mohl být hřeben ukrytý, tiše zasténala nervozitou. Postel byla tak veliká, že na další nábytek už mnoho místa nezbývalo. Proklela tu obrovskou konstrukci a bezděky si představila, jak se v ní Avenel ráno probudil. Postel se nad ní tyčila, děsila ji a posilovala její touhu být od toho muže co nejdál.

Musela se násilím přinutit, aby zaměřila svou pozornost na kufry, které byly narovnané na hromadě u severní stěny. Zjevně už byly vybalené a čekaly tu, až je někdo odnese do skladiště. S úlevou poodešla od postele a stáhla si kožený kufr navrchu k sobě na zem. Zavazadlo však bylo příliš těžké a dopadlo na podlahu s hlasitým zaduněním. Rozbušilo se jí srdce. Každým okamžikem se dovnitř může vřítit celá armáda služebnictva a odhalit ji. Ale několik minut se nic nedělo, jediný zvuk, který slyšela, bylo pravidelné tiché odtikávání francouzských hodin na krbové římse.

Zhluboka vydechla úlevou a posadila se se zkříženýma nohama na koberec z dílny Thomase Moora, který byl speciálně zhotoven, aby ladil s masivní postelí. Zkoušela nezamčené zámky a cloumala jimi tak dlouho, až se kufr konečně otevřel. Nedokázala však zakrýt své zklamání, když zjistila, že je prázdný.

Znechuceně ho odstrčila stranou a vydala se k dalšímu. Tentokrát už s jeho vahou počítala a podržela ho pevněji. Jenže když už ho křečovitě svírala v rukou, zaslechla slabý hrozivý zvuk podrážek jezdeckých bot na mramorové podlaze. Kroky se po chodbě blížily. Strach jí projel jako blesk, kufr jí vypadl z rukou a s rachotem přistál na podlaze. S vytřeštěnýma očima čekala, kdy se ozve dusot běžících nohou. Kroky však rytmus nezměnily, pouze se vyrovnaně a k zešílení pravidelně ozývaly stále blíž a potvrzovaly tak její nejhorší obavy. To na ni bylo příliš.

Proletěla mezi rozházenými kufry, naštěstí nezakopla o žádné pootevřené či odklopené víko a podařilo se jí dorazit ke dveřím vedlejšího pokoje dřív, než někdo vstoupil do místnosti. Ale když je chtěla otevřít, zjistila, že zámek zřejmě zaskočil. Lomcovala

zdobenou petlicí ve tvaru arabesky, dveře se však ani nepohnuly. Neměla kudy uniknout.

„Hledáte tohle?” Ve dveřích ložnice se objevil Avenel a jeho mohutná postava úplně zatarasila vchod. Mezi palcem a ukazováčkem držel její hřeben.

„K čertu s vámi. Proč jste nešel jezdit?” zašeptala od zamčených dveří. Tiskla se k nim tak pevně, až v zádech cítila každý ornament na zdobené desce výplně. V ústech jí vyschlo a několikrát ztěžka polkla.

„A jakpak víte, že jsem chtěl jít jezdit? Snad jste mě nešpehovala? A já si myslel, že jste jenom zlodějka.” Beze spěchu vstoupil dovnitř a zavřel za sebou dveře tak rozhodně, že Brienne musela na chvilku zavřít oči, aby nevykřikla hrůzou. Jen jednou předtím zažila jeho hněv, a tenkrát nebyla terčem ona. Ale teď, když ji chytil, jak slídí v jeho ložnici, ji určitě zabije nebo jí udělá ještě něco horšího. Přinutila se otevřít oči a zmocnil se jí děsivý pocit, že postel, která jí už předtím připadala veliká, narůstá do obludných rozměrů.

Kdyby byla slabší povahy, asi by omdlela. Místo toho se však postavila nepříteli čelem a řekla, jak nejklidněji dokázala: „Nejsem žádná zlodějka. Přišla jsem si pro svůj majetek.”

„Pro tohle?” Podržel hřeben před ní. „Už jsem vám řekl, že to našel jeden z mých lidí.” Pomalu, klidně se k ní blížil a nádherně zdobený šperk držel před sebou.

„Je to moje. Ten hřeben je všechno, co na světě mám.” Vzhlédla, když k ní došel. Ve tváři byla bledá, ale neměla ani tušení, že to zdůrazňuje krásu jejích hustých, temně rusých vlasů a plnou zralost růžových úst. Jak se tak vystrašeně tiskla k zavřeným dveřím v předtuše toho nejhoršího, vypadala jako kouzelná lesní víla.

„Jestli je tohle všechno, co máte, mylady, pak to není zrovna mnoho.” S těmi slovy hodil hřeben přesně vypočítaným pohybem přímo doprostřed obrovské postele. Téměř okamžitě se pro něj rozběhla, ale Avenel ji popadl za paži a otočil čelem k sobě. Potom se jeho smyslná ústa, která jí před necelou hodinou připadala tak chlapecká, přitiskla na její tak, jak to mohl dokázat pouze muž. Na okamžik ji ochromil strach a vnímala ta ústa, která se zuřivě, panovačně dobývala do jejích, jako by byla jen

náhodným divákem. Pak se konečně vzchopila a začala se bránit. Škubala jeho plátěnou košilí, až se úplně rozevřela a odhalila hustou záplavu měkkých, kudrnatých tmavých chloupků. Avenel ji nepustil. Naopak, přitáhl ji k sobě blíž, položil ruce na její útlý pas a posouval je výš. Pevně ji sevřel v podpaží, až se ze strany důvěrně dotýkal jejích ňader. Na břiše cítila jeho sílící vzrušení. Přestože se choval tak panovačně a násilně, s překvapením zjistila, že se ho nebojí, ani k němu necítí odpor.

Líbal ji teď něžně, jako milenec. Pomalu přejížděl rty po její tváři, zastavil se na nose a na zavřených víčkách. Ve svých pocitech se vůbec nevyznala, ale rozhodně jí to nepřipadalo strašné. Ve skutečnosti jí to připomnělo prchavý pocit, který zažila v jednom ze svých snů. Čím více se tomu poddávala, tím se ten pocit stupňoval. A úvahy o tom, co to proboha dělá, jí náhle připadaly nesmírně vzdálené. Aniž si to uvědomila, její rty ochotně přijímaly jeho laskání. Potom ji jakýsi hluboký vnitřní impuls přiměl, aby pootevřela ústa. Ucítila v nich jeho jazyk, každý nerv v těle se jí chvěl a jiskřil. Chtěla víc, vzala jeho tmavou hlavu do dlaní a přitáhla si ho blíž v touze, aby se ten prudký, palčivý žár, který působil v jejím těle takový zmatek a hrozil výbuchem, nevytratil.

Nakonec se od ní Avenel odtrhl a Brienne věděla, že patrně dýchá stejně ztěžka jako on. Stále ji držel v náručí a díval se na ni s lehce nevěřícným výrazem. „Takže se mě přece jen nebojíš.”

Přikývla a její nádherné ametystové oči byly tak blízko jeho, že rozeznala blýskavé bílé skvrnky na blankytném pozadí duhovek.

„Jsi krásná, divoženko.” Přitáhl si ji blíž a zašeptal do vlasů provoněných zimolezem: „Možná bych měl mít strach já z tebe. Tvůj otec tě určitě zplodil jen proto, abys mě očarovala.”

Zmínka o otci ji okamžitě vrátila do skutečnosti. Co to proboha dělá? Copak přišla o rozum? Ten muž tady je přece schopný ublížit jí stejně, jako Oliver Morrow ublížil její matce. Přesto hluboko uvnitř cítila, že mezi těmi dvěma muži je rozdíl. Oliver Morrow se jí teď zdál ve své surovosti ještě horší a Avenel Slane ještě silnější - a děsivější.

Vyvlékla se z jeho objetí a o několik kroků ucouvla. Teplo, které cítila z jeho těla, teď vyprchalo, připadala si prázdná,

opuštěná. Jenže tohle muselo přestat. Avenel ji zjevně nenávidí kvůli něčemu, co mu udělal její otec, a vůbec se nesnaží to skrývat. Jestli nebude opatrná, mohl by ji zranit mnohem víc než jen tělesně.

„Vezmu si svůj hřeben, pokud vám to nevadí.” Snažila se o chladný tón, ale bylo to těžké. Srdce jí zběsile tlouklo a celá byla zrudlá a rozpálená.

„Poslužte si,” odpověděl a zlomyslně se na ni usmál. Ukázal na obrovskou postel s nebesy, kde uprostřed světlezeleného hedvábného přehozu ležel její šperk. „Až po vás.”

„To neudělám,” prohlásila a vrhla na zdobené lůžko nervózní pohled.

„Pak svůj hřeben nedostanete.” Opřel se zády o dveře do předpokoje a zadíval se na ni. Zase měla na sobě ty fialové vlněné šaty, ale dnes si k nim oblékla temně vínovou spodničku téměř stejné barvy, jakou měly její vlasy. Ty byly vyčesané do velkého volného uzlu a přichycené černou síťkou.

„Povězte mi, lady Brienne, proč vám na té cetce tolik záleží? Proč neukradnete nějakou cennost, jakých je tento dům plný?” Přešel do rohu, kde na třínohém podstavci stála starožitná lazuritová váza. Popadl tu římskou památku, obrátil ji v rukou a pak se otočil k Brienne „Proč si nevezmete třeba tohle? Podle mě je to nejméně tisíc let staré. Určitě byste za to dostala tolik peněz, abyste mohla z Osterley pohodlně odjet. A prokázala byste tím i službu svému otci, kdybyste mě připravila o něco málo z jeho bohatství. Co říkáte? Nestojí to za pokus?” Zničehonic jí vázu hodil a Brienne ji jen tak tak stihla chytit, aby se neroztříštila na podlaze. Přitiskla si ji k ňadrům, aby ji uchránila před zničením. Avenel pouze povytáhl jedno elegantně klenuté obočí, což mu dodalo téměř ďábelský vzhled. Oči mu zářily jako stříbrné mince.

„To by byla krádež,” odpověděla podrážděně.

„Krádež! A jak říkáte tomuhle? Slídíte v mých věcech, rozhazujete moje zavazadla po podlaze. No tak, mylady, přece máte nějaký lepší důvod. Proč si tu vázu nevezmete? Já vám ji dám. Můžete si ji nechat.”

„Dobře víte, proč si ji nemohu vzít!” Ta hra na kočku a myš, kterou s ní hrál, ji najednou rozzuřila. „Ať bych odtud odnesla

cokoliv, nikdy bych to nedokázala prodat. Každý by okamžitě věděl, že to pochází z toho nádherného Osterley. Všechno v tomhle domě, od kliky u dveří po polena v krbu, má na sobě značku Roberta Adama. Obvinili by mě z krádeže. A značně pochybuji, že byste byl potom ochoten potvrdit, že jste mi jeden ze zdejších nesmírně cenných pokladů daroval. Ta představa je prostě směšná. Rozhodně vám nevěřím natolik, abych to riskovala, takový blázen zase nejsem!”

Avenel k ní přistoupil, vzal jí tmavěmodrou vázu z rukou, opatrně ji postavil zpět na stojan a zasmál se. „Pak je ten hřeben vaše jediná naděje, nemám pravdu, mylady?” Na odpověď nečekal. „Tady je. Stačí ho zvednout, a je váš.” Trochu ustoupil, zadíval se na ni a zkřížil přitom svalnaté ruce na hrudi.

Zpod sklopených víček ho upřeně pozorovala. Nevěřila mu ani za mák, ale ten šperk naléhavě potřebovala. Má ho přece téměř na dosah. Vzhlédla a v duchu měřila vzdálenost, která je dělila od postele. Byla mnohem blíž. Napadlo ji sice, že Avenel je možná rychlejší než ona, ale bylo to jen malé riziko, protože stál až u třínohého pozlaceného podstavce na druhém konci pokoje. Horečně uvažovala, jestli to má zkusit, a ostražitě ho sledovala.

V jeho těle se nepohnul ani sval, a to ji uklidnilo. Ale stál až příliš soustředěně, jako jaguár číhající na antilopu, který váhá nikoliv nad tím, jak nějakou chytit, ale kterou chytit.

Rozhodla se, že to stojí za pokus. Když bude mít hřeben zpátky, může se dostat do Bathu za necelé tři dny a tohle podivné, temné dobrodružství zůstane za ní. Rozběhla se tak rychle, jak to její mladé, zdravé nohy dokázaly. Už už po hřebenu sahala. Ale najednou byl pryč a Brienne vykřikla, neboť ji něco proti její vůli srazilo na nefritově zelený přehoz. Avenel na ni dopadl a ona se bránila tak zuřivě, jako by jí šlo o život.

„Tiše! No tak! Neublížím ti!” Popadl ji za ruce, jimiž zuřivě šermovala do vzduchu, a pevně jí je přidržel za hlavou. Potom už nemohla pohnout jediným svalem v těle. Měl obrovskou sílu.

V duchu se proklínala, že se nechala tak snadno chytit, a hněvivě po něm blýskala fialkovýma očima. Tiše na ni promluvil: „Uklidněte se, lady Brienne. Chtěl bych vám připomenout, že jste sem přišla z vlastní vůle.”

„Nepřišla jsem, abych se tu nechala znásilnit,” vyštěkla.

On však pouze tím zneklidňujícím způsobem povytáhl obočí a začal ji líbat. Jazykem a rty se jemně dotýkal smetanové pleti nad jejím živůtkem. Usmál se a něžně posunoval rty výš, na spánky, až k linii vlasů. „Neznásilním tě. Proč bych si měl odepřít to potěšení slyšet tě sténat a prosit, abych se s tebou pomiloval?” Uvolnil sevření a Brienne se okamžitě začala znovu bránit, ale on jen rychle stiskl obě útlá zápěstí silnou mužskou dlaní. Varovně se na ni podíval a zase ji pustil. Už nebojovala, aby ji znovu bolestivě nesevřel.

„Víš,” pokračoval, „měla bys ke mně být milejší.” Rty se dotkl jejího spánku, a to v ní opět vyvolalo vlnu rozporuplných emocí. „Můžu tě tu zavřít a vzít ti všechny šaty.” Políbil ji. „Udělat z tebe svou konkubínu a nechat ti jen ten směšný malý hřeben… a své tělo.” Teď ji políbil přímo na rty a Brienne bezděky uniklo tiché zasténání, neboť jí znovu sevřel útroby prchavý, slastný pocit. Bože, co se to s ní jenom děje?

Líbal ji dlouze a vášnivě, a když přestal, vzhlédla k němu s malátným, téměř zmámeným výrazem ve tváři. Rty měla od jeho doteku vlhké a temně růžové, tváře zrudlé a rozpálené. Ucítila, jak jí z vlasů odepnul síťku a za okamžik se její mahagonové kadeře rozprostřely po zeleném přehozu. Pohladil ji po nich, jako by ho ta podivná barva magicky přitahovala, a potom Brienne ucítila, jak jí do hedvábných pramenů vetkl její vytoužený hřeben.

Instinktivně po něm sáhla, ale Avenel ji zadržel. „Nehýbej se -chci se na tebe podívat,” zašeptal s pohledem upřeným na její tvář a vlasy. Ležela na zádech, nehybně a tiše, a nebyla si jistá, co má ten muž v úmyslu. „Je to zvláštní, ale sluší ti,” prohlásil záhadně. „Musím ti někdy dovolit, abys ho nosila. Možná u večeře, až budeme sami.”

„Dejte mi ho hned. Víte, že je můj,” zaprosila.

„Ne,” odpověděl příkře. Vstal z hedvábného přehozu, vytáhl jí hřeben z vlasů a hrozivě se nad ní tyčil, zatímco se nejistě pokoušela posadit. Omamující účinek jeho polibků vyprchával jen pomalu. Jakmile se konečně posadila, viděla, že ukládá hřeben do horní zásuvky a zamyká ji.

„Prosím,” zaúpěla, když viděla, jak se zásuvka zavírá.

„Ne,” opakoval. Stáhl si černou stužku, kterou měl svázané vlasy. Potom na ni navlékl klíček od zásuvky a pověsil si ji kolem

krku. Mosazný klíček na tmavé hrudi pod rozepnutou košilí jasně zlatavě zářil, bylo to příliš lákavé, aby dokázala odolat.

„Pokud budete chtít z Osterley odjet, budete si muset zasloužit mou přízeň,” prohlásil rozkazovačným tónem generála při přehlídce vojska.

„Ty hajzle,” zasyčela a samotnou ji vyděsila síla jejího hněvu.

„No, no,” pokáral ji a zvedl jí bradu. „Takhle by to nešlo, krasavice. Ale když se budeš slušně chovat a.,” podíval se na postel, kde seděla, „.a pokusíš se mě tady potěšit, budu k tobě laskavý, možná ti dokonce půjčím ten klíč.”

„Jestli mohu získat svobodu, když s tebou půjdu do postele, proč mě neznásilníš hned, abychom to měli za sebou?” Chtělo se jí křičet zoufalstvím, ale mluvila mírně, aby ho nepopudila.

„Znásilnění by mě netěšilo. Musíš ke mně přijít sama. A až ten čas nastane, pokud se jediný kousek tvého těla zachvěje odporem, nebudu spokojený. Už mi rozumíš?” Upřeně se jí díval do tváře a čekal na pokornou odpověď.

„Ano,” zamumlala.

„Dobře,” pustil její bradu a nechal ji vstát z postele. „Očekávám, že se mnou dneska povečeříš. Potom můžeš přijít do mé postele, nebo některý další večer. Ale mezitím mi nebudeš slídit po pokoji.”

Snažila se trochu upravit rozcuchané vlasy a zamířila ke dveřím, aby byla co nejdřív pryč. Tento nový obrat v boji o svobodu ji hluboce trápil.

„Lady Brienne,” - zarazil ji zdvořile, - „rád bych vás políbil, než odejdete.”

Otočila se a vytřeštila na něj oči, ale připomněl jí: „Velice by mě to potěšilo, divoženko.” Vzpurně se zastavila a pronikavě se zadívala na blýskavý klíček, který se mu houpal na krku. Potom k němu přistoupila, překvapivě ochotně. Postavila se na špičky, přitáhla si jeho hlavu k sobě a letmo se otřela rty o jeho. V okamžiku, kdy se ho dotkla, mu vyjela druhou rukou ke krku a prudce trhla černou šňůrkou. Jenomže Avenel jí ruku odstrčil, objal ji kolem pasu a zvedl ji, takže se nohama nedotýkala země. Jednou rukou ji pevně svíral v pase, druhou pod zadečkem a tiskl ji k sobě jako hadrovou panenku. Než se mohla začít bránit, našel

si jazykem cestu do jejích úst. A pak ucítila tu pomalou, mučivou rozkoš, jak ji vlastní tělo zrazovalo.

Kdyby stála na pevné zemi, určitě by se jí podlomila kolena. Ale teď byla naprosto v jeho moci a neměla na vybranou, takže se uvolnila a začala polibek vychutnávat. Každým vzrušujícím pohybem jazyka si dobýval další území. A Brienne se až točila hlava z poznání, že nachází zvrácené potěšení ve své vlastní porážce.

Když ji konečně pustil, udělal to pomalu, a Brienne po něm zvolna klouzala dolů. Jako by ji seznamoval s každým pružným svalem svého pevného těla, i s těmi, které tak uvolněné nebyly. Brienne měla pocit, že z toho důvěrného doteku snad zemře rozpaky. Konečně byla volná, ale svářily se v ní rozporuplné pocity, až dostala strach, že ji roztrhnou na dvě části. V hlavě se jí mísilo ohromení s bezmezným vztekem, když téměř poslepu klopýtala ke dveřím a toužila po troše čerstvého vzduchu, který by jí snad pročistil hlavu.

„Pamatuj si, má milá, když mě potěšíš v téhle posteli, budu k tobě velmi laskavý.”

„Ty nafoukaná, hnusná barbarská zrůdo,” vyštěkla po něm velšsky, jazykem svého dětství, neboť se v té chvíli neodvážila promluvit řečí, které by mohl rozumět. „Není divu, že jste nás, Angličany, vyprovokovali k válce.” Když se na ni překvapeně zahleděl, utekla z pokoje, ale ještě v hale slyšela hluboký, upřímný smích, který se za ní nesl ozvěnou až na hlavní schodiště.

Kapitola 8

Vivie si zhluboka nespokojeně povzdechla. „Mademoiselle, nemáte vůbec nic pořádného na sebe. Čistila a žehlila jsem vaše šaty snad stokrát, ale jsou strašně obnošené.”

„Tak se o to nemusíme starat. Nikam nepůjdu.” Brienne seděla na krajíčku světležluté pohovky. Zírala do ohně, který teď hořel v její ložnici skoro pořád. Na rozdíl od ní byla Vivie veselá a nadšená, těšila se na práci, kterou měla před sebou - připravit svou paní na první společenskou událost, večeři s panem Slanem.

Kdyby nebyla v tak zoufalém stavu, zmatkování komorné by ji rozesmálo. Ale ta situace byla otřesná. Nahoře v prvním patře si Vivie myslela, že Brienne je venkovské děvče, které si vzal Avenel na starost, aby ji naučil, jak potěšit muže. Ale dole v přízemí, a při tom pomyšlení se Brienne téměř zachvěla, tam se odehrávalo skutečné drama. S každým novým dějstvím bojovala o život. A teď, když režisér té hry ovládl všechno v jejím životě, cítila, že rozuzlení přijde každým okamžikem.

„Budou muset stačit tyhle! Vyžehlím je ještě jednou.” Brienne vzhlédla, když Vivie přinesla její barvínkově modré uzavřené šaty, které neodkrývaly spodničku. Šaty měly temně švestkovou échelle, živůtek s krajkou, jehož drobné mašličky se táhly dolů až ke kraji korzetu.

„To opravdu není nutné. Nemám vůbec chuť -”

„Ta dívčí zdrženlivost vám sluší, mylady,” poznamenala Vivie francouzsky. „Nikdy jsem vás neviděla tak krásnou. Ty vlasy! Ty oči! Ten pas. Myslím, že pan Slane bude velmi spokojený. Nemusíte se bát!”

To tedy ne, pomyslela si Brienne a nevesele se usmála. Ale nemohla to dívce vysvětlovat. Komorná byla Avenelem naprosto okouzlená, nemělo cenu říkat jí o domnělém dostaveníčku pravdu.

Vivie si úsměv své paní vyložila po svém a zeptala se: „Měla jste dneska pěkný den?” Potom spiklenecky dodala: „Jestli to půjde dobře, čeká vás určitě ještě hezčí noc.” Vesele se usmála, ale jakmile zahlédla Briennin nešťastný výraz, rychle ji začala utěšovat: „Nemějte strach, ty šaty vám hned přinesu a udělám všechno, aby vypadaly jako nové na to vaše., ach.,” zachichotala se a větu nedokončila. „ Tout de suite, mademoiselle. ” Se smíchem zmizela v oblékárně.

Brienne ztěžka vydechla v nevěřícném údivu, zmateně zavrtěla hlavou, potom si vzpurně opřela bradu o dlaň a znovu se zadívala do krbu. Možná se opravdu chová jako blázen, ale jen proto, že tenhle dům je prostě blázinec. Už to přesahuje všechny meze.

O hodinu později seděla u toaletního stolku a zkoumala dokonalý účes, který jí Vivie vytvořila na hlavě. Volně podvázala jednu kadeř za druhou na temeni a jen jeden nebo dva pramínky nechala volně spadat na šíji. Po dlouhém česání a kartáčování se

vlasy leskly a blýskaly se v nich temně rudé a narůžovělé odstíny. Navzdory neutěšené situaci musela Brienne uznat, že je příjemné nechat se hýčkat.

„Neměly bychom ty vlasy napudrovat?” zeptala se. Přemýšlela, jestli výsledný efekt kazí nedostatek pudru, nebo sama není schopná rozeznat eleganci.

„Možná je napudrujeme, až někdy budete mít hosty. Ale dneska ne, vím, že les Américains to nemají rádi. Víte, můj bratr je v Americe, ve Virginii,” svěřovala se Vivie. „Bojuje ve válce, mademoiselle. Říkám to proto, že se tam seznámil s panem Slanem. Kvůli tomu jsem vlastně tady. Bratr mu pověděl, jaké mám potíže. Pro Francouze to teď vůbec není lehké, víte? Nikde mě nechtěli přijmout. Ale pak.” Šťastně si povzdechla a brebentila dál. „Ale co vaše vlasy? Zase jsem se zapovídala. Promiňte mi!”

Brienne se jen zasmála a počkala, až účes dokončí. To, co Vivie řekla o bratrovi, jí pár věcí ujasnilo. Vysvětlovalo to, proč je děvče Avenelovi tak vděčné. Viviina laskavost k ní pramení nejspíš hlavně z respektu k zaměstnavateli a tyto city jsou zřejmě hluboké a silné.

„Myslím, že to necháme au naturel. ” Vivie si prohlédla své dílo a vysvětlovala: „Pan Slane ani nenosí paruku. Je jako les Américains, viďte?”

„Ano, rozhodně je jako les Américains.” Brienne se na komornou usmála. Zjistila, že má Vivie čím dál tím raději. Oceňovala její živé a veselé způsoby i to, že se k ní chová mile. I ten první večer, kdy se objevila u dveří špinavá, nešťastná a promrzlá ze stájí, k ní byla mladá Francouzka laskavá a vlídná. A nikdy jí nedala najevo, že by ji pohoršovalo to nemoderní a obnošené oblečení. Vinila z toho situaci, v níž se její paní ocitla. Vždycky zvážněla, když lamentovala nad tím, že si Brienne musí vzít na sebe tytéž šaty víc než jednou.

„Jak se tvůj bratr seznámil s Avenelem, Vivie?” Nechtěla vypadat příliš zvědavě, a tak jenom v plátěné košilce bez rukávů a v korzetu vstala, položila štíhlou, pěkně tvarovanou nohu na stoličku a začala si natahovat pár svých nejjemnějších punčoch.

„Ach, to je nádherný příběh!” vykřikla Vivie a začala vykládat, což Brienne ostatně předpokládala. „Můj bratr Jean

Claude byl ve válce raněný. Musel jít strašně daleko pěšky, aby se dostal z bojiště. Došel k velké plantáži u řeky. A tam, na té krásné klidné plantáži se o něj postarali, aby se uzdravil. A tam také potkal pana Slanea, který tam byl., ach. na návštěvě. Ale to není všechno!

Když byl pořád ještě nemocný, majitel domu ho zradil. Přivedl Angličany, aby ho zabili a dostali od něj informace! Ale pan Slane měl přátele a ti přišli a odvezli bratra do Virginie a tam ho vyléčili. A na té plantáži se nikdy nedověděli, kdo jim jejich zajatce vzal. A pan Slane se vždycky směje, když vypráví, jak ti zbabělci museli schovat bratrovu uniformu v díře ve zdi, aby je nepovažovali za americké zrádce. A oni byli zrádci! Ve válce nemůžete být na obou stranách najednou, mademoiselle. Když ovšem nejste zbabělec.” Vivie jí podala purpurové kozinkové střevíčky.

„Ale pan Slane je na obou stranách. Je to taky zbabělec?” Brienne si obula boty, které se naneštěstí k šatům příliš nehodily, a rychle přešla k posteli, kde už čekaly čerstvě vyžehlené šaty. Snažila se tvářit lhostejně. Konečně má příležitost dovědět se něco o tom záhadném muži a nesmí vypadat moc dychtivě.

„Ale ne! Ten je úplně nejstatečnější! Udělal pro svou zemi strašně moc! Není to zrádce!” vykřikla Vivie rozhořčeně.

„Ale jak je to možné? Opustil svou zemi a odstěhoval se do země nepřítele.” A jak bych byla šťastná, kdyby zůstal tam, kam patří, pomyslela si Brienne.

„Tak to vypadá na první pohled. Jenže jeho rodina pochází odtud, z Anglie. Kvůli tomu se do války nezapojil.”

„Jeho rodina? Znamená to, že je ženatý?” Sotva dýchala, když čekala na odpověď.

„Ale ne! Nemá manželku. Myslím tím, že jeho příbuzní jsou odsud. A proto nemohl zradit Brity, vrátil se kvůli rodině a válku nechal za sebou.”

„A protože má na práci jiné věci než válku o kolonie.” Brienne se náhle zachvěla při představě hraběte z Laborde. Ať už bylo mezi těmi dvěma muži cokoli, bylo to pro Avenela mnohem důležitější než válka za nezávislost. A Brienne rozhodně nechtěla být u toho, až k tomu střetu dojde.

„Lady Brienne! Vy se celá třesete! Postavte se k ohni, zatímco vás budu oblékat. Nesmíte nám nastydnout.” Viviin naléhavý hlásek ji vytrhl z rozjímání.

Poslušně se přesunula k ohni a trpělivě tam stála, zatímco ji komorná oblékala a vázala každou stužku na živůtku do dokonalé mašličky. „A je to!” Vivie o krok ustoupila a prohlédla si své dílo. Nadšením zvolala francouzsky: „Mylady, vy jste ta nejkrásnější žena na světě. Jste naprosto okouzlující!”

Brienne se na sebe s očekáváním zadívala do zrcadla, ale zklamaně tam uviděla tu samou dívku jako vždycky. Modré šaty, přestože byly pečlivě a pracně vyžehlené, vypadaly stále ošuntěle. A ačkoli ji nový účes dělal starší a působila v něm více žensky, byl to stále týž srdcovitý obličej, navzdory měkkému světlu, které na něj padalo z krbu, a temnému svitu v očích.

Zasmála se sama sobě. Copak opravdu čekala, že uvidí někoho jiného? Snad krásně oblečenou dámu s nádherným vysokým účesem z bíle napudrovaných vlasů a pyšným znaménkem krásy v koutku rudých úst, jako na obrázku, který kdysi našla v jednom z matčiných vzácných časopisů? A proč by jí to vlastně mělo dělat starosti? Stejně tu není nikdo, na koho by chtěla udělat dojem.

Zachvěla se a zadívala se v zrcadle na Vivii. Komorná byla na svou práci očividně pyšná. Udělala z té ubohé šedé myšky něco alespoň trochu podobného dámě, opravdu se jí chtěla zavděčit.

„Děkuji, Vivie,” řekla Brienne a otočila se k zrcadlu zády. „Jestli to vypadá dobře, je to jedině tvoje zásluha. S tím málem, co jsi měla, jsi dokázala úplný zázrak.” Vděčně se na komornou usmála.

„Ale ne, mademoiselle! Vy se příliš podceňujete. Krásu nedělá pudr a drahé šaty. Žena sama musí být krásná, jinak je to všechno jen umělé. A vy jste opravdu krásná, jak tady,” Vivie si přejela rukou po tváři, „tak tady.” Komorná si položila dlaň na srdce.

„Jsi příliš laskavá, Vivie. Sotva mě znáš, a říkáš o mně takové hezké věci.”

„Znám pana Slanea a on by si nikdy nevybral jinou ženu.”

„Možná si mě nevybral. Co potom, Vivie?” Brienne se trochu zamračila, jakmile to vyslovila, protože nechtěla ztratit dívčino přátelství. Věděla však, že dluží komorné alespoň tolik pravdy, kolik je schopna snést.

„Možná ještě ne. Ale to je jen otázka času. Vidím, jak se tváří, když o vás mluví, a jak se na vás dívá. Nikdy se nedívá tak něžně, mademoiselle! Jste pro něj ta pravá. Jakmile získá vaše srdce, nebude chtít žádné jiné.”

Moje srdce, pomyslela si Brienne, je to jediné, co nikdy nezíská. Ale neměla čas o tom uvažovat, protože Vivie ji už vyprovázela ze dveří, aby se připojila ke svému hostiteli.

Když sešla ze schodů, potěšilo ji, že na ni čeká Cumberland. Usmála se na něj, šťastná, že už se na ni nezlobí, ať už ho tehdy ve stájích urazila čímkoli.

„Lady Brienne, mohu vám říci, že jsem nikdy nedoprovázel k večeři krásnější ženu?”

Brienne se do něj zavěsila. „A mohu vám říci, že jsem nikdy nebyla v tak vybrané společnosti?” Zasmála se a ulevilo se jí, že nebude s Avenelem večeřet sama. Cumberland vypadal ve stříbrošedém obleku a kobaltově modré vestě zdobené třásněmi velmi důstojně. Ve starém modrém moaré si vedle něj připadala skoro jako Popelka, ale měla radost, že ho opět vidí.

Kráčeli severní chodbou, protože jídelna sousedila s obrazárnou, ale když Brienne zjistila, že je pokoj úplně temný a neplápolá tam jediná svíčka, zvolala: „Co je zase tohle? Domnívala jsem se, že budeme večeřet -”

„Ale jistě, má milá. Neděste se.” Cumberland jí konejšivě poklepal na paži.

Jenomže Brienne už nesnášela překvapení, pokud to mělo co dělat s Avenelem Slanem. Cokoliv, co se jen trochu vymykalo běžným zvyklostem, jí okamžitě připadalo podezřelé. Pronikavě se na něj zahleděla. „A kde tedy -?”

„V obrazárně, má milá. Slane soudí, že to tam bude útulnější.”

„Útulnější? Obrazárna je čtyřikrát větší než jídelna!”

„No dobrá, tak řekněme, že je to jeho oblíbené místo. A chce to tak mít.” Znovu ji poklepal po paži a v bledých modrých očích mu vesele blesklo. „Je to výstřední člověk, to je pravda, ale co byste chtěla od Američana!”

„No, alespoň jeden z jeho krajanů má naštěstí trochu britského zdravého rozumu.” Opětovala jeho úsměv a v mlčenlivě shodě spolu došli do obrazárny.

Jakmile vstoupili dovnitř, Brienne si všimla, že na druhém konci místnosti umístili jeden ze tří mahagonových stolů ze severní chodby. Byl to stůl se sklápěcí deskou ve stylu Jiřího I. A teď byl přikrytý smetanovým ubrusem a prostřený šedozeleným sevreským porcelánem. Jediným zdrojem světla byl stříbrný svícen s osmi zapálenými svíčkami a velký oheň v krbu, který statečně potíral večerní chlad. U krbu uviděla Avenelovu robustní siluetu. Opíral se o krbovou římsu a v jedné ruce nedbale držel sklenku s jantarovou tekutinou.

„Řeknu ti, Slane, dnes nás poctila svou společností opravdu mimořádně krásná dáma.” Cumberland odvedl Brienne ke stolu. Bezděčně se zachvěla, když uviděla, jak na ni z portrétu nad krbem shlíží hrabě. Jeho kalné zapadlé oči sledovaly každý její pohyb, dokud se konečně nepřinutila odtrhnout od obrazu pohled.

„Dobrý večer, lady Brienne.” Avenel ji vzal za ruku, sklonil se nad ní a zlehka ji políbil. Ohromilo ji, jak smyslně na ni zapůsobil dotyk teplých rtů na hřbetu ruky, a rychle ji odtáhla. „Jako vždy jste nevýslovně půvabná.” Vztyčil se v celé své výšce a Brienne zjistila, že zírá na látku jeho kabátu. Byl o tolik vyšší, že mu dohlédla sotva k ramenům. Všimla si, že má kabát z tmavého saténu, ale v tlumeném světle ohně nedokázala rozeznat, jestli je zelený, nebo modrý.

„Dovolte, lady Brienne!” Cumberland jí přeochotně nabídl jednu z umělecky vyřezávaných židlí. Posadila se s úlevou, že je zády ke krbu i k portrétu Olivera Morrowa.

Vzhlédla právě ve chvíli, kdy Avenel povytáhl svým obvyklým rozčilujícím způsobem obočí a podíval se na Cumberlanda. Dvorné chování staršího muže ho zjevně pobavilo. Nervózně a možná trochu v rozpacích se Cumberland posadil po Briennině levici a mumlal si přitom pro sebe cosi o nerytířských způsobech jistých osob.

„Děkuji, pane Cumberlande. Pouze ve vaší společnosti si mohu být vždy jistá, že se mi dostane slušného zacházení.” Odvážně střelila po Avenelovi znechuceným pohledem, ale odpověděl jí jeden z nejkouzelnějších úsměvů a Brienne docela zklamalo, že se jí nepodařilo ho vyprovokovat.

„Zřejmě máte tento pokoj v oblibě.” Zadívala se na druhý konec místnosti a téměř nedohlédla na elegantní vyřezávanou pohovku u protější zdi, která se celá ztrácela v temnotě.

„V oblibě, lady Brienne? Mýlíte se! Prostě ho miluju. Být v tomto pokoji pro mě znamená všechno. Mohu se tu dívat na vašeho otce, smát se a těšit se na jeho návrat.” Avenel luskl prsty a ihned se objevili dva lokajové - jeden nesl víno a druhý první chod večeře.

Brienne náhle ztratila veškerou chuť k jídlu. Děsila se Morrowova příjezdu. Z představy, že se s tím člověkem setká tváří v tvář, se jí dělalo zle. „Dostanu vás obě!” Ta slova jí zněla v hlavě tak hlasitě, že se až musela zachytit hrany stolu. Pohlédla na svůj talíř, kde ležely kousky kachny s plátky pomeranče. Bez chuti do nich dloubala stříbrnou vidličkou. Potom sebrala odvahu k otázce a snažila se, aby zněla nenuceně: „Kdy asi hraběte očekáváte?” Půvabně vložila vidličku do úst.

„Těžko soudit. Když bude mít hodně velké štěstí, mohl by se objevit dřív, než si myslíme, co říkáš, Cumberlande?” Po těch slovech se oba srdečně rozesmáli a Brienne, která jen přesunovala jídlo po talíři, si vůbec nevšímali.

„Chcete říct, že nemáte žádnou představu, kdy by mohl přijet?” Pokusila se zapít sousto douškem klaretu. V ústech měla tak sucho, že ji každý kousek potravy dusil. Nakonec sebrala odvahu a zlostně se na Avenela zamračila. „To by se klidně mohl objevit u dveří právě teď a překvapit nás tu všechny u stolu. S tímhle opravdu nechci mít nic společného!”

„Už s tím máte společného hodně, mylady, ať se vám to líbí, nebo ne.” Ostře se na ni podíval.

„To odmítám. Taková neskutečná drzost -”

„Řekl bych, že se kuchařka dnes večer skutečně vyznamenala. A to tady byla, už když jsme přijeli.” Cumberland labužnicky ochutnával jídlo a vyčítavě se na Avenela podíval.

Ten se jen pohodlně opřel a zhluboka se napil vína. Mlčky na Brienne hleděl, ale s ohledem na Cumberlanda odmítla ten pohled opětovat. Soptila vzteky a znechuceně spolkla další sousto výborné kachny - byla příliš rozzuřená, aby dokázala jídlo ocenit. Strašlivá představa, že Oliver Morrow možná stojí v této chvíli na nádvoří, chystá se dostat svůj dům zpět a ji do své moci,

způsobila, že se jí žaludek sevřel úzkostí. A neuklidnila ji ani myšlenka, že pokud se neobjeví teď, může přijít zítra, pozítří či kdykoli jindy. Hryzala si spodní ret a byla tak ponořená ve vlastních úvahách, že své spolustolovníky vůbec nevnímala.

Když vzhlédla, zjistila, že ji oba upřeně sledují. Potom rychle přesunuli pohled k obrazu nad ní.

„Je až pozoruhodné, jak málo se otci podobáte.” Avenel se nahnul dopředu a zkoumavě si ji prohlížel. „Když se na vás tak dívám, nemáte z něho vůbec nic.”

Rozpačitě sklopila oči a pohlédla na dlouhou, temně rudou kadeř, která jí splývala po krku až k ňadrům. „Často se stává, že se děti rodičům nepodobají.”

„Možná.”

„Hrabě tvrdí, že jsem jeho dcera,” hájila se Brienne.

„Ovšem - to je pochopitelné. Ale řekl bych, že v tomto případě zná pravdu pouze vaše matka.”

„Co se tím snažíte naznačit, pane?” Pokusila se o pohled plný uražené hrdosti, aby v zárodku udusila strašlivou úzkost, která se jí zmocňovala.

„Nic se nesnažím naznačit. Řekněme, že vaše matka musela být mimořádně krásná, a všichni víme, jak vypadá hrabě z Laborde. Člověka snadno napadne -”

„Tak na to zase zapomeňte!” Prudce vstala ze židle. „Mělo by pro mě jisté následky, kdyby hrabě otcovství zpochybnil. Ale pokud věří, že jsem jeho dcera, pak tomu tak je. Nikdo mi nikdy nesdělil nic, co by to vyvracelo.”

„Prosím, lady Brienne, posaďte se!” Cumberland také povstal. „Nedělá vám dobře takhle se rozčilovat. Nikdo tu přece nic nezpochybňuje, že ne, Slane?” Znovu na něj vyčítavě pohlédl.

„Nechtěl jsem vás urazit, mylady. Prosím, sedněte si.” Avenel se nenamáhal vstát, pouze povytáhl její židli a Cumberland ji k ní odvedl.

Podrobila se jenom proto, že nechtěla tu věc příliš rozvádět. Čím méně se o něčem mluví, tím rychleji se na to zapomene, usoudila. Začala opět uždibovat plátky pomeranče na talíři. Dolévalo se víno a Brienne se zhluboka napila, aby si svlažila vyschlé rty.

Po druhém chodu, rybě ve smetanové omáčce, jí víno znovu rozvázalo jazyk. „Proč jste si oba tak jistí, že se hrabě objeví? Zdá se, že přišel o Osterley v poctivé hře. Proč by se sem vůbec vracel? Nemohu vás nechat doufat, že by snad přišel kvůli mně. Po pravdě řečeno, neviděl mě už léta a domnívám se, že o mé přítomnosti na Osterley vůbec neví.”

„Ukáže se tady.” Avenelova tvář vypadala jako vytesaná ze žuly. „Nemyslete si, lady Brienne, že máte sloužit jako návnada, to byste se přeceňovala. Hrabě určitě přijede, ale rozhodně ne kvůli vám.” Při pohledu na její zmatený výraz se rozesmál. „Nemějte strach, maličká. Budeme tu spolu dostatečně dlouho, abyste měla příležitost shledat naši společnost méně nesnesitelnou.”

„Cumberlandovu společnost za nesnesitelnou nepovažuji, pane.” Pomalu usrkávala víno z těžkého křišťálového poháru a její bezelstné tmavé oči se upíraly na Avenela. „A obávám se, že by si žádalo delší dobu, než je nám vůbec na tomto světě vyměřena, abych shledala vaši společnost alespoň trochu příjemnou.” Zakousla se do malé žemle z bílé mouky a její zuby přitom vypadaly čisté a lesklé jako šňůrka perel.

„Možná změníte názor. Zjistil jsem, že to ženy občas dělají.”

„Ano, ale já nejsem jako jiné ženy,” odsekla pyšně.

„Ach tak.” Avenel se k ní naklonil a pošeptal jí do ucha: „Možná si budeš přát, aby to tak nebylo. Protože právě to možná způsobí tvůj pád.”

Pečlivě si ji prohlížel a jeho stříbromodrým očím nic neuniklo. Drze klouzaly po půvabné řadě mašliček na jejích šatech a nakonec spočinuly pod rameny, v místech, kde z tenké krajky na lemu živůtku vystupovala plná smetanová ňadra.

Najednou si přála, aby měla víc venkovské způsoby a vzala si na sebe zahalující fiží, kterým by jeho pohledy nepronikly. S předstíranou nenuceností se napila vína a obrátila se k Cumberlandovi. Nechtěla Avenelovi dopřát pohled na svůj ruměnec.

„Povězte mi, pane, jak jste se seznámil s tímhle… Američanem? Zejména když vy vypadáte podle mého názoru dokonale britsky.” Věnovala mu okouzlující úsměv a potěšilo ji, když se starší muž zapýřil radostí.

„Nejspíš působíme jako hodně zvláštní dvojice, co říkáš, Slane?” Cumberland se zasmál a snažil se otázku zamluvit. „Setkali jsme se na lodi, mylady. Už je to strašně dávno. Úplně jsem zapomněl, jak naše přátelství vlastně začalo. Ale obávám se, že vás musím opravit, mylady, já jsem totiž také Američan. Sice jsem se narodil a vyrostl zde, ve staré dobré Anglii, ale posledních dvacet let jsem žil v koloniích. Přesně řečeno v Marylandu.”

„No, alespoň to na vás není znát. Kdyby všichni obyvatelé Marylandu byli jako on, museli by je zavírat do klecí.” Věděla, že její odvahu posiluje víno, ale nevadilo jí to. Sladce se na Avenela usmála v naději, že na jeho tváři vyvolá aspoň náznak hněvu, ale nestalo se tak.

„Cumberland není. Jak že jste to říkala?” začal anglicky. „Nafoukaná hnusná barbarská bestie?” dodal velšsky. Hlasitě se rozesmál a z tácu, který mu lokaj nabízel, si vzal kousek dortu s hroznovým vínem. „Dáte si také, má krásná Velšanko?” Vyrovnaná zdvořilost, s jakou odpovídal na její jedovatosti, ji doháněla k šílenství.

„Nejspíš by k ničemu nevedlo, kdybych svůj názor na vaši osobu vyjádřila francouzsky.” Nedokázala své rozladění zakrýt.

„Jen do toho. Rád si ten názor poslechnu.”

„Raději ne, děkuji, už jsem totiž slyšela tu historku o vás a Viviině bratrovi. Obávám se, že by to byla naprosto zbytečná námaha.” Vybrala si jeden z moučníků, které jí lokaj podával. Existuje vůbec něco, co by ten panovačný člověk nevěděl?

Večeře se naštěstí chýlila ke konci. Muži usrkávali brandy a Brienne dostala čaj ve velkém šálku z jemného porcelánu. Brzy jí začala klesat hlava. Vstávala časně a toto na ni byla neobvykle pozdní hodina. Chtěla si ještě promyslet zítřejší den. Možná se jí podaří dostat ten klíček, který byl teď zcela nedosažitelný pod Avenelovým stříbrně zdobeným kabátem. Ale silné víno, které při večeři vypila, ji zmohlo natolik, že toužila pouze po žluté ložnici, kde ji očekávala postel s chladným čistým povlečením.

„Myslím, že má dost, Avenele. Unavili jsme ji,” slyšela Cumberlanda šeptat, ale jeho hlas jako by přicházel z obrovské dálky. Najednou ji vůbec nezajímalo, co si o ní povídají.

„Doprovodím ji nahoru, příteli. Za chvíli se vrátím.” Když vstával, nohy jeho židle na podlaze zavrzaly. Jemně ji vzal za paži

a Brienne se nechala pokojně odvést z obrazárny. Před odchodem ještě mile poděkovala Cumberlandovi za příjemnou společnost.

„Potěšení bylo na mé straně, mylady.” Uklonil se a rytířsky jí políbil ruku. Díval se, jak odcházejí, a jakmile došli ke dveřím, opět se posadil.

Cesta ke dveřím Brienniny ložnice netrvala dlouho a proběhla poměrně v klidu. Brienne si neuvědomovala, že se ztěžka opírá

0 Avenelovu paži. Víno ji trochu vyvedlo z míry. Bezděčně se začala chichotat.

„Tak se mi zdá, že s námi váš přítel Cumberland už večeřet nebude,” vyhrkla. Celá situace jí v té chvíli připadala hrozně směšná.

„A pročpak ne, ty rozumbrado?” Když se blížili ke dveřím ložnice, objal ji kolem pasu, zjevně rozhodnutý vytěžit z její veselé nálady co nejvíc.

„Ze všech těch kousavých poznámek se mu musí dělat špatně od žaludku. Celý večer jsme se hádali.” Pobaveně se zasmála.

„Od žaludku se mu možná špatně dělá, ale rozhodně ne z našeho špičkování. Řekl bych, že jsi ho okouzlila, divoženko.” Naklonil se k ní a vdechoval lehkou vůni zimolezu, která se linula z jejích vlasů.

„Je moc milý,” řekla Brienne upřímně. „Takového otce bych si přála mít.”

Dlouho se na ni mlčky díval a všiml si, že se jí únavou zavírají oči. Nakonec zašeptal: „Přál bych si, mylady, abyste si se mnou zítra vyjela na koni.”

Zvedla ztěžklou hlavu a užasle se na něj podívala. „Nevěřím svým uším. Vy! A slušným způsobem mi nabízíte slušné rozptýlení, nikoli něco prostopášného, necudného -”

„Pojedete?” Zadíval se jí hluboko do očí a Brienne napadlo, že

1 jeho muselo víno trochu ovlivnit, neboť jeho oči teď získaly hřejivý šedý odstín.

„Vaše snaha o zdvořilé způsoby přichází nazmar, pane Slane, protože jsem v životě na koni neseděla. A jsem si jistá, že kdybych to zkusila, na místě bych umřela strachy.” Opřela se zády o dveře a vzhlédla k němu.

„Potom vás to naučím. Nemusíte se bát, za nějaký čas se vám to začne líbit. Mám jednu velmi mírnou klisnu. Ani kuřeti by neublížila.”

Celou dobu se na něj dívala a potom podezřívavě přimhouřila oči. „Pane Slane, tak se mi zdá, že jsem dnes večer neokouzlila jen Cumberlanda. Téměř vás nepoznávám.”

Usmál se a ve světle svíček se jeho zuby bíle zaleskly. Pomalu se sehnul, aby ji políbil, ale Brienne vycítila, co se chystá udělat, a rychle uhnula hlavou.

„Všechno beru zpět. Teď už vás poznávám,” prohlásila, když se jí podařilo jeho útok odvrátit.

Zasmál se a otevřel dveře ložnice, o které se opírala, až téměř ztratila rovnováhu. Rychle ji přidržel oběma rukama, a když znovu pevně stála na nohou, zase ji pustil. Než odešel, vzal ji ještě za ruku, sklonil se nad ní a zlehka a vřele ji políbil doprostřed citlivé dlaně.

Potom jí svinul dlaň do pěstičky, narovnal se a na odchodu dodal: „Mysli na mě, divoženko, až se tvoje hlava dotkne polštáře.” Potom rychle sešel po schodech a Brienne věděla nade vši pochybnost, že na něj myslet bude.

Kapitola 9

Nad Brienne se tyčil největší hnědý hřebec, jakého kdy viděla. Hravě do ní strčil hlavou a otřel se čelem o její strnulá, napjatá záda.

„Hej! Nech toho, ty blázne!” okřikl ho Avenel a odtáhl svého koně kousek dál. Podal otěže mladému stájníkovi Kellymu a potom přistoupil k Brienne.

„Vůbec nevím, jestli se těm zvířatům líbím.” O krok ucouvla od grošované klisničky, která sice nebyla tak velká jako hřebec, ale přesto ji děsila.

„Nemohli bychom to nechat na jindy?” zaškemrala a obrátila se k odchodu, ale ke své nezměrné lítosti zjistila, že jí Avenel stojí v cestě.

„To jste tak zbabělá?” Pohrdavě na ni shlédl a nelichotivý názor na její povahu mu byl znát na očích.

„Rozhodně ne! Ale nevidím žádný důvod, proč bych se měla učit jezdit.” Pokrčila rameny pevně sevřenými v jezdeckém kabátku, který jí byl trochu těsný. Už několik let neměla příležitost vzít si ten indigový vlněný oblek na sebe a teď zjistila, že byl ušitý na mnohem drobnější dívku. Délka byla v pořádku, sahal jí až ke kolenům a dostatečně chránil fialové vlněné šaty, ale přes prsa se tak napínal, až měla strach, že při prvním pokusu nasednout na koně látka povolí. „Co kdybychom to odložili?” Znovu pohnula rameny, aby ji oděv tak neškrtil.

„Rád bych měl při svých vyjížďkách společnost. To je docela dobrý důvod.” Přehodil mladé klisně přes hlavu otěže a položil je na místo, kde končila čistě vykartáčovaná černá hříva.

„Nemohl by s vámi jezdit Cumberland?” Hledala každou výmluvu, jen aby se nemusela vyškrabat na to obrovské zvíře.

„Cumberland už není žádný mladík a pochybuju, že by se mu líbilo trávit dlouhé hodiny v sedle.”

„A myslíte, že mně se to líbit bude?” Pochybovačně se na něj podívala.

Usmál se na ni a v té chvíli vypadal skoro jako chlapec. „Ze začátku možná ne. Ale jste dost mladá, aby se vám modřiny a šrámy rychle zahojily. A navíc vás ta námaha unaví, takže nebudu muset poslouchat, jak nervózně přecházíte po svém pokoji, když si večer zajdu na chvíli do knihovny.”

„Nepotřebuji žádnou námahu, zvlášť pokud k ní patří modřiny a šrámy,” odpověděla a znechuceně zkroutila hezké rty.

„Nemělo by to být tak hrozné. Řekl bych, že jste pod šaty dostatečně vypolštářovaná spodničkami.”

Zalapala po dechu a podívala se na něj jako vzteklá kočka. Jak si dovoluje mluvit o jejím spodním prádle v přítomnosti stájníka! Obrátila se ke koni zády, ale Avenel jí zastoupil cestu. Popošel blíž a položil obě ruce na elegantní kožené sedlo grošované klisny. Ucítila pronikavou vůni postrojů čištěných glycerínem a dobře živených koní, která z něj vyzařovala. Pohlédla mu do tváře, aby se její podrážděné smysly trochu uklidnily.

„Jestli si to nechceš vyzkoušet na klisně,” začal tiše, zatímco držel její hlavu uvězněnou mezi svými pažemi, a potom

pokračoval velšsky, neboť věděl, že nikdo jiný ve stájích tomu jazyku nerozumí, „můžeme jít ke mně do ložnice a můžeš jezdit. na mně.” Poslední slova téměř šeptal a Brienne se podlomila kolena, předtím tak silná a pružná. Avenel se nad ní sklonil a opět ji ovanula lehká mužná vůně, která jako by se linula z každého kousku jeho těla.

Brienne prskala vzteky a pohoršením a vrhla rozpačitý pohled na stájníka, zda náhodou nezaslechl, co Avenel právě říkal. Naštěstí měl zrovna plné ruce práce s Idle Dice, Avenelovým velkým kaštanovým hřebcem. Když se konečně vzpamatovala, odsekla rozhořčeně: „Jste barbar! Jak se odvažujete mluvit se mnou o takových věcech!”

„Možná. Ale neodpověděla jsi mi na otázku. Vybereš si tu klisnu, nebo mě?” Podíval se na ni tak zlomyslně, až dostala chuť vyškrábat mu oči. Bohužel jí bylo jasné, že teď už nemůže odmítnout nasednout na toho koně. Nakonec to vzdala a dovolila mu, aby jí pomohl do dámského sedla.

Rychle hmátla po otěžích, ale přitáhla je příliš prudce. Kobylka začala poslušně couvat a vypadalo to, že se chystá dojít pozpátku až do Londýna. Brienne si připadala úplně bezmocná, vůbec netušila, co by měla udělat. Avenel však převzal vedení. Lehce se vyšvihl do sedla svého hnědáka a mírným klusem zamířil k polím na severozápadě.

Klisna ho klopýtavým krokem poslušně následovala a Brienniny obavy vzrostly. Začínala se bát o holý život, protože neměla nejmenší představu, jak má toho zatraceného koně řídit.

„To se mě pokoušíte zabít?” zaječela na Avenela, když konečně zastavili na nedaleké louce. Držela se hrušky sedla, šťastná, že se ta potvora přestala hýbat a klidně se postavila vedle Idle Dice. „Tohle má být ten váš plán?” obořila se na něj, zatímco se pokoušela povytáhnout si živůtek, který jí během nepohodlné jízdy začal nebezpečně klouzat z ňader. Potom si těsněji přitáhla tmavomodrý kabátek a všimla si, že se jí na šňůrkovém zapínání rozepnula jedna olivka. Zatímco se upravovala, vrhala po Avenelovi vražedné pohledy a došla k rozhodnutí, že jízda na koni je činnost, bez níž se docela dobře obejde. Bude muset vymyslet jiný způsob, jak se dostat z Osterley pryč.

„Až toho budete mít dost, vzpomeňte si na tohle, lady Brienne.” Avenel si rozepnul košili a vytáhl lesklou černou stužku. Vyzývavě jí zahoupal klíčkem před očima, ale nebyla takový blázen, aby po něm sáhla. Místo toho se pokusila Avenela i klíček chladně ignorovat.

„Naučím se jezdit, pane Slane,” povzdechla si, neboť klíč na jeho krku ji dokázal přesvědčit. „Jízdě na koni dávám koneckonců přednost před jakýmkoli z vašich ostatních návrhů, jakkoli je to bolestivé a nepohodlné.”

„Výborně,” pochválil její vynucenou povolnost. „A měla byste to pohodlnější, kdybyste položila ruce volně na otěže a držela je asi takhle.” Přehodil otěže přes pravé rameno svého koně a omotal si je kolem malíčku, zápěstí měl naprosto uvolněná.

„Dobře,” poznamenal, když ho neochotně napodobila. „A teď je důležité, abyste držela ruce dole, na krku, blízko hřívy. Budete mít nad zvířetem větší kontrolu, a navíc to mnohem lépe vypadá.” Sledoval, jak pokládá ruce, a nařídil jí. „Teď se rozjeďte krokem. Nakloňte se v sedle trochu dopředu a pobídněte koně lýtkem.”

Brienne udělala, co jí poradil, a k jejímu úžasu se klisna začala hýbat. „A jak jí dám vědět, kam má jít?”

„Pro začátek stačí, když opatrně přitáhnete levou či pravou otěž. Účinnější způsoby se naučíte později.”

Seděl na Idle Dice a díval se, jak Brienne jezdí na klisně v kruhu kolem něj. Předvedl jí, jak má koně otočit. Najednou se cítila jistější a napadlo ji, že se jí snad jízda na koni opravdu nakonec začne líbit. Vítala pobyt venku, daleko od Osterley. Byl stejně krásný den jako včera, azurově modré nebe prozařovaly sluneční paprsky. Vzduch voněl čerstvou trávou a bylo opravdu povznášející sedět na koňském hřbetě a dívat se do dáli, kde se rozprostíraly zelené lány vojtěšky a jasně žlutá pole lnu.

„Myslím, že jste to už pochopila,” prohlásil, když projížděla kolem něj.

„Jak se jmenuje?” Brienne se naklonila a poplácala grošovanou kobylku po šíji. Na okamžik měla takovou radost, že úplně zapomněla na nepohodlný kabátek a klouzající šněrovačku.

„Ještě nemá jméno. Můžete si ji pojmenovat sama.”

„Já? Tak jí budu říkat.” Zářivě bílými předními zuby si zamyšleně hryzala spodní ret a vypadala v tu chvíli jako holčička,

co se snaží vymyslet jméno pro svou první panenku. „Bude se jmenovat… Queenie. Vypadá docela vznešeně, opravdu královsky, nemyslíte?” Nadšeně k němu vzhlédla. Sluncem jí zčervenaly tváře, její oči nikdy nebyly tak jasné a jejich modrofialový odstín tak výrazný.

Brienne se trochu zarazila, když se střetla s jeho pohledem. Díval se na ni tak zvláštně, jako by udělala něco naprosto nečekaného a on nemohl uvěřit svým očím. Ale po chvilce ty modré oči opět ztvrdly a Avenel se odvrátil, jako by ve vzdálených skupinkách dubů spatřil něco mnohem zajímavějšího.

Potom už dlouho nejezdili. Avenel rozmrzele popadl otěže a kývl na ni, že se s ním má vrátit do stájí. Zase vyrazil klusem a Queenie ho instinktivně následovala, bez ohledu na vratkou pozici své jezdkyně. Brienne se v duchu modlila, aby se v tom zatraceném nepohodlném sedle udržela. Snažila se předvídat každý pohyb, každé škubnutí, protože za žádnou cenu nechtěla spadnout a znemožnit se před Avenelem. Když konečně vjely za Idle Dice a jeho pánem do dvora, měla vztek a děkovala Bohu, že to přežila.

„Musím opravdu snášet to strašné nadskakování?” Znechuceně se na něj podívala, když ji popadl v pase a pomohl jí sesednout.

„Je to jediný způsob, jak se naučit jezdit,” odsekl stroze a předal Queeniiny otěže Kellymu. Když Brienne beze slova rozloučení zamířila k domu, vyčerpáním sotva pletla nohama.

Z Etruského pokoje bylo slyšet šplíchání vody a Brienne to považovala za jasné znamení, že se pán domu koupe. Na tuto příležitost čekala po projížďce celý den a dusila se přitom bezmocným vztekem. Teď se krčila ve výklenku mezi postelí pána domu a dveřmi do jižní chodby, takže slyšela, jak Avenel propouští svého komorníka. Potom se už ozývalo jen klidné šplouchání z lázně.

Byla to její poslední naděje. Vytoužený klíček se lákavě zlatě blýskal na komodě mezi okny. Popošla blíž a doufala, že ji nezradí světlo z krbu. Na Avenela sice neviděla, ale velmi dobře věděla, že sedí v dlouhé měděné vaně za pootevřenými dveřmi do oblékárny. Přetáhla si přes hlavu kapuci, aby ji neprozradil odraz

ohně na temných, lesklých vlasech. Potom rychle přeběhla ložnici ke klíčku, který se blýskal na desce lakovaného prádelníku.

Pomalu ho vzala do roztřesené ruky a ještě pomaleji ho zasunula do zámku. Když jím otočila, ozvalo se téměř neslyšné cvaknutí. Srdce jí tlouklo tak hlasitě, až měla pocit, že Avenel sice mohl přeslechnout cvaknutí klíče v zámku, ale musel by být hluchý, aby neslyšel rány v její hrudi. Sotva se odvažovala dýchat a málem omdlela, když šplouchání vody v Etruském pokoji náhle ustalo. Pootevřenými dveřmi oblékárny viděla, jak stíny, které Avenel vrhal na protější zeď, znehybněly.

Po chvíli se jí zdálo, že se muž v sousední místnosti upokojil. Pokračoval v koupeli a Brienne slyšela, jak se drhne žínkou. Zhluboka se nadechla a celá se rozklepala úlevou. Když se vrátila ke své práci, připomínala si, že se musí pohybovat ještě tišeji, a v duchu proklínala Avenelův mimořádně dobrý sluch.

Naprosto tiše povytáhla zásuvku, jen natolik, aby zahlédla jiskřivé kamínky, které zdobily její šperk. Sáhla po něm, láskyplně ho sevřela v dlani a pak ho rychle schovala v záhybech pláště. Zlehka zásuvku zavřela a položila klíček zpět na prádelník. Obětovala vteřinu a upravila černou stužku do stejné polohy, v jaké byla předtím. To by ho mohlo splést, řekla si, spokojená se svým dílem, a poskytnout mi trochu času. Pomalu dýchala, váha hřebenu, kterou cítila na boku, ji uklidňovala. Jakmile se obrátila k odchodu, uvědomila si, že od svobody ji dělí pouze jediná překážka. Znovu musí proklouznout kolem pootevřených dveří do oblékárny. Věděla, že se Avenel už nekoupe, protože zaslechla crčet vodu, když vstával. Za chvilku slyšela, jak se drhne dosucha plátěnými ručníky.

Když míjela škvíru dveří, povšimla si, že k ní Avenel stojí zády. Ještě dlouho pak nemohla zapomenout na jeho vysoké nahé tělo. Široká hladká ramena se stahovala, jak si vytíral vodu z vlasů, a štíhlá pevná stehna končila svalnatými hýžděmi, které se při každém pohybu napjaly. A potom si všimla, že chloupky na jeho nohách směrem k rozkroku houstnou. Při pouhém pomyšlení na tu záhadnou část mužského těla, kterou téměř zahlédla, když se sehnul, aby si otřel nohy, krvavě zrudla.

Měla přivřené oči a u dveří do chodby klopýtla. Musela se zachytit sloupku u postele, aby neupadla. Avenel měl snad šestý

smysl. Slyšela, jak jde ke dveřím a otvírá je dokořán, aby zkontroloval, zda je všechno v pořádku. Nejspíš nezjistil nic podezřelého - mosazný klíček ležel na komodě jako předtím -protože slyšela, jak se vrací do oblékárny, aby se ohřál u krbu.

Jako vyplašený králík proběhla dveřmi na chodbu a mučivě pomalu je zavírala, aby nevzbudila žádné podezření. Potřebovala co největší náskok a nechtěla, aby po její přítomnosti v ložnici zůstaly nějaké stopy. Z jižní chodby vběhla do salonu, aby ji nezahlédli staří lokajové v hale. Odtud opatrně nahlédla do obrazárny a ke své úlevě zjistila, že je prázdná, Prošla tedy hlavními dveřmi do zadní části domu.

Jakmile se dostala ven, začala se v pozdním soumraku plížit podél zdi směrem ke stájím. Ani v jednom okně se nesvítilo a Brienne až překvapilo, jaké má štěstí. Když vstoupila dovnitř, Kelly nebyl v dohledu, ale z nejbližšího stání vystrčila hlavu Queenie, aby ji pozdravila.

Brienne nervózně pohladila kobylku po širokém čele, ale na chvilku se zarazila, neboť neměla nejmenší představu, jak se takové zvíře sedlá. Přešla ke zdi, kde viselo několik sedel. Dámské sedlo tam naštěstí bylo pouze jedno, a tak tu neuvěřitelně těžkou koženou věc popadla a potmě ji donesla do Queeniina stání. Pak se vydala hledat uzdu, ale to už ztrácela hlavu - všechny uzdy a postroje, které na stěně visely, jí připadaly stejné. Nakonec podrážděně sáhla po té nejbližší, usoudila, že to bude lepší než nic.

Vrátila se ke klisně, s obtížemi dopravila sedlo na její hřbet a potom zvíře obešla, aby mohla nasadit podbřišník. Utáhla ho, jak nejpevněji dokázala, a začala zkoumat složitou uzdu. Ztratila několik minut vzácného podvečerního světla, když se snažila vymyslet, jak se ta zatracená věc asi nasazuje.

Bezradně obracela uzdu v dlani, až si nakonec řekla, že na to přišla, a natáhla klisně uzdu přes hlavu. Potěšilo ji, že se zvíře poslušně zakouslo do udidla. Jenže když se pokoušela přetáhnout kobylce zbývající část postroje přes uši, zděsila se. Přece jen si vybrala špatnou uzdu, tahle byla příliš těsná. Poblahopřála si alespoň k tomu, že se jí alespoň podařilo dostat ty spletité kousky kůže do správné polohy, a tiše vyvedla zvíře ze stájí. Snad ta těsná uzda nebude moc vadit.

Náhle se strašně vyděsila, neboť se ze stájí vyřítil Orillion a přátelsky vrtěl ocasem. Pokárala ho, že ji tak vylekal, ale nemyslela to vážně. Po noci strávené společně ve stájích se z nich stali dobří přátelé.

„Neříkej svému páníčkovi, žes mě viděl, Orillione,” zašeptala a pohladila psa na rozloučenou po hlavě. Naposledy pohlédla na dům, jehož obrovská okna zářila stovkami svíček. Krátký, bolestný okamžik zůstala stát ve tmě s uzdou v ruce.

Dům jako Osterley by mohl přitahovat každou mladou dívku, toužící po společnosti a životě vyšších vrstev. Ale pokaždé, když už už podléhala nádheře sídla, ji ze snění vytrhly myšlenky na Avenela. Nepochybně ještě nepředvedl všechnu krutost, jaké je schopen. A představa, že se zde brzy objeví její otec, také nepřinášela úlevu. Měla proč se ho bát. Ani za nic by neriskovala setkání s tím člověkem, ani kvůli bohatství a skvělému postavení.

Brienne se smířila s osudem a z kamenného soklu poblíž příjezdové cesty se neobratně vyšplhala do sedla. Když mířila k lesům na severozápadě, ještě se přes rameno podívala na Osterley Park. Potom, s nepříjemným pocitem, že na něco zapomněla, nezkušeně pobídla Queenie do klusu.

Až příliš brzy zjistila, že jedna lekce z nikoho zkušeného jezdce neudělá. Citlivá tlama zvířete se vzpírala těsné uzdě. Klisnička neustále pohazovala hlavou, kousala do udidla a prskala sliny, aby si trochu ulevila. Děsily ji noční zvuky - od zahoukání sovy po večerní shromáždění veverek v korunách stromů -a chvílemi vyhazovala tak divoce, že se Brienne stěží udržela v sedle.

Jakmile se dostaly za první skupinku stromů, klisna se najednou uklidnila. Ale potom, jako by před sebou zahlédla něco nesmírně děsivého, se na místě zarazila, nastražila uši a krk nepřirozeně natáhla kupředu.

„Co je tam?” zašeptala Brienne vyděšené kobylce. Sama se už začínala bát a nervózně sevřela otěže ještě pevněji. Zvíře nereagovalo. S hrůzou z nebezpečí, které tam někde číhalo, pobídla Brienne klisnu nešetrně nohou a doufala, že se pohne. Queenie se náhle prudce rozběhla, aby unikla tomu, co ji tak lekalo, ať už to bylo cokoli. Splašeným cvalem vyrazila ke vzdálené mýtině. Prudký úprk Brienne vystrašil, ale navíc ji, a to

bylo horší, úplně připravil o rovnováhu. Nemohla koně zastavit a téměř ochromená bezmezným strachem se křečovitě chytila hřívy.

Na paseku dorazily neuvěřitelně rychle a Brienne byla přesvědčená, že si v tom příšerném cvalu obě srazí vaz. Na louce vyděšená Queenie ještě jednou hodila zadkem, jako by chtěla vyzkoušet, zda se na ní jezdkyně dokáže udržet. Brienne ztratila rovnováhu úplně, vyletěla ze sedla a tvrdě dopadla na černou zem. Marně se snažila chytit vyražený dech a bezmocně sledovala, jak kobylka zbavená břemene a zježená děsem tryskem mizí v tmavém lese.

Když už si myslela, že z nedostatku vzduchu omdlí, konečně se jí podařilo popadnout dech. Ležela na břiše, zrychleně vdechovala chladný noční vánek, plakala a vzlykala, dokud za sebou neuslyšela dusot kopyt z opačného směru, než kudy zmizela Queenie. Neodvažovala se ani ohlédnout. Náhle ji přemohl strach z jízdy na koni, z hraběte a z temného hněvu muže, který ji pronásleduje.

„Zatracená ženská!” zašeptal Avenel chraptivě, když seskakoval z koně. Vztekle hodil otěže zvířeti do obličeje, až Idle Dice leknutím ucouvl, a práskl koženým bičem o zem vedle Brienne. „Holka bláznivá! Měl bych tě seřezat jako psa!” Stál nad ní vztekle rozkročený a díval se, jak se chvěje pláčem. Zvedl ji ze země a snažil se zjistit, jestli se neporanila, ale prudce před jeho dotekem uhnula.

„Pokud máš v těle kousek cti, necháš mě na pokoji,” vykřikla. Obličej měla zablácený a zmáčený slzami. „Copak nechápeš, že odtud musím pryč? Proč mi v tom pořád bráníš?”

„To jsme si už vysvětlili. Můžeš odjet, jakmile si to vyřídím s tvým otcem,” odpověděl chladně.

„Můj otec! Já ho sem nepřilákám. Nenávidí mě! Opustil mě, když jsem byla ještě dítě. Rozhodně si sem pro mě nepřijde,” křičela a snažila se přitom neodhalit ze své minulosti příliš mnoho. Znovu se jí v hlavě rozezněla slova, která lord Oliver tehdy pronesl na rozloučenou: „Jednoho dne vás dostanu obě, obě, obě!” Přitiskla si dlaně na uši, aby to neslyšela. Dokázala by setkání s otcem vůbec přežít? Jak mohla být její matka tak statečná?

„Nepotřebuju tě na to, abys přilákala hraběte. Ukáže se stejně, ať tady budeš, nebo ne.” Avenel se ji opět pokusil postavit na nohy.

„Máš pro mě tedy ve svém šíleném plánu jinou roli?” Vykroutila se z jeho sevření a vstala sama. Chystala se okamžitě vyrazit a skrýt se ve stínech okolního lesa, ale daleko se nedostala. Při pádu si poranila kotník - byl oteklý a pohmožděný. Dopadla Avenelovi do náruče a celou vahou ho strhla na zem. Tentokrát však na ní leželo jeho těžké tělo.

„Kde je ten hřeben, Brienne?” Zblízka se na ni díval a navzdory temnému zataženému nebi mu oči zářily jako měsíc v úplňku.

„Nemám ho.” Chtěla se zvednout, ale Avenel ji nepustil.

„Dáš mi ho rovnou, nebo tě mám svléknout do naha, abych ho našel?” Začal s jejím pláštěm a stáhl jí ze zad kapuci.

„Ne, prosím. Počkej!” Začal jí rozepínat živůtek. Jemná krajka se pod jeho bezohlednýma rukama trhala.

„Vzdej to, Brienne.” Nevesele se na ni usmál a zlehka jí přejel rukou po hrudi.

„Ach., ty hnusné zvíře.” Zuřivě s ním zápolila a pokoušela se ho odstrčit.

Nebylo jí to nic platné. Přestože už námahou ztěžka oddechovala, snadno ji přemohl. Přidržel jí ruce u země a Brienne zasténala, když ucítila, jak jí rozvazuje stužky. Šaty, které už nic nedrželo, jí sklouzly z ramen a Avenelovy teplé tápající prsty zkoumaly každý skrytý záhyb a oblinu v živůtku.

„Tak tady není,” zamumlal zlomyslně, když se dotkl jejího ňadra.

„Přestaň na mě sahat!” zasyčela a zrudla až po konečky prstů. Když neposlechl, čirý vztek, nikoli pokoření, ji donutil k rozhodnému činu. Sklonila hlavu a vší silou se do té šmátrající ruky zakousla.

„Au!” zavrčel Avenel a vytrhl prsty z jejího sevření. Hněv, který ji přiměl, aby se přestala chovat jako dáma, dodal Brienne novou sílu. Zatímco si prohlížel pokousané prsty, vykroutila se zpod něj, vyškrábala se na nohy a dala se do běhu.

„Ještě jednou mě kousneš, a zavřu tě do klece.” Bleskově a zjevně bez většího úsilí natáhl ruku a popadl ji za spodničky.

Ozval se zvuk trhané látky a Brienne zaječela, neboť ucítila, že několik vrstev spodního prádla povolilo. Zapletla se do sukní a znovu upadla - tentokrát na Avenela.

„Jestli mi ten hřeben nedáš, miláčku, tak z tebe budu muset strhat všechno. Mám začít tady?” Zastrčil prsty za okraj živůtku.

„Věř, nebo nevěř, ztratila jsem ho. Možná mi vypadl, když se Queenie splašila.”

„Dáma jako ty že by ztratila svůj jediný šperk? To se mi nechce věřit.” Odhrnul jí z úst závoj vlasů, které jí padaly do obličeje. „Dej mi ten hřeben, nebo počítej s následky.”

„Nemám.” Větu nedokončila, neboť ji v té chvíli umlčel svými ústy. Prudce trhla hlavou, ale tím odmítavým pohybem mu pouze poskytla lepší výhled na rozevřený živůtek. Najednou se na něj vytřeštěně podívala - ne proto, že vypadal, jako by ji chtěl očima sníst zaživa, a držel ji pevněji, než by to dokázaly řetězy, ale proto, že ucítila jeho šátrající ruku na zadní části těla. Pod roztrhanými spodničkami jí pomalu klouzal dlaní vzhůru po stehně.

„To ti není nic svaté? Troufáš si podívat se mi pod sukně?” zeptala se jedovatě.

„Troufám,” odpověděl klidně a sevřel v dlani hladký nahý zadeček. Chlad nočního vzduchu na části těla, kterou dosud vždy bezpečně chránilo několik vrstev šatstva, v ní vyvolával podivné pocity, ale dotek jeho dlaně ji šokoval do morku kostí, jako by jí tam vypálil cejch. Její prudérní skořápka se však začínala pod jeho zkušeným laskáním rozpouštět. Nespolehlivé tělo ji opět zrazovalo. Byla tak ohromená, že si sotva všimla, že ji opět líbá.

Nejprve na krk, potom na bradu a konečně na tváře zmáčené slzami. Přijímala jeho něžný útok, nesouvisle, koktavě zamumlala jakousi prosbu a ucítila, jak jí do úst vniká jeho horký, vášnivý

jazyk.

„Kde je ten hřeben, miláčku? Obávám se, že pokud budeme takhle pokračovat, přijdeš o panenství v zimě, venku a na holé zemi,” zašeptal jí do vlasů. Pevnou rukou jí stále hladil hedvábnou kůži na hýždích.

„K čertu s tebou,” napůl vzlykla, vstala a chvatně se pokoušela upravit. Když si urovnala sukně a zašněrovala živůtek, zalovila ve

skryté kapse pláště a hodila po něm ten prokletý hřeben. „Přála bych si, abys shnil v pekle, ty -”

„No, no, no! To se nesluší, aby se dáma vyjadřovala jako holka z ulice.”

Uslzenýma očima se dívala, jak sebral drahokamy zdobený šperk ze země a pečlivě ho uložil do širokého pásu u kalhot. Smutné zadostiučinění jí poskytlo, když si všimla, že se kvůli jejímu útěku musel oblékat ve spěchu. Nestihl si ani pořádně upravit košili a navzdory nočnímu chladu na sobě neměl kabát. Potají zadoufala, že cestou na Osterley zmrzne.

„Jak jsi přišel na to, že jsem utekla?” zeptala se hlasem plným neskrývaného nepřátelství.

„Měl jsem dojem, že jsi byla v mé ložnici, zatímco jsem se koupal. Myslím, že právě tehdy jsi vzala ten hřeben. Když ses neobjevila u večeře, Cumberland tě šel hledat a zjistil, že jsi zmizela. Uhodl jsem, že jsi asi jela tudy. Naposledy, když ses chystala odejít, jsem viděl z obrazárny, že míříš tímto směrem.”

„Příště to zkusím jinudy.” Ucouvla od něj a přála si, aby dokázala překonat hrůzu z budoucnosti, která se před ní otvírala a připadala jí stejně temná a chmurná jako Avenel sám.

„Žádné příště nebude.” Bez varování ji popadl a vysadil ji na hřbet Idle Dice.

„To tedy bude,” ujistila ho a chystala se opět sesednout. Avenel ji zadržel.

„Nebude. Na to můžeš vzít jed.” Zavrtěl hlavou a zdálo se, že pro jednou mluví docela upřímně. „Ty jsi opravdu blázen, takhle zmizet na koni uprostřed noci. Víš vůbec, že tě mohla usmýkat? Takhle sis jen pochroumala kotník, když jsi vypadla ze třmenu. Ale už jsem viděl na vlastní oči, jak se nezkušený jezdec zachytil ve třmenu nohou a kůň ho vláčel i několik mil. Nebývá to obvykle pěkný pohled, když zvíře konečně chytí.” Zvedl její promáčený plášť a posadil se za ni. Svalnatými pažemi kolem ní plášť ovinul a umlčel tak jakékoli další protesty. Přitiskl se k jejím zádům tak pevně, že nalehla na hrušku sedla a nohy měla položené na koňských plecích. Idle Dice vyrazil volným krokem zpět k Osterley.

„Ale co bude s Queenie? Neměli bychom ji chytit?” zeptala se a ohlédla se na něj přes rameno, ale při pohledu na jeho kamenný výraz se jí téměř zastavilo srdce.

„Na to jsi měla myslet, když jsi ji ukradla. Nejlepší, v co můžeme doufat, je, že najde cestu zpátky sama a nebudeme ji muset zastřelit kvůli zlomené noze.”

„Já… Chtěla jsem ji vrátit,” nešťastně zašeptala roztřeseným hláskem.

„Opravdu?”

„Já tady prostě nemůžu být, až hrabě přijede. Proč to pořád nechceš pochopit? Nic z toho by se nestalo, kdybys mi vrátil můj hřeben a nechal mě jít.”

„Bojuješ zbytečně, Brienne. Utíkáš jako vyplašená srnka, přestože jsem se pokusil ti pobyt na Osterley co nejvíc zpříjemnit.”

„Ale on sem brzy přijede a potom -”

„Proč si myslil, že Oliver Morrow přijede brzy? Stojí mu v cestě mnoho překážek a soudím, že mu nějakou dobu zaberou.”

„Co znamená nějaká doba?” zeptala se úzkostlivě. „Může přijet zítra, nebo za pár měsíců. To záleží jen na něm.”

„Pár měsíců!” Brienne strnula úžasem. Zděšená touto novou informací přestala plakat.

„Možná,” dodal záhadně. „Takže nemáš kam spěchat. Jestli mu to opravdu bude trvat tak dlouho, mohlo by se ti na Osterley dokonce zalíbit - pokud to ovšem vůbec připustíš.”

„Ráda bych věděla, proč si myslíš, že mu to může trvat tak dlouho,” vyptávala se.

„Protože je v Marylandu,” vysvětlil jí Avenel trpělivě. „Je válka a pro něj bude nejspíš těžké sehnat místo na nějaké lodi do Británie.” Zdálo se, že ho to vysvětlování baví, jako by Morrowovy nepříjemnosti způsobil on sám. „Je víc než pravděpodobné, že přijede přes Saint Christopher v Západní Indii, a už jen tahle cesta může trvat měsíce. Budeme si na něj muset chvíli počkat, divoženko. To ti zaručuju.”

„Ale já tu nemůžu zůstat tak dlouho. To by nebylo vhodné.” Zvedla hlavu rámovanou lesklými tmavými vlasy. „Co máš v úmyslu?” zeptala se a pohlédla na něj s výrazem hluboké nedůvěry.

„To raději nechtěj vědět. Bude to tak lepší,” odpověděl příkře. „Ale pokud si skutečně přeješ odjet, můžeš to udělat, kdykoli se ti zachce. Možná ti dám dokonce k dispozici svůj kočár.”

„Ty ses zbláznil! Jednou říkáš, že jsem tvůj vězeň, a za okamžik mi nabízíš svobodu. Proč jsi mě tedy sledoval?”

„Ještě sis to nezasloužila, lásko moje. Nezopakujeme si ty pohyby, které jsme si vyzkoušeli na studené zemi, v teple mé ložnice?” Usmál se, přitiskl se k ní a ruku jí položil na šíji, jako by jí chtěl odhrnout vlasy a vtisknout tam polibek.

„Máš můj hřeben. Necítím nejmenší potřebu znovu podstoupit něco tak nechutného.” Celá se napjala a odtáhla se od něj, co nejdál to šlo, aby se zároveň ještě udržela v sedle.

„Ani kvůli své svobodě? To by ovšem muselo zajít trochu dál než dnes večer. Musela bys. shodit závoj panenské zdrženlivosti, abych to vyjádřil přesně.” Druhou rukou ji majetnicky objal pod ňadry. Brienne byla vzteky bez sebe.

„Kdybych byla had, neshodila bych kvůli tobě ani kůži.” Pokusila se jeho ruku odstrčit, ale naprosto bez úspěchu. Jenom se zasmál.

„Ta volba je na tobě. Ale mezitím nemám nejmenší chuť honit tě v noci po lesích. Pokud se v tom chystáš pokračovat, upozorňuju tě, že tě zamknu v tvém pokoji.” Podívala se na něj, ale z jeho tváře nedokázala nic vyčíst. „Nebo ještě líp, zamknu tě ve svém.”

„To si opravdu myslíš, že ti to projde? Přestože otec přišel o peníze, jsem pořád ještě dcera hraběte a nemáš právo nakládat se mnou tímto způsobem, držet mě pod zámkem a nutit mě k. k tomu, co se dělo dnes. večer.” Cítila, že se červená, ale to jen posílilo její nepřátelství. „Žádný slušně vychovaný džentlmen by nedopustil, abys tohle beztrestně prováděl.”

„A kdepak jsou všichni ti džentlmeni? Musím přiznat, Brienne, že je až překvapivé, jak málo máš ochránců. Ve skutečnosti, má drahá, vzít si tě byl ten nejsnazší úkol za posledních dvacet let,” posmíval se jí.

„Ještě se ti to nepovedlo.” Jakmile jí ta slova vyšla z úst, zatoužila je vzít zpět. Takhle ho jenom provokuje.

„Pravda. Ale jestli s tím chceš začít, můžeme si zahrát na schovávanou. Ty schováš ten hřeben a já ho budu hledat. Ale

tentokrát bys ho měla ukrýt na víc vzrušujícím místě.” Na odhalené šíji cítila jeho horký dech. Když se jí dotkl jazykem, v sebeobraně povytáhla ramena.

Zasmál se. „Tvoje naivita je roztomilá, lásko moje. Víš jistě, že si nechceš vysloužit svobodu už dneska v noci?”

Ne! Měla chuť na něj zaječet, ale místo toho jen hodila hlavou směrem ke světlům z Osterley. Mlčky se na ně zadívala a polykala hořký smutek. Určitě si myslí, že jsem strašně slabá a hloupá, napadlo ji a v tu chvíli se nenáviděla. Utěšovalo ji pouze pomyšlení, že jeho nenávidí mnohem víc.

Kapitola 10

Když Queenie konečně našla cestu domů, nebyla vůbec v pořádku. Brienne se dívala, jak kobylka pobíhá po dvoře u stájí - v obvykle dokonale čisté hřívě měla zapletené listí a na půvabně tvarovaných nohách spoustu hlubokých škrábanců, z nichž kapala krev na sněhobílé oblázky podél příjezdové cesty. Kelly klisnu uklidňoval, hladil ji po jemné šíji, dokud se nenechala odvést do stájí, kde ji ošetří. Nedíval se na Brienne vyčítavě, ale ona si téměř přála, aby to udělal. Trápilo ji, jak vyděšeně poraněné zvíře vypadalo. Stála na schodišti před hlavním vchodem, dívala se za Queenie a provinile se rozplakala.

„No tak, no tak, copak to je? Neplačte, lady Brienne.” Obrátila se ke Cumberlandovi, který stál vedle ní už od chvíle, kdy Avenel přivedl klisnu zpět. Nedokázala zadržet slzy, pálily ji na tvářích.

„Je to moje vina. Myslím, že vám o tom řekl.”

„Ano, vyprávěl mi to. Ale ta klisna bude v pořádku. Uvidíte. Teď je jen vyplašená. Brzy bude zase jako rybička.” Objal ji kolem ramen.

„Jenže ona krvácí.” Brienne škytla pláčem a cítila se nesmírně uboze. „Avenel mi nikdy neodpustí, že jsem jí ublížila.” Odvrátila tvář. Sama nechápala, proč vlastně chce, aby jí Avenel odpustil, ale v tu chvíli jí to připadalo velmi důležité.

„Koně jsou velká zvířata. Vypadá to jako spousta krve, ale ve skutečnosti to není tak strašné. Hlavně že se vrátila domů, a celá. Měla byste mít radost.”

„Ale přece jste viděl, jak se Avenel tvářil, když ji přivedl.” Brienne se zachvěla a sklopila fialkové oči, teď zrudlé pláčem a nedostatkem spánku. „Bylo to jako tehdy, když jsme se setkali poprvé. Vypadal tak krvelačně. On mě nenávidí, Cumberlande. Strašně mě nenávidí.”

„No tak, no tak, zlatíčko. To není pravda -” Cumberland se ji pokoušel utěšovat, ale skočila mu do řeči a náhle se jí z úst řinuly všechny ty nešťastné myšlenky, které ji tak mučily.

„Já vím. Je to kvůli mému otci. Avenel mi dává vinu za to, co mu udělal, ať už to bylo cokoli.” Zajíkla se. „Možná má pravdu. Možná mám v krvi něco, co mě nutí dělat nesprávné věci. Nikdy se mi nic nedařilo, ani mé matce ne. Zdá se mi, že už od narození pořád před něčím utíkám. Snažím se uniknout něčemu strašlivému a hnusnému. Možná mám přece jen v žilách krev Olivera Morrowa. Lidi si mě podezíravě prohlíželi, ať jsem přišla kamkoli. Každému připadám divná,” vyčítala si. „Možná opravdu pocházím od ďábla.” Přemohla ji sebelítost. Seběhla ze schodů, protože už nechtěla poslouchat Cumberlandova konejšivá slova.

Dlouhá procházka po zahradě jí určitě udělá dobře, potřebuje čerstvý vzduch a samotu. Až se později večer vrátí domů, možná bude Queenie v lepším stavu.

„Jak. jak je jí, Kelly?” Když konečně přišla do stájí, byla už tma. Ruce měla jako kus ledu a jemnou pleť v obličeji popraskanou mrazem.

„Lady Brienne?” Kelly zvedl lampu a posvítil si na drobnou postavu u vchodu, zachumlanou v plášti.

„Ještě krvácí?” zeptala se nesměle.

„Kdepak, ta jankovitá kobyla se má docela k světu. Ale vy byste se měla vrátit dovnitř, mylady. Nesmíte takhle zbytečně mrznout venku.” Ze samé starostlivosti se mu ve tváři objevil mladistvý ruměnec. Brienne odhadovala, že chlapci nemůže být víc než patnáct let.

„Uzdraví se? Já.viděla jsem ji, když ji přivedl.”

„Pár dní bude mít trochu ztuhlé nohy, ale to jí jen prospěje -když vás shodila. Měla by dostat napráskáno.”

„Ne, ne, to byla moje vina. Ona je moc hodná. Chovala jsem se hloupě. Vůbec jsem nevěděla, co dělám.” Brienne se roztřásl spodní ret a zase už jí bylo do pláče. Obrátila se k odchodu. „Dobrou noc, Kelly. Přijdu se na ni ráno podívat.”

„Dobrou noc, lady Brienne,” zavolal za ní Kelly horlivě. „A nedělejte si o ni starosti. Bude v pořádku, uvidíte.”

Brienne se na něj chtěla usmát a přikývnout, ale nedokázala to, takže se tiše vrátila do domu, hluboce nešťastná.

Když procházela hlavními dveřmi, pozdravila vrásčité lokaje a pak se dovlekla do svého pokoje. Toužila jen po spánku, který by jí zabránil opakovat si v duchu stále dokola všechny události, jež se v minulosti mohly stát. Větší část dne proseděla na mramorové lavici u domu a přemítala o tom, co asi zavinilo její trápení. Pro všechny kolem byla lady Brienne, ale oblékala se jen o něco lépe než žebračka a neměla žádné vlastní peníze. Byla bez domova a kromě muže, který tvrdil, že je jejím otcem, neměla žádné příbuzné. Otec se o ni nikdy nezajímal a nikdy jí nepomohl. A navíc, stále se vracela ta tíživá otázka jejího původu.

V myšlenkách pořád přebíhala od miniatury ve svém prádelníku k portrétu hraběte v obrazárně. Bože, jak nenávidí představu, že jí v žilách koluje krev Olivera Morrowa! Nenávidí ho stejně jako Avenela Slanea. Ale domněnka, že je nemanželským dítětem, je snad ještě horší. Hanbu, která by na ni padla, by určitě neunesla. Matka ji vždy udržovala v přesvědčení, že ten krutý člověk, který je tehdy v Londýně navštívil, je jejím otcem. Ale možná ji tím jen chtěla chránit. Kdyby muž v jeho postavení vznesl nějaké pochybnosti ohledně otcovství, mohlo by to mít pro matku i dítě nedozírné následky. Copak musí přijmout totéž, co si zřejmě uvědomila matka - že bude lepší hraběte za otce považovat, přestože proti němu může mít leckdo námitky? Že cokoli jiného by mohlo být osudné? Už z toho pomyšlení ji rozbolela hlava.

Teď strnule seděla na žluté pohovce v ložnici a přemýšlela, co bude dělat dál. Vivie nebyla k nalezení a Brienne se dnes večer po veselé společnici stýskalo. Chmurně se zahleděla na své ruce, teď zmrzlé a ošlehané větrem.

„To půjdete k večeři takhle, má milá?”

Vzhlédla a zjistila, že v otevřených dveřích ložnice plaše postává Cumberland. „Ne. Totiž. nechystala jsem se vůbec jít k večeři.”

„Viděl jsem Vivie. Právě žehlí vaše šaty, abyste mohla sejít dolů.” Cumberland zjevně neměl v úmyslu vstoupit, otálel v uctivé vzdálenosti.

„No, já.” Zavrtěla hlavou. „Mohl byste mu vyřídit, že se necítím dobře? Dnes to prostě není v mých silách.” Zamračila se a zadívala se do ohně.

„Jestli tím on myslíte Avenela, pak můžete být bez obav. Dnes večer se k nám nepřipojí. Právě odjel.”

„Odjel? Kam odjel?” Vzhlédla a tázavě se na něj zadívala.

„Do Londýna.”

„Kvůli mně? Kvůli tomu, co jsem udělala Queenie?”

„Ne, ne, drahoušku. Má v plánu obnovit nějaká stará přátelství. Myslím, že ho pár týdnů neuvidíme.”

„Týdnů?” opakovala tupě. Proč jí tak vadí, že odjel? Měla by mít radost, ale cítila se hůř než předtím. Připadala si strašně opuštěná. Snad toho chladného krutého muže nezačíná mít ráda? Bylo by to možné? Potom, snad aby ty myšlenky zahnala, řekla až příliš nadšeně: „Pokud budeme večeřet jen my dva, ráda se k vám připojím, jestli mi dáte trochu času, abych se upravila.”

„Ale ovšem. A omluvte mou opovážlivost, že jsem se vydal až sem.” Začervenal se a jeho růžové vrásčité tváře se ve světle ohně zaleskly. „Nebyl jsem si jistý, že byste jinak vůbec přišla dolů. Odpustíte mi?”

„To je samozřejmé. Už o tom nemluvme.” Vlídně se na něj usmála. Při všech potížích, do jakých se tu dostala, se jí vždycky zdálo, že on je na její straně. Věděla, že má o ni starost, přestože je oddaný Avenelovi. Jeho pozornost a péče ji dojímala.

„Děkuju vám, mylady. Jste velmi laskavá.” Uklonil se a na odchodu řekl: „Dnes budeme večeřet v ranním pokoji, pokud nic nenamítáte. Je menší a myslím, že bychom se tam oba cítili lépe.”

„To je vynikající nápad. Hned budu hotová,” zavolala za ním Brienne a vstala z pohovky, rozhodnutá, že si nenechá ten večer ničím zkazit.

Právě si začala kartáčovat vlasy, když přiběhla Vivie s čerstvě vyžehlenými šaty. Chvilku si vesele povídaly, ale jakmile se komorná zmínila o Avenelově výletu, Brienne ztichla a zamyslela se.

„Ani se nenadějete a bude zpátky, mademoiselle.” Maličká komorná jí utáhla korzet, který se během dne trochu uvolnil.

„Nezajímá mě, jestli je tady, nebo ne.” Brienne ten námět okamžitě opustila a snažila se, aby to znělo bezstarostně.

„Chápu. Ale možná změníte názor, až se vrátí. Určitě nepřijede s prázdnou.”

„On má něco přivézt?” zeptala se Brienne udiveně. Když komorná neodpovídala, její zvědavost vzrostla. Co to asi bude? Pak ji napadla ošklivá myšlenka. Možná nepřiveze něco, ale někoho. Po jejich rozhovoru na hřbetě Idle Dice minulý večer ihned vyloučila hraběte. Ale koho jiného? Nějakou ženu? Chystá se ji pokořit tím, že ji tu bude předvádět jako svou milenku před jinou ženou - ženou, které se dvoří? O tomhle Vivie mluvila? Brienne se v duchu otřásla. Začíná trpět stihomamem. Soustředila se na přípravy k večeři a zakázala si přemýšlet o čemkoli, co by se i jen vzdáleně týkalo pána Osterley Parku.

„Vypadáte moc hezky, mylady.” Vivie se usmála, když se Brienne konečně vypravila dolů k večeři. „Ani tyhle ubohé hadříky nemohou zakrýt, jak jste krásná. Ale možná se jich brzy zbavíme.”

„Obávám se, že v době, kdy si budu moci dovolit nové šaty, budou tyhle vypadat hůř než ta roztrhaná polonéza.” Brienne se zahleděla na obnošené šaty z fialové vlny a ponořila se do vzpomínek: „Maminka měla kdysi nádherné šaty. Byly celé ze stříbrných nitek. Když se s nimi musela rozloučit, už dávno ztratily lesk. Ale měly velikánské obruče, jako ty staromódní krinolíny, aby látka odstávala od těla. Na světle se nádherně leskly. Muselo to být krásné. Víš, maminka byla dokonce představena u dvora. Ale to bylo ještě předtím, než se vdala.” Brienne vzhlédla a tiše se zasmála. „Je legrační, co si člověk z minulosti pamatuje. Nikdy to nedává smysl.”

„Nějaký smysl to má. Chce to jen čas, aby člověk zjistil, jaký,” odpověděla Vivie vážně. Potom pohlédla na hodiny na krbu

a rychle dodala francouzsky: „Už ale musíte běžet. Chudák monsieur Cumberland si už určitě dává nejmíň třetí brandy.”

Když Brienne vešla do ranního pokoje, překvapilo ji, jak útulný je ve světle z krbu. Ve dvou nesmírně vzácných klasicistních zrcadlech mezi okny se odrážel oheň. Protože byl pokoj poměrně malý, zachytávalo se v nich i světlo svíček a vytvářelo magickou záři, která působila téměř neskutečně. Jakmile vstoupila, Cumberland vyskočil a zavedl ji k jedné ze židlí s opěradly ve tvaru lyry, pokrytými jemnou výšivkou.

„Už se cítíte lépe?” Posadil se naproti ní ke starému mahagonovému stolu se sklápěcí deskou, který sem přenesli z chodby.

„Rozhodně. Chtěla bych se ráno podívat na Queenie. Kelly říkal, že bude brzy zdravá.” Usmála se, když jí lokaj naléval do vysoké sklenky těžký klaret.

„To rád slyším. Trápí mě, když vás vidím nešťastnou. Chtěl jsem, aby tu Slane zůstal a trochu vás rozveselil, ale byl přesvědčený, že musí naléhavě odjet.”

Když padlo Avenelovo jméno, Brienne si klidně začala brát jídlo z tácu, který jí lokaj nabídl, ale nevnímala, co si vlastně vybírá. Nenuceně se přitom zeptala: „Ten odjezd byl plánovaný?”

„Mluvil o něm. Víte, má v Londýně sestřenici z matčiny strany. Měl pocit, že by se slušelo ji navštívit.”

„Chápu.” Zhluboka se napila vína.

„Pravděpodobně ji přiveze na Osterley s sebou. Říkal něco o plese, chce, aby mu pomohla s přípravami. Chystá se pozvat místní šlechtu, znovu navázat staré styky.” Zdálo se, že Cumberlandovi chutná, smažené garnáty pojídal s neskrývaným požitkem.

Ta zpráva ji udivila. „Obnovit vztahy? Netušila jsem, že se s místní šlechtou vůbec zná. Myslela jsem, že jste do Anglie přijeli teprve nedávno.”

„Ach ano, to je pravda. Jenže totiž…” Nervózně povytáhl obočí, jak se snažil najít ta správná slova. „To je dlouhá historie a příliš složitá, abych ji dokázal v tuto pozdní hodinu správně vysvětlit.” Napil se klaretu a potom rychle změnil téma. „Myslím, že jeho sestřenice se vám bude líbit. Rose je skvělá žena, a opravdu milá.”

Viděla, jak se Cumberlandovi při zmínce o Rose rozzářily oči. „Je těžké si představit, že má Avenel vůbec nějaké příbuzné, natož milé.” Věděla, že to zní zatrpkle, ale nedokázala se ovládnout. Když na něj v Londýně čekala taková milá sestřenice, proč se vůbec zdržoval na Osterley a trápil ji, Brienne?

Ale Cumberland se jen zasmál, jako by ho její poznámka výborně pobavila. „Chápu, že vám to připadá neuvěřitelné. Rose je přesto opravdu příjemná. Jsem si jistý, že až se s ní seznámíte, dáte mi za pravdu. Mohly byste si výborně rozumět.”

„To ano. Zejména až se doví, že jsem tu jako zajatec. To ji se mnou jistě velmi sblíží.” Brienne odstrčila talíř a vztekle se zadívala do své skleničky. Rozhostilo se hluboké ticho a zdálo se, že i Cumberland ztratil po jejím obvinění chuť k jídlu.

„Má milá, nesmíte připustit, aby vás to tak ničilo.”

„Já už to prostě nevydržím!” Brienne se staršího muže úpěnlivě zeptala: „Nemůžete mi alespoň naznačit, co ode mě chce? Kdybyste mi to řekl, mohla bych mu dát -”

„To nejde. Nežádejte mě o to, protože vám nemohu říct nic, aniž bych odhalil jeho nejhlubší tajemství.” Natáhl se k ní a vzal její hladkou mladou ruku do své vrásčité. „Není to nic tak strašného, jak si zřejmě představujete.”

„Ale on fantazíruje! Myslí si, že tu mohu zůstat a čekat, dokud nepřijede otec. To je čiré bláznovství. Jak bych vysvětlila, že tu setrvávám takovou dobu? Má přijet jeho sestřenice. Co jí poví? Co jí může říct jiného, než že jsem jeho milenkou? A bude to muset říkat, dokud se to nestane skutečností!” Vstala, přešla k vysokému zrcadlu a zahleděla se na svůj odraz. Dívka, kterou tam viděla, vypadala unaveně. Tváře měla propadlé, pod očima se prohloubily slabé levandulové kruhy od trápení. „Ale říkám vám, že to se nikdy nestane. Nikdy nebudu hračkou v rukách nějakého muže. To bych raději zemřela.” Vzpomněla si na hraběte a sevřela ústa do trpké rovné linky.

„Takové věci neříkejte!” Cumberlandův hlas zněl sklíčeně a bylo znát, že se trápí pocity viny. „Nemusí k tomu dojít. Avenel by si na žádné ženě nic nevynucoval násilím. Když chce, dokáže se chovat jako džentlmen. A vím, že se snaží, abyste se tu cítila dobře.”

„To ano.” Opět měla pocit, že její hněv vyprchal a nevyvolal žádanou odezvu. „Jenom mám předtuchu, že se stane něco hrozného.” Podívala se mu do obličeje, přímo do stárnoucích očí plných porozumění. „Chápu, co si oba o mé situaci asi myslíte. Nemám kam jít. Uznávám, že nemám žádný domov. V těch obnošených šatech, které stále nosím, a úplně bez peněz, vám musím připadat strašně ubohá a bezmocná. Ale tak bezmocná, abych slepě přistoupila na hru, která se tu hraje, ještě nejsem. Vím, že se něco chystá. A vím, že to pro mě určitě nedopadne dobře.”

„Připouštíte, že nemáte kam jít.” Zmateně zavrtěl hlavou. „Nebylo by tedy lepší, kdybyste zůstala zde, kde je o vás postaráno?”

„Ale jak dlouho? Dokud tahle fraška neskončí? A co potom?”

„Nemohu vám říct, co se stane potom.” Přišel za ní k zrcadlu a pokračoval tišším hlasem: „Chápu, proč máte z Avenela strach. Je plný hněvu a nenávisti k vašemu otci. A v současné době vás nedokáže vnímat odděleně od hraběte. V okamžicích, kdy se mu to daří, se cítí provinile - jako by tím, že ve vás nevidí nic jiného než dceru Olivera Morrowa, zrazoval svou minulost a své poslání. Ale také si myslím, že až přijde čas, můžete znamenat jeho záchranu. Má pro vás slabost, jakou jsem u něj nikdy předtím neviděl.” Dokončil už zcela šeptem: „Každý den vás poznávám lépe, mylady, a vím, že se otci nepodobáte naprosto v ničem. I když to může znít podivně, možná jste to vy, u koho Avenel konečně najde zasloužený klid duše.”

„Povězte mi, co udělal,” zašeptala téměř neslyšně. „Co strašného hrabě spáchal? Musím to vědět.”

„To vám říct nemohu.” Cumberland poodstoupil a zasunul si palce za okraje zelené brokátové vesty. „Ale sdělil bych vám to, kdybych mohl.” Otcovským tónem pokračoval: „Přál bych si, abyste se pokusila cítit se tu co nejlépe, i když nevíte, co vám přinese příští den. V této obtížné době by to pomohlo nám všem. Nerad vás vidím takhle nešťastnou. I kdyby to bylo jen proto, abyste udělala radost vrásčitému starci, doufám, že dokážete svůj život zde aspoň snášet, třeba pouze krátce.”

Pozorně poslouchala, a když skončil, usmála se nad tím, jak mile a laskavě k ní promlouval. Stál u ní, snažil se ji potěšit

a trápilo ho, že se mu to možná nepodaří. Najednou věděla, jaké to asi je mít otce, který o své dítě opravdu pečuje.

„Slibuji, že se o to pokusím, ale jen na krátký čas,” řekla nakonec. „Musím přiznat, že teď, když Avenel na pár dní odjel, to bude mnohem snazší.” Ironicky se tiše zasmála a Cumberland se k ní po chvilce přidal.

„Slibuju, že se vám to pokusím co nejvíc zpříjemnit, má milá.” Přidržel jí židli, aby se mohla opět posadit ke stolu. „Tak, a teď zapomeneme na všechno ošklivé a budeme se mít dobře. Co vy na

to?”

„Pokusím se,” odpověděla Brienne zdrženlivě. Posadila se a zoufale zatoužila, aby byl pánem Osterley Cumberland. Slabě, téměř neznatelně se usmála. Všechno by bylo mnohem jednodušší bez muže s pronikavýma očima, který dnes odjel do Londýna.

Kapitola 11

Bylo to nejhezčí období v jejím životě. Než se Avenel vrátil na Osterley, zimní nebe stále slibovalo sníh, ale jako zázrakem sněžit nezačalo. Jako by se tu zimu vůbec neměl objevit mrazivý únorový severák a únavně jednotvárné bílé pláně. Přestože se Brienne stále musela oblékat do nejteplejších vlněných spodniček a kabátků, mohla se stále oddávat své oblíbené činnosti -procházkám po okolí.

Během jedné procházky došla až ke stavbám na konci zahrady. Věděla, že dostatek blahodárné samoty k četbě jí bude skýtat Panův chrám. A když vešla do jiné ze zahradních staveb, dórské oranžérie, s radostí zjistila, že některé ze zanedbaných stromků se tam statečně pokoušejí kvést. Ostatní byly v žardiniérách uschlé a mrtvé, ale poskytovaly dokonalé pozadí jemným bílým kvítkům odolnějších rostlin. Brienne zhluboka vdechovala svěží vzduch provoněný chladnou hlínou, suchým dřevem a pronikavou sladkou vůní pomerančových květů. Než se to odpoledne vrátila do domu, rozhodla se, že se o stromky postará sama. Usoudila, že dokud bude nucena zůstávat na Osterley, měla by mít na práci něco užitečného, aby jí ubíhal čas.

S novým koníčkem „udržování jara” v parku jí dny letěly závratnou rychlostí. Večery trávila buď s Cumberlandem ve velké, dobře zásobené knihovně, nebo odpočívala v ústraní ložnice, ve Viviině společnosti. Úzkost, která ji tížila od okamžiku, kdy se poprvé setkala s novým pánem Osterley, za Avenelova pobytu v Londýně poněkud zeslábla. Brienne se stala hovornější. Mnoho večerů strávily s Vivie povídáním o svých domovech a rodinách, které obě tak postrádaly. Byly si bližší než paní a služka, staly se z nich přítelkyně.

Obraz Avenela Slanea a jeho znepokojující panovačné osobnosti pomalu bledl. Stávalo se, že na něj zapomněla úplně a vůbec si nepřipouštěla, že se každým dnem může pán vrátit. I teď, když procházela zeleninovou zahradou, pokrytou jinovatkou, ke klasicistním budovám vzadu, nevěděla nic o průvodu, který se právě důstojným tempem přibližoval po příjezdové cestě z bílých oblázků.

V myšlenkách na hony vzdálená tomu, co se odehrávalo na nádvoří, zamířila k dórskému Panovu chrámu a nezamčenými dveřmi vklouzla dovnitř. Když si prohlížela zchátralé vnitřní zařízení, objevil se jí na tváři lehký úsměv a její mysl zaplavily vzpomínky. Přestavila si, že je tu s ní v té drobné graciézní stavbičce matka. Když tu spolu tenkrát pobývaly, byla Brienne sotva čtyřletá a vzpomínky na ten den zůstaly v její paměti jako vzácné útržky. Ovšem tehdy bylo jaro a dórský altán zaplavovalo jasné sluneční světlo. Proudilo dovnitř velkými osmidílnými okny, Brienne s matkou seděly na brokátových polštářích a matka jí předčítala z knížky.

Naproti dveřím visely portréty sira Isaaca Newtona a významného architekta Colena Campbella. Brienne si vzpomněla, jak na ně maminka ukazovala a vyprávěla jí o vědě a umění. Ale ještě silnější než vzpomínky byly pocity, které v ní to místo vyvolalo. Bezpečí, klid a ovzduší plné lásky, to pro ni ten pokoj znamenal. Cítila se šťastná, když klouzala očima po zvlněných štukových rámech zobrazujících čtyři živly - vzduch, oheň, zemi a vodu - a po hlavičkách v medailonech uvnitř, které symbolizovaly jaro, léto, podzim a zimu.

To místo ji přitahovalo. Sluhové, kteří zjistili, jak ráda sem chodí, se snažili udržovat v malém krbu oheň, ale podlaha byla

přesto chladná a zaprášená. Brienne na ni naskládala smutně vybledlé brokátové polštáře a usadila se na nich, jako by bylo jaro a ne ponurý zimní den. Když našla pohodlnou polohu, zvedla ke stropu sladké růžové rty, na nichž ulpěl úsměv vyvolaný vzpomínkami. Původně si chtěla číst, ale místo toho si jen shrnula volně svázané vlasy na rameno, vzala těžký silný cop a rozpletla ho. S rozpuštěnými vlasy si téměř ospale lehla na záda a zadívala se na geometrické obrazce na stropě. Husté kadeře v barvě burgundského vína se jí vlnily kolem obličeje jako ta nejvzácnější kožešina. Vzpomínky na šťastnější časy ji tišily a konejšily, a nakonec stěží udržela ztěžklá víčka. Přestože si uvědomovala, že to není zrovna nejvhodnější místo k odpočinku, tiše, téměř neznatelně vzdychla a upadla do hlubokého spánku plného snů.

Na holý krk ji něžně líbaly horké rty a potom mučivě pomalu stoupaly vzhůru, až našly svůj cíl. Za okamžik plně přilnuly k jejím ústům. Neodvažovala se ani dýchat, aby se ten sen neztratil, a pocity, které v ní vyvolával, nezmizely. Pootevřela rty, aby to bájné stvoření mohlo hledat rozkoš hlouběji, a stupňovat tak i její slast, až byla téměř nesnesitelná. V mlze mezi snem a skutečností si představovala, že je to sám bůh Pan, který sem přišel z lesů a hraje na ni, jako by byla jeho flétnou, vytvořenou z rákosí kolem jezera.

Polibek skončil až příliš brzy a vášnivá ústa ji opustila. Vykřikla zklamáním, neboť je vnímala jako víno a chléb, které potřebovala k životu, toužila po nich. Ale jakmile otevřela oči, její výkřik se naplnil strachem, protože se dívala přímo do Avenelových chladných modrých očí rámovaných hustými tmavými řasami. Tiše, spokojeně se zasmál a odhalil přitom silné rovné zuby a hladce oholenou bradu. Znovu se nad ní sklonil, opřel se o lokty a vzal její hlavu do dlaní.

„Zdá se, že jsem tu našel ztracenou vílu. Zatoulala ses k nám z lesů, nebo jsi přiběhla z luk a polí?” Sehnul se a chtěl ji opět políbit, ale tentokrát se odmítla podvolit a vykroutila hlavu z jeho sevření.

„Musíš se za mnou takhle plížit?”

Odmítnutí ho nezastrašilo, znovu si přitáhl její obličej a zahleděl se jí do očí.

„Řekni, že se ti po mně stýskalo, divoženko. Mně se stýskalo.” Naklonil se a zlehka ji políbil na ohrnutý nosík.

„Tomu lze těžko uvěřit - a ještě hůř tomu, že bys své touhy neukojil v Londýně.”

„Touha je zvláštní věc.” Odvalil se z jejího těla, lehl si na záda a také se zahleděl ke stropu. „Někdy ji lze uhasit jen velmi těžko.”

„Pokud ti k tomu poslouží někdo jiný, nevadí mi to.” Brienne se posadila a shrnula si vlasy na rameno, aby je mohla svázat. Chystala se vstát, ale náhle ji v pase uchopila silná ruka a Avenel ji stáhl na sebe. Mahagonové vlasy téměř zakrývaly jeho bílou plátěnou košili. Jak tak na něm ležela, zřetelně vnímala tu pevnou věc mezi jeho nohama - ani jelenicové kalhoty, ani vrstva jejích spodniček a přední díl šatů nedokázaly zatajit jeho žádost.

„Opravdu si to přeješ, divoženko? Copak jsi ani v jediné z těch mnoha nocí nezatoužila po doteku muže? Copak je tvé tělo tak nezkušené, že zůstáváš slepá k rozkoším, co se ti nabízejí?”

„Prosím, nechci, abys mi ublížil,” zašeptala a doufala, že ji nedonutí zajít dál. „To, o čem mluvíš, je neslušné.” Dívala se na něj, ostražité oči napůl zakryté těžkými víčky.

„Vždycky dáma, i když oděná v cárech.” Ještě důvěrněji se k ní přitiskl boky a řekl: „Nebudu tě k ničemu nutit násilím. Ale pokud si náš vztah přeješ, mohu ti slíbit rozkoš, jakou si nedokážeš představit ani v té nejdivočejší fantazii. A nebude to bolet, kromě té prvopočáteční bolesti, která je na začátku vždy.”

„Mluvíš jako blázen. Vím, že to takhle není. Je to strašlivá, bolestivá věc, která se musí přetrpět. Má matka před tím prchala a naučila mě před tím utíkat také. Nezlákáš mě, abych se stala tvojí milenkou.” Vzdorně hleděla do jeho ocelových očí a zkroutila jemně vykrojené rty, jako by ho chtěla odradit od polibku.

„Chápu, před čím zřejmě tvoje matka prchala. Ale nevěřím, že se tomu vyhýbala vždycky. Aspoň v jednom případě určitě chtěla podlehnout.” Jako v tranzu pohladil dlouhé mahagonové kadeře, které jí padaly přes rameno, a obdivoval tu nezvyklou nádhernou barvu.

Neklidně se zavrtěla a prohlásila: „Hrabě mě dost poučil o mužích a jejich způsobech. Bez obojího se dokonale obejdu.”

„Všichni muži nejsou takoví. Křivdíš mi, když mě srovnáváš se svým otcem. Nemám s ním nic společného, ani jako muž ne.”

„To nemám v úmyslu zjišťovat - mohl bys mě tedy laskavě pustit?” Odtáhla se od něj, nahrbila záda, ale hrozilo, že jí při jakémkoli dalším pohybu vyklouznou ňadra z živůtku s kulatým výstřihem. Nedůvěřovala potměšilému svitu, který se mu náhle objevil v očích.

„Polib mě na přivítanou, divoženko. Čekal jsem na to a celou dobu jsem po tom toužil.” Na rtech se mu objevil milý, trochu uličnický úsměv a Brienne věděla, že by ho neměla uposlechnout.

„Ty ses zbláznil! Byl jsi z Osterley pryč tak dlouho, že jsi úplně zapomněl, jaké vztahy mezi námi dvěma jsou?”

„Nezapomněl jsem na ten klíček. Nebo jsi využila mé nepřítomnosti, vylomila zámek na komodě a vzala si svůj hřeben?” Povytáhl uhlově černé obočí.

„Takže nakonec přece jen připouštíš, že je to můj hřeben,” odpověděla jízlivě. „Že by ses snad dokonce rozhodl ho vrátit?”

„Nepřipouštím nic. Bude to tvůj hřeben, až si ho zasloužíš. Do té doby mu budu říkat tvůj, protože se mi to hodí a taky proto, že ti ta cetka tak mimořádně sluší.”

„Jestli mi sluší, tak mi ho dej. Určitě jsi za svůj pochybný život rozdal mnoho dárků jistému druhu žen. Proč by to se mnou mělo být jinak?”

„Ty nejsi děvka,” odpověděl a znělo to, jako by se najednou bránil.

„Ale musím se tak chovat, abych ho dostala zpátky.”

„To se dá, myslím, vykládat různě.” Za okamžik se téměř kutálela po podlaze, neboť Avenel náhle prudce vstal. Tyčil se nad překvapenou rozcuchanou dívkou a potom se sehnul pro svůj svrchník, který předtím odhodil na zem. „Ať tě Vivie trochu upraví. Máme hosty a za necelou hodinu tě očekávám v salonu.”

„Kdo… ?” zeptala se, dokonale zmatená.

„Přijela moje sestřenice… a pár přátel z Londýna.”

„Chápu. Cumberland se zmínil, že ji sem přivezeš. Domnívám se, že je to zkouška - jestli snesu nechat se ponižovat jako tvoje děvka -”

Prudce ji zvedl z podlahy a zatřásl s ní tak, až měla dojem, že jí uletí hlava. Když ji pustil, upravil si pomačkaný kabát

a odpověděl: „Tohle už nikdy neříkej. Nehodí se to k tobě a já to nebudu trpět.”

Otevřela ústa k odseknutí, ale než se zmohla na slovo, vzal ji za paži a zamířil s ní ze zahradního altánu k domu. „Už mlč, maličká. Zase nás oba zasáhla realita.”

„Venetia šla s ostatními hosty nahoru. Myslím, že je cesta docela zmohla,” ozvala se hezká světlovláska, jakmile Avenel vstoupil do elegantně zařízeného salonu. Prošel pod štukovým stropem se zlatou slunečnicí a paprsky rozvinutých pštrosích per. Růžové, zlaté a zelené motivy na stropě kopíroval bohatě zdobený koberec z dílny Thomase Moora a celý pokoj byl tak prodchnut pohyby v motivech, že i křivky staromódního rokokového nábytku sem výborně zapadaly.

Avenel se posadil na jednu z pozlacených, umně vyřezávaných židlí s potahy z hedvábného damašku a vyčerpaně svěsil hlavu. Než odpověděl, neklidně si přejel rukou po bradě. „To je dobře. Ať odpočívají. Myslím, že si musíme promluvit.”

„Proč, děje se něco, Avenele? Takhle zničeného jsem tě neviděla od doby, co zemřel Christopher. A jak dobře víš, vdova jsem už téměř dvacet let.” Ve slábnoucím slunečním světle byly na krásné tváři ženy vidět jemné vrásky, ale nedalo se poznat, zda je tam vyryl čas, nebo trápení.

„V mnoha ohledech se to podobá době, kdy zemřel Christopher, Rose.”

Vstala od čajového stolku a zamířila k Avenelovi. „Co by mohlo být tak zlé? Tvůj bratr - můj manžel - zemřel krutou smrtí. Ale je mrtev a našel pokoj a mír.”

„Jenže se zdá, že nám to souzeno není.”

„Proč mluvíš tak trpce, Avenele? Získal jsi zpátky Osterley. A jakmile se tu ukáže Oliver Morrow, budeš mít zase všechno. Stálo to za ten boj. Myslím, že by za to stálo i zemřít.”

Vzal ji za ruku a něžně ji na ni políbil. „Ty roky byly pro tebe těžké, Rose. Tak zbytečně těžké a osamělé.” Zadíval se do tváře té stárnoucí ženy. „Vždycky jsem věděl, že si Christopher vybere tu nejlepší ženu. A ty jsi ta nejlepší, Rose. Jedinou útěchou mi je, že byl až do své smrti šťastný.”

„Byli jsme spolu velmi šťastní. Ale teď musím žít bez něho. Každopádně musím přiznat, že s bydlením jsi měl větší štěstí než já. Nedokážu si představit krásnější pokoj než tento. Přes svou hnusnou povahu přeměnil Oliver Morrow Osterley v palác. To přece není to místo, o kterém jsme jako děti slýchali vyprávět,

viď?”

„Ne, to opravdu není,” odpověděl Avenel zachmuřeně. „Musím ti něco říct, Rose. Když jsem sem přijel, ten dům nebyl prázdný.”

„On tady není, že ne! To bys mě sem přece nepřivezl!” Ostře a vyčítavě se na Avenela zadívala.

„Ne, Oliver Morrow je v bezpečně za mořem v Americe. Neměj strach, že bych někdy připustil, aby na něm spočinuly tvoje krásné oči. Můžeš být klidná.”

„Tak co mi to chceš říct, Avenele? Co tě tak trápí?”

„Pár věcí jsem o něm nevěděl. Nějaký čas byl ženatý. Měl manželku, a jak se zdá, i dítě. Už dávno ho obě opustily. Ale když jsem přijel na Osterley, to dítě se vrátilo. Když jsem přijel zpět -byla tu jeho dcera.” Upřeně, zkoumavě na Rose pohlédl.

Otřásla se. „Proboha, to je příšerné. Co jsi musel udělat, aby ses jí zbavil?”

„Nezbavil jsem se jí. Mám s ní určité plány.”

„Plány? Ale nemůžeš ji tu přece nechat? Jak se dokážeš každý den dívat na její tvář a připomínat si tak -”

„To je na tom nejhorší, zatraceně!” Odkopl židli a zamířil k nápojovému stolku s mramorovou deskou. Tam si nalil na dva prsty brandy, jedním lokem ji vypil jako odporný lék a ztěžka postavil skleničku na nízkou komodu ve tvaru půlměsíce, zhotovenou z růžového dřeva a zdobenou dřevořezbami bohyně Diany a jejích psů.

„Avenele, takhle jsem tě nikdy neviděla!” vykřikla Rose a přistoupila k němu.

„Ta její tvář! Má nejkrásnější obličej, jaký jsem kdy viděl. Dokázala by očarovat každého.” U úst mu začal cukat drobný sval a Avenel se chmurně zadíval na podlahu. „Někdy mě napadá, že mě pokouší sám ďábel. Mám v rukou Morrowovu dceru, a přesto k ní necítím odpor. Naopak, přitahuje mě. Jako by ji zplodil jen proto, aby mě dostal do pasti.”

„Ale ať je ta dívka jak chce hezká, jistě jako potomek hraběte -,” skočila mu Rose do řeči ve snaze ho utěšit.

„Taky jsem si to myslel. Když jsem jí byl nablízku, pořád jsem čekal na nějaké gesto, pohyb, výraz obličeje, který by prozrazoval podobu s otcem. Jediná taková věc by mě od ní odradila. Ale nenašel jsem nic, vůbec nic. Když se usmívá, směje - dokonce i když pláče - nepodobá se hraběti ani v nejmenším. Je půvabná a milá. Kdyby to nebylo šílené, na místě bych přísahal, že nemůže být dcerou Olivera Morrowa.” Posadil se na pohovku ladící s komodou a sevřel hlavu v dlaních.

„Vyžeň ji, Avenele. Donuť ji odtud odejít. Nemá na tento dům žádné právo. Nemá právo tady ani bydlet.” Sehnula se a pohladila tmavé vlasy, které jí tak připomínaly jeho mrtvého bratra.

„Ale uvědom si to všechno. Musím Morrowa donutit, aby sem přijel a doznal se ke svému činu před lidmi, kteří ho znají. Bude to o mnoho snazší, když budu mít v rukou jeho dítě. Jeho jediného potomka. Nemůžu ji nechat zmizet, když ji nejvíc potřebuju.”

Rose se zamračila. „A napadlo tě, že to možná vůbec není jeho dcera? Možná proto o ní nikdo nikdy neslyšel. Co máš potom v rukou? Jen zbytečnou přítěž.”

„Možná to není jeho dcera, ale hrabě tvrdí, že ano. Mluvil jsem s jeho právníkem a ten mi prozradil, že v Morrowově poslední vůli je uvedena jako dědička. Takže i když to třeba není jeho krev, její pád ho zasáhne. Dokud si myslí, že je to jeho dcera, je příliš cenná, abych ji nechal jen tak jít.”

„Co s ní máš za plány?” V pokoji se na chvíli rozhostilo ticho, ale když Avenel konečně promluvil, otázce se obratně vyhnul.

„Měl jsem s ní trochu potíže, protože se pořád pokoušela utéct. Nemůžu ji tu však držet zavřenou jako ve vězení. Musím začít zvát hosty, protože je to jediný způsob, jak zde opět zaujmout místo, jaké nám náleží. Proto bych potřeboval, abys mi příštích pár dní, až do plesu, pomohla.”

„Co chceš, abych udělala?”

„Musíme její přítomnost přijatelně vysvětlit. Vymyslet nějakou historku. Nemohu ji dost dobře vydávat za služebnou a obávám se, že když je tady Venetia a ostatní hosté, někdo si jí všimne. Tomu se nelze vyhnout. Jediná výhoda je v tom, že zřejmě nikdo netuší, že má hrabě z Laborde dceru. Takže kdyby to

někomu prozradila, nikdo jí neuvěří.” Obrátil se k sestřenici a vzal ji za paži. „Asi ti to nebude zpočátku moc po chuti, ale chtěl bych ji vydávat za tvou příbuznou z Ameriky.” „Ty žertuješ!”

„Je to jediná možnost. Kdybych ji prohlásil za svou milenku, Venetia by byla schopná všeho. Vždyť víš, jak prahne po mé osobě a peněžence už od chvíle, co jsem přijel do Londýna. S další proradnou a výbušnou ženskou bych se už vypořádat nedokázal.”

„Ale já jsem v koloniích nebyla dvacet let! Po Christopherově smrti jsem se vrátila do Anglie. Nikdo mi neuvěří!”

Vzal její křehkou tvář s laníma očima do dlaní. „Sestřenko, obávám se, že ti uvěří úplně všichni. To je tvoje smůla. Každý ti důvěřuje.”

„Nedokážu to sehrát. Otřesu se, jenom když na tu nešťastnou holku pomyslím. Jak se na ni mám dívat a chovat se zdvořile, natož předstírat, že je to milovaná příbuzná?”

„Bude ti to chvilku trvat. Ale jak jsem řekl, je moc milá. Myslím, že si ji dokonce oblíbíš, navzdory tomu, co cítíš teď.”

„To je rouhání! Jak se odvažuješ tvrdit něco takového. Určitě je to čarodějnice, když tě dokázala takhle zmást.”

„Možná. Nemysli si, že mě to nenapadlo. Budeš hrát tu hru se mnou, Rose? Vím, že bych to po tobě neměl žádat, ale myslím, že to nakonec bude stát za to.”

„Cokoli po mně chceš, Avenele, udělám bez váhání.” Napětí v jejím obličeji povolilo. „Potom, co odešel Christopher, jsem nikdy nemusela strádat a vím, že byly doby, kdy jsi ty peníze potřeboval víc než já.” Povzdechla si a vzala jeho tvrdou ruku do svých jemných dlaní. „Může to být moje dlouho ztracená sestřenice z Ameriky, pane Slane. Ale nechtějte po mně, abych ji měla ráda. To nedokážu.”

„Rose, z mé rodiny mi mnoho nezůstalo. Ale to, co mám, je víc, než bych si mohl přát.” Zasmál se, jako by se mu nesmírně ulevilo, a neuctivě ji poplácal po zadečku.

„Avenele! Vzpamatuj se! Už nejsme děti, co si spolu hrály v přístavu.” Rozesmála se skoro dívčím smíchem a zavěsila se do něj, aby ji doprovodil k pohovce, kde čekalo občerstvení.

Kapitola 12

Brienne seděla na stoličce a Vivie jí pročesávala husté vlasy dlouhými tahy kartáče. Při pomyšlení na hosty, s nimiž se má setkat, se Brienniny nervy napínaly k prasknutí. Oblékla si barvínkově modré šaty, ale okamžitě je ze sebe znechuceně strhla. Tohle už si na sebe nevezme. I ta potrhaná polonéza se jí zdála přijatelnější, aspoň by to byla nějaká změna. Nakonec se rozhodla pro šaty z fialové vlny a vínovou spodničku. Už měla ten obnošený oděv na sobě, když někdo rázně zaklepal na dveře.

Avenel nečekal, až ho pozve dál, vešel rovnou a Vivie překvapeně vychrlila proud rychlé francouzštiny.

„Mon dieu! Bonjour, monsieur Slane! Bonjour!” zdravila ho o překot.

„Vivie.” Přátelsky na drobnou komornou kývl a potom se obrátil k Brienne. Jeho očím neunikla jediná křivka pod fialovými šaty ani oslnivý lesk hustých vlasů. Brienne nemohla popřít, že on sám vypadá v kalhotech a kabátě z lesklého šedomodrého saténu velkolepě. Vesta byla z lehkého hedvábného brokátu, ale v barvě roztaveného stříbra. Když se tak nad ní tyčil, působil skutečně impozantně.

Brienne si shrnula rozpuštěné tmavé vlasy k rameni a vstala. Najednou se cítila strašně nesvá. Nikdy předtím do jejího pokoje nevstoupil a teď měla pocit, že jí nezbývá než čekat, až ji osloví.

„Právě přijela moje sestřenice Rose. Protože bude v příštích několika dnech znamenat vaši záchranu, mylady, nebudu trpět žádné projevy neúcty vůči její osobě.” Pohodlně se posadil na žlutou pohovku. „Budou tu v průběhu času také další hosté a chci, abyste si zapamatovala, že za žádných okolností nesmíte odhalit svůj příbuzenský vztah k Oliveru Morrowovi. Ne že by vám snad někdo věřil, ale uvedlo by mě to do trapné situace. Pokud se něco takového stane, pocítíte můj hněv v plné síle. Nebudu vám vysvětlovat, co to znamená. To ponechám vaší představivosti. Je to jasné?”

„Naprosto,” odsekla.

„Dobrá.” Usmál se na ni obzvlášť zlomyslně a pokračoval: „Nebudu v příštích dnech snášet žádné nevhodné chování. Pokud se pokusíte utéct, řeknu svým hostům, že jste blázen, a pošlu vás

do nejbližšího blázince. Vyjadřuji se dostatečně srozumitelně? Nemám chuť držet vás tu celou dobu zavřenou, ale pokud nebudete poslouchat, tak to udělám.”

„Možná by byl blázinec lepší,” odpověděla vztekle a nervózně kroutila v prstech pramínky vlasů.

„Pokud toužíte po ponižování a zneužívání, myslím, že se to dá zařídit i tady. Ptám se naposledy, budete poslouchat?” Oči se mu nebezpečně zúžily.

„Možná,” odpověděla upjatě jedním stručným slovem. Zase měl navrch. V mnoha ohledech byl Avenel Slane ten nejpodivnější muž, jakého kdy potkala. Chvílemi byl tak laskavý a milý, že téměř zapomínala, za jakých okolností ji tu drží. Ale teď v ní i pouhý tón jeho hlasu vyvolával hněv a úzkost.

„To doufám.” Po jejím neurčitém prohlášení vstal a vytáhl cosi z kabátu. Přišel za ní k toaletnímu stolku a hodil ten předmět na desku z atlasového dřeva. Brienne slabě vykřikla, když zjistila, že se tam ve světle z krbu leskne její hřeben. Sáhla po něm, ale než se ho stihla dotknout, popadl Avenel pevně její ruku a otočil ji k sobě. „Jen pro tento večer, mylady. Pamatujte si, že budu s vámi, dokud ho neodložíte.” Pustil ji a díval se, jak si upravuje vlasy a vplétá hřeben nahoru do účesu.

Bylo báječné mít matčin hřeben zase zpátky, i když jen na jeden večer. Oči jí zářily stejně jako ametysty na té vzácné ozdobě. Už si nepřipadala tak ubohá jako předtím, a když se opět podívala na Avenela, držela hlavu vzpřímeněji. Nebyla však vůbec připravená na pronikavé oči, tvrdé jako diamanty, které ji hltaly s výrazem, v němž se jasně zračila neskrývaná žádost. V rozpacích se rychle odvrátila.

„Pojďte, čekají na nás,” řekl po dlouhé, bolestné pauze.

Když vešli do salonu, byl tam už Cumberland, usazený u krbu mezi dvěma nejkrásnějšími ženami, jaké Brienne kdy viděla. Ta napravo byla starší, andělská světlovláska ve zdobených šatech z květovaného hedvábí. Působila vyrovnaně a laskavě a Brienne se okamžitě zalíbila.

Ta druhá žena vypadala, jako by vystoupila ze stránek nějakého módního magazínu. Byla oblečená podle poslední módy, měla složitý napudrovaný účes a světlerůžovou polonézu z moaré. Její účes protkávaly dlouhé šňůrky diamantů, které měla i na krku

jako náhrdelník. Malé hnědé oči se až překvapivě podobaly očím rozmazleného salonního mopslíka, který ostražitě vykukoval ze záhybů její podšívané spodničky z krémového saténu.

„To je na Osterley nějaký nový zvyk? Myslela jsem, že děvečky patří do kuchyně.” Žena s napudrovanými vlasy podala Avenelovi ruku a ten ji letmo políbil.

Brienne zrudly tváře nad tou urážkou, ale než stihla vykřiknout rozhořčením, starší světlovlasá žena vstala a rozběhla se k ní.

„Brienne, drahoušku, to už je věčnost, co jsem tě neviděla. Ostatní hosté tu budou za chvilku, ale teď mi dovol, abych tě představila lady Venetii. Její otec je hrabě z Culpepperu.” Žena vzala Brienne kolem pasu a přivedla ji k ostatním.

„Lady Venetie, ráda bych vám představila svou sestřenku Brienne. Právě přijela z kolonií, takže laskavě omluvte její provinční oblečení. Ještě není v Anglii tak dlouho a nestihla si dosud pořídit odpovídající garderobu.”

Blondýnka pohlédla na Brienne a usmála se na ni jako stará přítelkyně. Ale Brienne byla příliš zmatená a překvapená, aby dokázala úsměv opětovat. Místo toho se tázavě podívala na Avenela, ten jí však nevěnoval pozornost. Upřeně hleděl na tu přepychově oblečenou dámu, lady Venetii. Ta si prohlížela sestřenku z Ameriky pozorně, ale očima plnýma falše.

Brienne brzy zjistila, že tohle je role, kterou jí pro příštích několik dní přidělili. Ale hned se jí vrátila vzpurná nálada. Bylo to prostě příliš absurdní, zvlášť když ještě musela snášet jedovatosti lady Venetie.

„Jak jsem se mohla tak zmýlit!” Lady Venetia se obrátila k Brienne, ale netvářila se ani v nejmenším kajícně. „Ovšem, člověk pořád slyší o Američanech samé divné věci - jak jsou posedlí rovnoprávností, víte. Ale ačkoli jsem věděla, že prý jednají se sluhy jako se sobě rovnými, netušila jsem, že se také jako sluhové oblékají. Jak zvláštní!”

Brienne se naježila a cítila, že dál už tu přetvářku nesnese. Přerušila lady Venetii a prohlásila: „Měla byste vědět, že nejsem žádná služka. Jsem dcera -”

„Brienne,” zarazil ji Avenel. V jeho očích si přečetla rozhodný pokyn. Přikazoval jí, aby mlčela. A co když ne? odpovídala mlčky

zuřivým pohledem. Ale jeho výraz jí dal nade vši pochybnost najevo, že následky by byly strašlivé. V průzračných duhovkách byla hrozba určená výhradně pro ni. Když si to Brienne uvědomila, okamžitě couvla. Napadlo ji, že tohle dokáže jen Avenel Slane. Tváře jí žhnuly potlačovaným hněvem a podrážděním. Nejen že by ji zneužil tak, jak slíbil, ale ještě hůř, donutil by ji, aby si to přála - a pouze od něj.

Protože jí nic jiného nezbývalo, Brienne se podrobila. Zamumlala nezřetelnou omluvu a posadila se na místo, které jí nabídl Cumberland - naneštěstí těsně vedle lady Venetie. Brienne se rozhodla, že po zbytek večera bude jen mlčky přihlížet. To však vůbec neuspokojovalo lady Venetii, která, jak se zdálo, zaplavovala místnost neustálým švitořením už od chvíle, kdy se Brienne posadila.

„Jak hloupě teď asi vypadám! Takové faux pas! Víte,” obrátila se k Avenelovi, který stál nad ní, „celé to nedorozumění vzniklo, protože jsem Brienne už zahlédla nahoře. Právě se vracela z procházky a byla celá rozcuchaná, až jsem si myslela, že právě čistila krb nebo něco takového. Doufám, že mi to odpustíte. Roseina příbuzná by takovou špinavou práci přece nikdy nedělala.” Venetia se napila klaretu a vyzývavě si přejela jazykem po znaménku krásy na horním rtu. Potom majetnicky pohlédla na Avenela, který si právě vzal od lokaje sklenku brandy a pohodlně se usadil v křesle potaženém brokátem, a dodala: „Vy jste byl odpoledne také na procházce, že, Avenele?” Otázka zůstala viset ve vzduchu, jako by byla z olova.

„Jen jsem se šel podívat po Roseině sestřence, mylady. Občas se trochu zatoulá.” Avenel klidně usrkl jantarový likér a Cumberland dostal náhlý záchvat kašle.

Byl to dlouhý, únavný večer. Na plánovaný ples se na Osterley sjelo pětadvacet hostů a Brienne si neměla ani s jediným z nich o čem povídat. Byly tu ženy se spoustou krajek a v šatech z nejlepšího saténu a muži vyšňoření tak, jak to Brienne v životě neviděla. Mezi přítomnými byli i vévoda a vévodkyně z Hardingtonu a Brienne strnula obdivem, když jim byla představena.

Tvořili nádherný pár. Vévodkyně měla šaty ze smaragdově zeleného brokátu s umně zdobenou rudou spodničkou. Vévoda vypadal ve zlatém kabátě a kalhotách skutečně impozantně a v nákrčníku měl krvavě rudý rubín velký jako dětská pěstička. Brienne měla dojem, že vedle této nádherné dvojice ztrácejí všichni s výjimkou Avenela lesk. Vikomti a drobní šlechtici byli sice oblečeni pouze v prostém hedvábí, ale přesto nikdo nevypadal tak chudě jako malá sestřenka z Ameriky. Brienne se podívala na své fialové vlněné šaty a v tu chvíli je upřímně nenáviděla, neboť seděla vedle ženy oblečené v atlasových šatech stejně bílých jako její vlasy - na spodničce měla vyšité propletené šlahouny divokého vína.

Večeře se podávala v jídelně. Brienne seděla mezi Cumberlandem a lady Venetií a ani jeden z nich jí za celý večer neřekl víc než tři slova. Na Cumberlanda se nehněvala, neboť si všimla, že je zcela zaujatý Rose. Byli to staří přátelé, celý večer vzpomínali na minulost a zdálo se, že jim je spolu opravdu dobře. Cumberland nikdy nebyl tak plný energie a nikdy nevypadal tak mladě. Zářivě se usmál, kdykoliv se na něj Rose podívala, a smál se nahlas při sebemenším náznaku flirtu. Brienne mu to upřímně přála. Podle ní si nikdo nezasloužil víc přízeň dobré ženy než Cumberland.

Jí samotné se Rose líbila od první chvíle. Připadala jí jako dokonalá dáma, a navíc se zdálo, že má Cumberlanda velice ráda, čímž byla Brienne ještě milejší. Ale přesto, když občas Brienne nečekaně vzhlédla od jídla, přistihla Rose, jak ji z druhé strany stolu sleduje a ve tváři má podivný, zneklidňující výraz. Brienne ty zkoumavé pohledy uváděly do rozpaků, ale nakonec usoudila, že se ta žena nejspíš také cítí nepříjemně kvůli komedii, kterou tady hrají.

Lady Venetia se naopak snažila zahrnout Brienne do své konverzace s Avenelem. Ne že by ji snad někdy oslovila, naopak, ve svém důvěrném hovoru s Avenelem ji okázale ignorovala, avšak každé hlasité slovo, které Venetia pronesla, a každé dramatické gesto, které udělala, jako by bylo určeno výhradně Brienne. Nikdy předtím se Brienne nesetkala s tak frivolní a pokryteckou ženou.

Brzy potom, co dojedli poslední chod, Brienne oznámila, že ji bolí hlava.

„Ach, drahoušku, jen ať jde děťátko do hajan,” řekla Venetia Avenelovi.

„Tak brzy? Večer přece teprve začal.” Cumberland se odtrhl od své společnice a vesele na Brienne mrkl. Nedokázala se zdržet úsměvu. Když ho viděla tak šťastného, trochu se jí ulevilo, ale rychle si vymýšlela další výmluvy.

„Prosím, rozhodně kvůli mně nepřerušujte zábavu. Bylo ode mne hloupé, že jsem zůstala tak dlouho na slunci, a teď mě to zmáhá. Půjdu si lehnout, ale vy se nedejte rušit,” říkala, zatímco vstávala ze židle.

„Doufám, že se zítra budeš cítit lépe, drahoušku. Máme si toho tolik co vyprávět. Ani nevím, jestli nám bude stačit čas.” Rose vstala a zlehka ji políbila na tvář. Popřála jí dobrou noc a pak se vrátila ke svému místu, kde už stál Cumberland.

Brienne se chystala k odchodu, ale než mohla vyklouznout ze dveří, slyšela, jak Avenel hlasitě promluvil: „Doprovodím tě nahoru, Brienne. Omluvte mě prosím, dámy.” Na podlaze za sebou uslyšela známé kroky a potom ucítila v pase silnou ruku. Z druhé strany pokoje propalovala Venetia pohledem Avenelova široká záda, ale Cumberland s Rose už byli opět zcela ponořeni do vzpomínek.

„Jen ať jde dítě spát samo, pane Slane. Takhle mladé děvče nepotřebuje doprovod někoho, jako jste vy,” zašeptala Brienne zaťatými zuby.

„Jenže tohle dítě má něco, co si musím vzít zpět. A raději bych to nedělal v přítomnosti dam,” zašeptal v odpověď, a než vyšli z pokoje, Brienne po něm ještě střelila vzpurným pohledem.

Cesta do schodů jim netrvala dlouho. Jakmile dorazili do žluté ložnice, Avenel jí sáhl do vlasů a vytáhl z nich hřeben. Uvolněné kadeře jí ve vlnách spadaly po zádech a rámovaly tvář a v té temné záplavě lákavě zářily její rty, zrudlé vypitým klaretem.

„Tak děťátko, teď můžeš jít do postýlky.” Natáhl ukazováček a zvedl jí bradu, aby viděl do té krásné tváře. „Podle tvé zamlklosti dnes večer soudím, že jsi nenašla zalíbení ani v mé rodině, ani v mých přátelích.”

„Rose je skutečná dáma. Ale obávám se, že ta druhá žena -”

„Pozor! Měla bys vědět, že otec lady Venetie, hrabě z Culpepperu, může být jednou velmi mocným sousedem,” řekl a zdálo se, že čeká na její reakci.

Nedokázala zakrýt nevraživost v hlase. „Já jsem také dcera hraběte. Nebo jsi na to snad zapomněl?”

„To se ještě uvidí, divoženko.”

„Trvám na tom, že Oliver Morrow je můj otec!”

„Ale je to hrabě?” Přejel jí prstem po hladké tváři.

„Co jiného by měl být?” Zmateně k němu vzhlédla.

„Jak jsem řekl, má lásko, to se ještě uvidí. Ale mám dole hosty, a přestože je ti to asi proti mysli, musím se k nim vrátit.”

„Vůbec mi to není proti mysli. Na jeden den jsem si tvé společnosti užila až dost.”

„Když jsem tě našel v Panově chrámu, rozhodně to tak nevypadalo. Spíš se zdálo, že po mé společnosti toužíš.”

„Usnula jsem. Myslela jsem, že je to sen.”

„O mne?” Zadíval se jí do tváře, kterou stále přidržoval jedním silným prstem.

„Ovšemže ne!” To byla pravda, neboť si vzpomněla, že se jí těsně před probuzením zdálo o bohu Panovi. „Ale jsem si jistá, že lady Venetia bude ochotně snít o tobě, pokud ji o to požádáš.” Odtáhla se od něj. „Já si budu snít, o čem chci. Přestože mě tu držíš jako zajatkyni, nad mými sny nemáš žádnou moc.”

„To je pravda, tvé myšlenky kontrolovat nemůžu.” Zdálo se, že se nad tím posledním tvrzením zarazil. Posadil se na žlutou pohovku, jako by si to chtěl lépe rozmyslet. Když však kolem něho procházela, aby si našla stužku na svázání vlasů, střelhbitě si ji přitáhl na klín. Vyděšeně přejela rozlehlou místnost očima, jestli se odněkud nevynoří Vivie, ale komorná nebyla v dohledu.

„Ale kdybych si podřídil tvé tělo, soudím, že myšlenky by nebyly daleko. Mluvíš odvážně, maličká. Zvedáš nos a tvrdíš, že nestojíš o to, abych se s tebou miloval. Ale jestli je to tak, pak s tebou uzavřu sázku. Polib mě.” Vzal ji za ruku a položil si její prsty na ústa. „Řekla jsi, že se ti zdálo o někom jiném. Tak mě polib a já se s tebou vsadím, že od té chvíle budeš snít pouze o mně.”

„Nebudu tě líbat, ty nafoukaná bestie!” vybuchla Brienne a pokusila se mu vyškubnout - jako obvykle zcela marně.

„Nežádám tě o to, sázím se s tebou.” Lehce si ji přidržel.

„Nemá cenu ani to zkoušet. Nemůže mě to ovlivnit.” Na okamžik se zarazila a podívala se na něj. Copak se zbláznil? Vždyť dole na něj čeká žena, která by s ním ochotně hrála jeho hru. Proč musí pořád pokoušet ji a plýtvat zbytečně časem?

„Tak mě polib. Dokaž mi, že se pletu.” Pohodlně se na pohovce opřel a natáhl pevné silné nohy, takže mu seděla na stehnech.

Podívala se na jeho samolibou tvář a z celého srdce si přála vymazat z ní ten domýšlivý úsměv. Zvažovala jeho návrh, uvědomovala si, jak je to směšné, ale nakonec usoudila, že pokud ji po jednom polibku nechá alespoň chvíli na pokoji, možná to stojí za pokus. Vivie se určitě brzy objeví, takže má-li Avenel skryté představy, že ji donutí k něčemu horšímu, než je jeden polibek, nemůže se mu to podařit.

„A co tvoji vzácní hosté? Určitě jsou roztrpčeni, že na tebe musí tak dlouho čekat.” Byl to poslední chabý pokus, jak se tomu vyhnout.

„Cumberland s Rose o mou společnost dnes večer nestojí. Co se týče ostatních, nikdo není natolik střízlivý, aby si mé nepřítomnosti všiml. Lady Venetia, ovšem, bude možná muset počkat déle, než je zvyklá, ale pokud máš pravdu ty, tak to nebude trvat dlouho. Jen polož své sladké rty na moje, Brienne. Zjistíme, nakolik je náš vztah prost jakékoli vášně.”

„Opravdu budeš zklamaný.” Brienne sklopila víčka s hustými řasami. Sebrala všechny síly - líbat toho muže jí přece bylo zcela proti mysli - zhluboka se nadechla a sklonila se k jeho hlavě opřené o opěradlo pohovky. Jakmile se její rty dotkly jeho úst, dlouhé černé řasy zakryly blýskavé stříbro jeho duhovek, a když ho políbila naplno, celé jeho tělo okamžitě znehybnělo. Navzdory svému sebeovládání protáhla polibek možná víc, než bylo bezpečné. Jeho mužná vůně ji omamovala a Brienne zvolna klesala celým tělem na jeho širokou, pevnou hruď. Než se stačila vzpamatovat, zabořil jí ruce do vlasů a přidržel si její obličej u sebe - ne násilně, pouze aby ji lépe nasměroval. Myšlenky se jí zamlžily a ucítila pronikavý slastný pocit mezi nohama. A jakmile jí do ochotných úst pronikl jeho jazyk, ten pocit zesílil na téměř nesnesitelnou míru. V duchu zasténala, ale nevěděla, zda kvůli

sázce, kterou zjevně prohrává, nebo kvůli svým vzrušeným smyslům.

Líbali se tak dlouho, až měla pocit, že ji to připraví o rozum. Když se od sebe odtrhli, nebyl v jeho tváři posměšný, samolibý výraz, ale zoufalý, hladový pohled - jeho obličej se zdál štíhlý a krásný a ledově modré oči jiskřily.

Naklonil se dopředu, Brienne držel stále na klíně a sklonil tmavou hlavu k její slonovinové pleti v místě, kde končil živůtek. Rty měl tak teplé, že se jí propalovaly až k zběsile tlukoucímu srdci. Znovu zasténala, nedokázala se však vzepřít, když jí začal rozepínat šaty. Dívala se, jak vlněný pás padá na zem, a Avenel jí už rozvazoval krajky. Zvolna, centimetr po centimetru se pod korzetem začala objevovat nádherná pleť, předtím tak dobře skrytá. Položil ji na záda na pohovku a zlehka přejel opálenou rukou po jedné růžové bradavce. Díval se jí přímo do tváře, a když v ní neobjevil strach, sevřel jí ňadro v dlani a zkoumal každou její křivku, zatímco se skláněl k dalšímu polibku.

Sama neskutečnost té situace jí zastírala mysl, ale především nedokázala udržet na uzdě prudkou vášeň, která jako by vzlínala z celého jejího těla. Bradavky pod jeho horkými laskajícími prsty ztvrdly, a přestože jí zdravý rozum říkal „už dost”, její tělo volalo a toužilo po tom, aby nepřestával. Jen úplné naplnění jí mohlo poskytnout úlevu od mučivé rozkoše.

„To jste vy, mylady?” ozval se náhle z oblékárny Viviin hlas. Avenel sebou trhnul, ale to už Vivie vcházela do místnosti a na podnose nesla šálek horké čokolády. Jakmile uviděla Avenelovu žulově tvrdou tvář a Brienniny jasné oči zamlžené touhou, Francouzka zamumlala omluvu, okamžitě se obrátila a vyběhla z pokoje, podnos stále v rukou.

Rozhostilo se napjaté ticho. Brienne zvolna popadala dech, ale chvilku trvalo, než se dokázala posadit a stydlivě si zakrýt nahá ňadra rukama. Dívala se, jak Avenel vstává a sbírá z podlahy kabát a stříbrnou vestu. Ohromilo ji, že si vůbec nemůže vzpomenout, kdy je odložil. Váhavě k němu vzhlédla. Pomalu se sklonil a smyslně ji políbil na ňadro, které štíhlá paže nedokázala celé zakrýt. Otřesená a zmatená se nezmohla na slovo, když Avenel před odchodem věcně konstatoval hlubokým, neuctivým

hlasem: „Prohrála jste, mylady.” Potom odešel a Brienne ještě dlouho upřeně hleděla na dveře, které se za ním zavřely.

Kapitola 13

Ples se měl konat až za tři dny a Brienne se vzrůstajícím úžasem sledovala přípravy na tu slavnou událost. Rose byla vůdčím činitelem. Zařizovala všechno, počínaje tím, co se bude pít k lososové pěně, a konče místem, kde si hosté odloží kabáty, jakmile vstoupí z nádvoří dovnitř.

Brienne musela Avenelovu sestřenici obdivovat. Když Rose v pozdním odpoledni nalévala čaj nebo ukazovala lokajovi, kam má postavit vázu se světle růžovými tulipány, Brienne často vzpomínala, jak její matka kdysi dělávala totéž. Ostatně kdyby Grace Morrowová ještě žila, Rose by jí byla blízká i věkem, a Brienne v takových okamžicích napadalo mnoho příjemných myšlenek, které všechny odrážely jediný pocit: Co kdyby bylo všechno jinak? Bylo snadné představit si samu sebe s milujícími rodiči, jak vyrůstá bohatá a hýčkaná v Osterley Parku stejně jako lady Venetia v Culpepper House. Matka by byla šťastně vdaná za záhadného muže, jehož tvář zachycovala miniatura. Navštěvovali by ji slušní nápadníci, plánovaly by se plesy a jezdila by na víkendové návštěvy s gardedámou. A přesně by věděla, co má od Avenelova plesu očekávat.

Brienne ještě nikomu neřekla, jak strašně se toho plesu bojí. V životě se účastnila jen několika společenských událostí a žádné takhle velkolepé. Vůbec netušila, jak se má v tak vybrané společnosti chovat a co má říkat. Umění lehké konverzace, které ostatní hosté tak ovládali, jí bylo naprosto cizí. A ještě hůř, byla si jistá, že se jí bude stále někdo vyptávat na její „rodnou zemi” a ona si bude celý večer muset vymýšlet odpovědi.

Lady Venetia ztrpčovala Brienne život nejvíc, protože se o ni začala mimořádně zajímat. Kladla jí všemožné matoucí otázky o její rodině a o životě v koloniích zachvácených válkou. Na žádnou z těchto otázek nemohla Brienne odpovědět po pravdě

nebo se znalostí věci. Ani teď, když spolu všechny ženy seděly v salonu, nepřestala lady Venetia vyzvídat.

„Slyšela jsem, že v Americe je tak málo žen, že se většina z nich vdává ještě v dětském věku. Jak to přijde, že vy jste takovému osudu unikla a neprovdali vás za nějakého Američana?” Lady Venetia jemnou rukou hladila svého pejska.

„Já… totiž…,” koktala Brienne, ale žádná odpověď ji nenapadala. Jako už mnohokrát předtím ji zachránila Rose, která přispěchala s vysvětlením.

„Brienne si může vybírat. Že je to tak?” Pohlédla na Brienne a ta jí opět mlčky poděkovala pohledem.

„To je luxus, jaký si mnoho žen dopřát nemůže.” Venetia sjela pohledem Briennin prostý oděv z česané vlny a upravila si saténový živůtek, který vystupoval z umně vyšívaného pásu s květinovým vzorem. „Zejména ty, kterým osud zjevně nebyl příliš nakloněn. Ale soudím, že to za tu oběť stojí. Staropanenství je určitě lepší než život v takové barbarské zemi.”

„Barbarské zemi? Lady Venetie, obávám se, že se mýlíte.” Tentokrát už Brienne nedokázala potlačit hněv. Ta žena byla každým dnem jedovatější. Navzdory tomu, že o amerických koloniích nevěděla téměř nic, rozhodla se, že se ozve sama a nenechá to zase na Rose. „V Marylandu jsou jedny z nejkrásnějších paláců na světě. I když já sama jsem v takových hradech vychována nebyla, ujišťuji vás, že v Americe jsou velmi civilizovaní a vzdělaní lidé, které by opravdu šokoval nedostatek dobrých mravů, jaký se mezi britskou šlechtou občas vyskytuje.”

„To je neslýchané! Jak se opovažujete se mnou takhle mluvit!” Venetia zuřivě koulela očima a její mopslík se ji snažil napodobit - poskakoval a ňafal ze všech sil.

„Lady Venetie, uklidněte se, prosím. Brienne tím nechtěla naznačit -” Rose se pokoušela rozrušenou ženu ukonejšit.

„To tedy chtěla, to si pište. Kromě toho mi lže. V koloniích žádné hrady nejsou! Vaše sestřenice je blázen, jestli si myslí, že bych uvěřila takovému nesmyslu! Je bláznivá a lže!” Lady Venetia vstala a postavila psa na zem.

„Možná bychom mohly jít na procházku do zahrady. Rozčilila jste se, a úplně zbytečně.” Rose také vstala a Brienne potěšilo,

když zjistila, že navzdory důstojnému chování jiskří oči starší ženy smíchem.

Pobaveně a bez nejmenších výčitek svědomí se dívala, jak Rose odvádí lady Venetii směrem k obrazárně. Jakmile za nimi zapadly mahagonové vyřezávané dveře, Brienne s pocitem náhlé úlevy vybuchla smíchy.

„To je opravdu legrační,” ozval se za ní Avenelův hlas a Brienne se otočila jako na obrtlíku. Stál v otevřených dveřích do předpokoje.

Ztěžka polkla - nebyla si jistá, jak se k němu má chovat. Od toho večera v její ložnici ho vídala málokdy. Zdálo se, že to tak vyhovuje oběma. Raději jedla ve svém pokoji a on její společnost nevyhledával.

„Tak jsi to viděl?” zeptala se přímo.

„Všechno.” Vstoupil do pokoje. „To nebylo zrovna pěkné, Brienne. Varoval jsem tě, abys takové věci nedělala.”

„Zasloužila si to! Je zlomyslná a pořád mě popichuje. Podle mě je nesnesitelná.” Brienne o krok ucouvla, ale ramena držela vzpurně zpříma. „Naprosto nechápu, co na ní vidíš.”

„Ženám v jejím postavení stačí, když jsou krásné a počestné. To ona je a všechny ostatní vlastnosti, ať dobré, nebo špatné, nejsou důležité.”

„Chápu,” odpověděla. Po jeho proslovu si připadala jako poslední žebračka. „Chceš tím říct, že ženy v mém postavení musí pouze roztáhnout nohy a být zticha.” Nedokázala zakrýt hořkost v hlase a doufala, že to, co vyslovila, bylo dostatečně šokující a vulgární. Po tom, co se tehdy večer stalo v její ložnici, získala dojem, že si s ní Avenel zahrává. Nikdy se o té příhodě nezmínil, jako by to byla jen maličkost, náhodné laškování s děvečkou z hostince.

„To jsem neřekl.” Zle se na ni podíval a zkřížil ruce na prsou.

„Ani jsi nemusel.” Vzpomněla si, jak se včera dívala z okna své ložnice. Avenel s lady Venetií právě mířili k oranžérii. Lady Venetia se do něj důvěrně zavěsila a zdálo se, že Avenela její koketování těší. Nikdy neviděla, že by se choval tak dvorně. Než mohla ten pocit potlačit, začala proklínat okolnosti, které zavinily, že k ní se takhle nikdy nechová.

Teď se od něj odvrátila a vyšla ze dveří do chodby. Nepokusil se ji zadržet a už mezi nimi nepadlo ani slovo. Brienne soudila, že žádná slova už nejsou nutná.

Vyběhla po schodišti nahoru, na každém schodě zlostně odhrnovala spodničky, které jí překážely v chůzi. V prvním patře zahlédla na chodbě Rose, jak právě zavírá dveře Venetiina pokoje. Brienne k ní zamířila. Poprvé měla příležitost promluvit si s tou laskavou ženou o samotě.

„Omlouvám se, pokud vám můj výbuch způsobil potíže, Rose.” Brienne se dotkla její paže, aby upoutala pozornost, a šeptala, protože si uvědomila, že za zavřenými dveřmi zřejmě odpočívá Venetia. „Bylo ode mne hloupé, že jsem vás nenechala -

Prudce ucouvla, když viděla, jak jemné Roseiny rysy zkřivil výraz odporu a zděšení. Jako by ji udeřila do tváře. „Co se děje?” zamumlala, ale nebyla si jistá, zda to opravdu chce vědět.

„Nikdy se mě nedotýkejte!” Rose si třela paži v místě, kde na ni Brienne sáhla. „Souhlasila jsem, že tu hru budu s Avenelem hrát, protože mu za mnoho vděčím, ale nehodlám se s vámi přátelit a nechci, abyste na mě mluvila, když u toho nebudou hosté.”

Brienne ucítila na prsou prudkou řezavou bolest, vyvolanou pocitem křivdy a zrady. Roseina laskavost byla tedy jen přetvářka, protože to tak chtěl Avenel. Všechna ta předstíraná přízeň, kterou Brienne považovala za pravou, teď zmizela. Brienne hleděla do zděšené tváře druhé ženy a její výraz ji zasáhl jako rána dýkou. Oči se jí zalily slzami, ucouvla a zakopla o pozlacenou židli u stěny. Připadala si náhle jako v pasti, soustředila se jen na to, jak se dostat pryč, daleko od Roseiných obviňujících očí.

Opět získala rovnováhu a vzlykla: „O-omlouvám se.” Instinktivně vyslovila omluvu za něco, co určitě spáchal hrabě a jí je to teď kladeno za vinu. Potřebovala zmizet, vymazat z mysli ten strašný odmítavý výraz v Roseině obličeji. Ale když znovu klopýtla, tentokrát o záhyb na francouzském koberci, zachytila ji pevná ruka. Vzhlédla a střetla se s Avenelovým zmateným a ohromeným pohledem. Aniž by ho doopravdy viděla, vytrhla se mu a s tichým vzlykáním utekla do soukromí své ložnice, které tak nutně potřebovala.

Přinesli jí nahoru tác s večeří, ale vrátila ho nedotčený. Seděla na lůžku a zírala na půvabně malované závěsy u postele. Potom jí hlava opět klesla na vyšívaný přehoz. Vivie ji přemluvila, aby se alespoň odstrojila, a tak teď měla na sobě župan. Ani komorná ji však nedokázala přesvědčit, aby snědla jídlo, které jí z kuchyně poslali. Nakonec Vivie odešla v naději, že Brienne třeba na chvilku usne. Ta však jen zírala před sebe doširoka rozevřenýma prázdnýma očima, ztracená v temných, chmurných myšlenkách.

Z ponurého rozjímání ji nevytrhl ani zvuk otvíraných dveří, ani kroky, které se k posteli blížily.

„Opravdu nic nepotřebuji, Vivie. Jen se běž klidně navečeřet.” Otočila se ke dveřím zády a překulila se na bok, tváří k širokým oknům, za nimiž bylo vidět tmavnoucí nebe. V dálce zahlédla několik dětí z městečka, které si hrály a běhaly na vzdáleném konci parku. Ty děti tu už vídala předtím, byla to banda otrhaných uličníků, kteří dokázali uniknout bdělému zraku hlídačů. Rádi pobíhali po parku a zlobili hosty, ale protože neznamenali víc než drobnou nepříjemnost, Avenel je na rozdíl od předchozího majitele nechával na pokoji. Brienne se teď dívala téměř závistivě, jak se drží za ruce a skáčou dokola - jejich zpěv nebyl přes zavřená okna slyšet. Oni mohou odejít, kdy se jim zachce, pomyslela si Brienne a potom se od okna odvrátila, znechucená a zoufalá.

„Nemohu se za Rose omlouvat, maličká,” ozvalo se z příšeří pokoje a Brienne se prudce posadila. Oči měla příliš oteklé od pláče, aby dokázala rozpoznat postavu ve stínu, ale ten hlas dobře znala.

„Co jí udělal?” promluvila do tmy. „Já. musím to vědět.” Hlas se jí třásl a lámal, ale tu otázku vyslovit dokázala.

Když Avenel promluvil, znělo to mdle, zpočátku se zdálo, že mu slova uvíznou v krku. „Zabil jejího manžela.”

„Proboha! Proboha!” slyšela samu sebe, jak opakuje stále dokola. Bylo to jako zlý sen, až na to, že se z toho nemůže probudit. „Proč? Jak?” Hlas se jí zlomil. „V souboji?”

„Žádný souboj. Oliver Morrow neví, co je to čestný boj.”

„Proč tedy -?”

„Pravděpodobně pouze pro své vlastní potěšení.” Ta slova, pronesená tak chladně, jí projela tělem jako šíp. Neviděla

Avenelovi do tváře, ale byla si jistá, že má v obličeji mrazivý, strohý výraz. Nejspíš přitom ani nemrkl.

„Musel mít nějaký jiný důvod. Můj otec je značně vypočítavý člověk. A ty ten důvod znáš, Avenele. Pověz mi ho,” žádala.

„Nemohu,” odpověděl ostře.

Pokusila se znovu. „Víš, co se stalo. Mám právo -”

„Teď jsi na Osterley. Nemáš žádná práva.” Po dnešním krutém šoku Brienne poprvé téměř uvěřila, že si jeho hrubé zacházení zaslouží.

„Prosím, řekni mi to,” zamumlala beznadějně, neboť v té chvíli už věděla, po těch mnoha bitvách, co s tímto mužem svedla, že jí to dnes večer nepoví. „Rose si myslí, že jsem zrůda. Pravděpodobně má pocit, že by bylo lepší, kdybych byla mrtvá -”

„Nepřála by ti nic zlého.” Hlas teď přicházel z větší blízkosti a Brienne za chvíli ucítila, jak Avenel ztěžka dosedl na okraj její postele.

„Musím být v jejích očích horší než malomocná,” zaúpěla v záchvatu sebeobviňování. Mlčel, a tak pokračovala dál: „Připadala mi tak přátelská. Nevěděla jsem to! Nikdy bych nepředpokládala. Kdybych to věděla, neoslovila bych ji.” Brienne se rozplakala. „Nech mě odtud odejít, Avenele. Nemůžu se jí znovu podívat do očí. Radši bych umřela, než abych znovu viděla v její tváři ten odpor a opovržení. Jak mě musí nenávidět, že jsem naživu, zatímco její manžel.” Nedokázala pokračovat a jenom vzlykala do dlaní. Avenel neřekl ani slovo, aby ji obvinil, nebo utěšil. Viděla jen obrys jeho postavy na konci postele. Seděl strnule jako voják na stráži. Zdálo se, že sám se sebou svádí jakousi bitvu, která však zjevně dopadala naprosto nerozhodně. Nedokázal se přiklonit na žádnou stranu, a tak jen nehybně seděl, zatímco si Brienne vyplakávala srdce výčitkami nad žalem, jaký její otec způsobil Rose.

Měla pocit, že trvalo snad hodiny, než se pláčem úplně vyčerpala. Nakonec dopadla naznak do polštářů a vyčerpáním usnula bezesným spánkem, v němž ještě několikrát tiše vzlykla. Někdy během noci cítila, jak ji někdo zvedá a přetahuje přes ni přikrývky, ale nedokázala rozeznat, zda to byl Avenel, kdo jí shrnul vlasy z rozbolavělého čela, nebo Vivie, která snad konečně přišla uložit svou paní k odpočinku.

„Nemůžu!” prohlásila nakonec, po dlouhém dohadování. Rozhlédla se po své ložnici, vyložené taftem a nyní přeplněné horami oblečení, které to ráno přivezli. Dnes byl den plesu a celý dům hučel posledními přípravami na hosty, kteří měli ještě přijet. Ale už časně ráno se ozvalo zaklepání a jeden lokaj za druhým přinášel velké kufry plné nádherných šatů. Ty se teď rozprostíraly po každém dostupném kusu nábytku. Vivie se rozzářily oči, jakmile zavazadla otevřela.

„Ici, mademoiselle! Ici!” Vytáhla tmavězelený seržový jezdecký oblek s černou výšivkou u manžet a na dolním lemu kabátku. Potom přišly několikery slavnostní atlasové šaty a několikery další z hedvábného listru. Když však Vivie vytáhla velkou plesovou róbu s bronzově vyšívaným předním dílem, Brienne už musela pronést své námitky nahlas.

„To je šílenství! Vivie, musíš to všechno vrátit zpět. Jsem si jistá, že ta zavazadla patří lady Venetii, nebo možná lady Charlottě či lady Anne. Ale ať už patří komukoli, jejich majitelka se určitě velice rozhněvá, až zjistí, že jsme je otevřely.”

„Mais non, mademoiselle! Tak to není!” vykřikla Vivie a dál lovila v kufru.

„Jak víme, že to není výbava lady Venetie? Možná ji Avenel požádal o ruku a -”

„Ten má oči jen pro vás, mademoiselle. Ta druhá,” Vivie zkroutila drobná ústa do pohrdavého kroužku, „ta je jen na ozdobu.”

„Prosím, vrať to zpátky.” Ale už bylo pozdě. Zdálo se, že komorná všechny šaty vybalila neuvěřitelně hbitě. A hned začala s přesvědčováním.

„Musíte si jedny zkusit, mademoiselle. Jen se podívejte na tohle.” Vivie zvedla do vzduchu šmolkově modrý korzet s kosticemi. Brienne tupě přikývla, přestože nedokázala odtrhnout oči od mistrovsky vypracovaného kusu oděvu. „Je to vyrobené u Cosinse! Jenom si představte, mademoiselle! Tohle dělal ten nejlepší výrobce korzetů na světě. Copak nejste vůbec zvědavá?” Vivie zamířila ke zlatým plesovým šatům. Přidržela je Brienne u těla a důrazně prohlásila: „Copak vás neláká zkusit, jaký je to pocit, mít takovou věc na sobě? Prostě si je musíte vyzkoušet!”

„Tak dobře,” zaváhala Brienne a nerozhodně si skousla spodní ret, „možná jen ty jedny.”

Vivie byla samý úsměv, když připravovala spodní košili bez rukávů, z jemného batistu, lemovanou francouzskou krajkou. Modrý saténový korzet položila hned vedle ní, ale to už si Brienne postavila hlavu. „Spodní prádlo si zkoušet nemůžu. To prostě nejde!”

„Dobře, dobře! Tak aspoň ty šaty. Jakmile zjistíte, jak vám padnou, uvidíte, že jsem měla pravdu.” Vivie rozepnula nádherné šaty a pomohla Brienne svléknout ty hnědé, z česané příze. Když si Brienne přetahovala přes hlavu nekonečné metry jemného hedvábí, cítila, jak se pomalu proměňuje v někoho úplně jiného. Vivie kolem ní pobíhala, urovnávala záhyby a připínala přední díl tak, aby dokonale zakrýval Briennin starý, kdysi bílý plátěný korzet.

„A je to!” vykřikla komorná, když dokončila všechny úpravy. „Vypadáte úchvatně! Nespustí z vás oči!”

Brienne se postavila před vysoké zrcadlo proti krbu. Pomalu se otáčela a sledovala přitom každé zavlnění a záhyb vzácného materiálu. Hedvábí jí přiléhalo k ramenům jemně jako kožešinka, a když se pohnula, slyšela, jak jí kolem nohou šustí bohatě řasená sukně. Šaty jí padly tak dokonale, jako by krejčí každou křivku jejího těla mnohokrát měřil a znovu přeměřoval.

„Hrozím se toho, co by asi řekla lady Venetia, kdyby věděla, že mám na sobě její šaty.” Brienne se ještě jednou zatočila před zrcadlem a všimla si, že jí zrudly tváře a oči jí jasně září. Znovu se zasmála a obrátila se k Vivie.

Ta se však dívala ke dveřím. Na rtech měla lehký úsměv a zdálo se, že se vůbec nebojí. Ale Brienne se leknutím málem zastavilo srdce, když slyšela, jak na dveře někdo hlasitě zaklepal.

„Neotvírej!” Rozhlédla se po pokoji ve snaze najít nějaký úkryt. Bylo to však marné, neboť v té chvíli se dveře otevřely a objevil se Avenel.

„Je příjemné slyšet tvůj smích, maličká. Opravdu ses smála? Jestli ano, potom to za ty výdaje stálo.”

Vešel do pokoje a obešel Brienne kolem dokola. Neunikl mu jediný detail na šatech, které jí jemně přiléhaly k ňadrům,

zužovaly se v pase a spadaly v nesčetných mihotavých záhybech k zemi.

„Ne-nevím, co na to říct…,” zakoktala Brienne a do tváře jí začal stoupat ruměnec.

„Nemusíš říkat nic. Chci jen slyšet tvůj smích.” Usoudil, že lepší výhled na ni bude mít z pohovky, která pod jeho mohutným tělem vypadala směšně malá.

„Lady Venetii to určitě nebude připadat směšné.” Brienne stydlivě zkřížila ruce na prsou a tiše doufala, že Avenel odejde, aby se mohla převléknout do vlastních šatů.

„Mademoiselle mi vůbec nechce věřit.” Vivie se otočila k Brienne. „Řekla jsem vám přece, že monsieur přiveze z Londýna překvapení, mylady.”

„Já… myslela jsem, že to překvapení má být Rose a ostatní hosté.” Brienne zatáhla závěsy u postele a skryla se za ně, aby se převlékla. Když se zase vynořila, měla na sobě své staré hnědé šaty a nádhernou zlatou róbu uložila zpět do kufru. „Ale na tom nezáleží,” prohlásila, zatímco balila šaty. „Pokud to oblečení má být opravdu pro mne, obávám se, že to nemohu přijmout. Jak dobře víš, není v mých možnostech něco takového zaplatit.”

„Dá se říct, že já už zaplaceno dostal. Ty přece pořád tvrdíš, že jsem si přivlastnil něco, co patří tobě.” Avenel se zatvářil pobaveně a pohodlně se na pohovce uvelebil. Příliš pohodlně, napadlo Brienne, na to, že se nachází v dámské ložnici.

„Cena toho hřebenu by nikdy nepokryla takové výdaje.”

„Co ty víš o skutečné ceně toho šperku?”

„Poměrně dost.” Lehce se zachvěla při vzpomínce, kterou v ní hřeben vyvolával.

„Tak ty šaty považuj za půjčku, protože dnes večer si na sebe něco vzít musíš.”

„Dnes večer nikam nejdu.” Brienne si klekla a začala balit zelený jezdecký oblek.

„Půjdeš tam.” Zaujal na pohovce uvolněnou polohu a sebejistě zavřel oči.

„Obávám se, že mě upoutá na lůžko stejná choroba, která mě trápila předchozí večery.” Brienne si ho nevšímala a zlehka se dotýkala bohatých záhybů mátově zelené atlasové polonézy. Byla

tam také růžová polonéza, mnohem elegantnější než její stará. Smutně ji přibalila k ostatním.

„Byl jsem k tobě ty předchozí večery shovívavý, divoženko. Ale dneska tam půjdeš, to je moje poslední slovo.” Avenelův tón byl nesnesitelně arogantní, ten člověk se ani neobtěžoval otevřít oči.

„Nechci znovu vidět Rose. Ani jedné z nás by to nebylo příjemné.” Brienne se snažila, aby jí v hlase nebyl znát vztek.

„Rose očekává, že tě tam uvidí. Nerozruší ji to.”

„Tak to rozruší mě. Nepůjdu tam.”

„Půjdeš.” Otevřel oči a rázně vstal z pohovky.

„Nepůjdu,” odsekla a vzpurně vystrčila bradu.

„Vivie, nech nás prosím o samotě,” nařídil Avenel. Komorná bez váhání poslechla a Brienne ji v duchu za ten rychlý ústup proklínala.

„Tak jak mě chcete donutit k poslušnosti tentokrát, pane?” Vstala a hodila do kufru prošívanou saténovou spodničku. Nenechá se Avenelem zastrašit. „Chcete mě honit po pokoji, dokud vás neposlechnu? Nebo se zachováte decentněji a budete pouze trhat všechny mé šaty, dokud se nepodvolím?”

„Myslím, že to druhé by mohlo být příjemné,” odpověděl potichu a mírně, ale spodní tón hněvu v jeho hlase měl na Brienne větší účinek, než kdyby na ni křičel.

„Odpověď typická pro barbara.” Energicky nacpala do kufru další spodničku.

„Přestaň balit!” zavrčel.

Její jedovatost ho doháněla k zuřivosti, ale Brienne to nelekalo. Bezstarostně sebrala z postele několik korzetů a zamířila s nimi k zavazadlům.

„Řekl jsem, přestaň balit!” Popadl ji za zápěstí a donutil ji, aby se zastavila.

„Ty šaty si nenechám.”

„Ale ano, necháš.”

„A to proč?” Snažila se vykroutit z jeho sevření.

„Vezmeš si je, protože si to přeju. A z toho samého důvodu půjdeš na ten ples. Protože to chci.”

„Protože ty to chceš? Ale já nikdy neudělám ochotně nic z toho, co ty chceš. Nebudu spát v tvé posteli a nepůjdu na tvůj

ples.” Vzhlédla a pokusila se zatvářit pohrdavě, ale místo toho se jí ve tváři objevilo zděšení. Avenel se nad ní tyčil, ruce měl zkřížené na široké hrudi a na tváři mu pohrával neveselý, sarkastický úsměšek.

„Existují jisté činnosti, při nichž bych tvou ochotnou spolupráci vyžadoval. Ale pokud se týče toho plesu, moje potěšení vůbec neovlivní, jestli tam půjdeš ráda, nebo ne. Prostě tam budeš. Pocity, které vůči té události chováš, pro mě dnes večer neznamenají vůbec nic.”

„Proč je moje přítomnost tak žádoucí? Během několika minulých dnů se možná zdálo, že hosty baví povídat si o té chudince, Roseině sestřence z Ameriky. Byla to pro ně novinka. Ale domnívám se, že teď už jejich zájem opadl.” Pokoření, které cítila, skrývala za mstivým, jízlivým tónem.

„Dávám přednost tomu, že o tobě mluví, než aby spekulovali

0 tom, kde asi vězíš. Pokud na ten ples nepřijdeš, vzniknou nejrůznější dohady. A ty já nepotřebuju. Je to jasné, maličká?”

Upřeně se na ni díval, ale Brienne jen pokrčila rameny.

„Jasné?” opakoval chraptivým a výhrůžným hlasem.

Ale místo aby si vzala k srdci varování, které v jeho tónu zaznělo, otočila se k němu zády, aby naznačila svůj nesouhlas.

Tentokrát se mu nepodřídí, přísahala si v duchu. Už se s Rose a s jeho vzácnými hosty nikdy nesetká.

Najednou jí zajel rukou do vlasů. Vlásenky pršely na koberec jedna za druhou, jak ji Avenel jemně, ale pevně donutil, aby se na něj podívala.

„Mé hosty možná to tvoje chladné, důstojné chování odradí, ale já se nedám tak lehce zastrašit.” Pustil její vlasy a položil jí ruku kolem pasu. „Ty, moje malá krasavice, na ten ples půjdeš,

1 kdybych tě měl obléknout sám.”

Její zuřivost dostoupila vrcholu. Zabořila mu své drobné pěstičky do hrudi a pokusila se ho odstrčit, ale on jí jen položil kolem pasu i druhou ruku a přitáhl si ji blíž, až se nemohla ani hnout.

„Proboha, proč mě tak mučíš?” zaúpěla a odvrátila tvář.

„Jediné, co chci, je, abys mi vyhověla. Chci, aby ses chovala jako slušně vychovaná mladá dáma a spolupracovala se mnou. Jenže ty mi při každé příležitosti odporuješ!”

„Nechci jít na tvůj příšerný ples. Chci odtud pryč.” „Odejdeš, až budu chtít, abys odešla.” Zvedl jí hlavu a pohlédl jí do tváře.

„Jsi tyran!” vykřikla. Rozpuštěné kaštanové vlasy se zaleskly, když potřásla hlavou. „Copak nechápeš, že se mnou nemůžeš takhle jednat?”

Její výčitky ho jen ještě víc rozzuřily. „Mé chování s tím nemá nic společného. Chci jen odpověď. Půjdeš na ten ples?”

„Ano, ano, ano. Půjdu na ten tvůj ples.” Pomstychtivě se usmála. „Tak mě zkus nacpat do jedněch z těch šatů, které jsi mi koupil. Ale měj na paměti, že až pro mě přijdeš, budeš mě muset dolů dovléct jako trucovité dítě. Budu ječet a kopat. Alespoň si tvoji vzácní hosté budou mít o čem povídat.” V očích jí blýskalo vzpourou.

Jenže v okamžiku, kdy ji Avenel drsně přitáhl k posteli, se ty oči rozšířily úžasem. Sedl si na kraj postele, mezi kupy hedvábného a saténového oblečení, a zaťatými zuby procedil: „Tak trucovité dítě? A co se dělá s trucovitými dětmi, Brienne? S dětmi, které neposlouchají?” Přestože se bránila, snadno si ji přitáhl na klín a ohnul si ji přes koleno. Jednou rukou si ji přidržel a druhou popadl její nohy, protože zuřivě kopala.

„To neuděláš, Avenele!” vykřikla. „Už mi nikdy nezvedneš sukně!”

„Dám ti na vybranou, Brienne. Co mám provést s tvým zadečkem - mám ti naplácat, nebo tě mám políbit?” Zasmál se, jako by mu dělalo radost takhle ji týrat.

„Ach,” zasténala. „Ty tvoje taktiky jsou otřesné. Jak si vůbec troufáš něco takového vyslovit!”

„Co máš konkrétně na mysli?” zeptal se. Mezitím se mu podařilo stáhnout jí jednu punčochu i s podvazkem. Brienne prskala vzteky, ale Avenel se jen smál.

„Přestaň s tím, ty mizero,” vyjekla, když ucítila, jak se jazykem dotkl citlivého místa v podkolenní jamce. „Řekla jsem, přestaň.”

„Proč?”

„Ten ples. Půjdu na ten tvůj ples.”

„Dobrovolně?” Vyjel jí prsty nahoru po stehně, zlehka se dotýkal jemné pleti.

„Dobrovolně,” vřískla.

Okamžitě, bez okolků vstal a odložil ji do nohou postele. Brienne si rychle shrnula sukně a podívala se na něj s výrazem plným čiré nenávisti.

On se však už ani neohlédl a zamířil rovnou k tapetovým dveřím. Zavolal Vivii a nakázal jí: „Ať je lady Brienne v osm hodin připravená.”

„Ano, monsieur.” Když Brienne zaslechla Viviin slabý hlásek, uvědomila si, že komorná nejspíš celou dobu poslouchala za dveřmi. Avenel mlčky odešel.

Jakmile se Vivie vrátila, rychle začala vytahovat všechny šaty, které Brienne předtím pečlivě zabalila. Její paní však pouze přihlížela a čas od času vrhla ke dveřím nenávistný pohled.

„Musíš mi napudrovat vlasy, Vivie. Nechci, aby se mi zase všichni smáli.” Brienne zkoumala v zrcadle nad toaletkou svůj pobledlý obličej. Nervy měla zjitřené a napjaté jako provázky a vůbec netušila, jak ten večer přežije. Pokaždé, když zavřela oči, vybavila si nějakou další situaci, kterou určitě nezvládne. Viděla, jak se lady Venetia pohrdavě ušklíbá nad jejími nenapudrovanými vlasy, zatímco její vlastní účes se elegantně tyčí ke stropu a leskne se nejrůznějšími cetkami - umělými květinami, ovocem, stužkami a perlami vpletenými do kadeří. Brienne také napadla hrozná představa, že bude muset mluvit s Rose a opět uvidí na její tváři výraz plný odporu. Při vzpomínce na Rose pocítila hluboko v nitru vinu a výčitky svědomí. Položila si hlavu do dlaní a zasténala: „Ach bože, to bude strašný večer.”

„Mais non! Budete se skvěle bavit. Proč z toho máte takový strach, mademoiselle?” spustila Vivie francouzsky, což se už stalo zvykem, když spolu obě ženy chtěly hovořit důvěrně.

„Víš přece, že mě donutil, abych na ten příšerný ples šla,” odpověděla Brienne také francouzsky, šťastná, že si má s kým popovídat o svých vzrůstajících obavách. „Nechápu, proč Avenel na té frašce trvá - pokud neví, jak málo mám zkušeností s takovými společenskými záležitostmi a nechce mě před svými přáteli naprosto znemožnit.” Brienne vztekle odstrčila několik lahviček s parfémem. „Jak je všechny nenávidím!”

„Mylady! Zapomeňte na ně. Ten jejich smích je falešný, smějí se ze závisti.”

„Vivie, ty mi prostě musíš napudrovat vlasy! Nezajímá mě, co řekl Avenel. Dneska si nebudu hrát na sestřenku z kolonií. Dneska budu tím, kým opravdu jsem.” Rozhodně se na Vivii podívala.

„Nechtějte to po mně.” Vivie váhala mezi oddaností Avenelovi a náklonností k Brienne.

„Moc mi na tom záleží. Nežádala bych tě, abys porušila příkazy svého pána, kdyby to nebylo tak důležité.”

„Tak dobře. Zkusím to.” Vivie si došla pro pomádu na vlasy. Nabrala trochu husté šedohnědé hmoty na dlaň, třela ji, až se rozehřála a zvláčněla, a pak se obrátila k Brienne. Ta ochotně nastavila své lesklé, temně mahagonové kadeře.

„Nemůžu.” Vivie sklopila oči a tiše něco zamumlala francouzsky. Rychle sáhla po plátěném hadříku a setřela si mastnou hmotu z dlaní. Rázně zavrtěla hlavou. „Nemůžu tu nádhernou barvu zakrýt něčím takovým.” Strčila Brienne pod nos špinavý hadřík, aby jí ukázala mdlý odstín krému.

Brienne rozrušeně vyskočila od toaletního stolku a začala neklidně přecházet po koberci. „Copak už Avenel Slane rozhoduje úplně o všem v mém životě? Copak si nemůžu sama ani vybrat účes?”

„Pojďte, obleču vás. Uvidíte, jaký budete mít ve společnosti úspěch.” Vivie ji soucitně vzala za ruku a odvedla ji k pohovce. Tam ležely šaty, které Brienne předtím neviděla. Byly z purpurového atlasu, tak temného, že vypadaly téměř černé. S elegantní spodničkou a vloženým předním dílem decentně vyšívaným zlatými nitkami by jí ty šaty slušely, to Brienne věděla, ale v životě nespatřila nic tak nemoderně tmavého.

„Ta barva, není to trochu.”

„Monsieur Slane říkal, že si máte vzít tyhle. Copak by mohly být honosnější a lépe ušité?”

„To ne. Všechny ty šaty jsou neuvěřitelně krásné. Jenom nechápu, jak se ti podařilo odhadnout tak přesně míry.”

„Změřila jsem to podle vašich starých šatů. Ale objednával je pán. A podle mě byl velmi vybíravý. Všechny vám jdou skvěle k pleti i vlasům. Mělo by se mu pogratulovat, non?”

Brienne jen nezávazně pokrčila rameny a začala se oblékat. Korzet byl všitý dovnitř, takže si pod šaty vzala jen tenkou batistovou košilku. Jak později zjistila, bylo to moudré rozhodnutí, protože materiál byl překvapivě těžký a bylo by jí horko, kdyby šaty neměly tak šikovně vymyšlený střih.

„Hotovo, mylady.” Vivie se postavila vedle ní a bez dechu čekala na pochvalu.

Brienne se na sebe podívala do pozlaceného zrcadla a téměř se té hezké ženy, kterou spatřila, polekala. Šaty měly lákavě hluboký výstřih a temná látka dokonale kontrastovala s růžovou pletí. Obličej jí matně zářil a oči, do nichž v zrcadle hleděla, byly za tmavými řasami vášnivé a mnohoslibné.

„Budete ze všech nejkrásnější.” Vivie se dotkla dlouhé kaštanové kadeře, která Brienne spadala na ňadra. „Pán bude dnes večer žárlivým mužem.”

Brienne se hořce zasmála. „Mou jedinou nadějí je, že bude mít plné ruce práce s lady Venetií a s ostatními svými demoiselles a mě si ani nevšimne.”

„O tom pochybuji,” odpověděla Vivie a zase přešla do angličtiny. „Musím už odejít. Ale monsieur tu bude hned.” Vivie rychle obešla pokoj, posbírala zbylé prádlo a narovnala židle. Cestou do oblékárny ještě zašeptala Brienne do ucha: „ Vive l’amour! ” a zmizela s optimistickým úsměvem na rtech.

Brienne se za ní dívala a skoro nadskočila nervozitou, když k ní z obrazárny dolehly první tóny hudby. Z chodby se ozval hluk. Brienne slyšela, jak Cumberland doprovází Rose a lady Venetii dolů, pro ni samotnou však nikdo nepřišel. Posadila se opatrně na roh postele, aby si nezmačkala šaty, a její neklid postupně vzrůstal.

Po několika minutách ji napadlo, že to celé byl třeba jen nějaký zlomyslný žert. Možná se vůbec nečeká, že tam půjde. Možná Venetia trvala na tom, že ji tam nechce, nebo Rose myslela, že by se styděla.

Náhle někdo zlehka zaklepal na dveře. Brienne vstala a uhladila si bohaté saténové záhyby přes svůj nový honzík. Olízla si rty, které měla najednou nepříjemně suché, a úmyslně neosobním tónem zavolala: „Dále.”

Dveře se otevřely a objevil se v nich Avenel. Na sobě měl nádherné kalhoty z černého saténu a kabát z téže látky. Jeho oblečení bylo až překvapivě málo zdobené - výšivky měl pouze na zářivě bílé vestě, která dodávala jeho očím krystalický jas.

Jak si ho pečlivě prohlížela od hlavy až k patě, všimla si, že ani jemu neunikl jediný detail na jejím vzhledu. Pohledem sklouzl po účesu i šatech a pak se jí podíval do tváře. Nakonec ze sebe vypravil: „Jak jsem očekával, vypadáš nádherně, divoženko. Škoda že si tě dnes večer nemůžu nechat celou pro sebe.”

„Potom by možná bylo lepší, kdybych na ten ples nešla.” Byl to poslední pokus, jak tomu večeru uniknout. Ale Brienne si dávala pozor, aby příliš nenaléhala, protože stále ještě palčivě cítila Avenelův dotek na svých stehnech.

„Už jsem se rozhodl. A jsem rád, že jsi byla rozumná a vzala sis to k srdci.” Znovu ji přejel očima, pohledem sklouzl po jejích šatech, ocenil krajkou staženou křivku pasu a hluboký výstřih. Po významné pauze dodal: „Když máš na sobě tyhle šaty, bude se bohužel asi hodně lidí vyptávat na Roseinu sestřenku z Ameriky.”

„Obávám se, že jsem si měla trochu osvěžit své vědomosti o koloniích, aby mé historky zněly tentokrát věrohodně,” odpověděla Brienne.

„Ano, zejména co se týče hradů. Pro tvou informaci, žádné tam nejsou.” Zasmál se, i když chraptivým, křečovitým smíchem. Vzal ji za ruku a uctivě ji políbil. Brienne měla pocit, jako by ji dotek jeho rtů pálil, a rychle ucukla. Nervózně zamířila ke dveřím.

„Počkej.” Přitáhl si ji blíž k sobě a vložil jí do rukou těžkou hedvábnou kabelku.

„Co to je?” zeptala se ostražitě.

„Podívej se,” odpověděl. Oči měl přivřené a Brienne nedokázala rozluštit, jaký výraz se v nich skrývá. Že by v těch ledových hloubkách zahlédla záchvěv lítosti? Ne, odpověděla si sama, to není možné.

Pomalu kabelku otevřela a vysypala její obsah na pohovku. Svůj hřeben poznala okamžitě, ale tu druhou věc nikdy neviděla. Byl to náhrdelník z velkých hranatých diamantů a ametystů ve tvaru perly, zapínal se těsně u krku a vypadal stejně starožitně jako její hřeben. Na první pohled bylo zřejmé, že ty dva šperky k sobě

patří, Brienne však nechápala, proč by ho pro ni Avenel nechával zhotovit.

Avenel se sklonil, položil jí náhrdelník kolem křehké šíje a něžně ho vzadu zapnul. Potom poznamenal: „Dneska se budeš na všechny dívat svrchu ty.”

„Je to krásné.” Dotkla se drahokamů na krku. „Nechal jsi ho udělat tak, aby se hodil k mému hřebenu. Proč?”

„Vypadá, jako by byl dělaný pro tebe,” odpověděl vyhýbavě.

Rychle jí podal hřeben a ukázal k zrcadlu. V něm viděla, že ji Avenel pozoruje, jako by ji pohledem laskal. Roztřesenou rukou upevnila hřeben do hustých tmavých vlasů. Potom, když si uvědomila, že s otázkami musí počkat na příhodnější dobu, přijala nabízené rámě a dovolila, aby ji doprovodil dolů, vstříc tomu, co ji dnes večer očekává.

Kapitola 14

„Utratil tolik peněz, aby Osterley zařídil, a pak ho ten strašný člověk zničehonic prodá. Věřili byste tomu?”

„Já říkám, že je to jedině dobře. Byl to mizera, tenhle lord Oliver. Nikdy jsem mu moc nedůvěřoval, měl velice podivné choutky, abych tak řekl.”

„Jenom výzdoba Etruského pokoje ho prý málem přivedla na mizinu. No, možná právě proto se toho sídla zbavil.”

„Ale co si myslíte o novém majiteli? Není to ani šlechtic.”

„Alespoň se nepodobá starému hraběti. A musím říct, že lady Venetii zřejmě okouzlil.” Při této poslední poznámce se pohledy všech stolovníků včetně Brienne stočily k místu, kde večeřel Avenel se svou společností. V jídelně byly prostřeny tři stoly -první z nich byl určen pro Avenela a nejvýznamnější hosty. Lady Venetia seděla po Avenelově pravici. Kromě Rose a Cumberlanda tam byl ještě vévoda a vévodkyně s Hardingtonu a hrabě z Culpepper.

Brienne celý večer seděla u jednoho z ostatních stolů. Avenel ji opustil okamžitě, jakmile se připojili ke společnosti. Jen co dorazili do obrazárny, přitočila se k němu lady Venetia a držela se

ho jako klíště. Přišla k nim, pouze krátce pokývla směrem k Brienne, zavěsila se do Avenela a požádala ho, aby jí přinesl sklenku klaretu. Brienne se za nimi dívala a na chvilku ji zachvátil strach, že zůstane ve velké obrazárně uprostřed tolika cizích lidí úplně opuštěná. Naštěstí se jí ujal Cumberland a Brienne se hned začala cítit lépe. Zůstal věrný svým vybraným způsobům a představil ji nějakému lordu a lady. Rose ji pozdravila s přátelským výrazem ve tváři - jejich setkání bylo krátké a přinejmenším bezbolestné.

Brienne hned po příchodu dění v obrazárně zaujalo. Byl to veselý a barevný obraz. Líbilo se jí pozorovat ženy oblečené v jemném vzorovaném hedvábí a bohatém barevném saténu, jak se uklánějí a tančí. Muži, kromě Avenela, byli oblečeni ještě přepychověji a Brienne se úžasem nezmohla na slovo, když jí Cumberland představoval jakéhosi dandyho navlečeného v hedvábí a krajkách ve všech barvách duhy.

Brzy potom všichni zamířili do jídelny. Představili jí partnera, který jí měl u večeře dělat společnost. Nabídl jí židli a Brienne se s úlevou posadila. Ukázalo se, že je to reverend Trumbell, správce osterleyské farnosti, obtloustlý, plachý, stárnoucí muž se zarudlým obličejem. Brienne připadal docela milý a několikrát se pokusila začít rozhovor, ale nakonec došla k názoru, že těmi řečmi nudí i sama sebe, a raději zmlkla. Místo toho poslouchala, co se povídalo kolem. Ze začátku byla nervózní a trápilo ji, že u svého stolu nevidí jedinou známou tvář. Potom však zjistila, že její společníci jsou neškodní, přestože poněkud upovídaní.

„Dcera mi říkala, že potkala pana Slanea na jednom večírku v Londýně. Prý jen tam by se našla alespoň stovka žen, které si na něj políčily.” Obézní matrona přejela Avenela mžouravým pohledem. Pak mrkla na svého partnera a klepla ho po ruce malovaným vějířem. „Prý to bylo skoro skandální. Když se rozneslo, že se možná objeví na některém večírku, byl tam nával. Měl jste vidět, jak to potěšilo hostitelky.”

Brienne se zadívala k prvnímu stolu a postřehla, jak lady Venetia důvěrně pokládá dlaň na Avenelovu silnou paži v saténovém rukávu. Bylo to prosté gesto, jako by jen chtěla upoutat jeho pozornost, ale Brienne věděla, že je za tím mnohem víc. Venetia vypadala ve světležluté róbě s měňavými modrými

a zlatými stužkami nádherně. Brienne se podívala na své purpurové brokátové šaty. Náhle se jí zdály strašně prosté, ale přinejmenším byly nové.

Najednou se jí nepříjemně zježily chloupky na krku a Brienne střelila pohledem po hraběti z Culpepperu. Tušení ji neklamalo, už zase na ni zíral. Rychle uhnula očima a začala se s přehnanou péčí věnovat svému talíři. Po zádech jí přeběhl mráz. Proč si ji ten člověk pořád tak prohlíží? Od chvíle, kdy vstoupila do obrazárny, z ní téměř nespustil oči. Nepožádal, aby mu ji představili, ani se s ní nepokoušel promluvit. Ale ať se hnula kamkoli, pořád na sobě cítila pohled jeho úzkých očí, v obrazárně i teď v jídelně. Od začátku jí byl nesympatický. Něco v jeho bledém obličeji a hubené postavě ji lekalo. Navíc zjevně vypil příliš mnoho alkoholu, ještě než zasedli k večeři, a čas od času slyšela přes celou místnost, jak hlasitě a arogantně vykládá své názory.

Opatrně zvedla oči od talíře, aby zjistila, jestli na ni stále civí. Ulevilo se jí, když viděla, že zapředl hovor s vévodkyní. Rychle přelétla pohledem všechny jeho společníky a znenadání se střetla s Avenelovýma očima. Zvedl hlavu od jídla a díval se přímo na ni. Pod tím pohledem ji začaly pálit tváře. Přestože mu z celé duše chtěla dát najevo, jak je jí lhostejný, nedokázala od něj odtrhnout zrak. Celá se ztrácela v jeho hlubokých šedých očích a připadala si skoro nahá, až si stydlivě přitiskla dlaň na rudnoucí ňadra. Držel ji pohledem v šachu, dokud na něj nepromluvila Venetia a kouzlo nezlomila. Avenel se rychle odvrátil, ale Brienne na něj hleděla dál a nedokázala se toho nabažit.

„Jak se vám líbí v Anglii, milá Brienne?” obrátila se na ni tlustá matrona, protože všechny ostatní už svým povídáním naprosto vyčerpala.

„Je to tu příjemné,” odpověděla Brienne váhavě. Obracela v prstech nožku sklenky s vínem, aby zamaskovala podrážděnost. Než přišla na Osterley, nikdy svůj titul nepoužívala, ale dnes večer jí opravdu kazilo náladu, že všichni mluvili o lady Venetii, zatímco ona byla jenom milá Brienne, hloupá holka z nějakého zapadákova v koloniích.

Večeře se jí zdála nekonečná, ale když nakonec přece jen skončila, dámy se odebraly do salonu, k důvěrnému rozhovoru nebo si upravit toalety, zatímco muži zůstali v jídelně. Brienne se

vlekla za ostatními a ze všech sil se snažila stát se neviditelnou. Posadila se na pohovku u zdi. Lady Venetia a vévodkyně mezitím zapředly zaujatý rozhovor o výhodách a nevýhodách lázeňského pobytu v Bathu a všem ostatním ženám v místnosti to téma zjevně připadalo velice vzrušující. Zdálo se, že každá má něco, čím může k debatě přispět. Brienne byla ráda, že jsou zabrané do diskuse a nenutí ji konverzovat. V tom vyhlášeném lázeňském letovisku nikdy nebyla, jen tudy projížděla na cestě z Tenby a během prvních nocí na Osterley o něm často snila.

Na pohovku vedle ní teď ztěžka dosedla matrona, která jí předtím dělala společnost u večeře. Do žádného z křesel v pokoji by totiž své rozměrné tělo nevměstnala. Zjevně obdivovala ty dvě bohaté mladé ženy, které byly středem pozornosti, a začala Brienne sdělovat své názory na lady Venetii.

„Dcera lorda Culpeppera a pan Slane budou jistě krásný pár, co říkáte?”

Brienne upřeně hleděla na lady Venetii a postarší dámu skoro neslyšela. Když si však vzpomněla, jak si ta aristokratická koketa a Avenel spolu důvěrně povídali v obrazárně a pak u večeře, usoudila, že nemůže odporovat. „Zřejmě ano,” odpověděla chladně.

„Jste už na Osterley dlouho? Řekla bych, že mladé děvče jako vy se lehko může zamilovat do pána domu.” Matrona ji zvědavě pozorovala v naději, že získá nějakou zajímavou informaci.

„Necítím k pánovi Osterley žádnou zvláštní náklonnost.” Odvrátila se a napila se čaje. Doufala, že tím rozhovor ukončí, ale nepodařilo se jí to.

„Potom musíte být slepá, drahoušku. I já při svém pokročilém věku připouštím, že jsem nikdy neviděla tak impozantního muže. Ta široká ramena. Ten štíhlý pas. A dokonce má ještě všechny vlastní zuby.”

„Já ho shledávám mimořádně nezajímavým.” Brienne se opět věnovala svému šálku a snažila se tvářit lhostejně.

„Chápu.” V růžovém obličeji té ženy se objevil potměšilý, vědoucí výraz a rychle se přestala vyptávat.

Brienne si povídavé dámy už nevšímala, neboť z jídelny právě přicházeli pánové, aby se připojili ke společnosti. Obličej se jí rozzářil, když zahlédla Cumberlanda. Také se na ni usmál, ale

nezamířil k ní, protože u krbu zahlédl Rose. Brienne sledovala, jak se spolu zdraví, a napadlo ji, že na Osterley nejspíš bude co nevidět svatba. Rose nikdy nevypadala tak mladá jako ve chvíli, kdy se usmála na Cumberlanda a poklepala na pohovku vedle sebe, aby si přisedl.

Připadalo jí zvláštní, že se cítí tak strašně osamělá uprostřed tolika lidí, ale pohled na Cumberlanda s Rose v ní vyvolal přesně ten pocit. Rychle se zadívala na své ruce, složené v klíně, aby si nemysleli, že na ně nevychovaně civí, protože přesně to dělala. Z nějakého nepochopitelného důvodu ji zaplavil smutek a věděla, že v salonu už nevydrží ani vteřinu. Omluvila se starší dámě a vstala právě včas, aby unikla mladému hejskovi, který kráčel přímo k ní.

Aby se nemusela pouštět do hovoru s nudným mladíkem, zrychlila krok a přímo ve dveřích se srazila s Avenelem.

„Kampak máš namířeno, maličká?” Shlížel na ni shora a zdálo se, že ho těší, jak se ples vydařil. Odráželo se to i v jeho líném úsměvu a nenuceném chování.

„Já… řekla jsem si, že půjdu do obrazárny, poslechnout si trochu hudby,” odpověděla Brienne tiše. Cítila, jak se všechny oči v místnosti obracejí jejich směrem. Avenel samozřejmě přitahoval pozornost - on sám i jeho tajemná minulost znamenali pro všechny fascinující téma k diskusím. Brienne se na druhou stranu snažila, aby se o ní pokud možno nemluvilo. Svým odtažitým chováním chtěla zabránit spekulacím a pomluvám, ale právě teď jí to Avenel vůbec neulehčoval, neboť jí zahradil cestu a nechtěl ji nechat projít.

„Už jsi tancovala?” V očích měl veselá světýlka a Brienne mimoděk napadlo, jestli býval vždycky tak chladný a nepřístupný.

„Neumím tančit.” Odvrátila se, aby zamaskovala vzrůstající rozpaky. Ze všech stran na ni dopadaly zkoumavé pohledy, ale žádný z nich nebyl tak pronikavý jako zrak vévodkyně a lady Venetie, které se jí nemilosrdně zarývaly do zad. „Pokud si vzpomínáš, nikdy jsem nechodila do společnosti.” Brienne naznačila, že by chtěla projít, ale Avenel se ani nehnul. Popudilo ji to. U večeře, když byla obklopená tolika cizími lidmi, jí na pomoc nepřišel, a teď jí vnucuje svou společnost. Když už to nemohla vydržet, vyhrkla odměřeně: „Omluv mě, prosím.”

„Už jsem ti řekl, jak ti to dneska sluší, divoženko? Každý muž tady mi určitě závidí.”

„Závidějí ti pouze přízeň dcery lorda Culpeppera. A jsem přesvědčená, že už na tebe netrpělivě čeká, takže kdybys dovolil .” Protáhla se kolem něj ze dveří, ale ještě jí stihl pošeptat: „Opravdu jsem v tom hedvábném hlásku zaslechl žárlivost?”

Ledově se na něj podívala, aby mu dala najevo, že tento předpoklad je naprosto mylný, ale Avenel se jen zasmál a díval se, jak se vztyčenou hlavou odchází.

Brienne zůstala v obrazárně dlouho, pozorovala tanečníky a odmítala vyzvání k tanci. Výmluvy jí brzy došly, a tak zamířila do mramorové haly a uchýlila se ke krbu v jednom výklenku. Když ji uviděl reverend Trumbell tak samotnou, z laskavosti se k ní připojil a hrdinsky se pokusil pohovořit o římských sochách Herkula a Apolóna, které byly v hale vystavené. Oba si však rychle uvědomili, že robustní antické sochy jsou neslušně nahé, a reverend se v rozpacích omluvil, že si musí nutně promluvit s nějakým starým přítelem.

Po jejím boku se brzy objevil jiný odvážný mladík, ale během večera Brienne zjistila, že co se týče mužů, má vybíravý vkus. Většinou jí připadali zoufale hloupí a víc než jen trochu samolibí. Proto se jí ulevilo, když si nápadníka zavolala matinka, aby ho představila nějaké vhodnější kandidátce na manželku.

Jakmile Brienne osaměla, usoudila, že nejlepší bude prosedět zbytek večera v salonu. Vrátila se tam, jenže zjistila, že tam právě probíhá několik vášnivých karetních partií, kterých se nemohla zúčastnit. Neuměla hrát ani neměla dostatek peněz na sázky. Cumberland s Rose někam zmizeli a Avenela taky nebylo nikde vidět. Tiše za sebou zavřela dveře, procházela osaměle jižní chodbou a vyhlížela přitom z oken do osvětleného dvora.

Došla až ke dveřím Etruského pokoje. Původně se domnívala, že je prázdný, ale dveře byly pootevřené a Brienne překvapilo, když zevnitř zaslechla hlasy. Srdce jí poskočilo, jakmile rozeznala dobře známý upejpavý smích a ještě známější mužský hlas.

„Pročpak ne, drahoušku? Jen si představ ten skandál. Mého otce by ranila mrtvice, kdyby nás přistihl v objetí v tvé nádherné ložnici.” Ozvalo se podezřelé šustění spodniček a Brienne, zděšená a fascinovaná, se ke dveřím naklonila blíž.

„Avenele! Polib mě!” přikazoval Venetiin panovačný hlas.

„Lady Venetie, dobře víte, že na to není vhodný čas ani místo.” Jeho tón byl věcný a pobavený.

„Ach, ty surovče. Doženeš mě téměř k šílenství, a pak mi vykládáš, co je vhodné.” Venetiin hlásek byl plný falešné, afektované stydlivosti. „Copak nejsem krásná? V Londýně jsem patřila k nejvyhlášenějším krasavicím. Mnoho mužů se mi vrhalo k nohám, abych jim věnovala alespoň jediný pohled. Neměl by sis s mou náklonností zahrávat, nebo se mi přestaneš líbit.” Brienne uslyšela rázné zaklapnutí vějíře a další kaskádu pronikavého chichotání.

„A kdybych ti padal k nohám? Líbil bych se ti víc?” V Avenelově hlase bylo slyšet posměch.

„Právě tohle mě na tobě vzrušuje, ten odstup a chlad. Ale dnes večer nebuď lhostejný, miláčku. Vem si mě. Teď. Nabízím ti všechno.”

Rozhostilo se ticho a Brienne došla k logickému závěru, který z toho vyplýval. Už nechtěla nic slyšet. Potichu ucouvla ode dveří a dvojice za nimi. Saténové střevíčky na podlaze neklapaly. Když odcházela, bylo jí podivně těžko u srdce. Chtěla jen jediné - odejít z té hlučné společnosti a vrátit se do svého pokoje.

Náhle ji však někdo popadl zezadu za paži a přirazil ji k zavřeným mahagonovým dveřím hlavní ložnice. Ucítila závan zkaženého dechu prosáklého alkoholem a stanula tváří v tvář lordu z Culpepperu.

„Zblízka jsi stejně pěkná jako zdálky.” Culpepper se zapotácel a pokusil se ji obejmout. Navzdory značné opilosti se mu to podařilo, protože byl mnohem silnější.

„Jak se opovažujete se mě takhle dotýkat!” Brienne se rázně vyprostila z jeho sevření, ale okamžitě ji chytil znovu. Chvilku se zdálo, že přichází její záchrana, neboť na konci chodby se právě mihla Rose - mířila do salonu.

„Rose!” vykřikla Brienne z výklenku dveří. Když Rose zaslechla své jméno, ohlédla se a pak zůstala nehybně stát a sledovala, jak se kostnatá postava hraběte vrhá na drobnou Brienne. „Prosím!” zavolala Brienne znovu o pomoc, ale její naděje okamžitě zhasla, protože přes Roseino andělské čelo přeběhl jen drobný mráček a žena klidně pokračovala v chůzi.

„Zdá se, že vaše ochránkyně proti mým pozornostem nic nenamítá. Takže byste neměla vzdorovat. Nechtěl bych být nucen vám připomenout, že jsem šlechtic.” Culpepper se oplzle usmál, drapl ji za ruku, otevřel dveře a strčil ji dovnitř.

„Vedle tohodle pokoje je ještě jeden, viděl jsem ho už předtím, na návštěvě u lorda Olivera. Můžeme jít tam.” Opilý hrabě se znovu zapotácel. Brienne během vteřiny odhadla situaci a vyrazila ke dveřím do chodby, ale než se k nim dostala, chytil ji a dveře bezpečně zavřel. „Do toho druhého pokoje!” Ukázal na tapetový pokoj, kam bylo z ložnice vidět. Vrhla pohled k dalším dveřím, které vedly do Etruského pokoje, naneštěstí však i ty byly pevně zamčené.

Začal ji strkat do vedlejší místnosti, ale v tu chvíli k nim z chodby pronikl zvuk kroků. Než však Brienne stihla vykřiknout, zakryla jí ústa velká lepkavá ruka. Jak kroky v chodbě doznívaly, zaslechla z dálky Avenelův hlas, ale to už ji hrabě zase vlekl do přilehlého pokoje. Zavřel za nimi dveře ložnice a obrátil se k ní. Zoufale se rozběhla k druhým dveřím, které vedly do salonu, ale Culpepper ji chytil a její výkřiky a steny přehlušil veselý hlahol hostů.

„Budu křičet,” varovala ho, když jí chtivě přejížděl po tváři i po těle kalným pohledem zažloutlých očí. Pokusil se ji políbit a Brienne opravdu zaječela, ale hrabě ji okamžitě tvrdě udeřil. Výkřik se zlomil v bolestivé zasténání.

„Chtěl jsem tě od chvíle, kdy jsem tě v obrazárně poprvé uviděl, Brienne. Budu tě mít - a to hned!” Naklonil se k ní, aby své uslintané rty položil na její.

„Avenele!” zavolala mimoděk, ještě otřesená prudkou ranou.

„Tak Avenela voláš?” Zatřásl s ní, aby se trochu vzpamatovala. „Co pro tebe ten muž znamená, sestřenko Brienne?” Vyslovoval nezřetelně a celou ji přitom poprskal.

„Okamžitě mě pusť, ty zvíře!” Brienne se vzchopila a ze všech sil se snažila uhnout před jeho odpornými dotyky. Tvrdá výšivka jeho kabátu se jí bolestivě zarývala do jemné pleti na ramenou a nemilosrdně ji škrábala.

„Ty se odvažuješ říkat, že jsem zvíře?” Culpepper zrudl v obličeji a zlověstně se zašklebil. „Brienne, ta mrňavá coura, co právě přijela z Ameriky? Ta, která podle mojí dcery neměla nic

slušného na sebe, dokud jí Avenel nepřivezl z Londýna nějaké hadry? Řekni mi, zlatíčko, jaká počestná dívka by asi přijala od muže tak důvěrný dar, jako je to, co nosí přímo na těle?” Přejel jí rukou po poškrábaných a rozbolavělých ramenou a prstem zajel za okraj brokátového živůtku. „Něco takového by udělala jen žena, která tomu nadrženému hřebci už mnohokrát posloužila.” Prudce jí strhl látku z ramenou. Brienne s děsem ucouvla.

„Okamžitě mě pusťte!” zaječela. „Strašně se mýlíte.”

„Tak já se mýlím?” Opilecky se zakymácel a zavrtěl hlavou. „To vy se mýlíte, má zlatá, jestli si myslíte, že Venetia dovolí, aby se o vás Slane dál staral. Chce se za něj provdat. Pak budete bez domova a každý si vás bude moci vzít.” V malých vypouklých očích se mu zablesklo chtíčem. „Tak si lehni na podlahu, krasavice,” poručil a výhružně zvedl ruku, až sebou trhla v očekávání rány, „a připrav se na nového pána.” Jeho ruka dopadla a Brienne se před očima objevilo tisíc bílých hvězdiček.

Rose tiše a nehybně seděla na krajíčku pohovky v salonu a nešťastně se mračila.

„Jsi unavená, má drahá?” Cumberland ji přejel pohledem, v němž se zračila nesmírná péče.

„Ne, ne, to nic není,” odpověděla roztržitě. Zničehonic však popuzeně vykřikla: „Kde je Avenel? Neviděl jsi ho teď někdy?”

„Mohl by být v obrazárně. Mám ho přivést?”

„Ne,” odpověděla rozhodně. „Není to nic důležitého.” Provinile sklopila utrápené oči a střídavě svírala a rozvírala ruce v klíně. „Ne, je to důležité,” vzdychla nakonec a zoufale se obrátila k Cumberlandovi. „Musím Avenela najít. Jde o Brienne.” Rázně vstala a cestou ke dveřím odstrkovala hosty, kteří se jí pletli pod nohy.

„Támhle je,” zavolal na ni Cumberland, neboť Avenel a všudypřítomná lady Venetia právě vstoupili do dveří.

Rose vzlykla a rozběhla se k němu. „Kéž mi to Bůh odpustí, kéž mi tu hroznou věc odpustí.”

„Co se děje?” Avenel se na ni ostře podíval.

„Jde o Brienne. Brienne!” Utrápeně vzlykla. „Jsem zlá, špatná žena, když chovám takové myšlenky. Za to, co jsem právě udělala, si své trápení zasloužím.”

„Co je s Brienne? Hned mi to pověz.” Vzal ji za ramena a zlehka s ní zatřásl.

„Lord Culpepper je opilý. Viděla jsem, jak ji mačká ke zdi v chodbě u tvého pokoje. Já. neudělala jsem. nic.” Lítostivě zabořila hlavu do dlaní. „Běž. Netroufám si ani hádat, co asi právě prožívá.”

Avenel bez váhání vyrazil ze salonu do jižní chodby. Během Roseina plačtivého vysvětlování všichni zmlkli a teď se v předtuše skandálu trousili do chodby. Venetia se rozběhla za Avenelem, aby se pokusila ostudě zabránit.

Avenel vrazil do ložnice a vztekle zaklel, když zjistil, že je prázdná. Rozrazil dveře do tapetového pokoje právě ve chvíli, kdy lord Culpepper přejížděl dlaní po Briennině roztrhaném živůtku a pokoušel se ji políbit na ústa.

Brienne náhle s překvapením zjistila, že od ní někdo lorda Culpeppera odtrhl a odhodil ho na zem jako kus hadru. O pár kroků ucouvla, překřížila ruce přes potrhaný živůtek a tiše, nesrozumitelně zamumlala Avenelovo jméno. Pokusila se promluvit, ale zoufale ji přitom rozbolela hlava. Když se k ní však natáhly silné paže, instinktivně v nich spočinula a nechala se konejšit známou vůní Avenelova těla. Počáteční šok zvolna pominul a Brienne jen tiše vzlykala do bílé vesty. Avenel jemně, ale pevně svíral její roztřesená ramena a líbal ji na rozpuštěné, zcuchané vlasy. Její hřeben zmizel, Brienne však věděla, že rozdrcený Culpepperovou botou leží někde na podlaze. „Už je to pryč, maličká. Všechno je v pořádku.”

„Chtěl mě znásilnit,” vzlykla. Doteky Culpepperovy hrubé ruky ji ještě pálily na ztýraném těle.

Avenel se k ní sklonil, prohlédl si její zraněnou, oteklou tvář a řekl: „Už to neudělá. Podívej se sama.” Rozevřel paže jen natolik, aby viděla Culpeppera ležícího v bezvědomí na podlaze. Nad ním se sklonila Venetia a vrhla na ně oba obviňující pohled.

„Krvácí! Můj otec krvácí!” Venetia položila ruku na lordovu hlavu a na prstech objevila krev. „Možná jste ho zabil. A kvůli ní!” vyštěkla zle.

Avenel se obrátil k Cumberlandovi, který se mezitím prodral davem až ke dveřím, kde Rose rázně bránila přihlížejícím vstoupit do místnosti. „Požádej prosím nějaké lokaje, aby lorda Culpeppera

laskavě odložili za branou. A vyřiď jim, že s ním nemusejí zacházet v rukavičkách.”

Cumberland přikývl na souhlas. „Myslím, že u ranního pokoje jsem zahlédl dva opravdu zdatné muže. Jsem si jistý, že se toho úkolu s radostí ujmou,” prohlásil, než odešel.

Venetia zaječela a Avenel se k ní obrátil. „Můžete ho doprovodit, nebo zůstat zde, jestli chcete. Ale než se vrátím, on bude pryč z mého domu, jinak ho vyzvu na souboj a vyřídím to jednou provždy.” Pak si už lady Venetie ani nevšiml a věnoval se pouze ženě, kterou držel v náručí.

Stáhl si kabát a přehodil ho Brienne přes ramena. Potom ji zvedl, jako by nevážila víc než peříčko, a vynesl ji davem zvědavých hostů z pokoje.

Brienne byla ráda, že černý saténový kabát zakrývá pohmožděninu u levého ňadra. Celá byla ještě pobledlá a duchem nepřítomná, ale aspoň už přestala plakat.

Jeden z hostů, lékař, šel s nimi, a než jí došlo, co se děje, ležela v posteli a polykala laudánum, které jí předepsal. Nesnažila se bránit účinkům silného sedativa, které jí vnutili, zavřela oči a propadla se do zapomnění dřív, než vůbec stihla poděkovat Avenelovi za záchranu.

Nespala však klidně. Z temných koutů její mysli začaly vystupovat podivné, neurčité přízraky. Převalovala se, aby se jich zbavila, ale nedokázala se probrat ze spánku vyvolaného drogou.

V jedné z těch nočních můr se ocitla opět v Tenby. Byl krásný jarní den a vyšly si s maminkou na piknik na Castle Hill, kopec, odkud byl výhled na průzračně modré vody Atlantiku i na šedé kamenné zdi pevnosti.

„Mami, povídej mi o plesech. Povídej mi o krásných dámách a nádherných šatech.” Shrnula si z obličeje pramen temně rudých vlasů a spodničky se jí lehce vzdouvaly mořským vánkem.

„Byl to vždycky nádherný pohled. A já jsem si to užívala. Mívala jsem pokaždé ty nejkrásnější šaty a nejdražší šperky. Tvůj dědeček, Brienne, byl štědrý muž. Vím, že by tě měl moc rád.”

„Mami, kdo je ten muž? Kdo je ten muž na tvém medailonku?” Brienne se k matce naklonila blíž a zoufale toužila slyšet slova, která by ji osvobodila od tíživé nejistoty.

Než však matka stihla odpovědět, její krásnou tvář zkřivil výraz bezmocného děsu a zezadu na ně obě dopadl něčí stín. Brienne se bála ohlédnout, ale pak přece jen sebrala odvahu, obrátila se a uviděla, jak se nad nimi tyčí Oliver Morrow.

„Je příliš mladá. Vezmi si mě,” prosila matka.

„Kde máte můj hřeben, krasavice?” Oliver Morrow se zasmál, ohrnul rty, které byly v jeho tváři příliš velké, a odhalil zažloutlé zuby.

„Ne, ne!” zakřičela Brienne na matku. „Zase utečeme, mami. Utečeme a tentokrát tě ochráním.” Brienne se rychle zvedla ze země a vzala matku za ruku. Obě se rozběhly na vrchol kopce, kde stála osamělá věž, která jim měla poskytnout úkryt. Brienne viděla, že hrabě se žene za nimi, a prudce strčila matku do věže.

Klidnou přímořskou krajinu Walesu proťal strašlivý výkřik, když zahlédla, že se hrabě nějakým zázrakem objevil na schodech uvnitř věže. Než se před ní silné dřevěné dveře zabouchly, spatřila ještě, jak hrabě matku surově popadl za uhlově černé vlasy a zařval do její krásné tváře: „Jednoho dne vás dostanu obě.”

„Mami, ochráním tě, mami!” Brienne bušila do dveří tvrdých jako kámen a škrábala je, až jí z prstů crčela krev. Z vrcholku věže se začaly ozývat děsivé zvuky a Brienne si přitiskla zkrvavené prsty k uším, aby nic neslyšela. „Ochráním tě,” vzlykala zoufale.

Za chvilku zaslechla, jak se po schodech dolů blíží těžké kroky, a odtrhla se ode dveří. Klopýtala z kopce, vyděšená a uplakaná, a hledala nějaký úkryt. K jejímu úžasu se před ní objevila skříň z jejich starého tudorovského domu, pevně a jistě seděla na travnaté zemi. Brienne vklouzla dovnitř, skryla se ve tmě a modlila se, aby ji tam nenašel.

Tiše se třásla strachy, když se k ní kroky přiblížily. Nervy měla napjaté k prasknutí a tichounce sténala, ale nakonec uslyšela, jak hrabě odchází. Nastalo ticho a tak usoudila, že už může vylézt. Pootevřela dveře, venku však spatřila jen moře, oblohu a hradní věž na kopci. Otevřela skříň dokořán, ale v tu chvíli zaječela děsem, neboť ve výšce nad sebou spatřila Morrowovu vousatou tvář. Když se k ní jeho ruce natáhly, vyrazila výkřik plný smrtelné úzkosti.

„Brienne, miláčku!”

„Slyšela jsem tě odcházet! Slyšela jsem tě odcházet,” volala nesouvisle.

„Musíš se probudit. Vzbuď se, maličká.” Někdo s ní zlehka třásl, a jakmile konečně otevřela oči, zjistila, že se nad ní sklání Avenel. Měl na sobě stejnou vestu a kalhoty jako na plese. Brienne prudce oddechovala, na čele jí vyrazily krůpěje potu, a když pohlédla dolů, všimla si, že má noční košili úplně propocenou. Stále ještě roztřesená se podívala z okna do zahrady, kde se už objevovalo slabé světlo rozbřesku.

„Ach,” zasténala. „Musím odtud pryč.”

„To byl jen zlý sen, miláčku.” Brienne si uvědomila, že křečovitě svírá Avenelovu bělostnou vestu. Uvolnila sevření a dovolila mu, aby jí jemně shrnul tmavé vlasy z čela, vlhkého potem.

„Zabije mě, Avenele. Zabije mě za to, že jsem tady. Musím pryč.”

„A kam bys šla, divoženko? To městečko ve Walesu, tvoje pevnost, je v troskách, tam se vrátit nemůžeš. Moji lidé dlouho hledali nějakou ztracenou tetu nebo sestřenici, která by se o tebe postarala, ale nikoho neobjevili. Jsi na světě úplně sama a nemáš kam jít.”

„Jak tady mohu zůstat? Nečeká mě tu nic než trápení. Zdá se, že ty o mně víš každým dnem víc, zatímco já o tobě netuším vůbec nic. Nic! Jak ti mám věřit, když o tobě nic nevím? Jak mám věřit, že můj otec nedokáže -”

„Oliver Morrow je mrtvý muž, Brienne. To mi věř. Přestože ještě pořád chodí po světě, nezbývá mu mnoho času.” Avenelův hlas byl tak chladný a necitelný, jak ho ještě neslyšela.

„Chci ti věřit. Nevím proč, ale cítím, že musím. Jenže copak můžu, když vím, že jsem tvůj nepřítel?” zašeptala. Dlouho mlčel a zdálo se, že nedokáže popřít to, co právě řekla. Jak v ranním světle vystoupila jeho tvář zřetelněji, Brienne si všimla, že vypadá unaveně a jeho šaty jsou zmačkané. Promnul si neoholenou bradu a roztržitě projel rukou vlasy. „Byla to dlouhá noc, divoženko. Teď ti na tak složitou otázku neumím odpovědět.” Brienne impulsivně natáhla ruku a dotkla se tmavého strniště v jeho obličeji. Potom se v posteli posunula, aby se mohl natáhnout vedle

ní. Rozepnul si vestu a držel dívku klidně, téměř smutně v náručí, dokud za svítání oba neusnuli.

Kapitola 15

První, co Brienne uviděla, jakmile otevřela oči, byla jemná šedá clona deště, který padal do zahrady za oknem. Vůbec netušila, kolik může být hodin, ale cítila se odpočinutá a v hlavě, která ji bolela celou noc i ve spánku, jí konečně přestalo bušit. Otočila se zády k oknu a zabořila se hlouběji do pokrývek. Nechápala, jak je možné, že se po tak strašlivém večeru cítí šťastná a odpočatá. Když však pohlédla na prázdné místo vedle sebe, všechno jí rázem došlo. Na polštáři byl ještě důlek a z jemného hedvábného povlečení byla cítit Avenelova vůně.

„Tak jste se probudila, mademoiselle,” uslyšela Brienne za sebou komornou a posadila se. Dívala se, jak drobná dívka odkládá šití a vstává z pohovky, kterou si přitáhla blíž k hořícímu krbu. „Dnes v noci se vám spalo dobře, že?” Vivie přešla ke stolu a zvedla podnos, který pro ni připravila.

„Kolik je hodin?” zeptala se Brienne provinile. Shrnula si zcuchanou záplavu kaštanových vlasů z obličeje a pokusila se vstát. Ale pokoj se jí okamžitě zhoupl pod nohama, uklidňující lék stále ještě nepřestal účinkovat.

„Ach! Musíte zůstat v posteli!” Vivie položila podnos na noční stolek u lůžka. Potom rychle odcupitala pro kartáč na vlasy. „Tak, mademoiselle, zařídím, aby vám to nepřekáželo.” Komorná jí pročesala rozcuchané kadeře, zkrotila husté prameny a spletla vlasy do dlouhého copu. Potom položila tác na postel a nalila své paní šálek horké čokolády. Vřelá tekutina jí trochu vyčistila hlavu a Brienne opakovala svou otázku. „Kolik je hodin? Mám dojem, že už je asi hodně pozdě.”

„Je po poledni, ale -”

„Po poledni!” vykřikla Brienne rozmrzele. „Tomu nevěřím.” „Potřebovala jste si odpočinout. Byla to neklidná noc.” Vivie rozhořčeně zavrtěla hlavou a vyprskla: „Jak si to prase trouflo

chovat se k vám tak surově. Ale monsieur Slane ho určitě naučil lepším mravům.”

„Mluvila jsi dnes ráno s Avenelem?” zeptala se Brienne a odpovědi se trochu strachovala.

„Jen krátce.” Vivie sklopila oči a Brienne z toho usoudila, že je komorná ráno našla spolu, když přišla za svými povinnostmi.

„Takže jsi slyšela, co se večer stalo?” Když komorná přikývla, Brienne nešťastně pokračovala: „Vůbec jsem na ten ples neměla chodit. Měla jsem vědět, že to nedopadne dobře. Mezi všechny ty bohaté lidi se přece nehodím. Mělo mi být jasné, že je jenom otázkou času, než někdo zneužije mé naivity a nezkušenosti.”

„Takhle nemluvte, mademoiselle. Avenel mi řekl, že máte tu nejlepší výchovu. Můžete ten svůj pěkný malý nosík nad ostatními klidně ohrnovat.”

„Možná mám titul, ale všechno ostatní, co je ve vysoké společnosti třeba, mi chybí. Včera v noci se to ukázalo víc než jasně. Byla jsem jenom pro legraci. Hned po večeři jsem měla odejít do svého pokoje, pak by se možná nic z toho nestalo.”

„Ale přece jen to nebylo nadarmo! Aspoň teď víte, že k vám monsieur něco cítí.” Vivie se ohlédla ke dveřím, neboť do pokoje vstoupily dvě mladé služebné, aby připravily lázeň. Jedna rozkládala čisté plátěné ručníky a druhá nalévala do vany horkou vodu z měděné konvice.

„To se neodvažuji ani doufat, Vivie.” Brienne se zvedla z postele a postavila se, ale musela se zachytit křesla, aby neupadla.

„Musíte tomu věřit. Byl tu s vámi celou noc a neodešel, dokud si nebyl jistý, že už spíte klidně. Slyšeli jsme, jak jste křičela ze spaní, ale on vás utěšoval sám, nechtěl se od vás hnout. Taky se povídá, že on a lady Venetia už spolu nemluví, po tom, co provedl její otec. Opravdu mu na vás záleží.” Jakmile byla lázeň připravena, Vivie vyhnala mladé služtičky z pokoje a pomohla Brienne svléknout noční košili.

„Takové věci neříkej. Radši na to ani nemysli,” odpověděla Brienne chmurně. „Avenel určitě touží po všem, co mu může přinést manželství s Venetií - já mu nic takového nabídnout nemohu. Možná ho rozzlobilo, jak se její otec zachoval, ale jestli bude chtít lady Venetii zpět, bude tu neshodu klást za vinu mně.”

Brienne vklouzla do vany a horká voda jí pomalu rozehřívala ztuhlé svaly. Zvrátila hlavu přes okraj vany a nechala dlouhé husté vlasy splývat dolů jako závoj. Odmítala si připustit, co říkala Vivie. I kdyby to snad nebyly falešné představy, nepřipadalo v úvahu, že ona a Avenel by se do sebe mohli zamilovat. Za takových okolností je to přece naprostý nesmysl.

„Jak si přejete, mylady. Už o tom nebudu mluvit. Jenže když se o něčem nemluví, neznamená to, že to neexistuje.” Vivie jí podala mýdlo a odešla do oblékárny pro šaty.

„Au!” sykla Brienne bolestí. Dívala se na krvavě červenou podlitinu na tváři, pozůstatek minulé noci. Stále byla na dotek velmi bolestivá. Pokusila se ji zamaskovat pudrem, přesto však pohmožděnina ostře kontrastovala s neposkvrněnou smetanovou pletí kolem.

„Bude to vidět. Nemůžete utajit, co se přihodilo.” Vivie kroutila nesouhlasně hlavou, když se Brienne pokoušela zhmožděninu zapudrovat. „A navíc, monsieur na to nezapomene. Pokaždé, když se podívá na tohle, rozhněvá se znovu.” Francouzka ukázala na modřinu.

„Nechci, aby se zlobil. Vůbec už na tu záležitost nechci myslet.” Brienne se na sebe do zrcadla zamračila. Chvilku pozorovala svůj obraz a přemýšlela, čím by tu ošklivou stopu zakryla. Z rozjímání ji vytrhlo rázné zaklepání na dveře a Brienne šla otevřít.

Na prahu kajícně postávala Rose. Červeně rámované modré oči jasně vypovídaly o pláči a nedostatku spánku.

„Rose!” vykřikla Brienne překvapeně. Trochu se vzpamatovala a pokynula ženě, aby vstoupila dovnitř. Když viděla, jak Vivie spěšně odchází, usoudila, že se děvče za okamžik vrátí s čajem a pečivem. Vyzvala tedy Rose, aby se posadila na taftovou pohovku u krbu, a sama si sedla do jednoho z atlasových křesel.

„Neposadila byste se sem ke mně, lady Brienne?” Rose poklepala na polštář vedle sebe.

Brienne na ni chvilku hleděla, ale pak jí ochotně vyhověla, přestože ji přítomnost této ženy uváděla do rozpaků.

„Mohu pro vás něco udělat, Rose? Jsem si jistá, že Vivie za minutku přinese občerstvení, ale -”

„Ne, ne, není třeba. Přišla jsem vás požádat o odpuštění.”

„O odpuštění?” opakovala Brienne užasle. „Prosím, neobtěžujte se -”

„Musím. Stala se ze mne bezcitná žena a své vlastní trápení jsem svalila na nevinnou dívku.”

„Jako vdova jste neměla lehký život. A je jen přirozené, že z toho viníte mě.” Brienne sklopila oči.

„To vám udělal on?” zeptala se Rose rozechvěle, neboť si v té chvíli povšimla modřiny na Briennině tváři. Když Brienne přikývla, Rose se tiše rozvzlykala do kapesníku, který celou dobu mačkala v dlani.

„Prosím, neplačte, Rose. Vypadá to horší, než to ve skutečnosti je. Ani to necítím. A včera v noci to nebyla vaše chyba. Vždyť kdokoli mohl…”

„Můj manžel, Christopher,” přerušila ji Rose, „byl ten nejlepší člověk na světě. Oba jsme byli skoro ještě děti, když jsme se brali. Mně bylo šestnáct a jemu sotva dvacet. Ale já jsem je znala celý život, víte?”

„Je?” opakovala Brienne zmateně.

„Jeho a Avenela. Christopher byl Avenelův bratr.”

Brienne se snažila zakrýt šok, který jí to sdělení způsobilo, a Rose pokračovala: „Chci vám říct, že ačkoli je Christopher mrtev už tak dlouho a přestože naše manželství trvalo jen krátce a byli jsme tak mladí, vždy budu vzpomínat na jeho nesmírnou laskavost. Zemřel krutě a předčasně. A poskvrnila jsem jeho památku tím, jak ohavně jsem se k vám chovala, zejména včera večer.” Poslední slova už Rose pronesla v slzách.

„Prosím, neříkejte takové věci. Váš manžel na vás byl pyšný. Jistě vás velice miloval, neboť Cumberland i Avenel vás zbožňují. V jejich očích jste téměř bohyně a nedívali by se na vás tak, kdybyste si to plně nezasloužila.” Brienne položila starší ženě ruku kolem ramen, ale pak si uvědomila své místo a rychle ji stáhla. Místo toho řekla: „To já bych vás měla žádat o odpuštění. Byla jste krutě odloučena od muže, kterého jste milovala. Kdyby vám můj otec nezpůsobil tak hrozné utrpení, nebyla byste tak nešťastná a já bych vám tak bolestně nepřipomínala vaši ztrátu.”

V očích ji pálily slzy, ale potlačila je, protože nechtěla, aby se Rose cítila ještě provinileji.

„Vy jste dobrý člověk, Brienne. Jak jsem vás za těch několik týdnů poznala, chovala jste se dokonale. Navzdory tomu, čí jste dcera, jsem vám ublížila. Musím přiznat, že pro mě bylo těžké chovat se chladně, když z vás vyzařovala pouze upřímnost. A jestli už není příliš pozdě, chtěla bych vám nabídnout své přátelství. Pokud je ovšem přijmete.” Rose na ni pohlédla uplakanýma očima. Ve tváři se jí zračily upřímné city, a když natáhla ruku, Brienne ji přijala. Do očí jí vhrkly slzy nevýslovné úlevy.

Obě ženy celé odpoledne popíjely čaj a povídaly si. Brienne toho chtěla tolik vědět o Roseině manželovi a Avenelově bratrovi, že se z ní otázky jen hrnuly.

„Takže vy nejste jen Avenelova sestřenice, ale i jeho švagrová?”

Rose přikývla. „Všichni tři jsme vyrůstali společně.”

„V Marylandu?”

„Ano. Rodiče mi zemřeli na horečku, když mi byly dva roky, a strýček s tetou mě přijali za vlastní. Vyrůstali jsme spolu a byli jsme si velmi blízcí. Myslím, že jsem Christophera milovala snad odjakživa.” Rose se při vzpomínce usmála. „Dokonce už jako dítě. Byl hezký a statečný. Hodně se podobal Avenelovi, ale nebyli stejní.” Úsměv se jí z tváře vytratil. „Avenel má v sobě něco tvrdého, Christopher takový nikdy nebyl. Ale Avenel přesto dokáže být okouzlující, když chce. V mládí zlomil mnoho srdcí a obávám se, že by vás mohl považovat za další úlovek.”

„Sotva spolu promluvíme dvě slova, a už se hádáme. Řekla bych, že mé srdce je v bezpečí.” Brienne se natáhla, aby nalila další šálek čaje ze stříbrné konvice, a sklopila oči. „Jak jste se dostala do Anglie?”

„Poslali mě sem po Christopherově smrti. Avenel usoudil, že to tak bude nejlepší.” Rose se odmlčela a zamyšleně srkala čaj.

„Já.” Brienne ztěžka polkla. Konečně se odhodlala položit otázku, která ji trápila už od chvíle, kdy se Avenel objevil na Osterley. „Vím, že vám to asi bude nepříjemné. Ale nemohla byste mi říct, proč k tomu všemu došlo? Proč se Avenel a hrabě tak strašně nenávidí?”

„Neptejte se mě, Brienne.”

„Prosím, povězte mi to. Musím to vědět,” naléhala Brienne jemně.

„Nemohu vám to prozradit. Ne proto, že by to byla příliš bolestná vzpomínka, neboť ji stejně nemohu vymazat z mysli. Ovlivnilo to celý můj život. A rovněž Avenelův i Cumberlandův. Nemohu vám to říct, jelikož jsem Avenelovi slíbila, že to neudělám. A své slovo porušit nemohu.”

„Chápu,” odpověděla Brienne tiše.

„Chrání mě a stará se o mě už dvacet let. Udělala bych pro něj cokoliv. Nemohu se zachovat nevděčně, rozumíte mi přece?” Rose k ní zvedla mírné, prosebné oči.

„Jistě, rozumím,” přikývla Brienne trpce. „Zdá se, že každý je mu nějakým způsobem zavázaný.” Roztřásl se jí hlas.

„Nepropadejte zoufalství. Byl na vás přece hodný, ne?”

„Byl velmi štědrý.” Brienne si uhladila švestkově modré hedvábné šaty, látka ji příjemně chladila do dlaně. Zamračeně vzhlédla a zvolala: „Jenomže nevím, co na mě chystá, a těžko to snáším. Napadají mě samé hrozné představy. Avenel mi nikdy neřekl, jak se chce pomstít.” Zadívala se Rose do tváře a snažila se odhadnout, zda jí může věřit. Teprve když usoudila, že může, dodala: „Má v sobě mnoho hněvu, Rose, a jsem si jistá, že to víte. Bojím se, že chce, abych zaplatila za všechno, co hrabě vám oběma způsobil. Zapletl mě do svého plánu, jak lorda Olivera pokořit. Kvůli tomu se Avenela bojím, ale co je možná ještě horší, něco mě k němu přitahuje, a to bude bezpochyby můj konec.” Smutně se zasmála a po chvilce doplnila: „Cítím se jako někdo, kdo se pokouší dívat do slunce.”

Rose přikryla Brienninu chvějící se ruku svou dlaní. „Není tak strašný, jak si myslíte. Má své špatné chvilky, ale to z něj mluví nenávist k hraběti. Nezapomínejte na to, Brienne. Avenel cítí nenávist k hraběti,” opakovala důrazně, „ne k vám.”

„Doufám, že máte pravdu.” Brienne vzhlédla a Rose ji soucitně pohladila po hřbetu ruky.

„Zapomeňte na minulost. Já se o to také snažím.” Rose se začervenala. „Musím říct, že Cumberland mi v tom hodně pomáhá.”

„Moc vám to přeju, Rose. Chtěla jsem vám to říct už dávno. Mám Cumberlanda velice ráda a potěšilo mě, když jsem viděla, jak je s vámi šťastný.”

Rose se zasmála svěžím, mladistvým smíchem. „Je to drahoušek. Téměř doufám. Ne, neřeknu to, abych to nezakřikla.”

„Tak to řeknu já!” nabídla se Brienne. „Téměř doufáte, že vás požádá o ruku. Tak. Je to venku a nemusíte mít žádné obavy.”

Rose půvabně zrudla a odpověděla: „Přiznávám, že chovám určitou naději.”

„Nemějte strach. Určitě to přijde. Cumberland to má napsané ve tváři. Jakmile vstoupíte do místnosti, stává se z něj jiný člověk.” Zasmála se nahlas. „Jako poprvé zamilovaný mladík.”

Obě ženy se rozesmály, ale Rose rychle zvážněla. „Vím, že je to pro vás těžké. Vaše situace tady na Osterley je velmi neobvyklá. A vy jste příliš mladá na trápení.” Náhle jí stiskla ruku. „To jsme vlastně obě. Slíbíte mi, že zapomenete, co se stalo předtím?”

Brienne se na ni chvilku mlčky dívala. Nemohla se zbavit hrůzy z otcova příjezdu ani zapomenout, že je na Osterley proti své vůli. Ale i když Roseino přátelství nemůže trvat dlouho, je lepší dočasné příměří než neustálý boj. Usmála se a rozechvěle odpověděla: „Myslím, že se o to alespoň můžeme pokusit.”

Brienne přišla k večeři v nádherných šatech z broskvově zbarveného saténu, protkaného zlatými nitkami. Rose a Cumberland už na ni čekali v obrazárně. Brienne po několika minutách hovoru usoudila, že zamilovanější dvojici ještě neviděla. Cumberland byl jako obvykle milý, ale každé jeho slovo, gesto i pohled jako by patřily pouze Rose. A ta, už opět klidná a vyrovnaná, jeho láskyplnou péči přijímala jako nesmělá dívenka.

Zatímco čekali na Avenela, seděla Brienne v křesle, poslouchala rozhovor, ale nepokoušela se do něj vmísit. Úplně jí stačilo, že je obklopená milými lidmi, a její utrápené duši to přinášelo velkou úlevu.

Avenel dorazil brzy a Brienne instinktivně odvrátila zraněnou tvář. Doufala, že vrstva pudru poranění dostatečně kryje. Avenel k ní přistoupil, aby ji na pozdrav políbil na tvář, ale na místě se zarazil. Beze slova ji vzal za bradu, natočil jí obličej ke světlu a zlehka přejel palcem po zraněném místě. Když se dotkl citlivé,

rozbolavělé pokožky, pokusila se skrýt bolest, ale Avenelovi její zamžikání neuniklo. Svraštil uhlově černé obočí a v průzračných očích mu blýsklo hněvem.

„Nezlob se,” pokusila se ho Brienne uklidnit. „Dneska se nehněvej.”

„Ten mizera,” vybuchl Avenel. Jakmile se však jeho ledové oči střetly s jejíma temně modrýma, usmál se. Dvorně se sehnul a zlehka jí políbil ruku. Potom se opět napřímil a prohlásil: „Jste půvabnější než kdy jindy, mylady. Culpepper by stejně nemohl ublížit vaší kráse.”

Brienne byla ráda, že je Avenelův hněv zažehnán, a usadila se na židli, kterou jí nabídl. Večeře začala příjemně. Občas se někdo zdvořile zmínil o plese, ale nepadlo ani slovo o lady Venetii a jejím otci. Avenel se nikdy nechoval tak pozorně a Brienne přijímala jeho komplimenty mimořádně vlídně.

Zdálo se, že čas ubíhá velice rychle. Brzy začaly svíčky dohořívat a oheň v krbu se změnil v hromádku zářících oharků. Objevil se moučník, potom lokaj sklidil ze stolu a čtveřice zůstala sedět nad poloprázdnými sklenkami vína. V té chvíli se Cumberlandovi i Rose rozzářily obličeje zvláštním svitem a Cumberland vstal, aby učinil prohlášení. Jednou či dvakrát si odkašlal a spustil.

„Dnes večer jsem obzvlášť šťastný, neboť mě svou společností poctily dvě výjimečně krásné dámy.” Připil na zdraví Rose i Brienne, ale ta si toho sotva všimla, protože s napětím čekala na další slova. „A jedna z nich,” pokračoval Cumberland, „ve své velké laskavosti přijala mou nabídku k sňatku.” Usmál se a Rose zvedla levou ruku, aby všichni viděli prsten, který jí věnoval. Byl na něm velký čtverhranný smaragd, zářící tím nejhlubším odstínem zeleně. Brienne vykřikla obdivem nad tou krásou a všichni vstali, aby jim pogratulovali. Avenel poslal ihned lokaje do sklepa pro to nejlepší šampaňské a za chvíli si už všichni připíjeli a šťastně se smáli.

„Po svatbě chceme jet do Londýna. Ale,” Cumberland si rozpačitě odkašlal, „vzhledem ke komplikované situaci tady na Osterley myslím, že nebudeme pryč déle než týden.”

„Vrátíme se co nevidět, protože se bojím, že se nám po vás bude strašně stýskat.” Rose vzala Brienne za ruku a vřele ji stiskla.

„Ani si na nás nevzpomenete,” zasmál se srdečně Avenel. „Jen si nic nenamlouvejte.”

Všichni se rozesmáli a Rose přidala plachý úsměv. Brzy bylo šampaňské dopito a Rose s Cumberlandem vstali a zamířili do salonu. Šli před Avenelem a Brienne, už úplně ponoření do plánů na svatbu. Brienne se za nimi zadívala a pak se zlehka dotkla Avenelovy paže.

„Copak je, divoženko?” Sklonil se k ní a věnoval jí překvapivě bezstarostný úsměv.

„Potřebují být sami, Avenele.” Kývla hlavou za dvojicí, která už mizela dveřmi do salonu. „Půjdu raději spát.”

Pohlédl na ni a pohladil ji po tmavých vlasech. Potom zvážněl a za chvíli se mu začala z úst jako by nekontrolovatelně hrnout slova. „Zůstaň dnes v noci se mnou, maličká. Pojď do mé postele, abych tě mohl utěšit. Teď ti ještě nemohu nic slíbit, ale…” Zarazil se, když viděl, jak jí při těch posledních slovech zesmutněla tvář. Dodal: „Nedívej se na mě takhle, prosím. Nemůžeš toho po mně tolik žádat.”

„Nežádám nic.” Sklopila oči a upřeně se zahleděla na složitý vzorek, který zdobil jeho dokonale střiženou vestu.

„Nic sice neříkáš, ale přesto.” Vytáhl ruce z jejích vlasů a nechal je viset podél těla. „Tak tedy běž. Běž si sama do svého pokoje a já půjdu také do svého. Ale nečekej, že změním názor. A,” dodal záhadně, „nebuď překvapená, jestli zjistíš, že jsi ho změnila ty.” Tázavě se na něj podívala, avšak nedokázala mu z tváře vyčíst žádnou odpověď. Ucouvla a obrátila se k odchodu. Rozum jí napovídal jednu věc, ale její srdce, a Avenel to věděl, říkalo něco úplně jiného.

Kapitola 16

„Počkat!” Brienne se rozesmála, dech se jí u úst srážel v obláčky páry. Proběhla opuštěnou zeleninovou zahradou a zamířila k čekajícímu kočáru. Pod kabátkem lemovaným kožešinou si vyhrnula spodničku jedněch ze svých nejlepších šatů - byly z levandulového hedvábného listru se světležlutými vyšitými

květinami - a vletěla na příjezdovou cestu před domem. Děkovala nebesům, že má vlasy pevně přichycené síťkou a přidržela si jen malý klobouček, připevněný saténovými stuhami, který se jí při běhu posunul.

„Přijedu pozdě!” zavolala Rose z kočáru. Vypadala šťastně a krásně, zahalená v několika vrstvách bílého svatebního hermelínu. Pod kožešinovým pláštěm vykukovaly lesklé, barvínkově modré svatební šaty s krémovou saténovou spodničkou, obojí hustě protkané stříbrnými a zlatými nitkami.

Když Brienne konečně doběhla ke kočáru, lokaj jí pomohl nastoupit. Rychle se uklonila a položila Rose do klína elegantně upravenou kytici pomerančových květů.

„Ty jsou krásné! Brienne, to je od tebe hezké!” vyhrkla Rose a přivoněla ke květinám, pečlivě svázaným saténovou stuhou. Vdechla jejich pronikavou vůni, která rychle naplňovala celý Avenelův lakovaný kočár. Když vzhlédla, prohlásila: „Nikdy bych nevěřila, že ty staré stromky v oranžérii ještě někdy pokvetou.”

„To byla přece jejich povinnost. Každá nevěsta musí mít o svatebním dni čerstvé květy!” Brienne se sklonila ke kytici a přivoněla si také.

„Jsem tak šťastná! Ani ve snu by mě nenapadlo, že takový pocit ještě zažiju.” Rose se podívala z okénka. Projížděli parkem a pak zamířili branou k malému kostelíku v městečku. Byl nádherný den. Nebe bylo bez mráčku a slunce zářilo jasně a hřejivě. I zmrzlá zem jako by se rozhodla uprostřed zimy změknout na počest Roseiny svatby.

Brienne si povzdechla, tentokrát spokojeně, a zavzpomínala na předcházející týdny.

Spolu s Rose strávily mnoho šťastných hodin plánováním svatby a večer sedávaly obě ženy s Avenelem a Cumberlandem v obrazárně a společně probírali detaily. Avenela vídala Brienne zřídka, několikrát odjel s Cumberlandem do Londýna nakoupit a připravit všechno na líbánky. Ale vždycky, když se vrátili, měl výbornou náladu. Přesvědčil Brienne, aby s ním zase začala jezdit na koni. V duchu se usmála při vzpomínce na den, kdy se poprvé vrátila na koňský hřbet. Avenel přistoupil k ní a její kobylce, aby jí poopravil držení těla. Položil horkou laskající ruku na její kotník a zasunul jí nohu do třmenu. Potom, jako by ho to uvedlo do

rozpaků, jí nevrle poručil, ať tam tu nohu raději nechá, jinak bude mít spoustu problémů. Snažila se chovat jako dáma a odvrátit se, ale k ničemu to nebylo, její city k němu sílily každým dnem a byly všechno, jen ne panenské. Začaly ji děsit a vzrušovat - a už si je nedokázala dál zapírat.

Teď seděla v kočáře a myslela na budoucnost. Zamilovala si Rose i Cumberlanda, ale musela si přiznat, že jim závidí bezpečí a jistotu. Nic takového nikdy nepoznala. Jako by se narodila v bludišti, a ať se vydala jakoukoli cestičkou, všechny byly slepé a ona se prostě nemohla dostat ven.

Kočár zastavil před kostelem, kde už čekal Avenel s Cumberlandem. Skoro všichni lidé v městečku viděli vyvěšené ohlášky a přišli ženichovi a nevěstě popřát všechno nejlepší. Když nechali projít svatebčany, přihlížející se nacpali do kostela, který zaplnili do posledního místečka. Ale jakmile začal pastor pronášet oddávací formuli, všechno utichlo. Avenel stál vedle Cumberlanda. Brienne viděla, že upřeně pozoruje Rose, která štěstím jako by omládla. Brienne bylo jasné, že při pohledu na zářící Rose Avenel vzpomíná na jiný svatební den, před dvaceti lety, a raději se odvrátila, aby v jeho tváři opět nezahlédla odsuzující výraz. Za chvíli však ucítila, že se na ni dívá. Váhavě zvedla oči. Očekávala, že se střetne s mrazivým, zdrcujícím pohledem, ale místo toho uviděla tak otevřený výraz touhy, že se nedokázala odvrátit. Na okamžik zcela propadla kouzlu ničím neskrývaných citů, které dával najevo tak zřídka.

Obřad byl brzy u konce a kouzlo, které Brienne ochromilo, porušila zvláštní směsice smíchu a pláče, jaká se vyskytuje pouze na svatbách. Rose a Cumberland, teď novomanželé, je oba objali a pak přešli k dalším gratulantům. Pastor všechny čtyři ještě pozval na faru na skleničku klaretu, a než se Brienne nadála, seděli Rose i Cumberland v novém kočáře, který je měl odvézt do Londýna.

„Dávej na něj pozor, Brienne,” nakázala jí Rose a pokývla k Avenelovi. „Občas je to takový nevrlý bručoun. Potřebuje tě, dokážeš ho rozesmát.” Vyklonila se z kočáru a políbila Brienne na tvář. Držela Cumberlanda bez ostychu za ruku, druhou rukou vzala Avenela za bradu a zašeptala mu do ucha slova, která však Brienne zaslechla: „Odpustila jsem jí, Avenele. Dnes jsem tak

šťastná, že bych snad dokázala odpustit i Oliveru Morrowovi. Dej na mou radu, můj drahý. Zapomeň na minulost. Je to možné a musíš to udělat, jinak nikdy nenajdeš klid.” S těmito slovy pustila jeho tvář a Cumberland dal kočímu netrpělivě pokyn k odjezdu.

Mávali jim, dokud se kočár neproměnil v malou tečku na obzoru. Potom Avenel poznamenal: „Myslím, že si oba vybrali dobře.”

„Mají štěstí, že našli jeden druhého.” Zadívala se na něj vážnýma fialkovýma očima. Dnes vypadal starší než na svých čtyřiatřicet let. Brienne napadlo, že to možná působí vzpomínky.

Avenel jí položil ruku na záda a chystal se jí pomoci do kočáru. Otočila se a řekla: „Je tak nádherný den, Avenele. Raději bych šla pěšky.”

„Ty chceš jít pěšky?” Nevěřícně se na ni zadíval. Naklonil se blíž, aby jí viděl lépe do tváře. „To je neslýchané! Vznešená dáma si chce zamazat své saténové střevíčky v blátě u cesty?”

„Tak dlouho jsem nemohla z Parku a myslela jsem -,” začala omluvně, ale Avenel jí zlehka položil na rty dva silné prsty.

„Nemusíš mi své přání vysvětlovat, Brienne. Vím, že šlechtici bývají výstřední.” Vzhlédl k chladnému modrému nebi a usmál se. „Kromě toho mě napadlo totéž, ale nechtěl jsem tě k ničemu nutit.” Vzal ji za ruku, a když se na něj nevěřícně podívala, odpověděl opět smíchem.

„Ty žes mě nechtěl k ničemu nutit?” vykřikla ironicky, když procházeli ospalým městečkem. „To je stejné, jako kdyby Jindřich Osmý vykládal manželce, že se ale vůbec nechce rozvést.”

„Mlč, ty drzá žábo! Nejvyšší čas, aby ses naučila úctě ke starším osobám, zejména když ti tak vycházejí vstříc.” Temně se na ni zamračil, ale když se na oplátku drze zachichotala, zahlédla v jeho očích záblesk pobavení.

Jakmile vyšli z městečka, oba zvolnili krok, jako by věděli, že procházka brzy skončí, a chtěli si vychutnat tu chvíli, než se opět střetnou s tvrdou skutečností na Osterley.

Jak tak pomalu kráčeli po okraji cesty, potkali plachou mladou dívku v modrých šatech z hrubé látky. Blátivě hnědé vlasy měla stažené do přísného uzlu a přikryté čepečkem, obličej měla jasný a čistě vydrhnutý.

„Myslím, že se snaží upoutat tvou pozornost, Avenele,” řekla Brienne a nezdvořile ho zatahala za rukáv. Usmála se na děvče a to jí úsměv po chvilce vrátilo - odhalilo přitom řídké, zkažené zuby.

„Dobrý den, slečno Jill.” Avenel na drobnou hubenou dívenku přátelsky pohlédl a ta se okamžitě hluboce začervenala. Gestem je vyzvala, aby vstoupili do chalupy, která stála před nimi. Zdálo se, že Avenela to ani trochu nepřekvapilo. „Byla ses podívat na svou chráněnku?” zeptal se, když vcházeli do stavení s doškovou střechou. Děvče důrazně přikývlo a znovu vycenilo zbylé zuby.

Brienne vstoupila za Avenelem a v příšeří, které v lepenicové světnici bez oken panovalo, rozpoznala starou ženu. Otočila se ke světlu ode dveří a Brienne téměř vyjekla, když jí pohlédla do tváře. Stařena vypadala jako čarodějnice z dětské pohádky. Bradu i nos měla znetvořené bradavicemi, ježaté šedé vlasy jí trčely z hlavy jako tráva na kopci, a když se usmála, z beztvarých, bezzubých úst jí kapaly sliny. Jakmile Brienne přivykla temnotě, všimla si, že má stará žena podivně bílé oči, pravděpodobně nevidomé.

„Jak se vám dnes daří, paní Blakeová? Všiml jsem si, že máte novou střechu,” pronesl Avenel pevným, jasným hlasem, ale nekřičel.

„Ach ano, je to radost, být zase v suchu a teple,” zaskřehotala stařena a z koutku úst jí stekla slina. „Posaďte se u mě na chvíli, prosím. A vezměte si něco na žízeň.” Paní Blakeová mávla rukou k velkému černému kotlíku nad malým ohništěm, z něhož stoupala pára. Mladičká Jill, která dosud nepromluvila, přešla k nádobě, zamíchala směs uvnitř a nalila ji do kameninových hrnků. S úklonou jeden nabídla nejdřív Brienne, druhý podala Avenelovi a opět se stáhla do tmavého kouta.

Brienne se na Avenela nejistě podívala, ale ten stál klidně u ohniště a popíjel ten podezřelý nápoj. Opatrně tedy ochutnala také, jenom doufala, že se jí neudělá špatně. S překvapením však shledala, že je to velmi chutné - lahodný jablečný mošt, čerstvá smetana a roztodivné koření. Za chvilku už Brienne pila plnými doušky.

„Vy jste nepřišel sám, lorde Olivere?” zeptala se paní Blakeová.

Při zvuku toho jména sebou Brienne leknutím trhla. Otočila se k Avenelovi a zašeptala: „Proč ti tak říká?”

Avenel varovně zavrtěl hlavou. „Je se mnou mladá žena, paní Blakeová. Pochází z amerických kolonií.”

„Určitě je hezká. Máte oko pro krásné dámy, lorde Olivere, pokud mě paměť neklame.” Stařena se znovu krákoravě zasmála.

„Avenele, oprav ji,” zašeptala Brienne. „Jak můžeš snést, aby ti říkala tím hrozným jménem?”

„Pojď sem, děvče. Chci si tě prohlédnout, ale zrak mi teď nahrazují prsty,” vyzvala ji stařena.

Brienne se rozpačitě podívala na Avenela, ten ji však pohledem ujistil, že se nemá čeho bát. Váhavě přistoupila ke staré ženě blíž a poklekla vedle ní. Zkroucené prsty se dotkly její pleti a pečlivě přejížděly po tváři. Potom paní Blakeová vzala do dlaně kadeř jejích vlasů a otočila se směrem, kde tušila Avenela. „Jakou mají barvu?”

„Tmavě rudou, ale velmi zvláštní. Nikdy jsem nic podobného neviděl.” Avenel zíral na Brienniny vlasy, které se temně leskly i ve slabém světle čadících uhlíků.

„Vyprávíte staré ženě pohádky, mladíku. Tohle děvče není ze žádných kolonií. Tu já přece znám.” Paní Blakeová pustila Brienninu kadeř. „Její oči mají krásnou a nezvyklou barvu.” Obrátila se k Brienne. „Na vás je těžké zapomenout, dítě. Přišla jste z Osterley s tím falešným.”

„S panem Slanem?” zeptala se Brienne zmateně, ale nedostala odpověď.

„Lord Oliver je teď -,” pokusila se opravit zjevně popletenou starou ženu, ale Avenel ji vzal za paži a zvedl ji z podlahy.

„Musíme už jít,” řekl. „Když budete něco potřebovat, paní Blakeová, pošlete děvče na Osterley.” Stále pevně držel Brienne za paži a vyvedl ji ven. Ani nestihla oběma ženám poděkovat za občerstvení.

„Proč jsme odešli tak narychlo?” ozvala se Brienne, když svižným krokem mířili k panství. Avenel mlčel, dokud se nedostali do bezpečné vzdálenosti od domku paní Blakeové. Potom se ohlédl a zadíval se na střechu chalupy.

„Pěkná střecha, viď?” prohlásil, jako by její otázku neslyšel. Zkoumavě si prohlížel pevně vázané došky, které na některých

místech ležely v téměř metr silné vrstvě. Svazky slámy vytvářely na šikmé střeše kosočtverce, ale nad oběma vikýři byly hladké.

„Střecha mě nezajímá! Hrubě jsi mě přerušil, když jsem se pokoušela tu ubohou stařenku poučit. Udržuješ paní Blakeovou v omylu, Avenele. Proč jsi jí to nevysvětlil?”

„Je stará, Brienne, a už se jí v hlavě všechno plete. Nepotřebuje nic vysvětlovat, potřebuje jen společnost a střechu nad hlavou.” Znovu ji vzal pod paží a vyrazil tak rychle, že Brienne ani nemohla vychutnávat ten mimořádně krásný zimní den.

„Tak mi vysvětli tohle. Když se dotkla mé tváře, poznala mě opravdu, nebo to byla jen hra zmatené mysli?” nedala se Brienne odbýt. Avenelův předstíraný nezájem ji stále více rozčiloval.

„Spletla se.”

„Aha, spletla se. Jistě. Na Osterley opravdu pobíhá spousta žen s takovou barvou vlasů a -”

„Ty věčné otázky se ti můžou jednou vymstít, Brienne. Nevmýšlej si do situace to, co tam není.” Odmítl se o tom dál bavit.

Když procházeli branou Osterley, Brienne se už vztekala doopravdy, ale zkusila to jinak. „To ty jsi zařídil, aby paní Blakeová dostala novou střechu, že?”

Avenel cosi zabručel na souhlas a Brienne pokračovala: „To bylo ušlechtilé gesto.” Potom lstivě zaútočila: „Možná jsi jí tím splácel nějaký dluh? Ta stařena zjevně věří, že jsi Morrow. Nepochybně je mé rodině velmi oddána a ty z ní můžeš vymámit různé užitečné informace, přestože je tak popletená.”

„Pořídil jsem jí novou střechu z toho prostého důvodu, že ji potřebovala. Je slepá a osamělá. Nemohu každý večer sedět u svého stolu, když jsou v okolí staré ženy, co nemají ani střechu nad hlavou.” Došli k jezírku a Avenel zvolnil krok.

„Proč říkáš, že je paní Blakeová sama? Stará se o ni přece to děvče, Jill.” Její hněv vzrůstal, ale stále ještě hovořila klidně. Avenel se zastavil a Brienne měla pocit, že snad vzteky vyletí z kůže. Copak jí nikdy nedá na žádnou otázku přímou odpověď? Zvedl se vítr a Brienne si jen přitáhla plášť pevněji k tělu. Toto je možná poslední příležitost vytáhnout z něj nějaké odpovědi, než přijede její otec. Nemůže se jí vzdát jen proto, že jí je zima.

Zatímco čekala, až Avenel promluví, opřela se zády o kmen starého jilmu.

„Jill se o ni stará teď.” Avenel si položil ruku na kmen stromu kousek od Briennina ramene. Vzhlédl k modrému nebi a paprsky silného slunečního světla se odrážely od jeho tmavých vlasů.

„Nepochybně jsi jí obstaral i to děvče, že?” Brienne se na něj upřeně dívala, jeho blízkost ji znervózňovala. Nemohla nevnímat jeho krásné, mužné tělo, a rychle odvrátila zrak. Raději se zahleděla na jezero.

„Jillina rodina byla na pokraji smrti hladem. Rodiče jsou již staří a Jill je jejich jediné dítě. Sotva by ji někdo zaměstnal. Nejenže je hluchoněmá, ale bývala taky uzavřená a apatická. Rodina se však nechtěla snížit k žebrotě.” Sklouzl pohledem do míst, kde se Brienne rozvíral plášť. Saténové stuhy, které držely živůtek, vykukovaly ven. Zlehka přejel prsty po poslední z nich, těsně u korzetu, zdánlivě hravě a nevinně. Dalším hovorem odvedl její pozornost. „Myslel jsem, že je to nejlepší způsob, jak situaci vyřešit. Platím jí za to, že se o tu stařenu stará, a může tak zaopatřit rodinu.”

„To byla velkorysá nabídka.” Brienne se přinutila k vlídnosti. Tiše dodala: „Hrabě by určitě nebyl tak laskavý. Jeho by ani nenapadlo zajímat se o to, zda mají jeho poddaní vše, co potřebují.” Sledovala, jak chladné šedé vlny jezera narážejí na mělký břeh jako záhyby na jemné látce.

„Život té dívenky teď má nějaký smysl. A nebylo tak těžké to zařídit.” Zadíval se na Briennin živůtek a jeho husté tmavé řasy se lehce zachvěly.

„A jaký smysl má podle vás můj život, pane Slane? Prosím, řekněte mi to a nedržte mě v té prázdnotě, kterou jste s mým otcem vytvořili.” Přešla k ironickému oslovení a teď již naléhavě žádala odpověď. Vyvlékla mu z rukou rozvázané stužky. Rozmrzele si uvědomila, že se mu během hovoru podařilo uvolnit všechny, až na tu poslední. Neobratně se je pokusila opět zavázat.

Avenel si oběma rukama zamyšleně promnul bradu. „Smysl tvého života, maličká?”

„Jestli si ta ubohá, zaostalá dívenka zaslouží mít nějaký smysl života, tak já snad také.” Snažila se mluvit vyrovnaně, ale hruď jí svíralo tolik citů, že je nedokázala zadržet. Živůtek se jí stále

rozvazoval a Brienne nakonec vzdala boj s neposlušnými stužkami a otočila se k Avenelovi čelem. „Jsi tak laskavý ke všem kolem sebe. Jen to, co jsi udělal pro Jill a pro Vivie. Copak nemůžeš projevit svou laskavost i vůči mně a nechat mě jít?” Potřásla hlavou a zadívala se mu do očí. V duchu si přísahala, že tentokrát nepřipustí, aby se zase vyhnul odpovědi. Po setkání s tou němou dívkou uvidí možná situaci stejně jasně jako ona. A třeba se konečně ukáže, že k ní, Brienne, chová hlubší city, než dává najevo.

„Tvůj pobyt na Osterley má smysl, divoženko.”

Jak hořce chutnalo odmítnutí. Není spravedlivé, že ji může takhle zneužívat. Před svatbou Cumberlanda a Rose se zdálo, že mezi nimi vzniká zárodek jakési náklonnosti. Ale teď cítila jen návrat divoké, vášnivé nenávisti. Avenelovi na ní ani za mák nezáleží. Chce ji pouze využít ve svých záhadných plánech. I k nejchudším lidem z vesnice se chová s větší úctou.

„Chápu,” řekla chladně a chystala se odejít.

„Ne, nechápeš.” Chytil ji za paži a přitiskl ji zády ke stromu. Dlaně položil na kmen po obou stranách její hlavy a plnou vahou se o ně opřel. Jeho rozložitá postava ji naprosto uvěznila.

„Už tě nenechám, abys mi ubližoval, Avenele.” Výhružně na něj pohlédla, ale on se tomu jen usmál. Obnažil čisté bílé zuby, připomínající hladového vlka.

„To, že jsi tady, má svůj účel. Udělej mě šťastným. Přijmi tohle za smysl svého pobytu na Osterley.”

„To je úkol, který přísluší manželce, ne mně,” vybuchla Brienne a probodávala ho pohledem. Snažila se odstrčit jeho paži, rozhodnutá, že se okamžitě vrátí do domu. Avenel se k ní však přitiskl těsněji a její odpor dokonale potlačil.

„Jenže já manželku nemám. A pravděpodobně ji nikdy mít nebudu. Co potom?” vysvětloval chraptivě. Bylo zřejmé, že její odpor jen posílil jeho vlastní vášeň a odhodlání. Sklonil se k ní a donutil ji, aby mu pohlédla do očí.

„Nemohu ti přinést štěstí. Víš to lépe než kdokoli jiný.” Odmítala ho, i když se k ní přiblížily jeho rty a ústa ji pálila touhou. Snažila se vyprostit z jeho sevření, uvědomila si však, že nemá nejmenší naději. Její fyzická síla byla téměř směšná v okamžiku, kdy jí chtěl dokázat svou převahu.

„Můžeš mě udělat velmi šťastným, miláčku,” zašeptal a přitiskl se k ní ještě pevněji.

„Nechci -” Umlčel ji polibkem a zdálo se, že se propaluje do každé žilky v jejím těle. Ještě než na ni takto zaútočil, Brienne věděla, co má v úmyslu. Věděla také, že by měla kopat a ječet jako o život, aby se osvobodila. Ale jakmile vyzývavě přitiskl rty na její, oplatila mu to tak dychtivě, jak by sama od sebe nikdy neočekávala, ani v těch nejdivočejších romantických snech.

Žádal po ní vášeň, která by se vyrovnala jeho. A pod tím palčivým polibkem Brienne pocítila zvrácenou touhu nejen splnit všechna jeho očekávání, ale ještě je překonat. A tak, místo aby s ním bojovala, dovolila, aby jí vsunul ruku pod plášť. Silnými zkušenými prsty rozvázal poslední stužku na jejím živůtku. Prudce vydechla, když odsunul látku stranou a konečně sevřel v dlani její ňadro, stále ještě skryté v hedvábném prádle. Políbil ji mnohem vášnivěji a přitiskl ji pevně ke kmeni jilmu. Kloubouček jí spadl a síťka na vlasech se trhala o hrubou kůru. Brienne beze studu zvedla ruce, aby uchopila jeho obličej. Na dotek byla jeho pleť tvrdá a drsná a Brienne se nečekaně mihlo hlavou, že se Avenel bude muset před večeří zřejmě oholit. Slyšela, jak se mu zrychlil dech, když přejel prstem po jejím ňadru, a celá se roztřásla, jak se citlivá bradavka napjala. Vklouzla dlaněmi pod jeho kabát, vedena náhlou touhou dotknout se jeho pevné, zarostlé hrudi. Nesměle, neobratně pronikala vrstvami oblečení až ke šňůrkám na košili. Zatáhla za ně a okamžitě ucítila tu širokou hruď, pokrytou jemnými chloupky. Jako by naprosto zešílela, přejela prsty po jeho svalnatém těle. V té chvíli ji ovládla neodolatelná chuť spatřit celé jeho pevné, robustní tělo nahé, aby se ho mohla dotýkat. O ruku jí však náhle zavadil chladný kovový předmět. Mosazný klíček jí vklouzl do dlaně a ona za něj téměř instinktivně zatáhla. Když Avenel ucítil na šíji trhnutí, odtáhl své rty od jejích. Zadíval se na ni a čekal, až promluví.

„Avenele,” zašeptala. Dech měla těžký a přerývaný, oči potemnělé vášní. „Nemohli bychom na ten nešťastný plán zapomenout? Je to vůbec možné?” Podržela mu klíček před očima. Věděla, že Avenel cítí, jak jí prudce buší srdce, neboť měl dlaň stále na jejím ňadru. „Dej mi tuhle věc. Dej mi to dobrovolně a já tě udělám velmi šťastným. Slibuji.”

Nastalo ticho, jako kdyby o jejím návrhu vážně uvažoval. Potom rozhodně zavrtěl hlavou. „Nemohu ti dát svobodu, divoženko.”

„Ani když ti dám, co chceš?” přemlouvala. Trochu ji zklamalo, že k tomu muselo dojít. „Když strávím dnešní noc v tvé posteli?”

„Potom nevidím žádný důvod, proč čekat na noc.” Sklonil se k ní a začal ji opět líbat. Tentokrát se dotkl jejího hrdla a líbal ji stále níž, až se bezděčně zachvěla rozkoší.

„A potom mi dáš můj hřeben?” Zalapala po dechu a vjela prsty do jeho černých vlasů. Svým laskáním ji doháněl k šílenství. Zamlžily se jí myšlenky a přestávala vnímat skutečnost. Nakonec však potřásla hlavou a sebrala dost zdravého rozumu, aby otázku opakovala: „A potom mi vrátíš můj hřeben?”

„Možná,” odpověděl neochotně a v jeho hlase zaslechla slaboučký nádech neupřímnosti. Okamžitě ztuhla a vyprostila ruce z jeho vlasů.

„A možná že ne, co, pane Slane?” vykřikla trpce a odstrčila jeho dlaň od svého korzetu. Připadala si tak opuštěná a prázdná jako nikdy v životě a vztekle na něj vyjela: „Donutil bys mě vyhovět všem tvým rozmarům, a pak bys mi upřel odměnu. Škoda že jsme spolu strávili tolik času, protože teď už bezpečně poznám, když lžeš. Mizero!”

„Co záleží na tom, jestli lžu, nebo ne?” odsekl. „Stejně nemáš na vybranou a musíš se mým rozhodnutím podřídit.”

„Nikdy!” Přitáhla si k tělu rozepnutý živůtek a přitom cítila, jak jí do tváří stoupá ruměnec pokoření.

„Jak krásně předstíráte pohrdání, mylady. Ještě před chvilkou jsem vám tak odporný nebyl.” Popadl ji za ruce a přitiskl jí je k bokům.

„Nenávidím tebe, nenávidím tvůj dům, tvoje doteky, tvoje polibky.” Beze strachu čelila jeho pohledu. „Mám ti dokázat, že to není pravda?” Ucítila na rtech jeho dech.

„Ne!” Brienne sebrala všechny síly a vytrhla se mu. Klopýtala pozpátku od jilmu a ještě spatřila, jak jí posměšně zakýval před očima mosazným klíčkem a potom si ho klidně zastrčil zpět pod košili. „Tohle taky nenávidím. Slyšíš mě dobře? Nenávidím ten

klíček a všechno, co představuje. A Bůh je mi svědkem, že nebude trvat dlouho, než začnu z celého srdce nenávidět tebe!” Pomalu ucouvla, sebrala ze země klobouček i sítku, která jí sklouzla z vlasů, když se líbali. Otočila se jako na obrtlíku a rozběhla se k domu. Bylo jí strašně smutno.

Jakmile dorazila ke schodišti, všimla si, že u stájí, skrytý zvědavým očím, stojí cizí kočár. Přesto však proběhla branou i nádvořím a vřítila se do mramorové haly bez ohledu na to, co si o ní návštěva pomyslí.

„Ale, ale, snad to není sestřenka z Ameriky?” rozezněl se halou hlas lady Venetie, která s vévodkyní z Hardingtonu právě přicházela z obrazárny. Venetiinu chladnou krásu zdůrazňovaly hedvábné šaty v barvě šampaňského. Přejela Brienne pohledem od hlavy až k patě, od kousků kůry zachycených v rozpletených vlasech po rozvázané stužky na živůtku. Ohromená a rozzuřená Brienne viděla, jak se za ní do dveří vřítil Avenel. Nevšímal si starých lokajů a mrštil kabátem na jednu z pohovek. Potom po Brienne vrhl ten nejzlověstnější pohled, jaký kdy viděla.

„Ještě jednu takovou scénu a předvedu ti něco, aby ses měla opravdu proč vztekat,” zahřměl.

„Tak ta malá žebračka nebyla dost povolná?” Venetia popošla do haly. Avenel konečně spatřil obě ženy a přinutil se odtrhnout pohled od Brienne. „Po tom všem, co jsi kvůli ní podstoupil. Ts, ts.” Venetia se po Brienne zlomyslně podívala a pohrdavě nakrčila nos nad jejím rozvázaným živůtkem. Brienne se však rozhodla, že si ho nezaváže, dokud ta žena nezmizí z dohledu. Neudělá lady Venetii tu radost, aby se nechala přivést do rozpaků.

„Lady Venetie. Vévodkyně.” Avenel vzal na vědomí přítomnost druhé ženy.

„Přišly jsme na návštěvu, Avenele. Ale zřejmě jdeme trochu nevhod, že?” Vévodkyně pobaveně pohlédla na Brienne a uhladila si záhyby na své nádherné, safírově zbarvené sukni.

„Za okamžik se k vám připojím v salonu, dámy,” odpověděl Avenel. Potom položil pevnou, ocelovou ruku na Brienninu paži a rázně se k ní obrátil: „Brienne, jdi nahoru do svého pokoje.”

Zachvěla se nevolí a prudce se mu vytrhla. „Nepůjdu.” Vzdorně zvedla bradu.

Avenelovi zacukala čelist hněvem. „Okamžitě jdi nahoru. Tohle vyřídím bez tebe.”

„Nic takového neudělám. Nejsem dítě a nehodlám snášet …” Brienne zalapala po dechu, když si ji Avenel lehce přehodil přes rameno a odnesl ji z haly jako přebytečný kus nábytku.

„Ty surovče! Tyrane!” zaječela a její hlas se rozléhal chodbou. Pěstmi bušila do jeho svalnatých zad. „Takové pokoření! Nikdy ti to neodpustím. Slyšíš mě? Nikdy!” V bezmocném vzteku se kousala do rtů.

„Nechci tě mít nikde poblíž lady Venetie, když jsi takhle rozzuřená,” zašeptal. „Chce se pomstít za to, co se stalo na plese. Byla by bez sebe nadšením, kdyby se dověděla, proč jsi tu doopravdy. Nejenže by se pomstila mně, ale jsem si jistý, že by sem její otec okamžitě přivedl Morrowa, aby se vypořádal s tebou.”

Rázně ji odložil na postel v její ložnici a beze slova odešel.

„Máš strach, že se o tom bude povídat, co? Že bude vévodkyně z Hardingtonu vykládat, jak se muchluješ s nějakou holkou, která rozhodně nepatří k nejlepší společnosti?” Brienne prskala vzteky a mumlala výrazy, které do slovníku jemné dámy obvykle nepatří. Zlostně popadla nejbližší porcelánovou figurku a mrštila s ní k zavřeným dveřím. Nechala ze svého srdce tryskat všechen palčivý hněv, pocit ponížení a to nejhorší ze všeho -prudkou žárlivost.

Kapitola 17

Už se blížil březen, čas, kdy se měl Cumberland s Rose konečně vrátit z Londýna. Brienne počítala každý den, netrpělivě čekala, až jeden skončí a začne druhý. Avenel trávil většinu času projížďkami po panství, Idle Dice teď zůstával jen málokdy ve stájích. Ale když byl Avenel v domě, Brienne se raději zdržovala v pokoji. Popíjela čaj u krbu a snažila se nevnímat zvuk kroků v knihovně a kletby, které k ní doléhaly z haly. V poslední době měl Avenel příšernou náladu a většinou to odnášel někdo z pomalých lokajů nebo nešikovných služek.

Jediný únik před nudou jí skýtala možnost jezdit na koni. Stejně jako Avenel se projížděla pravidelně, každé odpoledne vyváděla Queenii ze stáje. Přestože ji vždy musel doprovázet podkoní, šílený cval po mýtinách a loukách a skákání přes zchátralé kamenné plůtky jí přinášely úlevu.

Právě projížděla lesem, když před sebou zahlédla Orilliona. Jeho bílá srst se odrážela od nazlátlé země a zelených jehličnatých stromků. Přítomnost zvířete naznačovala, že jeho pán nebude daleko, a Brienne podráždilo, že bude při dnešní projížďce muset snášet jeho doprovod. Několik minut jeli mlčky, potom se nakonec přece jen k Avenelovi obrátila a řekla téměř trucovitě: „Už mě nebaví hrát si na sestřenku ze zámoří. Ta žena -” při zmínce o Venetii se na Avenela zarputile podívala - „se ke mně chovala, jako bych byla nějaká žebračka.”

„Chceš tím říct, že tě snad někdy bavilo, když tě všichni považovali za Američanku?” Přitáhl svého koně blíž k ní a povolil uzdu, takže hnědý hřebec mohl pohazovat hlavou a poskakovat.

„Nikdy! Ti hrubí, neotesaní -”

„Zapomínáš, že všichni nejsou jako já, miláčku.” Zasmál se a pokusil se zatáhnout za její sametový klobouček, naaranžovaný na složitém účesu, který Vivie pracně vytvořila. Brienne rychle uhnula z jeho dosahu a vrhla po něm pohled plný nevýslovné nudy.

Avenel však náhle zarazil koně a naprosto znehybněl. Prudce se ohlédl, jako by očekával, že za nimi někdo bude.

„Co se děje? Je tam někdo? To už je potřetí, co.” Pohled jí sklouzl k jeho zádům. Věděla, že tam má ukrytou nabitou pistoli, zasunutou vzadu za pasem. Všimla si, jak se k ní jeho ruka v rukavici mimovolně posunula, ale odolal nutkání ji vytáhnout. V pravé botě měl také velký, nebezpečně vyhlížející nůž. Netušil, že Brienne o těch zbraních ví. Jednou ho přistihla ve stájích, když si je bral. Připadalo jí divné, že si na nevinné projížďky bere takový arzenál, ale dělal to pravidelně a Brienne si na nenápadný hrb na jeho zádech už zvykla.

„To nic. Nic to nebylo.” Mávl rukou, jako už ten den dvakrát. „Jenom zvuky lesa, řekl bych.” Usmál se a znovu se natáhl po jejím slušivém kloboučku. Brienne se však rozhodla pokračovat v předchozím rozhovoru a nereagovat na jeho pokusy o škádlení.

„To, že je Cumberland Američan, je jeho životní neštěstí. Ale nikdy mě nepřesvědčíš, že se Rose v té bohem zapomenuté zemi cítila dobře. Je stejně Angličanka jako já a myslím, že se jí ulevilo, když odtamtud odjela.”

„V Marylandu to vůbec nevypadá tak, jak si asi myslíš. Hodně se podobá Anglii osetými lány a venkovskými sídly. Je tam město pojmenované po lordu Baltimorovi, kde je mnoho zručných zedníků, tesařů a truhlářů téměř tak schopných jako osterleyský John Linnell.” Roztržitě se na ni usmál a dodal. „Jednou tě tam vezmu, abys viděla, že Spojené státy nejsou tak zaostalé jako ta velšská vesnice, kde jsi vyrostla.”

„Nikdy bych tam nejela.” Vyrazila prudce vpřed, aby dala jasně najevo svůj odpor. Soustředila se na správnou pozici nohou a rukou a donutila se nemyslet na Avenela.

„Ale zpět do Tenby bys šla, viď? Teď z toho městečka téměř nezůstal kámen na kameni. A přesto by ses raději vrátila tam, než žít tady se mnou.” Dojel ji a Brienne v jeho hlase zaslechla ostrý tón.

„Tenby bylo pěkné městečko. Všichni ho opustili a zapomněli na ně. Ale jednou tam zase bude hezky a já tu touhu po domově prostě nedokážu potlačit.” Ústa se jí stáhla do tvrdé přímky, ale přitáhla Queenii uzdu, aby mohla pokračovat v hovoru. „Jak jsi přišel na to, že jsem z Tenby? Chtěla jsem se na to zeptat už od té noci po plese. Nikdy jsem ti neřekla -”

„Mám lidi, kteří to pro mě zjistili. Věděl jsem, že umíš velšsky, a prostě jsem nechal prověřit najaté vozy a dostavníky.” Jeho kůň také zpomalil.

„A ty? Jak to, že umíš velšsky?”

„Moje matka pocházela z Walesu.”

„Tvá matka? Tomu nevěřím. Tys žádnou matku neměl.” Dívala se přímo před sebe, pozorovala Orilliona, který stále pobíhal před nimi a ztrácel se hlouběji a hlouběji v lesích.

„Ne moc dlouho, to je pravda. A možná je to znát - tomu bych taky věřil.” Zasmál se. Její jedovaté poznámky se ho zjevně ani v nejmenším nedotkly.

„Zemřela mladá?”

„Jo.”

„To je mi líto.” Odmlčela se a pak se na něj trochu potměšile podívala. „Ovšem zdá se, že nedostatek mateřské péče dostatečně nevysvětluje všechny nepříjemné stránky tvé osobnosti.” Hravě se obrátila, že ještě jednou prudce vyrazí vpřed a vyzve ho tak k závodu. Ale když se po něm ohlédla, všimla si, že už se zase zastavil.

„Nic tam není, Avenele. Co čekáš, že uvidíš?” zeptala se. Jeho chování ji znepokojilo. Než se však zmohla na další otázku, odhodil zábrany a využil příležitosti. Bleskově natáhl ruku, sebral jí z hlavy klobouček a rozjel se pryč. Brienne překvapeně vyjekla.

Pobídla Queenii do cvalu a rozjela se za Avenelem do lesa.

Orillion se vrátil a běžel teď po boku Idle Dice, který se hnal vpřed pevným, vyrovnaným krokem. Když Brienne konečně Avenela dohnala, natáhl ruku s kloboučkem, aby ji vyprovokoval a pokusila se mu ho vzít. Ale jenom se zasmála, ohrnula nad tou nevyslovenou výzvou nos a řítila se vpřed.

Byli už velmi daleko od Osterley, tento les Brienne neznala. Obloha nad nimi se zatahovala a z podrostu se začaly vynořovat temné stíny. Vzduch se ochladil, seržový jezdecký kabátek ji už nedokázal dostatečně zahřát.

„Tvé dětinské hry nás všechny pobavily,” prohlásila vznešeně, když konečně zastavila Queenii na malé mýtině. „Ale možná bude nejlepší, když se vrátíme. Začíná se stmívat a já se obávám, že nemám nejmenší představu, kterým směrem leží Osterley.” Rozhlédla se po pasece a odhrnula si z tváře tmavé, větrem rozcuchané vlasy.

Avenel přijel těsně k ní. „Máš pravdu, ochladilo se. Kousek odtud je stará lovecká chata, není to daleko. Možná by bylo lepší jet tam a trochu se zahřát.” V očích se mu uličnicky zablesklo, ale Brienne odmítla na ten nehorázný návrh odpovědět. Místo toho se otočila a zamumlala si pro sebe něco o lidech se zoufalým nedostatkem dobrého vychování.

„Jak daleko je Osterley, Avenele? Nejsem si jistá -” Ohlédla se po něm, ale výraz v jeho tváři ji připravil o hlas. Orillion temně vrčel, a když se na něj podívala, zjistila, že se mu na krku a na zádech ježí zcuchaná srst. „Co se děje?” zeptala se zděšeně. Avenel byl napjatý, připravený k boji.

„Jeď!” vyrazil ze sebe a vytáhl pistoli.

„Cože?”

„Jeď! Tohle je tvoje příležitost. Zmiz odtud, říkám ti. Dávám ti svobodu.” Zadíval se do hustého, tmavě zeleného křoví na kraji paseky a oči se mu zúžily soustředěním.

„Avenele, nemůžu -” V uších se jí rozezněl zvuk výstřelu z křoví, které Avenel pozoroval. Koně se začali plašit a oba ztratili několik cenných okamžiků, než se jim podařilo vyděšená zvířata ovládnout. Když Brienne konečně uklidnila Queenii, Avenel už svíral její uzdu a hnal oba koně z paseky. Našli si chabý úkryt za spletí cesmínových keřů a Brienne si všimla, jak je Avenel v obličeji bledý. Okamžitě poznala důvod. Po břiše Idle Dice stékaly jasné pramínky krve a odkapávaly na lesní půdu. „Proboha, Avenele, ty jsi zraněný!” zašeptala a přijela s Queenie

blíž.

„Jeď odtud pryč, Brienne,” procedil k ní skrze zaťaté zuby.

„Avenele,” přesvědčovala ho, „musíme ujet oba.” On ji však neposlouchal. Popadl bič a divoce jím švihl její kobylku.

„Zmiz odtud!” opakoval a znovu zvíře uhodil. Queenie začala vyhazovat, ale nějakým zázrakem se Brienne podařilo klisnu zadržet a uhnout s ní z dosahu Avenelova biče.

„Nemůžu tě tady nechat.” Zachvěla se při pohledu na jeho zakrvácené stehno. Nad pasekou práskl další výstřel a Brienne se jen dívala, jak se Orillion zuřivě žene do křoví, kde se útočník skrýval. Z jeho vrčení a štěkotu bylo zřejmé, že psa rozzuřil pach krve jeho pána, která teď ulpívala na jeho sněhobílé srsti.

„Brienne, teď máš příležitost. Orillion toho hajzla dostane. Jeď! Můžou se tu schovávat i další -”

„Máš pravdu. Můžou tu být další. Pojď, musíme se vrátit na Osterley,” přerušila ho. Nemělo cenu ji přemlouvat, aby ho opustila. Když se ohlédla zpět na paseku, kde k útoku došlo, zachvěla se, neboť šestým smyslem vytušila, že tohle má určitě na svědomí její otec. Obrátila se k Avenelovi, který se rukou pokoušel zastavit krvácení, a uviděla v jeho očích bolest. „Nemůžeme se tu skrývat dlouho, Avenele. Ať už střílel kdokoliv, bude nás hledat. Musíme se vrátit na Osterley.” Znovu se vyděšeně ohlédla na mýtinu.

„Tak dobře. Jeď první.” Sevřel si nohu dlaní a zaťal zuby. Brienne pobídla kobylku do klusu. Na Orilliona nečekali a zamířili zpět do Parku.

Téměř půl hodiny hledali ve ztemnělém lese cestu a brzy bylo jasné, že jestli chtějí opravdu dojet domů, musí se Avenelovi ošetřit rána. Jasně červená krev stále kapala na větvičky na zemi, a přestože průstřel pevně svíral dlaní, příliš to nepomáhalo. Jakmile Brienne poznala, v jakém je Avenel zoufalém stavu, přinutila se být statečná. Srdce jí téměř vyskočilo z hrudi pokaždé, když se za nimi ozval jakýkoli šramot, a i to nejtišší přeběhnutí lesního zvířete jí ve zšeřelém lese připadalo děsivě hlasité. Odvahu jí však dodávalo to, že dojeli poměrně daleko, aniž je někdo sledoval. Doufala jen, že měl Avenel pravdu a Orillion se s obětí vypořádal.

„Avenele, musíme si odpočinout,” řekla nakonec. „Tvoje noha

„Pokračuj na Osterley. Já zůstanu na noc v té lovecké chatě.” Hlas měl zastřený potlačovanou bolestí. „Kde je ta chata?”

„Nedaleko.” Náhle jí podal svou pistoli. „Je pořád nabitá, Brienne. Vezmi si ji a jeď. Ale udělej pro mě jednu věc. Řekni v domě, aby poslali do Londýna pro Cumberlanda.”

„Ukaž mi tu chatu, Avenele. Zjistíme, jestli se tam neusadili otcovi pacholci, a na Osterley se vrátíme ráno.”

„Brienne, splnil se ti tvůj největší sen. Můžeš odejít.” Zjevně se domníval, že mu nerozumí.

„Kde je ta chata?” Chtěla, aby to vyznělo přísně, ale při pohledu na jeho popelavou tvář jí z úst vyšel pouhý šepot. „Avenele, prosím, sama zpátky nepojedu.”

Chvilku nad jejím prohlášením uvažoval a potom, jako kdyby věděl, že ji stejně nepřesvědčí, kývl směrem k chatě. „Je to necelou míli odtud.”

Brienne si povšimla, že ztěžka dýchá a drží se na koni jen silou vůle. Roztřeseně, nejistě se na něj pousmála. „Tak teda dobře. Jedeme.”

Za pár minut dorazili k malému srubu v lesích. Brienne sestoupila z koně a zamířila po cestičce ke stavení, pistoli si vzala s sebou. Nevěděla úplně přesně, jak se z toho střílí, ale držela

těžkou zbraň před sebou v naději, že tak případné útočníky odradí. Avenel zůstal ve stínu za ní, trochu se v sedle kymácel.

Rychle prohlédla okolí a usoudila, že místo je zřejmě naprosto opuštěné. Popošla až na práh chaty a opatrně nahlédla do tmy uvnitř.

A pak zažila největší leknutí svého života. Zevnitř na ni vyskočilo cosi, co připomínalo čtyřnohého ducha.

„U všech svatých!” Vykřikla úlekem, ale byla ráda, že nevěděla, jak se z té pistole střílí. „Orillione! Jak jsi sem proboha

trefil?”

„Už tady byl,” ozval se zezadu Avenel. Sesedl a zraněnou nohu teď svíral oběma rukama. Vypadal, že se každou chvíli zhroutí. „Uvázal jsem koně.” Hovořil jako opilec, ztráta krve mu bránila jasně vyslovovat.

„Dobře.” Přešla k němu, objala ho oběma rukama a pomohla mu dovnitř. Silou vůle musela potlačit nechuť, když zjistila, že ji z okenního rámu pozorují dvě velké krysy. U stěny byla pryčna pokrytá slámou. Brienne k ní Avenele odvedla a pomohla mu nahoru. Při každém pohybu sténal bolestí a Brienne přitom trpěla s ním.

„Potřebuju trochu světla, abych ti tu nohu mohla ošetřit.”

Než zamířila k zaprášenému krbu, zašla ještě ke dveřím, zčernalým sazemi, a pevně je zavřela. Zachvěla se při představě, že by venku mohl někdo číhat, ale přinutila se potlačit strach. Musí se chovat statečně, nic jiného jí stejně nezbývá.

V koutě plném pavučin objevila hraničku dřeva a naskládala do krbu pár polínek. Ulevilo se jí, když na krbové římse našla křesadlo, a brzy již na ohništi plápolaly veselé plamínky. Potom se vrátila k Avenelovi.

„Řekni mi,” polkla, když viděla zaschlou krev na dlani, kterou si Avenel tiskl k ráně, „řekni mi, kdyby to bolelo.”

„Je zvláštní, že zrovna ty bys mi měla ošetřovat rány,” odpověděl s trpkým úsměvem.

Brienne mu úsměv nervózně oplatila, sklonila se a vzala za lem své jemné batistové spodničky. Roztrhala ji na pruhy, aby měla dostatek obvazů. Ve slabém světle krbu vytáhla z Avenelovy boty nůž a začala odřezávat nohavici. Trvalo to zoufale dlouho, ale když se jí to konečně podařilo, pevně mu ránu obvázala pruhy

batistu. Výstřel sežehl svaly na stehně. Bylo to ošklivé zranění a Avenel během ošetřování několikrát zasténal. Při každém zvuku, který vydal, jí úlekem poskočilo srdce. Jakmile práci dokončila, svěsila ruce, které se jí ještě chvěly, a vrátila se ke krbu. Oheň uklidňoval její rozjitřené nervy.

Prohrábla ohniště klackem, aby se oheň rozhořel jasněji. Náhle za sebou zaslechla šramot, a když se ohlédla, zjistila, že Avenel se na pryčně odsunul až ke stěně. Poklepal na slámu vedle sebe a vybídl ji tak, aby ulehla k němu. V očích měl přitom výraz, který u něj nikdy předtím nespatřila. Kdyby to bylo vůbec možné, řekla by, že je to něha.

„Máš tam sotva dost místa sám pro sebe,” zašeptala. „Mohla bych ti způsobit bolest.”

„Jsi maličká, drahoušku. Jenom mě zahřeješ.” Znovu poklepal na volné místo vedle sebe.

Brienne poodešla od krbu a zvolna zamířila k Avenelovi. Připadala si trochu hloupě, ale bez váhání si vedle něj lehla. Brzy však zjistila, že se musí dotýkat jeho těla, jinak spadne na zem. Avenel ji objal svalnatou paží kolem ramen a přiměl ji, aby se opřela o jeho širokou hruď. Za okamžik už začal zhluboka oddechovat ze spánku, Brienne se však usnout nedařilo. Ujišťovala se, že je to nepohodlnou, tvrdou pryčnou, ale v hloubi duše věděla, že to, co jí nedá spát, je smyslné teplo pevného mužského těla vedle ní.

Kapitola 18

„Christophere!”

Brienne zaslechla výkřik, probudila se a poplašeně vyskočila z pryčny. Přestože z ohně už zbyly jen řeřavé oharky, koupala se v potu. Jakmile však pohlédla vedle sebe, důvod jí byl jasný. Avenel se třásl horečkou. „To bude v pořádku,” zašeptala do tmy.

Doufala, že má prostě jen zlý sen, a pokusila se ho probudit. K ničemu to však nevedlo.

„Christophere, proboha!” Zřetelně volal bratrovo jméno. Pak se celé jeho tělo napjalo pod náporem pronikavé bolesti, která ten hrozný sen vyvolala.

„Avenele, Avenele!” Dotkla se jeho paže a zkusmo se k němu naklonila - ke svému úžasu se však střetla s pohledem jeho modrých očí. Ačkoli v chatě bylo šero, Brienne přesto rozeznala skelný výraz v zorničkách. Zamrazilo ji.

„Kdo jsi?” zeptal se překvapivě silným hlasem.

„To jsem já, Brienne.” Odhrnula mu z čela vlhké prameny černých vlasů a zamračila se, když si uvědomila, jak je rozpálený.

„Ty jsi nějaké děvče z vesnice?” Zadíval se na její roztrhané, zaprášené šaty a stébla slámy, která se jí přichytila na živůtku. Nejistě smetla z oděvu pár smítek a shrnula si vlasy z obličeje.

„Já jsem Brienne, Avenele. Copak mě nepoznáváš?” Oči se jí rozšířily strachy.

„Neznám nikoho jménem Brienne. Tak jak je možné, že tebe znám, děvče?” Povytáhl obočí a pátravě se na ni zahleděl.

„Jsem dcera hraběte,” zkusila to znovu a nervózně si zamnula ruce. „Setkali jsme se na Osterley.” Zaváhala a pak zašeptala: „Ty si to nepamatuješ?” Sklonila se k němu, ale nedokázala zamaskovat ustarané vrásky, které se jí objevily na čele.

„Ty že jsi dcerou hraběte?” Avenel se nepříčetně zasmál. „V těch hadrech, co máš na sobě? Těžko by sis mohla hrát na lady Venetii, když se na tu roli neumíš ani obléknout.”

„Netvrdím, že jsem dcera lorda Culpeppera,” odsekla ostře, ale při pohledu na jeho obličej, rozpálený horečkou, zmírnila tón. „Obávám se, že jsem dcerou hraběte z Laborde.”

„Ty? Dcera hraběte z Laborde? Jak to, že jsi už tak stará?” Zasmál se, jako by pronesla výborný vtip. Pokusil se posadit, ale Brienne mu v tom jemně zabránila.

„Nejsem tak stará. Možná tak v tomto neupraveném stavu působím.” Položila ho zpátky na pryčnu. Přestože byl raněný, měl překvapivou sílu.

„A kolikpak ti je? Nejmíň osmnáct.” Znovu se nahlas zasmál. „A jak by mohl mít hrabě osmnáctiletou dceru?”

„Je mi devatenáct. Ale prosím, nechme ty nepodstatné maličkosti stranou. Musíš odpočívat -” Znovu se ho snažila položit na pryčnu, jeho horečnaté pohyby ji znepokojovaly.

„Nepodstatné maličkosti?”

„To je v pořádku. Všechno bude v pořádku,” odpověděla, spíš aby uklidnila sama sebe. Avenel se zmítal jako šílený.

„Ty mi lžeš, holka, viď?” Prudce se posadil a vyděsil ji tak, že od něj polekaně odskočila.

„Ne. Já ti jen chci pomoct.”

„Takže ti na mně záleží?” Přejel po ní skelným pohledem. „Nejsi náhodou moje milenka?”

„Ne.” Hlas se jí zlomil a statečně se pokusila přiblížit k pryčně. „Jsem to, co říkám. Jsem Brienne.”

Na rtech se mu objevil pološílený úsměv. „Jsi moje milenka. Znám tě.” Chytil ji za ruku a jemně ji začal přitahovat k sobě.

„Ne, přestaň. Jsi zraněný a nemocný. To nejde.” Snažila se mu vytrhnout a napadlo ji, jestli by ho v tomto stavu zvládla, kdyby se rozhodl na ni naléhat. Byl silný - překvapivě silný - navzdory svému zranění. Přestože ho každý pohyb bolel, divoký, vášnivý lesk z jeho očí nezmizel.

„Uznej, že jsme milenci!” žádal a stále přitom svíral její ruku. „Jsi pro mě víc než žádoucí. Řekni, že jsem tě nenechal jen tak projít kolem.”

Zahleděla se na něj a viděla, že se teď tváří posmutněle. Jako by zoufale toužil, aby byli opravdu milenci. Brienne se rozhodla, že mu to potvrdí. Třeba ho to uspokojí a konečně usne.

„Nenechal jste mě projít jen tak kolem, pane. Vyměnili jsme si

jisté -”

„Takže jsem tvůj milenec. Řekni to,” žádal.

Zaváhala a potom zamračeně zalhala: „Jsi můj milenec.”

„Aha!” Natáhl se a popadl ji oběma rukama. „Potom jsi lhala. Nejsi příbuzná s hrabětem.”

„Nelhala jsem!” Ztěžka polkla a pokusila se vykroutit z pevného sevření, které jí působilo bolest.

„Jsi krásná a prolhaná! Jak můžeme být milenci? Tvrdíš, že jsi moje dcera. Co bych to byl za otce?” Dopadl zpět na pryčnu, vítězně a vyčerpaně. Zjevně čekal na její přiznání.

„Tvoje dcera? Nejsem tvoje dcera, Avenele. Aspoň se na mě podívej, jsem na to moc stará,” vysvětlovala a otírala mu kouskem spodničky pot z čela.

„Tak je to, jak jsem říkal. Lžeš,” zamumlal unaveně a Brienne si všimla, jak zamžikal bolestí. „Nejsi dcera hraběte! Nemůžeš být jeho dcera, protože hrabě z Laborde jsem já.” Jakmile pronesl tato slova, upadl opět do horečnatého spánku.

Když se Brienne ráno probudila, chvíli jí trvalo, než si uvědomila, proč spí na pryčně, oblečená v cárech svých šatů. Celá ztuhlá a rozlámaná se zvedla na loktech a v nepřirozeném šeru pohlédla na muže, který ležel vedle ní. Teprve potom si vzpomněla, kde je a co se jim s Avenelem přihodilo. Rozdělala oheň v krbu a zkusmo pootevřela dveře. Srdce jí poskočilo radostí, když na prahu našla Orilliona. Při pohledu na známou tvář zavrtěl na přivítanou ocasem.

„Tady jsi! Skoro jsem na tebe zapomněla.” Sklonila se ke zvířeti a několikrát ho pohladila po hlavě. „Podíváme se, co dělá náš pacient.” Vstala, pustila psa dovnitř a s úzkostí v srdci přešla k tvrdému, nepohodlnému loži, kam nyní dopadaly první naoranžovělé paprsky slunce.

Avenel ležel na pryčně a vypadal nesmírně bledý a nehybný. Srdce jí poplašeně zabušilo, neboť se jí na okamžik mihlo hlavou, že je možná mrtvý. Ale potom k její nevýslovné úlevě pohnul rty a přerývaně zašeptal něco nesrozumitelného.

„Avenele?” Dotkla se jeho paže.

„Jsem-už-mrt-vý?” Jeho rozpraskané rty namáhavě tvořily slova. Pomalu zvedl hlavu. V očích měl stále horečnatý výraz, ale šílenství z předchozí noci se z nich už vytratilo.

Brienne se na něj unaveně pousmála a tiše odpověděla: „Právě naopak.”

Povzdechl si a znovu položil hlavu na pryčnu. „Dobře. To je dobře.”

„Máš velké bolesti?” Zavrtěl hlavou.

„Nevím, jak to uděláme, Avenele. Musíme se dostat na Osterley.” Něžně mu otřela čelo.

„Já vím. Přiveď koně.” Zavřel oči, jako by se připravoval na mučení.

„Hned se vrátím.” „Brienne?” zavolal, než odešla.

„Ano?”

„Vezmi si pistoli.”

„Ano.” Sevřela pažbu z ořechového dřeva a přitiskla si zbraň k hrudi. „Jistě.”

Na Osterley dojeli až pozdě večer. V půli cesty začal Avenel opět krvácet. Když konečně dorazili na pozemky patřící k panství a přivolali nějaké podkoní ze stájí, Avenel už téměř v bezvědomí padal z koně.

„Pomozte mu!” vykřikla Brienne, ale to už se k nim přes nádvoří rozběhl Cumberland a ti dva mohutní norští strážní. Stáhli Avenela ze hřbetu Idle Dice a položili ho na trávník.

„Hansi, sežeň ve městě doktora. A řekni někomu z chlapců, ať sem skočí a pomůže nám s ním do domu,” nakazoval Cumberland. Brienne zatím nevěnoval pozornost. Hans zmizel a brzy dorazila celá armáda mladých lokajů, kteří pak Avenela opatrně dopravili dovnitř.

„Nebyla jsem si jistá, jestli to dokáže.” Brienne si přitáhla k tělu špinavý jezdecký kabátek. Byla promrzlá a otřesená a jízda ji nesmírně vyčerpala. Cumberland si všiml, v jakém je stavu, a objal ji kolem ramen, aby ji uklidnil. Když spolu kráčeli k domu, vytanula Brienne na mysli otázka: „Myslela jsem, že budete s Rose ještě v Londýně.”

„Ano, jistě. Měli jsme se tam sice výborně, ale byli jsme nervózní kvůli Osterley. V Londýně jsme se pak dověděli, že se hrabě z Laborde vrátil do Anglie. Obávám se, že jsem něco podobného očekával.” Brienne viděla, že Cumberland má laskavou tvář zbrázděnou vráskami od starostí.

„Takže to byl můj otec.” Jako by se při těch slovech celá scvrkla, její nejhorší obavy se potvrdily. „Pokaždé, když Avenel odcházel z domu, měl s sebou pistoli. Ale vůbec neměl čas ji vytáhnout. Prostě nás přepadli…” Nedokázala pokračovat. Vděčně se opřela o Cumberlandovu paži.

„Když jste se nevrátili z vyjížďky, poslali jsme nějaké lidi, aby vás šli hledat. Jsem moc rád, že jste přijeli sami. Rose ani já jsme se moc statečně nechovali. Obávali jsme se nejhoršího.”

„Možná jsme měli počkat v chatě na pomoc. Nevím, jestli to bylo správné, nechat Avenela sednout na koně.” Když si vybavila, jak ho sluhové nesli dovnitř, vhrkly jí náhle slzy do očí. Otřela si zamazané tváře, oči jí ve špinavém obličeji zářily jako dva ametysty. Věděla, že nejspíš vypadá příšerně, ale v téhle chvíli jí to bylo jedno. Po tom všem, čím prošli, bylo už příliš vidět Avenela v bezvědomí.

„Udělala jste správnou věc. Avenel se uzdraví. Už zažil horší věci.”

„Horší?” Brienne potlačila vzlyk a tázavě se na Cumberlanda podívala. Nic horšího než to, co se stalo na pasece, si vůbec nedokázala představit.

„Teď o takových věcech nebudeme mluvit, mylady. Myslím, že je nejvyšší čas, abychom se o vás postarali. Vivie měla hrozný strach. Všichni jsme se o vás báli.” Než vystoupili po schodišti, pevně ji objal.

„M-můžu pro Avenela něco udělat, než přijede doktor?” zakoktala, jakmile vešli dovnitř. Nechtěla ještě odejít do svého pokoje. Přestože se nutně potřebovala najíst a vykoupat, cítila, že by se nejspíš zbláznila, kdyby měla nečinně čekat na zprávy o Avenelově zdraví.

„Ne, ne, drahoušku. Už jste udělala dost. Postará se o něj Rose.” Cumberland se odmlčel a zadíval se jí do tváře. „Zdá se, že si za tu dobu, co jsme byli pryč, získal vaši náklonnost.”

To prohlášení ji vyvedlo z míry, ale popřít je nemohla. Její city k Avenelovi mohl poznat každý. Když ho v bezvědomí snášeli z koně, jako by jí to rvalo srdce na kusy.

Cumberland spatřil její ohromený výraz a rezignovaně pokýval hlavou. Potom záhadně zamumlal: „Nevím, jestli je to dobré, nebo špatné. Ale tvé city k němu ho alespoň udržely při životě.”

Než se mohla Brienne začít vyptávat dál, do haly vběhla Rose. Dorazila k nim a jemnýma rukama Brienne objala. „Jak je mu?”

„Je ve své ložnici,” odpověděla Rose. „Čekám na lékaře, neodvážila jsem se sejmout obvazy bez jeho souhlasu. Mám strach, že bude opět krvácet.”

„Já. Snažila jsem se mu pomoct. Opravdu.” Brienne se zachvěla.

„Avenel ti vděčí za život. Ale neboj se. I když to vypadá zle, je silný jako býk. To by muselo být něco mnohem horšího než obyčejný průstřel, aby ho to zabilo. Jsem si jistá, že se uzdraví.” Rose vzala do dlaně Brienninu ledovou ruku. „Pojď. Odvedu tě do tvého pokoje. Myslím, že je nejvyšší čas, aby se někdo konečně postaral i o tebe. Cumberlande?” obrátila se k manželovi.

„Dám ti vědět, až doktor přijede.” Cumberland pohlédl na obě ženy a Brienne si všimla, jak od svatby zhubl a zestárl. Bylo to před necelým týdnem, ale zdálo se, jako by od toho rána, kdy se s Avenelem dívali, jak novomanželé odjíždějí do Londýna, uběhla léta.

Rose mu pokývla a odvedla Brienne po hlavním schodišti nahoru. Ta však celý večer vnímala péči, kterou ji Rose a Vivie zahrnovaly, jen mlhavě. Myšlenkami byla v hlavní ložnici, kde ležel Avenel. Doktor z městečka dorazil okamžitě, a když odjel, řekli jí, že Avenel spokojeně usnul a ona by měla také spát. Jenže jak tak seděla na žluté pohovce a pozorovala plameny v krbu, cítila, že tuto noc se jí bude usínat hůř než kdy jindy.

Kapitola 19

Přešel týden - celý týden, co jí nosili zprávy z hlavní ložnice. Celý týden čekala, až Avenela uvidí. Ale z toho nádherného pokoje, obloženého zeleným sametem, stále nepřicházel ani náznak, že by ji chtěl vidět.

Každý den Brienne sledovala, jak lidé vcházejí do Avenelových pokojů a zase z nich vycházejí. Jednou přišel i vesnický pastor s červenými tvářemi, reverend Trumbell, a krátce ji pozdravil, než zmizel v chodbě. Lékaře vídala pravidelně. Žádní jiní návštěvníci zvenku však kupodivu nepřicházeli. Na Avenelovu žádost byly posíleny stráže kolem sídla. Cumberland informoval podkoní i strážné o hrozbě návratu hraběte, a přestože se Brienne zoufale toužila Cumberlanda zeptat, proč pro ni Avenel pořád neposílá, raději se tomu utrápenému muži vyhýbala. Pokaždé, když pohlédla na jeho příjemnou, laskavou tvář, cítila

nesnesitelnou tíhu své viny. V takových chvílích dokázala myslet jen na to, jak strašně nenávidí svého otce.

Zdálo se, že Rose je jediná, kdo jejímu trápení rozumí. Kdykoli Brienne říkala, že ji Avenel určitě nenávidí a nechce ji vidět kvůli tomu, jak mu její otec ublížil, Rose jí rychle přicházela na pomoc a přesvědčovala ji, že tomu tak není. Přesto však Brienne poznala, že ani Rose nechápe, proč Avenel tak zarputile odmítá její společnost. Celé dny bloudila nešťastně po chodbách a pokojích toho velkého domu v naději, že se po ní Avenelovi začne stýskat.

Jako by však Avenel necítil nejmenší potřebu ji vidět. Dny pomalu plynuly, a jak se uzdravoval, nikdy neprojevil jediný náznak touhy po její přítomnosti. Jak Rose a Cumberland předpověděli, Avenel se zotavoval rychle. Brienne z toho sice měla radost, zároveň jí to však bralo veškerou naději, neboť jeho chování bylo tím nepochopitelnější.

Každý večer, když se Rose, Cumberland a Brienne scházeli u večeře, snažili se manželé celou věc zlehčit a vyprávěli historky

0 tom, jak se Avenel čas od času choval podivně v průběhu těch let, co ho znali. Z jeho ložnice stále nepřicházela žádná zpráva, která by se týkala Brienne, ale Rose to prohlašovala za jeden z jeho obvyklých starých triků. Vymýšlela stále nové omluvy a vysvětlení, každý den přidávala další, až bylo nakonec všem jasné, že už žádné vysvětlení není. Z nějakého podivného důvodu Avenel prostě nechtěl Brienne vidět. Zachránila mu život, a přesto ho v jeho rekonvalescenci rozptylovali jiní lidé, kteří byli nakonec vpuštěni do domu, například vévoda a vévodkyně z Hardingtonu. Brienne měla pocit, že ji odhodil jako staré obvazy. A už jenom tato skutečnost způsobovala, že ji probodávaly jedovaté šípy žárlivosti. I ty okřídlené sfingy na opěradlech židlí v hlavní ložnici s ním trávily víc času než ona. Brienne záviděla i prostěradlům, na kterých ležel.

Tou dobou už zmizely poslední známky pěkného počasí. Na pláních v okolí ležel sníh, a ačkoli již na ni bylo pozdě, na Osterley konečně dolehla zima. Zem byla příliš kluzká a ledovatá, aby se dalo vyjet ven. A tak Brienne seděla ve svém pokoji a dívala se, jak na ponurá pole zvolna klesají těžké bílé vločky.

1 ten den se setmělo časně a počasí venku přesně odráželo její

vlastní pocity - bylo studené, temné a chmurné. Vivie jí přinesla podnos s večeří a teď tiše přecházela po pokoji, aby jí dělala společnost, ale nerušila ji v přemýšlení.

Brienne vstala od jídla a zamířila do ložnice, neklidná a nevýslovně podrážděná. Přinutila se soustředit na sbírku poezie, kterou si vypůjčila v knihovně, ale jakmile se usadila na pohovce, myšlenky se jí začaly rozbíhat a ona se zahleděla do plamenů. Barevné plamínky vnášely alespoň trochu útěchy do jejích rozbouřených citů. Tentokrát měla mimořádně špatnou náladu, neboť Rose a Cumberland strávili celý večer s Avenelem.

Odložila básně, protože si nemohla pomoci a stále myslela na to, co asi právě dělají. V hlubokém zamyšlení si skousla spodní ret. Co se to děje? Proč se k ní Avenel chová takhle? Přestože stále cítila vinu, věděla, že on už ji nevnímá pouze jako dceru Olivera Morrowa. Zachránila mu přece život! Tak proč se k ní otočil zády hned potom, co poznal, jak moc jí na něm záleží?

Protože to byl tvůj otec, kdo ho postřelil! Ta slova jí stále zněla v uších. S bolestí si uvědomila možnost, že ji teď Avenel nenávidí ještě víc než kdy předtím. S každou bolestí a obtíží, které provázejí jeho uzdravování, jistě myslí na hraběte - a na ni.

Potlačila své zoufalství a řekla si, že teď je to otázka hrdosti. Pokud o její společnost nestojí, ona mu ji vnucovat nebude. Věděla však, že s každým uplynulým dnem se bude její smutek nad jeho odmítáním prohlubovat.

„Tout de suite!” zavolala Vivie, když někdo hlasitě zaklepal na dveře. Brienne vzhlédla, zaklepání ji na okamžik vytrhlo z melancholie. „Oui!” slyšela Francouzku a za dveřmi zahlédla mladého lokaje, který Vivii cosi sděloval. Potom komorná zavřela a celá rozrušená se rozběhla ke své paní.

„Mademoiselle! Monsieur vzkazuje, že máte přijít do tapetového pokoje!”

Srdce jí poskočilo, ale s předstíraným klidem se zeptala: „Co jsi Tobymu odpověděla?”

„Řekla jsem, že tam přijdete.” Vivie se na ni zahleděla očima rozšířenýma překvapením. „Chtěla jste snad, abych řekla non?”

„To je v pořádku,” odpověděla Brienne váhavě. Její hněv nevyvolala Viviina odpověď, ale neuvěřitelná arogance, s jakou Avenel vydával příkazy.

„Mylady, ale řekla jsem mu taky, že si pan Slane bude muset na váš příchod počkat.” Vivie se plaše usmála a Brienne jí úsměv oplatila.

„Chápu. Tak, když mám tolik času, myslím, že bych mohla .” Brienne chvilku přemýšlela o činnosti, která by zabrala co nejvíce času a muže čekajícího dole tak dostatečně podráždit. „Vykoupu se!” Rozesmála se nahlas a začala si vytahovat sponky z lesklých kadeří. „Myslím, že mé vlasy by potřebovaly umýt. Konečně, už po ranní koupeli uschly!”

Obě ženy se zlomyslně rozesmály a Vivie beze spěchu sehnala služky, aby přinesly vanu.

O dvě hodiny později stála Brienne v salonu, u mahagonových dveří, které vedly do Avenelových soukromých pokojů. Dokonale vykartáčované vlasy jí temně rudě zářily. Byly upravené do složitého účesu a jedna nádherná bohatá kadeř jí spočívala na prsou. Na sobě měla jednoduché šaty z tmavomodrého saténového brokátu. Korzet všitý do šatů se zavazoval přes živůtek z téže látky. Na prostém, ale nesmírně slušivém materiálu nebyla jediná výšivka. Brienne si připadala svěží a hezká a to jí dodalo odvahy otevřít dveře, když se z pokoje ozvalo Avenelovo nevrlé: „Dále!”

Tiše vstoupila do tapetového pokoje. Na zdi se polonahý Vulkán dvořil Venuši a Amor s Psýché dělali totéž v medailoncích inspirovaných Boucherem, které byly vetkány ve stylu trompe Voeil v nádherné karmínové výšivce. Mezi nimi, na barevném maurském koberci seděl Avenel. Jednu nohu měl v obvazech, druhou ohnutou v koleni a byl pohodlně usazený na pohovce protkávané výšivkami podle jiné Boucherovy kresby, „Pastorálních lásek”. Pohled upíral do ohně v krbu, který zaháněl chlad a dodával tomuto zdobnému pokoji útulnou atmosféru.

Brienne musela přistoupit o pár kroků blíže, aby mu viděla do obličeje. Když se jí to podařilo, spatřila v jeho tváři tvrdý a podivně sklíčený výraz. Rozhodně to nebyl obličej člověka, který strávil příjemný večer s přáteli. Brienne si všimla, že v dlani Avenel svírá křišťálovou sklenku s jemným, aromatickým brandy.

„Chtěl jsi mě vidět?” zeptala se a přistoupila ještě blíž, do kruhu světla z krbu. Temně rudé gobelíny na stěnách působily, že kouty pokoje mizely v temnotě. Ve vzdálenějších rozích nesvítily žádné svíčky a pokoj působil vřele a příjemně.

„Jak se odvažuješ objednat si koupel potom, co jsem tě dal zavolat?” procedil mezi zuby a vrhl po ní zuřivý pohled. Z mísy s ovocem vzal jablko a začal je pečlivě loupat ostrým nožem na ovoce.

„Nebyla jsem si vědoma, že jsem zde v postavení služky. To musím okamžitě přiběhnout, kdykoli si můj pán zamane, že mě zavolá?” Pod jeho hrozivým pohledem se jí ve tváři nepohnul ani sval. Stále se na něho velmi zlobila a přísahala si, že mu to dá najevo.

„Nechala jsi mě čekat přes dvě hodiny!” zařval na ni, odložil nůž a zarostlé svalnaté paže zkřížil na prsou. Zjevně očekával její omluvu.

„Ano,” odpověděla prostě a zvolna si ho prohlížela, aby mohla vychutnat pohled, po němž se jí tak stýskalo. Jeho tmavé vlasy se ve světle ohně leskly a Brienne prodlela pohledem v místech, kde se mu na prsou rozvíral huňatý modrozelený župan. Pod ním se rýsovalo dokonalé mužské tělo, zužovalo se přes ploché břicho a vyzývavě se ztrácelo v záhybech hedvábí a sametu. „Ano, soudím, že dvě hodiny čekání je nesmírně dlouhá doba,” dokončila a nesnažila se skrýt všechnu tu hořkost, která se v ní za uplynulý týden nahromadila.

Ostře na ni pohlédl. „Chápu. Ty se na mě zlobíš, viď?” Nevesele se zasmál. „Posaď se, maličká. Snad se mi podaří zmírnit tvůj hněv.”

Poslechla, sedla si do křesla přímo naproti němu a jedovatě se zeptala: „V jaké záležitosti jste mě dal zavolat, pane?” Pohled jeho očí ji pálil víc než žár plamenů z krbu.

„Dospěl jsem ohledně tebe k jistému rozhodnutí, krasavice,” oplatil jí ironii, což Brienne přinutilo pohlédnout mu do očí. „Trvalo mi to týden, ale nakonec jsem se rozhodl. Dnes to skončí.”

„Rozhodl ses?” zamračila se.

„Ano.” Na okamžik se odvrátil a zhluboka se napil brandy. „Nerozumím -”

„Nemusíš tomu rozumět,” vyštěkl. Nečekaně jí hodil do klína malý lesklý předmět. Sklopila oči a snažila se ovládnout strach, který jí stoupal v hrdle.

„Co to má znamenat?” Vzala zlatavý klíček do dlaně.

„Zasloužila sis to. Měl jsem ti to dát už před týdnem, ale musel jsem si to rozmyslet.” Oči mu zazářily, a když pátral po její reakci, objevil se v nich tvrdý, mrazivý výraz. Nakonec drsně poručil: „Vezmi si to a ztrať se odtud.”

„Je to bezcenné,” vydechla s náhlou nevysvětlitelnou bolestí v hrudi. „Už nemám žádný šperk. V tomto pokoji ho přece hrabě z Culpepperu zničil, pokud si vzpomínáš.”

„Dal jsem ho spravit. S penězi, které ti k němu přidám, budeš mít dostatek prostředků, abys mohla jít, kam se ti zlíbí. Ráno pro tebe bude připravený kočár, můžeš ho bez obav použít.” Opatrně pohnul kolenem zraněné nohy, a když ji opět narovnal, bolestí se zašklebil. Zadíval se na ni a při zvuku jeho příkrého hlasu Brienne téměř nadskočila leknutím: „Běž! Říkám ti, hned odtud odejdi!”

„Nechceš -” Ta slova ji téměř dusila.

„Najdi si nějakou ztracenou příbuznou a zůstaň u ní, Brienne.” Když viděl její nešťastný výraz, promluvil mírněji: „Svou svobodu sis víc než zasloužila. A je mou povinností přinutit tě, abys unikla co nejdál před tím, co se děje tady.”

Jak Avenel mluvil, Brienne bezděky vzpomínala na tu noc v loveckém srubu. Nesmírně zřetelně, až se jí z toho svíralo srdce, si vybavila, jak příjemné bylo objetí jeho paží, když mu tu noc ležela v náručí. Také si vzpomněla na hlubokou lítost, kterou pocítila při myšlence, že na ně na pasece určitě zaútočil její otec nebo některý z jeho pacholků. Ráno, když se Avenel v bolestech pokoušel nasednout na Idle Dice, cítila zoufalé nutkání omluvit se za všechno, co se mu stalo. Věděla však, že pouhé „Je mi to líto” nemůže vyvážit všechnu jeho bolest. Stála tam a hledala vhodnou větu, která by byla pro ně oba útěchou a ulehčila jim strastiplnou cestu zpět na Osterley, větu, která by dokázala nejlépe vyjádřit všechno, co jí leželo na srdci. Ale pak si uvědomila, jak bláznivé jsou její myšlenky, nasedla na Queenie a vyrazili dříve, než mohla vyslovit ta hrozná, neodvolatelná slova: „Miluji -”

„Posloucháš mě vůbec?” zeptal se Avenel, a vytrhl ji tak z přemítání.

„Jistě.” Ztěžka polkla, netušila, co by měla udělat. Ještě před několika týdny by po klíčku zvesela sáhla, přijala peníze a ani by se neohlédla. Ale teď měla pocit, že se jí zhroutil celý svět. Palčivý hněv, který cítila, když do pokoje přišla, se změnil

v mrazivé zoufalství, z něhož nebylo úniku. „Chceš, abych odešla.”

„Chci, abys odešla.” Vyhýbal se jejímu pátravému pohledu, ale jeho slova byla víc než jasná. „Musíš odejít.” „Tu noc.. v chatě -,” začala hloupě.

„Zapomeň na tu noc. Zapomeň na to místo,” přerušil ji. „Teď jsme zase v Osterley a musíme jednat podle pravidel a minulosti tohoto sídla. Nic jiného nám nezbývá.”

„Chápu,” odpověděla roztřeseným hlasem. Tupě se zvedla k odchodu, ale pak si uvědomila, že jí klíček sklouzl z klína a spadl na koberec kousek od Avenelových nohou. Klekla si, aby ho zvedla, a když po něm sahala, třásla se jí ruka.

„Řekni mi jedno, než odejdeš, Brienne.” Sevřel prsty její útlé zápěstí.

„Ano?” Vzhlédla k němu, tvář měla bledou a ztrhanou. Dlouho mlčel, než se nakonec zeptal: „Když mě postřelili, proč jsi neodjela, přestože jsem tě o to žádal?”

„Byl…, byl j si zraněný.”

Zavrtěl hlavou. „Je to jediný důvod?” Oči se mu zúžily, když se snažil pohlédnout zpříma do jejích fialkových zorniček. „Myslím, že ne.”

Vypravila ze sebe odpověď, nebyla to však slova, která si přála vyslovit. „Ty přece víš proč,” zašeptala a odvrátila zrak, aby neviděla triumfální výraz v jeho očích.

Avenel pohlédl na své prsty, které stále objímaly její drobné zápěstí. V hlase se mu odráželo mnoho rozporuplných pocitů. Přikazoval, ale poprvé zaslechla v jeho tónu slabý záchvěv nejistoty. „Řekni mi, abych tě nechal jít, Brienne. Řekni ta slova. Řekni je teď. Pak budeš volná. Jinak.”

Na jednu osudovou vteřinu zaváhala a potom už věděla, že nedokáže odejít. Sklonila se k němu a dlouze, něžně ho políbila na nevěřícně sevřené rty. Byl to polibek na památku, vzpomínka na něj ji bude provázet celý život. Teprve potom bude schopná podřídit se rozhodnutí, o němž věděla, že je rozumné a správné. Nejlepší, co může udělat, je dostat se co nejdál od šílené soukromé války, kterou Avenel vedl s jejím otcem. Nejlepší, co může udělat, je odejít od muže, který sám prohlašuje, že je jejím nepřítelem.

Než něžný polibek skončil, Brienne mimoděk opět upustila mosazný klíček. Když s tlumeným cinknutím dopadl na koberec, zaznělo jí to v hlavě hlasitěji než kanonáda. Její rozum volal na poplach, ale srdce to odmítalo poslouchat. Cítila, jak Avenel pouští její zápěstí, a v tom zlomku okamžiku, kdy se dotýkali pouze rty, měla poslední příležitost odejít.

Zůstala.

Dovolila Avenelovi, aby ji přivinul do náruče, a bylo to, jako by dovolila lvu, aby ji sežral zaživa. Ten něžný, nevinný polibek byl dávno zapomenut a proměnil se v divokou, nespoutanou vášeň, která vybičovala její smysly až na hranici extáze. Jeho rty se smyslně pohybovaly a dobývaly se i do nejskrytějšího koutku jejích úst. Sevřel ji silnými pažemi, přitáhl si ji těsně k sobě a tím pohybem se mu rozhalil župan. Teprve ve chvíli, kdy se jemný tmavěmodrý brokát jejích šatů dotkl jeho pevné nahé hrudi, odtrhl rty. Přestože polibek skončil, z výrazu jeho očí pochopila, že vše teprve začíná.

„Mělas mě od sebe odehnat. Mělas mě donutit, abych tě pustil. Kdyby ti zbyla jen špetka pudu sebezáchovy, utekla bys odtud, má lásko,” vydechl zoufale. „Trvalo mi sedm dní, než jsem přesvědčil sám sebe, že tě mám nechat jít.”

„Chtěla jsem.,” zašeptala s náhlou touhou, která ovládla její duši i tělo.

„Víš přece, že pokud se mnou dnes v noci zůstaneš, nikdy se nezbavíš ani mě, ani Osterley. Poznamenám tě na celý život -nemůže to být jinak.” Vzal její tvář do velkých, drsných dlaní a hledal v ní odpověď. A ona mu ji poskytla okamžitě, ne slovy, ale svými rty, které se přitiskly k jeho ústům, jako by nezávisle na

její vůli.

Slyšela, jak někde hluboko uvnitř zasténal, a za chvilku ucítila, že trhá krajky na jejím živůtku jednu po druhé ostrým koncem nože na ovoce. Dlaněmi rozhrnul látku šatů a ta jí začala padat v jemných záhybech kolem těla. Oba napůl leželi na podlaze. Jediným rázným pohybem odsunul rozříznutý korzet a sevřel její ňadra dlaněmi. Strnisko na jeho bradě jí nechávalo na kůži zarudlé stopy, když zkoumal hladovými rty každičký záhyb na její hrudi. Pak přejel po citlivé pleti zuby a Brienne ucítila uvnitř těla

neznámou palčivou touhu. Chtěla, aby se její rozkoš prohloubila, a Avenel jí to bezstarostně poskytoval.

Klouzal dlaní po jejích hladkých stehnech a prudce zatáhl za hedvábné kalhotky. Dvojím rázným trhnutím odhodil punčochy i zelené pantoflíčky na podlahu. Jako by se topila ve víru jeho vášně, Brienne dokázala pouze přihlížet zamlženýma, temnýma očima, když vyprostil své paže z rukávů županu. Jakmile se zbavil oděvu, tvrdě ji přitiskl k sobě, a potom, jako by se nutil k trochu civilizovanějšímu chování, ji odnesl do hlavní ložnice a položil na své velkolepé lože.

Brienne se pokusila zvednout do kleku a něco velmi blízkého strachu ji přinutilo zakrýt svou nahotu roztrhaným prádlem. Celé její tělo se chvělo touhou, ale když zvedla oči a viděla, jak se nad ní Avenel tyčí, napadlo ji, zda ji nezničí její vlastní nezkušenost. Jak dokáže zvládnout dnešní noc s tímto mužem? Byla příliš pošetilá, když myslela, že se dokáže vyrovnat jeho divoké vášni? Téměř omámeně sledovala, jak si zkřížil ruce na prsou. Když se opřel stehny o matraci, letmo zahlédla jeho vzrušené mužství a na mysli jí vytanuly útržky toho mála, co věděla o věcech mezi mužem a ženou. „Poprvé to vždycky bolí. Musí se to protrpět. Ty šťastné přitom příliš nekrvácejí. Ale musíš to vydržet, vydržet, vydržet!”

Nervózně ucouvla až k čelu postele. Možná měla přece jen odejít. Možná udělala chybu. Ale i teď, když se nad ní Avenel tyčil, nahý a nádherný v tmavé ložnici, osvícené jen oharky z krbu, věděla, že zvolila správně. Klouzala očima po jeho těle a vnímala jeho znepokojující krásu. Z celé jeho bytosti, z každého pohybu vyzařovala mužnost a síla. Zbláznila se, usoudila zmateně - určitě se zbláznila. Jak jinak by mohla tak strašně toužit po něčem, co jí určitě jenom ublíží?

Jak bojovala s pochybami, všimla si, že se Avenel zarazil. Světlo z krbu ozářilo zmučený výraz na jeho tváři. Očima klouzal sem a tam po jejím čele, až se zastavil na obličeji. Vypadal, jako by něco hledal, a jeho nepřirozená nehybnost ji zneklidňovala.

„Co se děje, Avenele?” zašeptala Brienne z temného rohu postele. Copak došla tak daleko jen proto, aby ji potom odmítl? Přitiskla si dlaň na ňadra a napadla ji bolestná představa, že ji Avenel teď možná nevnímá jako zranitelnou ženu, připravenou

k milování, ale vidí v ní pouze dceru jejího otce. Zatímco se v duchu modlila, aby v ní nenašel žádné rysy Olivera Morrowa, pokud nějaké vůbec zdědila, zvedala pomalu oči a viděla jen, jak Avenel zamyšleně zírá na temně rudé prameny jejích vlasů.

„To je nádhera,” zamumlal jako by sám pro sebe. Natáhl ruku a podržel v ní několik kadeří. „Jsi nádherná.”

V té chvíli zmizela nerozhodnost, která ho do té doby ovládala. Rázně ji přitáhl na kraj postele. Výraz v jeho obličeji byl napjatý a nečitelný a Brienne pocítila záchvěv strachu smíšeného se vzrušením. Avenel byl připraven. Vypadal, že je odhodlaný bojovat se samotným ďáblem, aby dostal to, po čem teď touží.

„Rozvaž to,” zašeptal a ukázal na stužku, která držela pohromadě poslední zbytky její košilky.

Zvedla ruce, jejichž chvění prozrazovalo, jak je rozrušená. Uchopila jedinou stužku vytrvale držící poslední zbytky oděvu a trvalo dlouho, než ji rozvázala. Než ji však vůbec stihla pustit z ruky, Avenel jí už stahoval průsvitnou košilku přes hlavu, až se mahagonové kadeře rozevlály na všechny strany. Klečela na obrovském lůžku, zalévalo ji slabé světlo z krbu a Avenel na ni okouzleně hleděl. Instinktivně si přitiskla dlaně k bujným ňadrům, on však zavrtěl odmítavě hlavou.

„Nedělej to,” poprosil a odsunul jí paže stranou. Propletl prsty do jejích vlasů a sklonil se, aby ji políbil.

„Avenele, počkej -” Nedořekla, neboť ji umlčel svými rty. Položil dlaně na její útlý pas, a než sebrala zbytky zdravého rozumu, políbil ji znovu, mnohem vášnivěji. Zdálo se, že od ní chce mnohem víc, než uměla poskytnout. Bez dechu vyčkávala, snažila se nevnímat jeho naléhání, neodvažovala se ho dotknout. Jakmile však dlaní sklouzl na její zadeček, náhle se osmělila. Divoký oheň, který zažehl v neznámých končinách jejího nitra, ji donutil jednat bez rozmyslu. Při každém pohybu jeho ruky ty plameny stoupaly výš a výš. Nakonec už to nedokázala vydržet, tichounce zasténala a udělala to, po čem toužil. Nesměle vklouzla jazykem do jeho úst, a teprve v té chvíli si až příliš jasně uvědomila, jak silně na něj působí. Byli si tak blízko, že cítila každý pohyb svalů na jeho hrudi. Avenel strnul, a čím hlouběji a déle ho líbala, tím se jeho vzrušení stupňovalo. Přestože ji síla jeho touhy děsila, věděla s určitostí, že mu to působí potěšení.

„Avenele, to je příliš rychlé,” vydechla, když konečně odtrhla rty. Jeho pronikavá mužná vůně, kterou nedokázalo potlačit žádné mýdlo, jí ulpěla na kůži a jeho ústa přejížděla po jejím hrdle. Jeho naléhání ji umlčelo a Avenel ji prudce položil na postel. Ucítila, jak se matrace prohnula pod jeho vahou, a za okamžik už byl vedle ní, sevřel její ňadra v dlaních a její vlastní ruka začala mimovolně klouzat dolů po jeho pevných, svalnatých zádech. Úzkostí a rozkoší se jí zamlžil zrak. Dotek jeho dlaní byl tak příjemný a hřejivý, ale pokaždé, když na Avenela pohlédla, projel jí záchvěv strachu. Touha po ní jako by ho připravila o rozum. Nechápala tu potřebu a děsila se jí.

Ve snaze zadržet ho položila ruce na jeho hruď. Tiskl se k ní a Brienne cítila, jak mu chloupky na hrudi splývají až dolů k pevnému břichu a houstnou v místech, kde se tvrdě tiskl k jejímu tělu. Zvlhly jí dlaně. Napadlo ji, jak se vůbec mohla domnívat, že dokáže ovládnout takového muže, když neovládá ani své tělo, které se k němu vzpínalo jako můra, přitahovaná plamenem svíčky.

Naposledy se pokusila ovládnout, než ji Avenelovy dlaně přinutily, aby to vzdala. Nejdříve jí hladil křivku pasu, potom přejel rukama po bocích a nakonec se důvěrně dotkl jemné pleti na vnitřní straně stehen. Zuby sevřel kůži na jejím rameni a pak sklouzl ústy k ňadrům.

„Chci tě, Brienne, to přece víš. Chci tě víc, než jsem kdy chtěl nějakou ženu, kterou jsem znal. Jsi moje prokletí, nebo moje spása?” Zasténal a nečekal na odpověď. Aby dokonale vyjádřil svou touhu, stiskl jí plná, smetanově bílá ňadra a přejížděl po nich prsty tak dlouho, až růžové bradavky zrudly a napjaly se. Ucítila prudkou vlnu vášně, když se jich dotkl ústy, a naprosto se přestala ovládat. Prudce oddechovala a bezmocně vnímala, jak jeho jazyk klouže po křivce ňadra. Položil se mezi její nohy. A když zabořil prsty do spleti jejích vlasů, věděla, že přišel čas ukojit tu palčivou touhu.

Jeho vášeň však byla příliš prudká a nespoutaná. V hrudi jí začala stoupat panika, když ucítila mezi svýma nohama jeho pevné tělo. Dusila se vlastními slovy, ale přesto se mu naposledy pokusila sdělit své znepokojení: „Avenele, víš. Nejsem zběhlá ve věcech lásky.”

Zarazil se, jak doufala, ale jenom jí rozhodně zašeptal do ucha: „Já vím, má lásko. Moudřejší žena by byla odešla.”

Políbil ji a posunul se výš mezi její nohy. S každým pohybem však byla Brienne vyděšenější. „Avenele, počkej.,” vykřikla tiše, avšak zdálo se, že ji vůbec neslyší. Místo toho v pevném sevření přidržel její ruce za hlavou. Ohromená a zmatená si Brienne pomyslela, jestli Avenel vůbec ví, kdo to tady s ním leží. Jeho pohyby byly tak přesné a zkušené, že to vypadalo, jako by se miloval s jinou ženou, se ženou, která oplývala zkušenostmi, jichž se Brienne zoufale nedostávalo. Ztěžka dýchal a Brienne vytušila, že touží do ní proniknout. Jeho tělo bylo napjaté a srdce mu splašeně tlouklo. Přestože se domnívala, že se jí nepodaří ho zastavit, věděla, že mu musí dát najevo, co to v ní vyvolává.

Sevřel ji tak pevně, až vzlykla. Přitiskla nohy k sobě, cítila, jak jí po tváři stékají horké, palčivé slzy. Její vlastní chování ji vyděsilo a zděsila se ještě více, když zahlédla šokovaný výraz v Avenelově tváři. Odvrátila se, aby skryla svou bolest a strach.

„Brienne,” zalapal po dechu. Nepustil ji úplně, ale trochu své sevření povolil. Za její hlavou propletl své prsty s jejími a velmi pomalu se zeptal: „Co se děje, Brienne?”

„Nechci, abys mi ublížil,” zamumlala do polštáře.

„Polekal jsem tě.” Jeho hlas byl chraptivý, ale plný porozumění. Zdálo se, že bojuje s nějakou strašnou bolestí, a chvíli trvalo, než dokázal opět promluvit. Když to konečně udělal, Brienne zjistila, že se jeho dech zklidnil a napětí povolilo. Stále ji nepouštěl, políbil ji na čelo a konejšil ji. „Dnes je to pro nás oba poprvé, to si uvědom, miláčku. Tys nikdy nebyla s mužem a já nikdy nemiloval pannu.”

Přestože ji jeho blízkost stále děsila, slzy jí už oschly. „Opravdu chci být s tebou, Avenele,” zašeptala.

Náhle vydal cosi mezi smíchem a zasténáním. Pohladil ji po vlasech a zdálo se, že mu poprvé v životě došla slova.

„Nauč mě to, Avenele. Vím, že to dokážeš.” Brienne hleděla do jeho hezké tváře. „Nauč mě, jak mám milovat muže. Nauč mě, jak mám milovat tebe.” Sklopila oči. Obnažila před ním celou svou duši a mohla jen doufat, že Avenel porozumí tomu, co se mu tak neobratně pokouší sdělit.

„Ne,” odpověděl a Brienne měla pocit, že jí pukne srdce.

V duchu tiše vykřikla. Po tváři jí skanula slza. Nerozumí jí. Nechápe -

„Lásko moje,” přerušil její myšlenky. Zvedla oči, nadechla se a připravila se na odmítnutí. To se však nestalo. Místo toho ji něžně políbil na víčka a řekl: „Uděláme to obráceně. Ty mě budeš učit. Dnes musíš ukázat ty mně, jak mám milovat pannu.”

„Nemohu tě nic naučit, Avenele. Nic nevím.”

„Tak, líbí se panně, když ji líbám tady?” Pomalu se sklonil a přitiskl rty k jejím. Jejich ruce se spojily pevněji, a když Brienne vycítila něhu, její obavy se začaly rozptylovat.

„A když ji líbám tady?” posunul se níž a dotýkal se ústy voňavých prohlubní na jejím hrdle. Vychutnával ten pocit i to, jak se jí pod jeho dotekem zrychlil puls. Dlouho tam zůstal, než začal postupovat níže.

„A tady?” zeptal se nakonec, když se ústy dotkl jejího ňadra. Ale tentokrát už na něj byla Brienne připravená. Tentokrát se ona utápěla ve víru svých pocitů. Zajela mu prsty do vlasů a pod jeho zkušenými doteky začala roztávat.

Dlouho trvalo, než opět zvedl hlavu, ale kouzlo stále účinkovalo. Beze studu zasténala: „Avenele, dej mi to, co mi chybí.” Její útroby teď nespaloval oheň, ale pomalý, pronikavý pocit touhy. Avenel však ještě neskončil. Ještě nebyl odhodlán ji uspokojit.

Otočil ji na břicho a sevřel do dlaní její hladký, kulatý zadeček. Na páteři ucítila jeho rty, líbal ji v místech, kde ji nikdo nikdy nelíbal.

„Tohle těší pannu?” poškádlil ji chraptivým hlasem, plným příslibů.

„Avenele.” Zbytek odpovědi zanikl v zasténání, když jí po páteři zlehka přejel jazykem. Než dokázala říct něco dalšího, převrátil ji na sebe a začal jí líbat ramena, ňadra i pas. Zastavil se jen na okamžik, aby jí shrnul z očí temně rudé pramínky vlasů, a naléhavě zašeptal: „Víš vůbec, co cítím, když se na tebe takhle dívám?”

Zavrtěla hlavou a vychutnávala jasný svit v jeho očích.

„Touhu. Tak po tobě toužím, že bych raději zemřel, než tě viděl v posteli jiného muže.” S těmito slovy ji dlouze, pomalu políbil, až ztratila dech a pocítila závrať.

Položil ji zpět na postel, ale když se nad ní naklonil tentokrát, neměla už strach. Majetnicky jí zašeptal do ucha: „Jsi krásná, miláčku. Moje malá, krásná Brienne.” V té chvíli věděla, že to, co se má stát, je tou nejpřirozenější věcí na světě. A když pominula bolest způsobená ztraceným panenstvím, přijala ho ochotně, připravená zaplatit cenu za rozkoš, kterou jí poskytl.

Nečekala však, že to bude pokračovat. Zasténala, když ucítila, jak jí stehna zachvacuje křeč, jak se její boky pohybovaly v rytmu s jeho. S každým nárazem se jí v těle cosi uvolnilo a Brienne ho přijímala stále vášnivěji a nespoutaněji. Za okamžik se v ní cosi nesmírně příjemně sevřelo, Brienne vzhlédla a dotkla se ostrých rysů Avenelovy tváře. Ačkoli ji její vlastní pocity téměř oslepovaly, povšimla si, že ji úzkostlivě pozoruje. Jeho obvykle ledově modré oči byly teď zamlžené vášní a každou vteřinou se v nich objevoval větší žár a hlubší city, než mohla Brienne vůbec unést.

Zachvěla se a pak už jen cítila, jak se pod ním celé její tělo nekontrolovatelně svíjí, jako by ji něco nutilo uniknout tomu mučivému, pravidelnému rytmu, ale zároveň se mu otvíralo a toužilo, aby neustával. Když její rozkoš dostoupila vrcholu, zamumlala téměř neslyšně: „Miluji tě, Avenele.” Netušila, zda ji slyšel, neboť v okamžiku, kdy to vyslovila, zavřel oči a hluboce, silně zasténal rozkoší na vrcholu své vášně.

Oba leželi bez dechu, stále propleteni v důvěrném objetí, a Brienne ho náhle pohladila po stehně. Všechny její pocity se jí jasně zračily ve tváři. Avenel jí ukázal svět, o němž neměla ani tušení. Místo, kde se i ti nejtvrdší, nejchladnější muži naučí milovat a dávat. Všechny dny její osamělosti se vytrácely jako mlha za svítání. Byla Avenelovi tak blízko, jak jen to bylo možné, a s ním poprvé v životě zažila opravdové štěstí. Zavřela oči a přísahala si, že na to nikdy nezapomene.

Ležela nehybně, ztracená v myšlenkách, a Avenel jí z očí shrnoval vlasy. Než někdo z nich přišel na to, co by se dalo říct, Brienne ucítila, jak Avenelovými obvazy prosakuje teplá krev.

„Krvácíš,” zašeptala.

Avenel se na ni dlouho mlčky, bez pohnutí díval. Potom ji vášnivě políbil a překvapilo ji, že ji zlehka kousl do rtů. Nakonec, jako by ta slova pronášel s nejvyšším sebezapřením, řekl:

„Obávám se, má lásko, že tvůj otec zařídil, abychom krváceli oba.” Pak se od ní konečně odtrhl a konejšivě ji objal.

Kapitola 20

Někdo klepal na dveře ložnice, zprvu tiše, a když nikdo neotvíral, naléhavěji. Avenel otevřel oči a zrak mu okamžitě padl na spící Brienne, která ležela vedle něj. Její husté vlasy se mu rozprostíraly na hrudi jako purpurová pokrývka. Spala v jeho náruči, rty ještě zrudlé z promilované noci a ve spánku lehce pootevřené. Pomalu se od ní odsunul, opatrně, takže se mezi vyhřátými prostěradly a těžkou zelenou sametovou pokrývkou sotva pohnula. Sklonil se, políbil její něžné rty, přikryl jí ňadra a pak nahý přešel ke dveřím.

„Co se děje?” zeptal se netrpělivě, jakmile otevřel dveře do chodby. Za nimi stál Cumberland, oblečený pouze v červeném kaftanu. Avenel povytáhl obočí: „Slunce ještě nevyšlo. Co může být natolik důležité, abys mě tak brzy burcoval?”

„Dopis, Slane, ze Satterlee.” Cumberlandova ústa byla sevřená do tenké linky a zdálo se, že si ani nevšiml Avenelovy nahoty. „Obávám se, že se cestou zdržel. Posel mi řekl, že ho vezla fregata, kterou Američani potopili. Vidíš to datum? Byl odeslán před pěti měsíci, den potom, co jsme odpluli.” Cumberland po něm vrhl nervózní pohled, plný špatného tušení, a sledoval, jak Avenel láme voskovou pečeť se znakem Satterlee. Rychle dopis přelétl, a když dočetl, zachmuřil se. „Co se stalo, Slane?” zeptal se Cumberland hlasem, v němž bylo znát, že to snad ani nechce slyšet.

„Staples je mrtvý,” odpověděl Avenel mdle. „Jak… ?” Starší muž ztěžka polkl.

„Morrowova práce. Zdá se, že na jeho těle zanechal svůj typický podpis.”

„Proboha, ne!” zalapal Cumberland po dechu. „Ale co ten chlapec? Toho taky zabil?”

„Ne, podle toho, co se tu píše, Nob byl zrovna na lovu. Když se vrátil, našel otcovo tělo a utíkal na Satterlee pro pomoc.” Avenel si prohrábl prsty tmavé, rozcuchané vlasy. „Zůstal na

Satterlee, ale píšou, že když se do několika měsíců neozvu, pošlou ho za mnou do Anglie. Zjevně se domnívají, že pro něj budu nejlepší ochránce. Potřebuje, aby se o něj někdo postaral.” Ztěžka, nešťastně si povzdechl a větu nechal nedokončenou.

„Hlavně že je v pořádku, Slane. Určitě sem za pár týdnů dorazí živ a zdráv. Mohlo to být horší.”

„Ne,” procedil Avenel skrze zaťaté zuby. „Nemohlo to být horší. Staples nám zachránil život, když jsme tehdy plavali k pobřeží, zranění a krvácející. A jaké odměny se mu dostalo? Za to, že mi pomohl získat zpět Osterley, ho Morrow zavraždil.” Náhle se jeho tvář zkřivila vražedným hněvem. „Bůh mu pomoz,” řekl tiše a chladně. „Bůh pomoz tomu bídákovi, jestli se někdy odváží přiblížit k Osterley. Přestože mě tehdy v lese zaskočil nepřipraveného, druhou takovou příležitost už nedostane, to přísahám.”

„Jistě,” souhlasil Cumberland. Náhle mu však poklesla čelist, neboť zrak mu padl na velkou postel za Avenelem. Ty rudé vlasy rozprostřené po polštáři mohly patřit jediné ženě na světě.

„Je ještě časně, Cumberlande. Vrať se do postele. O ni se postarám sám.” Avenel mluvil chladným, monotónním hlasem. Oči se mu leskly pomstychtivostí jako rampouchy na slunci a Cumberland se zachvěl strachem o mladou dívku, která nerušeně spala v loži svého milence, aniž věděla o hrozbě, která se nad ní vznáší.

„Co chceš dělat, Slane?” zeptal se Cumberland ve snaze přivést ho k rozumu. „Ona za to nemůže.” Vzal mu dopis z ruky. „Je nevinná -”

„Už ne, příteli. A je to tak dobře.” Avenel mu list opět sebral.

„Nedělej jí to, Avenele. Ona tě miluje. A tohle ji zabije.” Cumberland si olízl rozpraskané rty.

„Dal jsem jí možnost odejít a ona odmítla. Teď už ji z toho vynechat nemůžu. Ať už to je její vina, nebo ne, už ji z toho nemůžu vynechat.” Avenel ucouvl do pokoje a pomalu za sebou zavíral dveře.

„Proboha, Slane! Zachránila ti život. Nedělej to!” zašeptal Cumberland zoufale.

„Pak to udělala zbytečně. Nebo ten život možná nestál za záchranu.” Dveře se s bouchnutím zavřely a dlouhou dobu se za nimi neozvalo vůbec nic.

Brienne zvolna otevírala oči, až se pod víčky objevily dvě enciánové duhovky, rámované černými řasami. Zhluboka se nadechla a do chřípí jí pronikla vůně Avenelova těla a jejich včerejšího milování, která ulpěla na jemných egyptských prostěradlech. Zvedla hlavu v očekávání, že ho uvidí vedle sebe, postel však byla prázdná. Spatřila ho u okna - byl nahý a zalévaly ho první sluneční paprsky. Paže měl pevně zkřížené na prsou a dokonale modelovaná stehna, jedno stále ještě v obvazech, byla rozkročena ve výhrůžném postoji. Brienne přejela pohledem po jeho těle, od zjizvených zad k pevným útlým hýždím a štíhlým svalnatým nohám, porostlým černými chloupky. Ten pohled přivolal vzpomínky na proběhlou noc, jak si ji bral znovu a znovu, dokud nepadli zcela vyčerpaní do podušek. Milovali se celou noc, jako by to mělo být naposledy. Teď se cítila příjemně malátná a naprosto uspokojená, posadila se v té velké posteli s nebesy a stydlivě si prostěradlem zakryla nahá ňadra.

„Avenele, miláčku,” pozdravila ho. Snad poprvé v životě se cítila skutečně šťastná. Usmála se a čekala, až se Avenel obrátí a obejme ji. On se však ani nepohnul.

„Avenele? Co se stalo, lásko?” Ustaraně nakrčila čelo. Nejvíc ji zneklidňovalo, že k ní stál otočen zády. „Prosím?” zašeptala a Avenel konečně odpověděl, chraptivým, nemilosrdným hlasem.

„Dostal jsem dnes dopis, lady Brienne.” Jako by mu náhle dělalo radost připomínat jí její titul.

„Dopis? Ale vždyť je ještě noc.” Přitáhla si pokrývky těsněji k tělu, jako by se chtěla před něčím ochránit.

„Přinesl ho zvláštní posel. Ten list se zdržel kvůli válce, kterou vedeme, a objevil se teprve nedávno.”

„Co. Co v něm stojí?” Navlhčila si rty jazykem a mimoděk se podivila, jak mohou být po tolika polibcích tak suché.

„Stojí tam,” začal a tentokrát zvýšil hlas, „že tvůj otec zavraždil mého přítele.”

„Zavraždil?” zamračila se. „Budou ho za to soudit, ne? Když ho shledají vinným, oběsí ho. Lord Oliver bude mrtev a my si

s ním už nebudeme muset dělat starosti,” rozumovala Brienne. Zoufale si přála, aby z Avenelova hlasu zmizel neúprosný tón.

„Jak mohou tvého otce odsoudit, když úřady nikdy nezjistí, že to udělal?” Hořce se zasmál.

„Ale ty víš, že vrahem je hrabě?”

„Ano. A víš, jak to vím?” Byl teď ledově klidný. „Protože tam nechal svou navštívenku.” V jeho hlase byla znát nenávist a pomalu se k ní obrátil. Hrůzou zalapala po dechu a z tváře jí vyprchala všechna ranní svěžest. Mlčky se dívala na jeho podbřišek. Matně si vzpomněla, jak se ho tam včera v noci dotýkala, ale ani ve snu by ji nenapadlo, že hladká kůže, kterou cítila pod prsty, je výsledkem tolika jizev. Celé břicho pod pupkem měl protkané spletí jako vlas tenkých jizviček. Jedna obzvlášť zlověstná protínala slabiny a těsně míjela jeho přirození. „Víš, co je to kastrace?” Zvuk jeho hlasu ji donutil, aby mu opět pohlédla do rozzuřené tváře.

„A-ano. Ty máš sice jizvy, ale -”

„Nemluvím o sobě. U mě to zfušoval, měl jsem prostě štěstí. Já ale mluvím o někom, koho máš moc ráda, Brienne. O Cumberlandovi.” Oči se mu mrazivě leskly.

„Ne!” vykřikla. Nechtěla to poslouchat. Brzy však začala opět vnímat krutá slova, která pronášel bez ohledu na její rozrušení.

„Byli jsme na lodi, která směřovala do Anglie, můj bratr a já. Christopher zahynul.” Odmlčel se, celé jeho tělo spalovala nenávist, která jako by teď byla namířena přímo proti ní. „Váš otec ho podřezal, mylady,” vyštěkl na ni. „Podřezal ho a vykastroval. Když šel potom se svou bandou po mně, Cumberland se mě pokusil bránit. A když jsme pak spolu skočili do zátoky Chesapeake Bay, to, co z něj dělalo muže, leželo v krvavé hromádce na palubě.”

„Je to stále muž. Rose ho velmi miluje.” Hořce se rozplakala při pomyšlení, jak krutě se k laskavému Cumberlandovi její otec zachoval.

„Možná máš pravdu. Ale pomysli na to pokoření. Jen na to pomysli!” Přešel k ní, popadl ji za vlasy a bolestivě za ně zatáhl, aby mu musela pohlédnout do tváře. „Jen si představ, jaké to je, skočit do slané vody, když máš napůl vykuchané tělo. A dívat se, jak tvoje vlastní krev barví průzračné vody Atlantiku.”

Mrštil s ní opět na postel a vrátil se k oknu. Na celém těle se mu už nepohnul ani sval, až na ten jeden, který nervózně cukal v koutku úst. „Bylo mi tehdy třináct. Trvalo dvacet let, než jsem se dokázal pomstít. A den poté, co se mi to podařilo, zabil a vykastroval muže, který mi pomohl.”

„Proč tě tak nenávidí?” Hřbetem ruky si utřela tváře mokré od slz. Nevnímala svou nahotu a opět se posadila, aby se na něj mohla podívat.

„Až přijde čas, dovíš se to. Zatím stačí, když ti řeknu, že ho poháněla chamtivost.” Dotkl se starobylé lazuritové vázy, hrdě vystavené na podstavci pod oknem. Ve slabém světle svítání vypadala téměř černá. Avenel přejel naleštěný povrch dlaní a díval se, jak se váza na podstavci rozkývala. „Tvůj otec má velmi rád krásné věci, že?” Zle se po ní ohlédl.

„Ano,” odpověděla mdle. „Má matka byla jednou z jeho věcí.”

„Aha. Takže víš, jak to ve skutečnosti je.” Znovu se zahleděl z okna. Jediný zvuk v místnosti vydávala těžká váza, která stále drnčela o podstavec.

Když se konečně přestala kývat, Avenel pořád ještě mlčel a Brienne se pokusila ho povzbudit. „Pomůžu ti, Avenele. Cokoli chceš, abych udělala, udělám ráda. Najdeme nějaký způsob -”

„Už jsem ho našel.”

Náhle se jí na šíji zježily chloupky temnou předtuchou. Mluvil hlasem tak dokonale zbaveným emocí, až měla dojem, že se změnil v démonickou bytost. Váhavě vydechla poslední otázku. Tušila, že nedostane odpověď, jakou by chtěla slyšet. „A jaký je to způsob?”

„Celou dobu jsem to pro tebe plánoval.” Chraptivě se zasmál a potom začal mluvit, jako by tam vůbec nebyla. „Od první chvíle, co jsem se dověděl, že na mém milovaném Osterley uvízla Morrowova dcera, jsem se ptal sám sebe, jak bych ji mohl využít, abych ho porazil. Jaké pokoření by nesnesl žádný otec?” Pomalu přejížděl pohledem po pokoji směrem k obrovskému lůžku. „Obávám se, že odpověď je nasnadě. Jak by taky mohl hrabě nečinně přihlížet, když uvězním jeho dceru v domě, o němž se domnívá, že patří jemu? Když ji nejen přinutím žít v ponížení a podřízeném postavení, ale také -“, odmlčel se, jako by se musel

přemáhat, aby větu dokončil, „- ale také z ní udělám svou povolnou děvku.”

Při těch slovech v ní něco zemřelo. To, co se v ní rozplývalo a mizelo, nebyla její láska k němu, ta, jak věděla, zůstane silná a bude ji stále mučit. Jeho slova však v jediném okamžiku zničila důvod k životu. Teď jasně viděla, že jejich společná noc, kdy mu dala svou lásku najevo, neznamenala nic jiného než chladnokrevně připravovaný, nemorální čin. Všechno, co jí nabízel teď, byla stravující nenávist, kterou cítil k jejímu otci, a pohrdání, které cítil k ní.

V hrdle jí stoupal chladný, šílený smích a náhle vyštěkla: „Jak jsem ti musela připadat směšná! Ale ten tvůj chytrý plán, jak způsobit můj pád, přijde vniveč - tím si můžeš být jist. Protože já nebudu sloužit tvým machinacím. A tím, že budeš týrat mě, hraběti neublížíš. Oliver Morrow mnou pohrdá stejně jako ty.” Umlkla a sledovala, jak ustaraně přejíždí pohledem po její tváři, jako by zvažoval, zda nepřišla o rozum.

„Možná vás nenávidí, mylady. Ale rozhodně se nebude klidně dívat, jak -”

„Jak mě znásilňujete? Mýlíte se, pane. Znásilnění patří k jeho nejoblíbenějším zábavám,” sykla ironicky.

„Copak jsem tě včera znásilnil?” Přešel k posteli, sevřel její paži a dožadoval se odpovědi.

„Nedotýkej se mě!” Prudce ho odstrčila a vstala.

„Vidíš? Tohle ho zničí. Mám jeho vzácný dům a jeho jedinou dceru, která ochotně přijme, cokoli se jí rozhodnu poskytnout.” Nevesele, suše se zasmál. „Ano, to bude fungovat. Ať tě nenávidí, nebo miluje, tohle ho srazí na kolena.”

„Jak strašně se mýlíš!” Překřížila si ruce na prsou a rozhlížela se po své košilce. Nikde ji nemohla objevit. „Odjedu, než sem dorazí. Mám na to teď prostředky a použiju je.”

„Ty máš prostředky? A jaké, smím-li se zeptat?” Zlomyslně povytáhl obočí.

„Ty peníze.,” nedokončila, neboť uviděla jeho potměšilý úsměv. „Bereš zpět svou nabídku?” zeptala se.

„Ta nabídka přestala platit minulou noc, má milá. Rozhodla ses, že zůstaneš.”

„Ale to jsem si ještě myslela, že.” Sklopila oči, aby z nich nevyčetl její zranitelnost. Pokusila se přemýšlet, ale hlava jí třeštila bolestí. Dokázala pouze dodat: „Potom odjedu bez peněz.”

„Nikdy odtud neodejdeš. Jsi teď moje, protože jsem za tebe zaplatil vlastní krví.” Hlas měl sevřený, jako by se ze všech sil snažil ovládnout. Ale potom náhle prudce mávl rukou a srazil tu nesmírně cennou lazuritovou vázu z podstavce. Okamžik hněvu, a tři tisíce let starý klenot ležel v bezcenných úlomcích u Brienniných nohou. Unikl jí zdušený vzlyk a vyběhla do tapetového pokoje, aby se dostala pryč od bezcitného krutého muže, který ji chtěl týrat. S úlevou zjistila, že její modré brokátové šaty leží na židli u zapáleného krbu, a rychle si je přetáhla přes hlavu.

Jakmile měla šaty na sobě, stáhla je pažemi a rozhlížela se po stužkách na svázání. Vtom ve světle z krbu zahlédla lesk mosazného klíčku. Věděla, že Avenel stojí za ní, plíží se za ní jako nějaká nádherná, dravá šelma, a věděla, že musí být rychlá, jestli chce získat svobodu. Popadla klíček, ale její výkřik se rychle změnil z vítězného ve zklamaný, když se na ni Avenel vrhl. Téměř jí zlomil prsty, jak se jí snažil vykroutit klíč z ruky. Jakmile se mu to podařilo, bez váhání jej mrštil do krbu. Brienne po něm přesto sáhla a zasténala, když jí plameny sežehly prsty. Avšak když se ji Avenel pokusil od krbu odtáhnout, sevřela ruku v pěst a začala ho nemilosrdně bušit do ovázané nohy. Znala jeho ránu a věděla, kde mu může nejvíc ublížit. Když se v bolestech zhroutil, vítězoslavně odešla z pokoje. Stoupalo v ní však hořké poznání, že navzdory zranění cítí Avenel menší bolest než ona - její bolest však nepocházela od spálených prstů, ale od zlomeného srdce.

Všechno bylo připraveno. Na přehozu postele ležel její hnědý plášť spolu s hrubým plátěným pytlem, který skrýval veškerý její majetek - dvoje šaty, náhradní plátěnou košilku a medailonek s podobiznou mladého muže na kousku slonoviny. Vklouzla do dřeváků a mimoděk si přejela čelo dlaní. Hlava ji bolela od slz, kterým odmítala dát průchod. Zhluboka se nadechla a vzala si z postele své věci. Zamířila ke dveřím, jen ji trochu zneklidňovalo, že to zatím šlo až příliš hladce.

Dveře však byly zamčené. Cloumala mosaznou klikou s tepanými arabeskami, lomcovala s ní v naději, že se pouze zasekla. Když přišla do pokoje, vůbec neslyšela tiché zaklapnutí zámku, protože se příliš soustředila na sbírání svých svršků a převlékání. Ale teď už nebylo pochyb. Dveře byly zamčené a Brienne si byla jistá, že v ložnici určitě nikdo nezapomněl náhradní klíč.

Vzdala zápolení s klikou a začala se rozhlížet, zda v pokoji neobjeví jiný východ. Byly tam pouze jedny další dveře. Prošla jimi do oblékárny a zamířila ke stěně, kde byla dvířka do chodby pro služebnictvo, zakrytá tapetami. Hmatala po zámku, ale brzy zjistila, že je to zbytečné. Dvířka se dala otvírat pouze zvenčí, a teď byla také pevně zavřená a zamčená.

„K čertu,” zamumlala a sevřela v dlaních unavenou hlavu, která jí třeštila bolestí.

Později to odpoledne seděl Avenel u hořícího krbu v obrazárně, přímo pod portrétem Olivera Morrowa. V dlani svíral sklenku jantarově zbarveného likéru. Tiskl ji tak pevně, až hrozilo, že mu v prstech praskne.

„Piješ už celý den, Avenele.” Rose přistoupila ke křeslu, poklekla vedle něj a vzala Avenelovu volnou ruku do své.

„To je pravda.” Oči měl unavené, zarudlé od alkoholu, ale na jeho řeči to znát nebylo.

„Nemám ti pomoct dojít do ložnice? Měl by sis trochu odpočinout.” Zlehka si položila hlavu na jeho koleno a zadívala se na druhou stranu místnosti, kde stál její manžel.

„To zní jako dobrý nápad, Slane. Vypadáš utahaně.” Cumberland popošel blíž.

„Ne, nejsem unavený. Jen přemýšlím. Vzpomínám na minulost.” Avenel zvedl sklenku ke rtům a zhluboka se napil drahého alkoholu. „Vzpomínal jsem na tu tvou strašnou horečku. Já i Staples jsme mysleli, že to snad nikdy neskončí. Pamatuješ?”

„Nijak zvlášť. Je to všechno jako zlý sen,” odpověděl Cumberland.

„Ale já ano. Mně Staples uzdravil rychle, potom, co jsme skočili z té lodi. Ale tys ležel hodně dlouho.” Avenel zamhouřil oči, jakobysivybavovalněcodávno zapomenutého.

„Vzpomínám, jak jsme chodili se Staplesem pracovat. Na tabáková pole, spolu s černochy, které právě přivezli z Afriky. Nebyli jsme na tom o moc líp než ti otroci, co pracovali vedle nás. Koncem léta jsme se Staplesem byli stejně černí jako oni, ze slunce, co nám pražilo do zad. Dodnes nemůžu cítit pach tabákových listů. Příliš mi to připomíná krev a pot, které jsem při té práci nechal.”

„Staples byl vzácný přítel. Také se mi po něm stýská. Ale dostali jsme se výš, ne? A jeho jsme vzali s sebou,” konejšil ho Cumberland.

„To byla hlavně tvoje zásluha. Nikdy by se mi nepodařilo získat pro něj takovou plantáž, kdybys mě nenaučil hrát karty.” Avenel se znovu napil a zamračil se. „Ale trvalo to léta, než jsem se naučil vyhrávat. Ti bohatí, lehkomyslní blázni!” ušklíbl se. „Jak snadno se zbavovali svého zlata, když neměli nejmenší tušení, odkud pochází. Ani o tom, jak tvrdě musí člověk pracovat, aby si vydělal i na to nejskromnější živobytí.” Teď se zasmál, jeho nálada se měnila každým okamžikem. „Ale podívej se na nás tři teď. Jsme bohatší, než jsme si kdy dokázali představit, a jsme zpátky na Osterley. Měli bychom jim za to poděkovat.”

„Měli bychom za to poděkovat tobě,” řekla Rose a pohlédla do jeho očí, plných bolesti.

Avenel ji vzal na vědomí a začal jí hladit světlé, šedivějící vlasy. „Pověz mi, Rose, proč jsem se s tebou neoženil, když Christopher zemřel? Jsi stále krásná, přestože jsi mnohem starší než já.”

„Nechte si ty řeči, mylorde,” zvolala s hravým úsměvem. „Můj manžel je nablízku a vy ho nutíte, aby vás vyzval na souboj.”

„Ale pověz mi, proč jsme se do sebe nezamilovali a -”

„Protože, mylorde,” odpověděla jemně, „nejste Christopher a nejste Cumberland. A já, bohužel, nejsem Bri -”

„Ne!” varoval ji Avenel, než mohla jméno dokončit.

„Ale je to pravda, nebo ne, Slane?” vložil se do rozhovoru Cumberland.

„Ne! Oba jste blázni, jestli si myslíte, že bych se kdy zamiloval do Morrowovy dcery!” Avenel se v křesle napřímil tak prudce, až Rose sklouzla hlava z jeho klína.

„Proč to nepřiznáš? Nemůžeš nám pořád namlouvat, že tu dívku nahoře chceš jen zneužít a odhodit. Je to člověk, Slane. Dohodli jsme si sice plán, co s ní uděláme, ale to bylo předtím, než jsme přišli sem. Mysleli jsme, že to bude zlá, sobecká holka, zkažená a rozmazlená. Ale Brienne taková není a ty se k ní nemůžeš chovat jako k nějaké londýnské běhně.” Cumberland na něj shlížel pronikavýma modrýma očima. „Ona tě miluje, Slane. A Bůh mi odpusť, že to říkám, ale ty ji miluješ taky.”

„Bůh tě zatrať za to, co povídáš!” Avenel rozdrtil v prstech sklenku s brandy. Z dlaní mu na sněhobílé naškrobené manžety začaly stékat drobné karmínové kapky. Rose vyskočila pro ubrousek ze stolku, ale Avenel ji netrpělivě odehnal stranou a zaměřil svůj hněv na jejího manžela. „Copak ses zbláznil, že říkáš takové věci?” Avenel vstal a začal na Cumberlanda křičet: „Proč to neuděláš jednoduše a nevrazíš mi prostě nůž do zad? Nebo oba doufáte, že to Morrow udělá za vás? Myslím, že takový úkol by se mu líbil. Jen si vzpomeň, co provedl v lese!” Avenel vzhlédl, jeho oči byly téměř bílé, zlé a leskly se jako oči vlka. „Ale přísahám vám oběma a své slovo dodržím,” zašeptal sevřeným hlasem. „Oliver Morrow mě nedostane přes Brienne. Takovým způsobem mě nedostane.” Odkopl z cesty elegantně vyřezávanou židli a vyšel z pokoje. Cumberland s Rose zůstali sami a bezmocně za ním hleděli s šokovaným, nevěřícným výrazem ve tvářích.

Brienne přecházela po vlněném koberci ve své ložnici sem a tam. To čekání ji dohánělo k šílenství. Věděla, že nakonec do pokoje někdo přijde, ať už Vivie, Cumberland, nebo Avenel sám, a ona pak bude moci uniknout. Ale teď mohla jen potlačovat zoufalé nutkání bušit na dveře a ječet, aby ji pustili z toho žlutě vyzdobeného vězení. Donutila se však přecházet pokojem a čekat, až v klidné samotě ložnice pominou prudké bolesti hlavy. Měla spoustu času na přemýšlení, neboť slunce už pomalu zapadalo za koruny stromů v okolním lese. Podařilo se jí vymyslet plán, jak oklame strážné a vrátné, kteří už určitě dostali příkaz, aby ji nenechali utéct. Nepochybovala, že se o to Avenel postaral, ale největší překážkou teď byly zamčené dveře pokoje, ne svalnatí seveřani u brány.

Nastražila uši, když zaslechla šramot klíče v zámku. Ozvalo se cvaknutí, dveře povolily a Brienne trochu ucouvla, aby se postavila čelem k tomu, kdo se skrýval za silnou mahagonovou výplní - ať už to byl kdokoli.

„Vypadni,” zasyčela na Avenela, když se objevil na prahu. On však její slova nevnímal. Vstoupil dovnitř, zavřel za sebou a opět dveře pečlivě zamkl. Brienne si všimla jeho žhavého pohledu a skelného lesku v očích. Poznala, že pil, ačkoli na jeho klidných, přesných pohybech to nebylo znát.

„Zmiz, povídám,” vybuchla, zděšená tím, jak nonšalantně odložil klíč na krbovou římsu a usadil se na pohovce. Stáhl si vysoké černé boty i jemné pletené ponožky. V naprostém tichu sledovala, jak je sroloval a odložil, a teprve v té chvíli si povšimla, že má pořezanou dlaň. Ale nelitovala ho, ovládal ji pouze strach. Avenel si svlékl kabát a odhodil ten nádherně vyšívaný kus oděvu na podlahu. Potom si stáhl bílou plátěnou košili, sklonil hlavu a začal si rozepínat jelenicové kalhoty. Brienne se krčila u okna a pozorovala ho jako vyděšená liška, lapená v pasti. Odkryl pevné zjizvené břicho, potom beze studu svlékl poslední část oděvu a odhodil ji na pohovku. Brienne odvrátila zrak, v ústech jí vyschlo a srdce se jí v hrudi zběsile rozbušilo.

Pomalu, vyrovnaným krokem k ní zamířil, svou nahotu se nenamáhal skrývat. A než se vzpamatovala, stál vedle ní a ona už podvědomě očekávala divoký, násilný útok. Nic takového se však nestalo, Avenel se o ni pouze zlehka otřel nahou kůží, když ji opřel o zeď.

„Tentokrát mě k tomu budeš muset donutit.” Trhla hlavou na stranu, neboť z jeho dechu ucítila brandy. Tmavá chlupatá hruď se tiskla k nahé pleti nad jejím živůtkem a Brienne zjistila, že se proti své vůli zachvěla touhou.

„To si nemyslím,” zašeptal jí do hustých mahagonových vlasů. Zhluboka vdechl jejich vůni a chvilku obdivoval lákavou, vyzývavou křivku jejích rtů, než se rozhodl je políbit.

Pevně stiskla víčka, snad aby smazala vzpomínky na jejich milování. Odstrkovala jeho svalnatou hruď, aby dala najevo odpor, ale nedokázala toho pyšného nahého muže, který se k ní tiskl a jehož vzrušení stoupalo každou vteřinou, ani v nejmenším

odradit. Neodvažovala se pohlédnout tam dolů, aby si to ověřila, a tak raději zvedla hlavu a umožnila mu, aby pronikl do jejích úst.

„Ne,” zasténala vyčerpaně, jakmile ucítila, že jí zkušenými prsty rozvazuje živůtek. Brzy jí už dlaní hladil zrudlá ňadra a Brienne zaplavil hořkosladký pocit, když si uvědomila, jak dokonale přilnula k jeho opáleným rukám. „Ne, říkám ne!” Přitáhla si živůtek a pak se rozběhla ke krbu pro klíč.

„Můžu tě donutit, abys mě chtěla, Brienne. Jediným prstem tě můžu donutit.” Přišel za ní ke krbu, kde v panice šátrala po klíči, ale než ho našla, popadl ji v pase a přitáhl na pohovku.

„Tak strašně se pleteš,” zasyčela na něj, strkala ho lokty a zuřivě kopala, aby se vyprostila z jeho železného sevření. Donutil ji lehnout si na polštář, ale přísahala si, že mu nepodlehne, tentokrát ne. „Nechci muže, který mě nenávidí. Nechci od tebe

nic!”

Než stačila vykřiknout cokoli dalšího, přitiskl svá ústa na její. Líbal ji dlouze a tvrdě, až nakonec zjistila, že se přestala bránit. Nezavinil to však útok na její ústa, ale to, jak jí přejel dlaní po noze, na vnitřní stranu stehen a ještě výš. Cítila, jak se prsty dotýká měkkého vlhkého místa skrytého v trojúhelníku jemných rudých chloupků. Dech se jí zrychlil a začalo jí být tak horko, jako by ji měl ten oheň uvnitř těla sežehnout.

Zasténala, když ji stáhl na podlahu. Bezmocně odstrkovala jeho nahou hruď a pronesla zlomeným hlasem: „Přestaň s tím bláznovstvím, Avenele. Přestaň! Dost!” Zaťala mu nehty do kůže.

On však jako by necítil nic než ďábla, který ho poháněl. Rozevřel jí živůtek. Pod rozepnutými šaty jí už tenká košilka neposkytovala žádnou ochranu.

„Přijmi mě teď -” Sklonil se a políbil ji na napjatou, citlivou bradavku - „nebo budeš až do konce života žít s touhou, kterou mohu uspokojit pouze já.”

„Ty pro mě neznamenáš nic, ty padouchu!” odstrkovala jeho laskající rty. Když ji však náhle políbil přímo na ústa, téměř se vzdala. Pak sklouzl níž na hrdlo. Něžně ji kousal a laskal, dokud nezačala bezmocně sténat touhou. Postupoval stále níž a shrnoval jí šaty, které se zachytily na loktech. Když se konečně dotkl drsným jazykem jejích ňader, měla pocit, že ji bouře citů a vjemů, která v ní zuřila, dožene k šílenství.

„Řekni, že mě chceš.” Naklonil se nad ni a čekal na její rozhodnutí. Kroutila se pod ním, zdálo se, že už nedokáže vzdorovat svým rozdrážděným, roztouženým smyslům. Naposledy se pokusila získat sebevládu, ale Avenel ji odzbrojil, když znovu sklonil tmavou hlavu k jejímu ňadru. Touha jí projela jako voda protrženou hrází a Brienne věděla, že je ztracená. Neschopná slova či myšlenky jen bezmocně přikývla.

„Tak to řekni!” přikazoval. „Řekni, že mě chceš!”

„Chci tě!” zakřičela těsně předtím, než do ní pronikl. V touze po utišení té vášně sevřela dlaněmi jeho záda, chtěla cítit každý sval, který se pod nimi napínal. Její ústa ji zradila a začala hledat jeho rty - přitiskla se k nim se stejnou vášnivou touhou, jako to předtím dělal on. Za chvilku se začala chvět. Avenelovo pevné tělo se pohybovalo mezi jejími rozechvělými stehny, touha ji přemáhala. Zalapala po dechu, poddala se rozkoši, která ji zaplavovala a které tak lehkomyslně podléhala. Cítila se, jako by ji napínali na skřipec, její srdce sténalo bolestí a její tělo rozkoší. Když Avenel dospěl k vrcholu, zasténala, sama však netušila, zda to byl výkřik extáze, nebo zlomeného srdce.

Když se od sebe konečně odtrhli, Avenel se natáhl na záda na podlahu a zamžoural na ni ospalýma očima. Připadal jí uvolněnější než předtím, ale zdálo se jí, že v jeho očích zahlédla slabou známku výčitek svědomí nad tím, co udělal. Vypadal klidněji, ne tak zuřivě, jako když vstoupil do pokoje. Jako by z něj ten čin vyhnal zlé duchy, kteří ho ovládali. Nehodlala však čekat, až se jeho posedlost vrátí.

Tiše vstala z podlahy, vlasy jí spadaly do obličeje, který teď byl naprosto bez výrazu, jako závoj. Avenel ji pozoroval, zjevně čekal zlá, jedovatá slova. Brienne však mlčela. Místo toho přistoupila nahá ke krbu a vzala z něj velkou vázu ze sevreského porcelánu. Potom ji bleskově zvedla, a než si stačil uvědomit, co má v úmyslu, rozbila mu ji o hlavu.

„Ty mizero,” zasyčela. Ve tváři se mu objevil výraz překvapení nad její pomstou, ale zdálo se, že je v něm i záblesk uznání. Potom zavřel oči a propadl se do bezvědomí.

Byl už skoro večer, když se Brienne přiblížila k otrhaným dětem, které si hrály na pozemcích Parku. Brienne byla drobná a ňadra si

stáhla k hrudi širokými pruhy batistu. Oblečená byla téměř jako ty děti, v roztrhaných a špinavých šatech, které neměly žádnou teplou spodničku. Nevzala si ani pevné boty, jen dřeváky. Přes rameno měla přehozený hrubě pletený vak, který jí na boku tvořil velkou kapsu, a třásla se chladem.

„Nedali byste si pirožky?” Vytáhla malé masové taštičky, které ukradla v kuchyni, ještě než se vyplížila z domu.

Děti nedůvěřovaly neznámým lidem, zejména ne těm z Osterley, a zpočátku si ji ostražitě měřily. Ale nevypadala jako jedna z těch nádherných, v saténu oblečených dam, které občas zdálky zahlédly. Ve svých hadrech působila sama spíš jako dítě, nic neskrývalo její smetanovou pleť a přesvědčivé ametystové oči. Váhavě se k ní trousily jako plachá lesní zvěř, aby prozkoumaly, co to drží v dlani za lahůdku.

„Jsou opravdu dobré. A skoro čerstvé.” Chvěla se úzkostí, ale nedalo jí příliš práce přesvědčit ty otrhánky, že to myslí upřímně. Vyhladovělá, vychrtlá stvořeníčka byla úplně očarovaná krásnou cizinkou, jejíž zvláštní mahagonové vlasy téměř úplně skrývala špinavá šedivá kápě a jejíž modrofialové oči vypovídaly o tom, že jí někdo moc ublížil.

„Dobrý, řikáš?” Nejblíž se odvážil vysoký, hubený chlapec. „A odkaď je máš?” Podezíravě se na ni zadíval.

„Ukradla jsem je,” odpověděla. „Pán z Osterley je měl dostat k večeři. Ale nebude mít nic.”

Děti se uličnicky rozesmály a Brienne se po chvilce přidala. Oceňovaly, že jim pověděla pravdu. Jedno po druhém si braly pirožky, až jí ve vaku nezbylo nic.

„Koukejte zmizet, nebo z vás stáhnu kůži!” Větší z obou obrů u brány popošel blíž a výhružně na děti houkl. Prohlašoval něco o vagabundech a nakazoval, ať se okamžitě ztratí. Jak Brienne doufala, špinavému děvčeti v roztrhané růžové polonéze, které mělo oči stále sklopené k zemi, nevěnoval žádnou zvláštní pozornost.

Děti se rozptýlily kolem plotu, smály se svému uličnictví a tomu rozzlobenému hlídači. Brienne viděla, jak jeden chlapec proklouzl pod plotem, kde byla vyhloubená díra. Zamířila za ním, byla však trochu větší a jednu chvíli měla strach, že uvízne, ale

sebrala všechny síly, jediným trhnutím se dostala na svobodu, a pak už utíkala dál a dál od Osterley.

bath

Zvolna se klesá do hrobu… James Quin

Kapitola 21

Jakmile zmizely poslední záblesky slunečního světla a nastala tma, na krajinu padla hustá mlha. Roztřesená a celá promoklá se Brienne smutně dívala, jak se děti trousí do svých chýší, jedno po druhém. Přála si, aby jim to mohla splatit. Nikdy se nedovědí, jakou službu jí prokázaly.

Zadívala se na mokrou a zablácenou polonézu a neovladatelně se zachvěla chladem, přestože měla kolem těla ovinuté pruhy látky. Ačkoli už začalo jaro, mrazivý noční vzduch, který pronikal až do morku kostí, vyvolával dojem, že je tuhá zima. Zoufale toužila po svých vlněných šatech a teplém plášti, jak se tak plížila rozbahněnou cestou k nejbližší chalupě, aby se převlékla do cestovního obleku. Chlad se jí zabodl do kůže ještě pronikavěji, když shodila roztrhané růžové hedvábí, odmotala plátěné pruhy a šátrala ve svém vaku po hnědých vlněných šatech. Přetáhla si je přes vlhkou košilku, zapnula vpředu na háčky a hned jí bylo tepleji. Navlékla si ještě hrubě pletené vlněné kalhoty a kožené jezdecké boty, které snad Avenelovi někdy později zaplatí. Pevně se zabalila do pláště a posbírala své původní oblečení. Rozhodla se, že je schová někam, kde je Avenel určitě hledat nebude.

„Ach, proboha!” Prudce se ohlédla a zjistila, že se dívá do žlutých kočičích očí němé Jill. Děvče bylo dokonale vymydlené a hrubě vykartáčované vlasy mělo stažené do pevného uzlu. Na sobě měla Jill modré vlněné šaty s fiží a u pasu dvě kapsy -znamení, že udělala svou denní práci a vrací se domů.

Brienne hleděla na děvče a váhala, jestli jí má situaci vysvětlit, nebo okamžitě utéct, protože Jill je Avenelovi zjevně nesmírně oddaná. Rozhodla se však rychle, neboť v dálce u brány spatřily obě dívky nějaký zmatek - skupina mužů zuřivě poháněla koně. Někdo na ně křičel pokyny a jezdci se rozjeli všemi možnými směry. Brienne stála ve stínu střechy a nepotřebovala příliš pobízet k útěku.

Jakmile zaslechla na cestě Avenela vykřikovat rozkazy a představila si krvežíznivý výraz v jeho obličeji, pohlédla na Jill a v dívčiných očích spatřila záblesk proradnosti. To jí stačilo.

Jill vyrazila od chalupy, aby Avenela přivolala, a Brienne odhodila roztrhané hadry a popadla jen hnědý vak. Neztrácela čas, vyrazila přes studené, černé noční pastviny a byla si jistá alespoň jednou věcí - dnes v noci ji určitě nenajdou, neboť i měsíc už to vzdal a zmizel za mraky.

„Odešla do Walesu. Určitě. Kam jinam by šla než do té strašné velšské díry, do Tenby? Nemohla utéct jinam.”

„Jsou i jiné cesty. Možná zamířila do Londýna, aby tam našla útěchu. Brzy přijde na to, že je tam mnoho bohatých mužů, kteří by dali i duši za to, aby se mohli postarat o tak vzácnou a milou ženu,” odpověděl Cumberland.

„K čertu s tebou! Dávej si pozor na jazyk.” Avenel udeřil pěstí do stolečku z leštěného dřeva v knihovně, až se vitruviánský svitek na jeho hraně zachvěl.

„Dohnals ji k tomu! Ten tlak ji zlomil. Obávám se, že je to moje chyba. Měl jsem jí pomoct k útěku tu noc ve stájích, stejně jako jsem pomohl před dvaceti lety na té lodi tobě. Jenže tehdy jsem byl obyčejný námořník, ne bohatý člověk jako teď.” Cumberland se podíval na Avenela očima plnýma starostí a viny.

„Udělal jsem to, co jsem udělat musel,” odpověděl Avenel tiše a mdle.

„Opravdu?” V Cumberlandově hlase se ozval ostrý tón.

„Tak dost.” Z chodby vstoupila do knihovny Rose. „Už nechci slyšet žádné hádky.”

„Ty se do toho nepleť,” vyštěkl Avenel, jako by na okamžik zapomněl na veškeré ohledy k sestřenici. V prstech obracel šedorůžové hedvábné cáry, které mu ležely na klíně.

„Obávám se, že budu muset. A budu upřímná. Zatímco vy tady jdete jeden druhému po krku, Brienne se toulá kdovíkde po lesích a nemá peníze ani na to, aby si koupila večeři. Bude možná muset žebrat. A protože už byla s mužem,” odmlčela se a vrhla po Avenelovi vyčítavý pohled, „měli bychom pokud možno zabránit tomu, aby se uchýlila k -”

„Přestaň.” Avenel si nervózně prohrábl rukou rozcuchané vlasy. Ztěžka vzdychl a promnul si palcem a ukazováčkem unavené oči. „Souhlasím. Jsem za to odpovědný. Je to jenom moje vina. Ještě dnes v noci odjedu do Walesu. Najdu ji dřív, než se jí něco stane, to slibuju.” Vstal a zamířil ke dveřím. V té chvíli vypadal naprosto zničeně. Cumberland ho však chytil za rukáv.

„Samozřejmě víš, Slane, že jsem nikdy neměl děti.” Odmlčel se. „Nikdy jsem neměl dceru. A nikdy žádnou mít nebudu.” Díval se Avenelovi přímo do obličeje a jeho hlas zněl téměř prosebně. „Až ji najdeš, zapomeň na Morrowa. Chovej se k ní tak, jak by ses choval k mé dceři, pokud to dokážeš. Přinejmenším tohle si zaslouží.” Pustil Avenelův rukáv a ztěžka dosedl na medově zbarvenou židli. Vypadal nešťastně a nevýslovně unaveně.

Avenel na něj pohlédl a strnule přikývl s očima upřenýma do tmy za oknem. Toto už byla druhá noc.

Brienne byla naprosto otupělá. I stromy kolem ní jako by znehybněly jinovatkou, která pokrývala každý kmen a každou větvičku. Šla už tři dny, sotva se zastavila, aby se vyspala, a vůbec nejedla. Měla pocit, že se jí nohy oddělují od těla a zcela o své vlastní vůli klopýtají vlhkou zimní krajinou na západ. Jediný veselejší pohled skýtaly venkovanky, které si vykračovaly v jasně červených pláštích za denními povinnostmi v malých vesničkách, rozsetých po svazích Cotswold Hills. Den předtím oslovila jednu takovou ženu, která nesla košík s teplými, hnědými bochníky chleba. Z plátna, které chléb zakrývalo, stoupala voňavá pára. Bylo to příliš velké pokušení. Hladově k ženě přistoupila, oči se jí rozšířily a žaludek bolestivě sevřel.

„Dobrý den,” pozdravila. Neuvědomovala si, že má zablácený plášť a zcuchané vlasy. „Ten chléb - opravdu krásně voní.”

„Že ano?” Žena se na ni roztržitě usmála a pozdravila sousedy, kteří kolem projížděli na voze.

„Je to neodolatelné.” Brienne si olízla rty, které jí už od mrazu a větru krvácely.

„Máte peníze? Žebrákům nic nedávám.” Venkovanka se na ni pochybovačně podívala. „A musím říct, že nevypadáte jako někdo, kdo by měl -” Zalapala po dechu, když se střetla s pohledem Brienniných zvláštních modrofialových očí. Chvilku se nezmohla

na slovo a potom vyhrkla: „Máte divné oči. Jste snad čarodějnice a přišla jste mě uhranout?”

„Čarodějnice? Nejsem čarodějnice,” bránila se Brienne.

„I ta barva vlasů je divná. Paní Crockerová pořád říká, že když přišla o své dva chlapce, uřknula je čarodějnice. Říká, že byli v pořádku, dokud na cestě nepotkala čarodějnici. Ta je prý svými kouzly obrátila v lůně a oni se při porodu uškrtili.” Žena v červeném plášti před Brienne couvala, ta však vnímala jen vzdalující se chléb.

„Prosím, nechoďte pryč. Je mi líto paní Crockerové, ale mám tak strašný hlad. Potřebuji chléb.”

„Proklejete mě a otrávíte mé bochníky!” Žena se rozběhla pryč, až za ní barevný plášť jen vlál.

„Ne, ne!” Brienne se nešťastně dívala, jak se žena s chlebem vzdaluje.

„Běžte pryč! Nechci, aby mě někdo viděl s čarodějnicí!” To byla poslední slova, která Brienne zaslechla, než zůstala vyčerpaná a opuštěná na pusté cestě do Bathu.

Ale teď jí celá ta scéna připadala dávno ztracená a nedůležitá. Hlad nebyl tak naléhavý, naučila se ho nevnímat. Její tělo už bylo tak vyčerpané, že když stoupala do prudkého zasněženého svahu, za nímž ji čekal další a další, necítila téměř nic. Jediné, co ji hnalo vpřed, byla myšlenka na Avenela.

Po posledním setkání s tím mužem si přála jen to, aby mezi ní a Osterley ležela co největší vzdálenost. I představa, že v Bathu možná narazí na otce, jí připadala skoro snesitelnější, jen když se dostane pryč od pána Osterley. Věděla, že cesta do Bathu je riskantní, a modlila se, aby byl otec opravdu ve svém londýnském domě, jak to říkal ten advokát. Přesto však v hloubi duše věděla, že se musí připravit na hrozivou možnost - hrabě možná bydlí v Bathu.

Takže si během těch dlouhých, namáhavých hodin své cesty vymyslela plán. Řekla si, že přijde do toho domu v Bathu a požádá o práci. Až zjistí, jestli je hrabě přítomen, rozhodne se, co udělá dál. Neměla tušení, kam půjde, pokud bude muset odejít z Bathu, aby se vyhnula hraběti. Ať si namáhala mozek, jak chtěla, nemohla přijít na žádné příbuzné své matky, ani na laskavou přítelkyni, která by jí poskytla přístřeší. Jestli je hrabě v Bathu,

bude se muset vrátit do Walesu. Tam by byla přinejmenším v bezpečí, hrabě o tom místě nemá ani tušení. Jenže na to by musela mít dost peněz. Náhle však zbledla, její pečlivě vypracovaný plán byl ztracen. Avenel přece o Tenby ví.

Avenel. To jméno jí zaznělo v utýrané hlavě, až ji rozbolela. Ve dnech, co strávila na cestě, proklínala samu sebe, pociťovala nenávist a hnus. Uvažovala, jak mohla být tak neuvěřitelně pitomá a dovolit nějakému hazardnímu hráči z kolonií, aby ji připravil o panenství. Vždyť si přece potom, co hrabě znásilnil její matku, přísahala, že jí se nic takového nikdy nestane.

Někde hluboko uvnitř však věděla, že to nemůže srovnávat. Přestože nenáviděla způsob, jakým s ní Avenel zacházel, toužila po něm stejně jako on po ní. Věděla, že ho miluje, ačkoli se v ní proti tomu všechno bouřilo. I ten poslední večer, kdy za ní přišel zuřivý a napůl opilý, po něm toužila. Ukázal jí rozkoš, která mohla být hříchem i spásou. Bez ohledu na to, jak moc si přála ho zabít, když se tehdy odvalil z jejího těla, dokázala mu jen rozbít o hlavu porcelánovou vázu. To ho odeslalo do říše snů a ona se zatím oblékla do svého roztrhaného hedvábí a utekla z domu. Jak jí tam ležel u nohou, nahý a ve své bezbrannosti nádherný, ještě mu na rozloučenou řekla: „Ty odporné zvíře! V téhle bitvě mě nezneužiješ. Odteďka bude bitevním polem Osterley.” Pak vedle něj poklekla a vtiskla mu na rty hořký polibek. Ale při myšlence, že ho už nikdy nespatří a musí to tak zůstat, cítila větší bolest, než by vůbec dokázala vyjádřit.

Šedé kamenné město leželo vklíněné mezi nazlátlými svahy u řeky Avon. Když Brienne zahlédla Bath poprvé, ohromilo ji, jak výstavné a velkolepé město to je. Vyhnula se hlavní přístupové cestě, kde se procházelo příliš mnoho lidí, neboť by se ve svých ucouraných chudých šatech cítila mezi záplavou básníků, elegánů a společenské smetánky nepříjemně. Proto do města vklouzla úzkými cestičkami, které křižovaly svahy nad ním. Teď už stála na Milton Street, mezi vybranými knihovnami a knihkupectvími, a zděšeně dumala, jak v té změti ulic najde dům svého otce.

Procházela v otrhaných šatech ulicí a zdálo se jí, že sem vůbec nepatří. Kolem ní projížděli nebo se nesli v nosítkách šlechtici v saténových, sametových či brokátových šatech ve všech barvách

duhy. Občas se některý z nosičů podíval jejím směrem, ale Brienne nedokázala sebrat odvahu a zeptat se na cestu. Pomalu se vlekla po Milton Street a začínala se jí točit hlava, únava z posledních několika dní se musela projevit.

Nějaký muž v granátovém sametu do ní hrubě vrazil, a když viděl, jak chudě je oblečená, zavrčel hrubě: „Z cesty, couro!”

Uhnul stranou a vstoupil do obchodu modistky, která měla ve výkladu saténové stužky nejrůznějších barev - od jasně zelené přes oranžovou po nejhlubší odstíny safíru, rubínu a smaragdu.

Dívala se za tím člověkem, ale byla příliš unavená, aby ji jeho chování výrazně šokovalo. Věděla, že bez jídla už dlouho nevydrží, a teď byla jejím jediným přáním střecha nad hlavou - za předpokladu, že by pod tou střechou nebyl také Oliver Morrow.

Popošla ulicí ještě kousek dál a na rohu uviděla starou, chudě oděnou ženu, jak prodává květiny. V naději, že by se od ní mohla dovědět, co potřebuje, si přihladila zcuchané, zaprášené vlasy a přistoupila blíž.

„Promiňte, prosím. Hledám -”

„Další žebračku v tomhle městě nepotřebujeme.” Stařena se zasmála, až se jí v ústech objevily díry po zubech. „Koukej zmizet, kazíš mi obchody.” Stařena si mocně odplivla, pak si přitáhla špinavou šedou sukni a odstoupila od Brienne.

„Prosím, vy mi nerozumíte. Potřebuji znát cestu. Hledám Crescent - mohla byste mi říct, kde to je?” zeptala se Brienne unaveně.

„Royal Crescent? Tam se i děvečky z kuchyně oblíkají líp než ty.” Květinářka po ní zamžourala zažloutlýma očima. „Ale ty jsi hezká holka. Nechtěla bys na cestu kytičku?” V úsměvu vycenila zčernalé dásně a z jejího košíku stoupal nasládlý, těžký odér vadnoucích fialek.

„Ne, děkuji.” Brienne polkla nevolností.

„Tak běž pryč! Potřebuju obchody,” omluvila se žena, posbírala košíky s fialkami a různobarevnými tulipány a odešla si hledat jiný roh.

Brienne si přitiskla roztřesenou ruku na ústa a zachmuřila se. Z pronikavé vůně fialek, která tu po květinářce zůstala, se jí dělalo špatně. Najednou měla pocit, že ji ten problém, s nímž se od útěku z Osterley potýkala, přemůže. Svůj původ se sice většinou snažila

tajit, ale přesto ji trápilo, že ona, dcera mocného hraběte, skončila jako žebračka v ulicích Bathu a nikdo k ní není ani natolik slušný, aby jí ukázal cestu. Buď ji obviňují z čarodějnictví, nebo z žebroty. Náhle měla dojem, že byla celý život vyděděncem. Jenom na Osterley, kam vůbec nepatřila, se k ní chovali přátelsky.

Ironie té situace ji téměř přinutila to vzdát. Možná, napadlo ji, by si měla najít nějakou louku, kam nechodí nikdo jiný než ovce na pastvu, lehnout si na tvrdou zem s řídkou trávou, zavřít oči a už je nikdy neotevřít. Znovu by se tak setkala s matkou, s jediným člověkem, který ji kdy miloval. Při vzpomínce na matku se jí roztřásly rty a myšlenky měla najednou temné jako bouřkové mračno.

„Zaslechl jsem váš rozhovor, slečno. Vy hledáte Crescent?”

Z pochmurných myšlenek ji prudce vytrhl příjemný mužský hlas. Vzhlédla, střetla se s pohledem soucitných hnědých očí, a jak se do nich dívala, napadlo ji, že to snad přece jen dokáže.

„Hledáte Crescent?” opakoval mladý muž. Přestože se choval zdvořile, díval se na ni upřeně a vřele. Jako by přehlédl špinavé, cestou uprášené šaty a viděl jen ženu pod nimi.

„Ano,” odpověděla Brienne ostražitě a pod jeho pronikavým pohledem sklopila oči. Rychle si přetáhla přes hlavu kápi. Zdálo se, že ten muž věnuje až nepříjemnou pozornost zvláštní barvě jejích vlasů, a to ji zneklidňovalo. Chtěla zůstat pokud možno nenápadná, pro případ, že je hrabě ve městě.

Opatrně si začala muže prohlížet. Přestože nebyl vysoký ani rozložitý, měl dobře stavěnou, svalnatou postavu a pěknou tvář. Nebyla tmavá a pyšná, ale prostě hezká a mohla patřit jedné z římských soch ve vstupní hale Osterley. Světlé vlasy měl pečlivě učesané, nos rovný a nad očima se klenulo jemné, nazlátlé obočí. Jeho profil neomylně vypovídal o energii a pevné osobnosti. Brienne mu instinktivně důvěřovala, ale měla se na pozoru, neboť na Osterley se poučila až příliš. Nakonec odpověděla: „Ano, hledám Royal Crescent.”

„Mohu vám nějak pomoci? Jdete totiž špatným směrem. Musíte se vrátit po Milton Street, potom přes King’s Circus a -” Muž se náhle zamračil, jako by si teprve teď všiml, jak vyčerpaně dívka vypadá. „Možná bych vás tam měl raději odvézt. Nevypadáte, že byste tam došla pěšky.” Kývl k vysokému

lakovanému kočáru, který na něj čekal u kraje ulice. „Dovolte.” Zdvořile jí nabídl rámě.

„Obávám se, že to nemohu přijmout.” Brienne od něj ucouvla, ale z toho náhlého pohybu se jí zatočila hlava. Nevěděla, co si má o laskavé nabídce toho cizího člověka myslet.

„Prosím, princezno. Vypadáte, jako byste se měla každou chvíli zhroutit.” Popadl ji za paži, aby ji udržel na nohou. Stisk jeho prstů byl pevný a příjemný.

„Princezna - to se na mě opravdu hodí,” zamumlala, neboť jí to oslovení vzhledem k jejímu zjevu připadalo velmi nepřípadné.

„Opravdu se to hodí. K vaší řeči. Hovoříte jako dáma, princezno.” Pozorně si ji prohlédl. „A kdybyste se neschovávala v tom špinavém plášti, taky byste jako dáma vypadala.”

„Jdu si na Royal Crescent hledat zaměstnání,” odvětila rychle. „Obávám se, že se mýlíte.”

„Ať se mýlím, nebo ne, rozhodně vás tam odvezu.” Na tváři se mu objevil odzbrojující, chlapecký úsměv.

Zaváhala, ale když s ní zamířil ke kočáru, usoudila, že skutečná služka by nabídku na svezení neodmítla. Kdyby protestovala, nejspíš by jen vyvolala podezření.

Když už seděla ve velkém černém kočáře, začala o svém rozhodnutí pochybovat. Možná ho měla jen požádat o radu, srdečně mu poděkovat a vyšplhat se do toho kopce sama.

Jenže vycpaná kožená sedadla byla velice pohodlná a příjemné prostředí ji donutilo zahnat další pochyby. Byla tak unavená, že sotva stála na nohou. Dívala se, jak se mladý muž usadil na druhém sedadle a zaťukáním na dvířka dal kočímu znamení, aby vyrazil. Opětovala jeho úsměv a jenom doufala, že ji skutečně veze na Royal Crescent a ne do svého obydlí.

Když kodrcali spletí ulic, mladý muž se Brienne pozorně zadíval do špinavého, ale přesto krásného obličeje.

„Je to hodně daleko?” zeptala se zdvořile.

„Není, ale nemůžu zaručit, že se tam dostaneme rychle. Kočáry jsou v Bathu dost nepraktické.” Opět se na ni usmál, ale Brienne rychle sklopila oči, neboť jeho zvídavý pohled ji pořád zneklidňoval. Najednou si uvědomila, jak pomalu kočár jede, aby se nesrazil s nosítky, kterých bylo všude plno. Nakonec se v rozpacích zahleděla z okna.

Právě projeli King’s Circus se třemi obloukovými budovami v paladiánském stylu, které dlážděné náměstí obklopovaly. Její estetický požitek kazilo vyčerpání, ale ty domy byly vskutku velkolepé - sloupořadí měly ve všech základních stylech, dórském, jónském i korintském, a ve štítu je zdobily pískovcové ozdoby ve tvaru žaludu.

„Je to od vás opravdu velmi laskavé.” Slabě se pousmála. Přejela pohledem přepychové zařízení velkého kočáru a elegantní purpurový svrchník z česané příze, který měl ten mladík na sobě. Usoudila, že musí být velmi bohatý, a napadlo ji, jestli to také není šlechtic. Na kočáru však nebyl žádný erb, takže o aristokrata patrně nešlo.

„Rádo se stalo.”

„Pokaždé nabízíte svezení ztraceným žebračkám?” zeptala se trochu jedovatě.

„Ne. Jen těm mimořádně hezkým.”

Ta poznámka a pohled tmavohnědých očí ji tak zaskočily, že nepromluvila, dokud kočár nezastavil v Brock Street. „To už je Crescent?”

„Můj kočí potřebuje vědět číslo domu.” Díval se na ni upřeně, ale podařilo se jí zamaskovat neklid. „Číslo domu?” opakovala tupě.

„Je tady nejméně třicet rezidencí. Do které máte namířeno, princezno?” naléhal jemně.

„Nemohu si vzpomenout.” V paměti pátrala po čísle. Dnes už riskovala příliš mnoho, než aby nakonec skončila ve špatném domě. „Myslím, že se o něm říkalo, že tu byl první. Mohlo by to být číslo jedna?”

„Dům s číslem jedna tady je. Máme tam zastavit?”

„Ano. To by bylo výborné.” Skousla si spodní ret, zatímco on dával z okénka pokyny kočímu. Kočár se opět rozjel.

Náhle Brienne zaplavily pochybnosti. Co když tam přece jen narazí na hraběte? Dokázala by se pak dostat do Tenby? A co když Avenel objevil, kam má namířeno, a už tam na ni čeká? Co když tam hrabě sice nebude, ale služebnictvo jí neuvěří, že je dcerou Olivera Morrowa? Co když…? Napadalo ji plno nevyřešených otázek, ale to už kočár zastavoval u Royal Crescent číslo jedna.

„Dovolte.” Mladý džentlmen vyskočil z vozu a podal jí ruku, aby mohla vystoupit. Nervózně vzhlédla a spatřila dům, jehož průčelí směřovalo na Brock Street. Jónské sloupořadí se táhlo až do druhého patra a před ním se rozkládalo rustikované dláždění. Zbytek budovy neviděla, ten byl skrytý za rohem, a tak už klidněji poděkovala laskavému průvodci.

„Byl jste na mě velmi hodný, pane.”

„Ne tak, jak bych si přál, princezno.” Usmál se na ni svrchu, přestože byl jen o pár centimetrů vyšší než ona. „Čeká vás tu někdo? Mám vám je zavolat?”

„Ne, ne,” odpověděla spěšně, neboť si nebyla jistá, jak ji přijmou. „Už vás nebudu zdržovat. Určitě máte mnoho naléhavých záležitostí a už jste se kvůli mně obtěžoval dost.”

„Smím vás alespoň doprovodit ke dveřím?” Zadíval se na schody, které se stáčely pod terasou a vedly dolů, ke vchodu pro služebnictvo. Také na ně pohlédla, ale byla rozhodnutá, že pokud má vůbec vstoupit do otcova domu, bude to hlavním vchodem, jak se sluší na lady Brienne.

„Ne, děkuji,” odpověděla a podívala se na schodiště, které směřovalo nahoru, k hlavním dveřím se štítem. „Už jsem tu dlouho nebyla,” zalhala. „Obávám se, že si budu muset chvilku zvykat.”

„Pracuje tu někdo z vaší rodiny? Zůstanete tu nějaký čas?” naléhal.

„To nevím,” odpověděla vyhýbavě.

„Tak mi prosím sdělte alespoň své jméno.”

„Jmenuji se Brienne,” vykoktala.

„Jenom Brienne?” povytáhl jemně tvarované obočí.

„Ano, prostě Brienne.”

„Prostě krásné jméno pro prostě krásné děvče. Uvidím vás ještě někdy, Brienne?”

„Omlouvám se. Děkuji za všechno.” Zavrtěla hlavou a začala stoupat po hlavním schodišti, zjevně k jeho velkému překvapení. Jakmile přistoupila k zavřeným dveřím, nakrčila čelo, neboť v zádech cítila, že se za ní ten muž z ulice dívá. A zase se jí dělalo slabo - o tom nebylo pochyb. Děsila se příštích chvil, děsila se jich z celého srdce. Při pouhém pomyšlení na otce jí v ústech vyschlo strachy. Z představy, že je možná v tomto domě, že se na

ni možná právě teď dívá z okna salonu, jí bylo na omdlení. Ale pak se přinutila myslet na Osterley a jeho chmurného, panovačného majitele, zvedla nádherně tepané mosazné klepadlo a nechala je dopadnout.

Dveře se okamžitě otevřely. „Prosím,” ozval se nevrlý lokaj.

„Já…, já…” Polkla a modlila se, aby se obrátil vítr, protože z kuchyně se okamžitě začala linout těžká vůně pečeného hovězího a jehněčího. Ty pachy byly na její prázdný žaludek a unavenou hlavu příliš.

„Tak mluv, ženská. Máš pěknou kuráž, když si to přimašíruješ k hlavním dveřím. Máš být u kuchyně.” Lokaj zatřásl zlatými prýmky na své uniformě a podezíravě se na ni zahleděl.

„Neposlal tě náhodou Mallorey, aby mě připravil o slušné živobytí, co se mi konečně naskytlo?”

„Ne, nikdo mě neposlal. Já.” Přidržovala se kovového zábradlí u schodů, aby neztratila rovnováhu. „Přišla jsem hledat práci. Je hrabě přítomen?”

„Hrabě?” Lokaj vypadal zaskočeně. Ale potom se mu na tváři objevil žoviální, téměř poťouchlý úsměv a lokaj zvolal: „Tak přece jen tě poslal Mallorey. Ale vyřiď mu, že nemám chuť ani na tvoje jemné masíčko, protože si už skoro čtrnáct dní žiju jako prase v žitě. Chm,” odfrkl pohrdavě a začal zavírat dveře.

„Počkejte! Potřebuju to vědět,” zasípala clonou únavy a zoufalství. „Je hrabě přítomen?”

„Hrabě? A co ty bys mu asi mohla chtít?” Znovu otevřel dveře a zvědavě se na ni podíval.

„Nic mu nechci, jen hledám práci,” zašeptala. „Je tady?”

„K čertu!” Lokaj se plácl do kolena a nahlas se rozesmál. „Ten děvkař Mallorey má ale smysl pro humor. Hrabě ti posloužit nemůže, tak tu svou pěknou panímandu odnes zpátky k Malloreymu a vyřiď mu, že to nevyšlo.” Uvnitř domu se ozvaly kroky a lokaj strnul. „No podívej! Jde sem paní Whitsomeová. Koukej zmizet. A vyřiď Malloreymu, že o žádné další dárečky nestojím.”

„Ne, prosím. Potřebuji vědět, jestli je tu hrabě!” Dívala se, jak se dveře definitivně zavírají. Náhle se zapotácela, ale nevěděla, jestli z hladu, z mučivých vůní, které přicházely z kuchyně, nebo z utrpení uplynulých tří dnů. Věděla jen, že se jí zamlžuje zrak

a stále nemá nejmenší představu, zda je hrabě v Bathu. Pevně sevřela tepané zábradlí a pokusila se sestoupit pozpátku dolů. Pokud má omdlít, ať se to raději stane na ulici než na prahu otcova domu.

Bylo však už pozdě. Všechny síly ji opustily. Klopýtla pozpátku ze schodů a zhroutila se do nastavených paží. Víčka se jí zavřela, takže ani nezahlédla zděšený výraz ve tváři hospodyně, která konečně přišla ke dveřím.

Viděla, jak mladý muž zvedá Briennino bezvládné, znavené tělo, a vykřikla na jejího zachránce: „Bůh vám to zaplať, pane Harcourte! Vždyť to je Brienne Morrowová. Takové vlasy má jenom ona, už od dětství nebylo možné si ji s někým splést.”

Kapitola 22

Pod nosem ucítila pronikavý zápach čpavku a odporem prudce trhla hlavou. Otevřela oči a pomalu začala vnímat pokoj laděný do pařížské modři a velkou proleženou pohovku, na kterou ji uložili.

„Zůstaňte ležet. Nesmíte vstávat,” zašeptal za ní konejšivý, mateřský hlas. Brienne upřela fialkové oči ke dveřím a vedle sebe uviděla bělovlasou ženu v čepečku. „Vypijte tohle, mylady. Udělá vám to dobře.” Staré bledé ruce jí u rtů přidržely stříbrný pohár, z něhož stoupala jemná vůně horkého mléka a medu. Na její prázdný žaludek působila jako balzám.

„Jsem v tom domě na Crescent?” zamračila se Brienne.

„Ano, mylady. Jste v čísle jedna.”

Strachy se jí rozšířily oči. „Je. je hrabě -?”

„Pán není v Bathu, mylady. Prosím, vypijte to.”

Když uslyšela slova, po kterých tolik toužila, Brienniny obavy trochu ustoupily a vzala si pohár. Hltavě ho vypila až do dna a potom vyčerpaně padla zpět na pohovku.

„Říkala jsem panu Harcourtovi, že si na mě asi nebudete pamatovat.” Žena v čepečku se posadila na stoličku vedle pohovky, pečlivě si přitom urovnala honzík pod levandulovými hedvábnými šaty.

„Pokud to bude kdy v mé moci, určitě budu pamatovat na vaši laskavost, že jste mě neodehnala ode dveří. Nevíte, kolik dní jsem už nejedla a nespala,” odpověděla Brienne, neboť ženina slova nepochopila. Zavřela oči a bojovala s únavou.

„Vy myslíte, že chci zaplatit?” Žena se zasmála, ale pak náhle zvážněla. „Ach, lady Brienne, vidím, v jakém jste stavu, a není to hezký pohled, to vám povím. Ale smím se zeptat, co se stalo s vaší paní matkou?”

„S mou matkou?”

„S dobrou lady Grace.”

„Zemřela,” odpověděla Brienne mdle. „Ale jak víte -?”

„Byla jsem na Osterley vaše chůva. Od toho dne, co jste se narodila, až do doby, kdy jste s matkou z Osterley odešly. Jmenuji se Whitsomeová, i když to si sotva budete pamatovat.”

„Předpokládám, že tedy víte, proč jsme z Parku odešly?” Brienne pohlédla na své roztřesené ruce. „Očekáváte v nejbližší době příjezd hraběte? Víte, doufala jsem, že se s ním tady nesetkám -”

„Obávám se, že vám hrozí jiné potíže než setkání s otcem, dítě. Pravda je taková, lady Brienne, že hrabě přišel o všechny peníze. Tento dům už v pronájmu nemá. Už před časem ho převzal někdo jiný, ale bylo nám řečeno, že tu máme zůstat. Potom, co jste tehdy před lety odešly z Osterley, mě hrabě poslal sem. Dělám teď v tomto domě hospodyni.”

Brienne se sevřel žaludek zlou předtuchou a přinutila se položit otázku v hrůze, jakou asi dostane odpověď. „Ten nový nájemce - není to náhodou Američan? S dlouhými černými vlasy

a -”

„Někdo z kolonií? To jistě žertujete. Copak nevíte, jak vysoké nájemné se platí v domech tady na Crescent?” Paní Whitsomeová se ohromeně zasmála.

„Ale tenhle je opravdu velmi bohatý.”

„Nemějte strach. Nový nájemce nemůže být Američan, kterého popisujete. Mluvila jsem sice jen s realitním agentem, co to zařizoval, nového pána jsem ještě neviděla, ale bylo mi řečeno, že je to šlechtic s titulem starým jako sama Anglie.”

Brienne zhluboka vydechla úlevou. Na okamžik jí totiž přišla na mysl představa příliš hrozná, aby ji dokázala snést.

„Ale teď je před vámi větší problém, mylady.” Hospodyně vstala ze stoličky a přistoupila k pohovce. „Přišla jste v naději, že zde najdete domov, ale skutečnost je taková, že už tu žádný nemáte.”

„Ano, chápu.” Brienne si položila hlavu na opěradlo pohovky a začala dumat nad novým, nečekaným vývojem událostí. Byla v Bathu teprve několik hodin, a její život už doznal další změnu k horšímu.

„Je to od vás velmi laskavé.” Brienne měla na sobě usedlé modré šaty paní Whitsomeové a prohlížela se v zrcadle.

„Pch! Tahle vlněná věc rozhodně nestojí za žádné díky. Stůjte klidně, dítě.” Stará žena zapíchla do záhybů v pase několik velkých špendlíků a pak si Brienne otočila, aby si mohla prohlédnout výsledek. „To by mělo stačit, mylady.”

Brienne se na paní Whitsomeovou podívala s láskou v očích. „Prosím vás, neříkejte mi tak. Když jsem teď služebná, stačí jenom Brienne.”

„Bude chvilku trvat, než si na to zvyknu, mylady - ach, promiňte!” Hospodyně si přitiskla vrásčité ruce k ústům, aby skryla úsměv. „Člověk by těžko věřil, že jste vyrostla v nějakém zapadlém městečku ve Walesu, a ne v těch nejlepších londýnských salonech. Matka by na vás mohla být hrdá.”

„Obávám se, že si pro mě přála lepší život.” Brienne se vyvlékla ze šatů, které potřebovaly upravit. „Ale přinejmenším mi zanechala přítelkyni, a to je lepší než všechno zlato Versailles.” Plaše se usmála. „Mám začít pomáhat v kuchyni nebo -”

„Ne, ne! Udělám z vás svou pomocnici. Lidi v domě už o vašem postavení vědí. A pokud si opravdu chcete začít hledat práci v knihkupectví, potom myslím, že vás tu můžu nechat bydlet, dokud nepřijede nový pán. Můžu vás prohlásit za svou příbuznou, kdyby na to přišlo. Ale kdo ví? Bath může vyjít z módy a pán sem třeba vůbec nepřijede.” Žena zvedla šaty a přehodila si je přes ruku.

„To je zvláštní,” zadumala se Brienne. „Kdybych opravdu měla tolik příbuzných, jak jsem musela v poslední době předstírat, vůbec bych se do takové situace nedostala.” Zamyšleně si uvázala

ošoupané stužky na korzetu a vklouzla do svých starých, obnošených, ale teď alespoň čistých šatů.

„Má to něco společného s tím Američanem, o kterém jste tehdy mluvila?”

Brienne ztuhla. Paní Whitsomeová byla její spásou a snad ji poslalo samo nebe. Starala se o ni už skoro týden a vymyslela plán, který by Brienne umožnil zůstat v domě. Ale ještě nikdy se nezeptala, jak se Brienne dostala do takových potíží, a od jejich prvního rozhovoru se už nikdy nezmínila o Briennině otci.

„Já jsem vám toho o sobě moc nepověděla, že?” povzdechla si Brienne.

„A co byste měla vysvětlovat? Řekla jste, že jste vyrostla ve Walesu a že tam lady Grace byla zřejmě šťastná.” Paní Whitsomeová pilně pobíhala po vzorně uklizené ložnici.

„Než jsem přišla do Bathu, byla jsem na Osterley,” vyhrkla Brienne bez rozmýšlení.

„Váš otec je zlý člověk.” Stará žena zavrtěla hlavou, jako by se obávala toho, co jí Brienne poví. „Měla byste vědět, jak jsme všichni rádi, že jsme se ho zbavili. V celé domácnosti by se nenašel člověk, který by o něm dokázal říct něco dobrého.”

„Nesetkala jsem se na Osterley s otcem. Park teď patří někomu jinému, stejně jako tenhle dům.”

„To je skvělé.” Paní Whitsomeová pookřála.

Brienne vzdychla. „Moc ne. Obávám se, že nový pán Osterley mě nenávidí.”

„Ten Američan?”

Brienne kývla na souhlas a dodala: „Nechtěl mě nechat odjet. Víte -” Snažila se najít vysvětlení, které by bylo pro starou hospodyni aspoň trochu přijatelné.

„Na tom nezáleží, drahoušku. Teď jste tady. Na minulost raději zapomeňte.” Hospodyně ji konejšivě pohladila po ruce a zamířila ke dveřím v rohu pokoje, zakrytým francouzskou papírovou tapetou s konvalinkami, jaká pokrývala všechny stěny.

Brienne se smutně usmála a přikývla. Potom se zadívala z okna v naději, že jí pohled na idylickou scénu dole přinese úlevu. Po novém dláždění před domem klapaly podkovy koní a mezi zelenými loukami a stromy se vinula řeka Avon, stále ještě šedivá a ledová od posledních mrazů. Brienne si maně vzpomněla

na pár očí, které měly stejnou barvu jako tající Avon, a na tu noc, kdy roztál i jejich ledový výraz.

O tři dny později vyšla Brienne ve špatně padnoucích nepohodlných šatech z modré vlny po schodech pro služebnictvo a zamířila na Brock Street. Bylo chladné a jasné dopoledne, což jí trochu zvedlo náladu. Rozhlížela se kolem sebe, neboť to bylo poprvé, co se od příchodu do Bathu odvážila z domu, a rozhodla se, že toho krásného dne využije a prohlédne si co nejvíc z velkolepého města, o němž toho během svého smutného, osamělého dětství tolik slyšela.

Zahnula za roh a zadívala se na Royal Crescent, který se tyčil do oblouku na rozlehlém trávníku. Byl vystavěn v paladiánském stylu a jeho průčelí zdobila téměř stovka sloupů.

Jak si někteří lidé žijí, napadlo ji, když zahlédla, jak z čísla čtrnáct vychází elegantní mladá žena v paruce a nastupuje do připraveného kočáru. Kočár projel kolem a Brienne tu dámu uviděla usazenou mezi staropanenskou gardedámou a komornou. Na protějším sedátku seděl mladý muž a skládal jí komplimenty.

Miluji tě. Ta slova na ní ulpěla jako pavučina na lustru. Pomalu si přejela rukou po čele, aby zahnala bolest. Zapomeň! Zapomeň na něj! Nestojí za to, abys pro něj plakala, zašeptala si pro sebe, když jí padl zrak na dvojice, které se sem a tam procházely po trávníku. V duchu se proklínala, že zase myslí na Avenela, potlačila svou touhu a připomněla si, že na Osterley se už nikdy nevrátí. Avenelova náklonnost a něha byly balzámem pro někoho, kdo náklonnost a něhu zoufale potřeboval, ale ona si už nepřipustí žádné sladké vzpomínky. Spolehlivě je zažene jiná představa - to poslední odpoledne v její ložnici. Od té chvíle byly jejími stálými společníky pokoření a hněv. Alespoň ji hnaly vpřed na cestě do Bathu. Brienne si skousla spodní ret a zamračila se. Srdce se jí sevřelo bolestí tak prudce, až se musela na okamžik zastavit. Ten den Avenelovi nikdy neodpustí. Nikdy!

„Dejte na sebe pozor, dítě. A nezapomeňte, co jsem vám říkala.” Paní Whitsomeová, stále ještě v domácím čepečku, vyšla na schodiště pro služebnictvo.

Brienne se vrátila. „Všechno vím. Nemluvit s neznámými lidmi, zejména s dobře oblečenými pány. A nechávat si zakryté

vlasy.” Provinile se usmála a přetáhla si přes hlavu kapuci, která jí v jarním větru spadla na záda.

„Je to důležité, slečinko! Když tolik trváte na tom, že si najdete práci, buďte aspoň opatrná.” Hospodyně se na ni nesouhlasně zadívala. „Přála bych si, abyste nikam nechodila, drahoušku. Měla byste počkat, dokud nedostanu zprávu od správce nemovitostí. Už jsem mu poslala dopis. A on jistě pochopí, že opravdu potřebuju pomocnici -”

„Já vím, já vím. Ale co když neodpoví hned? Nebo usoudí, že nebude přijímat další služebnou do domu, který jeho pán ještě neviděl? Musíte uznat, že dělám správnou věc.”

„Jak si asi najdete dobrého manžela, když budete pracovat v knihkupectví?”

„Třeba najdu někoho, kdo mě bude opravdu milovat.”

„A bezpochyby nebude mít ani vindru,” kárala ji hospodyně.

„Staropanenství se nelekám. Vždyť už vlastně žiju jako stará panna a jsem docela spokojená.”

„Pch.” Paní Whitsomeová se zamračila. „Skoro nespíte. Slyším, jak se celou noc převalujete a nemůžete usnout. A jíte jako vrabec!”

„Prosím -,” pokusila se ji Brienne zarazit. „Zůstaňte tady, kde jste v bezpečí,” přesvědčovala ji hospodyně.

„Nechte mě aspoň zkusit, jestli bych tu práci v knihkupectví nesehnala. Nechci vám být na obtíž jen proto, že můj otec přišel i o tenhle dům.” Brienne políbila starou ženu na vrásčitou tvář, a když hospodyně sestupovala zpět ke dveřím, ještě jí zamávala.

Prošla už náměstím a teď míjela nové taneční sály, kde někdo cvičil na piano. Lidé z města - pokud se k nim dali počítat vévodové, hrabata, básníci a malíři - se už začínali trousit mezi malými obchůdky s knihami, ruce měli plné drahých, nádherně vázaných svazků. Brienne se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, přistoupila k prvnímu knihkupectví a představila si, jaké by to asi bylo pracovat na takovém místě. Otevřela velké malované dveře, panty zaskřípaly a k pultu přistoupil mladý muž v elegantním tmavězeleném kabátě.

„Už jste někdy pracovala, slečno?” Podíval se na ni pochybovačně, ale nikoli nevlídně, když přednesla svou žádost.

„Ne,” odpověděla po pravdě.

„Víte, potřeboval bych spíše pomocníka s nějakou praxí.”

„Jsem velmi sečtělá.” Prosebně se na něj podívala.

„Je mi líto.” Pokrčil rameny, jako by ho to opravdu mrzelo.

„Rozumím. Přesto vám děkuju.” Pousmála se a odešla z obchodu. Přesto se však nevzdávala. Na rušné, živé ulici bylo mnoho dalších knihkupectví. Prostě bude pokračovat dál, dokud neobjeví někoho vstřícnějšího. S obnoveným elánem začala postupovat strmou ulicí. Kapuce jí sklouzla z hlavy, hned jak vyšla z prvního obchodu, a Brienne nedbala na varování paní Whitsomeové, dokud si nevšimla, že ji sledují dva bohatě oblečení muži a dělají všechno možné, aby upoutali její pozornost. Když se jim to konečně podařilo, rychle si přetáhla hnědou kapuci přes hlavu a proklínala své vlasy za to, že vzbuzují tolik nevítaného zájmu.

Až po čtvrté hodině dorazila k poslednímu knihkupectví. Zatím ji všude odmítali. Buď jim připadala příliš chudě oblečená, nebo nechtěli ženu, nebo prostě neměli zájem. Brzy se bude muset vzdát naděje, že získá nezávislost, a doufat, že ji ten záhadný nový pán domu přijme jako pomocnici v domácnosti.

Tolik si přála postavit se na vlastní nohy! Po těch dlouhých měsících, kdy byla na Osterley jako zajatec, toužila po vlastní malé chaloupce v kopcích nad městem, možná po nějaké, která by vypadala tak starobyle a solidně jako dům, kde bydlela s matkou v Tenby. Zavřela oči a na okamžik se zasnila. Musí se však snažit, aby to nezůstalo pouhým snem. Zatnula zuby a vstoupila do posledního obchodu.

Byl malý a trochu zastrčený, stranou od hlavní cesty, kousek od opatství. Hned ve dveřích ucítila známou příjemnou vůni kožené vazby a potištěného papíru. Tiše procházela mezi regály k místu, kde jakýsi muž ve středních letech, patrně majitel, rozmlouval se zákazníkem. Ten vypadal velmi elegantně. Bylo mu asi padesát let, i když mohl být starší, ale nervní chování a upravený zevnějšek zastíraly jeho skutečný věk. Šedobílé vlasy měl natočené a upravené pudrem a pomádou. Měl rovný nos a pevná ústa. Navzdory vráskám, které se rozbíhaly kolem víček až na tváře, byly jeho pronikavé černé oči velmi zajímavé.

„Fanny Hillová. Říkáte, že je to pikantní?” obrátil se zákazník k majiteli a se smíchem listoval knihou v prosté kordovanové vazbě. Brienne překvapilo, že má značně špinavé ruce - ostře kontrastovaly s jeho nádherně vyšívaným zlatým kabátem.

„To ano. Ale hlavně nevykládejte své sestře, že jste to koupil tady. Když už o vás paní Gibbonová nemůže pečovat, jako když jste byl ještě dítě, tak prostě není ve své kůži.” Knihkupec se žoviálně usmál.

„To máte pravdu,” přikývl elegantní zákazník. „Mary je skvělá žena, ale jsem opravdu rád, že jsem tu tentokrát pouze na návštěvě. Už je to sedm let, co jsem se odstěhoval. A víte,” dodal se spikleneckým úsměvem, „zjistil jsem, že Londýn má své výhody, například se nemusíte obávat návštěvy příbuzných ve vysloveně nevhodné situaci.”

Muži vybuchli smíchy. Náhle si knihkupec povšiml Brienne, omluvně pokrčil rameny směrem k zákazníkovi a zeptal se: „Mohu vám nějak pomoci, slečno?”

„Já…, totiž…,” zpanikařila Brienne. Ten zákazník se díval přímo na ni a ona nedokázala jeho upřený pohled vydržet. Hodnotil každý detail na jejím vzhledu, od smetanových tváří zrůžovělých mrazem a bledých kruhů pod očima, které svědčily o vyčerpání, po křivku ňader, pevně poutaných korzetem.

Ta podrobná prohlídka jejímu oslabenému sebevědomí příliš neprospěla. Zajíkavě se rozpovídala: „Hledám práci. Samozřejmě umím číst a psát. Přečetla jsem všechna významná díla jako například.” Pokračovala ve své už mnohokrát opakované litanii, vlastní slova téměř nevnímala a v duchu se připravovala na odmítnutí. Jakmile skončila, knihkupec jí rychle a s konečnou platností sdělil, že nikoho nepotřebuje, a Brienne zamířila ke dveřím, ztrápená neúspěchem.

„Počkejte,” zaslechla za sebou ostrý příkaz a na místě se zastavila. Neoslovil ji však knihkupec, ale ten postarší zákazník. Zamířil k ní a Brienne jen zmateně vyčkávala. Vzal ji za ramena, a jako by byla socha z kamene a alabastru, přejel jí po tváři rukou a podrobně zkoumal každou prohlubeň, každý stín. „Stůjte klidně, ať se vám můžu podívat do očí.” Obrátil ji tváří k výloze, kudy dovnitř dopadalo slábnoucí odpolední světlo. Protože jí knihkupec nepřišel na pomoc, varovně na toho člověka pohlédla.

„Nedotýkejte se mě,” vyštěkla. Po zkušenosti s Avenelem nedokázala snést dotek jakéhokoli muže. Pomalu od toho podivného pána couvala a šátrala po klice u dveří.

„Seděla byste mi modelem?”

„Sedět modelem?” opakovala nechápavě, s rukou stále na dubových dveřích.

„Chtěla byste, abych namaloval váš obraz? Možná jak sedíte na louce, pod vrbou? Ne. To se pro vás nehodí. Možná.” Brienne si náhle uvědomila, že ty skvrny na jeho rukou nejsou od špíny, ale od barev, s nimiž pracoval.

„Mohl byste mi dostatečně zaplatit?” zeptala se.

Knihkupce ta otázka rozesmála. „Ale jistě, Tome, plat,” vložil se do rozhovoru. „Přece byste nechtěl, aby vám to děvče umřelo hlady přímo na plátně.”

„Plat! To je neslýchané!” Malíř se obrátil k Brienne, podrážděný popichováním přítele. „Podívejte se, slečno. Nemůžete očekávat plat. Ve skutečnosti byste měla platit vy mně. Ale protože jste mě zaujala, namaloval bych ten portrét zadarmo, jen kdybyste mi věnovala svůj čas.”

„Obávám se, že si nemohu dovolit ztrácet čas tím, že bych vám seděla modelem. Ale kdyby to bylo placené -”

„Proboha, ne! Nikdy jsem neklesl tak hluboko, abych si musel platit modelku. To si příliš lichotíte! Víte vůbec, že mně za portréty běžně platí až sto liber?”

Ta suma ji ohromila, ale věděla, že nemá cenu o tom dál hovořit. Potřebovala se osamostatnit, potřebovala práci. Nebyla přece zámožná dáma, ale chudá stará panna. Dnes nesehnala žádné zaměstnání a nemohla si dovolit sedět modelem malíři, když bude muset pracovat pro paní Whitsomeovou. „Je mi líto.” Otevřela dveře a vyšla na ulici.

„K čertu s vámi,” houkl za ní malíř hrubě, až sebou trhla leknutím. Zahnula za roh a zamířila domů, takže už neviděla, jak se malíř vrátil do obchodu a rozmrzele uhodil dlaní do pultu. Na stárnoucí tváři se objevil výraz lítosti a malíř se po chvilce rozběhl znovu ven. Ale Brienne neviděla ani smutek, který se objevil v tmavých, prchlivých očích toho muže, když ji na ulici už nenašel.

Kapitola 23

„Drahoušku, vstávejte! Přišel pan Harcourt.” Bylo už pozdě dopoledne, když paní Whitsomeová vklouzla do Brienniny ložnice. Brienne prudce vyskočila, vytržená ze spánku.

„Proboha! Já jsem hrozná! Kolik je vlastně hodin? Zasloužila bych výprask,” vyčítala si, když kvapně vstávala z postele a horečně se snažila urovnat zmuchlaný přehoz. „Ještě jsem ani nevytáhla rolety v salonu.”

„Už je to hotové. To je v pořádku.”

„Ach,” vzdychla Brienne. „Zapomeňte na výprask. Dám si ho sama.”

„Ale ne, jen se tím netrapte.”

„Opravdu mě to moc mrzí. Nevím, co se to se mnou děje. Právě jsem šla do salonu, když mě najednou přepadla strašná slabost. Chtěla jsem si jen na minutku odpočinout.” Brienne si přejela dlaní po čele. Netušila, co to na ni přišlo za nemoc. Zaskočilo ji to a rozzlobilo. Občas jí bývalo zle, někdy se zničehonic cítila tak unavená, až měla pocit, že na místě usne. A přitom jí včera kuchařka řekla, že nikdy nevypadala lépe.

„Netrapte se tím, děvenko.” Paní Whitsomeová po ní vrhla zvláštní pohled.

„Každopádně panu Harcourtovi vyřiďte, že se s ním nemohu setkat, protože ještě nemám hotovou všechnu práci.” K velké radosti hospodyně se ten pán zastavil za Brienne už několikrát. Přestože Brienne nebyla jeho společnost nepříjemná, připadala si příliš provinile kvůli nedodělané práci, než aby návštěvu přijala.

„Tak to ne!” Hospodyně ji pohladila po vlasech, které téměř dokonale skrývaly volány čepečku. „Poslední dobou jste pořád unavená, drahoušku. Čím to je?”

„Opravdu nemám tušení. Snad tím počasím. Letošní jaro je strašně chladné.” Brienne se podívala do malého barokního zrcátka nad oválným toaletním stolkem a upravila si vlasy, které vyklouzly z účesu.

„Ale všimla jsem si, že večer je vám většinou lépe. Nejhorší to bývá ráno.”

„Ano, to je pravda.” Brienne dokončila úpravu účesu a plaše se usmála. „Znamená to něco?”

„Ne, nic. Jsem si jistá, že to nic není. Raději pojďte za svým vzácným hostem.” Paní Whitsomeová ji vystrčila z pokoje, ale Brienne postřehla, jak znepokojeně svraštila obočí. Žaludek se jí sevřel úzkostí, a když kráčela za hospodyní ze schodů, snažila se zbavit neblahé předtuchy nějaké katastrofy.

„Pane Harcourte. Posaďte se, prosím,” uvítala ho Brienne v hlavním pokoji křídla pro služebnictvo. V krbu hořel velký oheň a Brienne s hostem se usadili na irskou lavici z jedlového dřeva. Paní Whitsomeová, která zde byla v roli gardedámy, jak žádal zvyk, se posadila do impozantní, stářím zčernalé windsorské židle.

„Dobrý den, Brienne. Paní Whitsomeová.” Ralph Harcourt zdvořile pozdravil obě ženy, ale oči měl pouze pro Brienne.

„Není tam poněkud chladno?” zeptala se Brienne, když si povšimla, že jeho tmavozelený sametový svrchník je celý mokrý.

„Ano, tohle je zatraceně ohavné jaro.” Trochu zrudl, když mu bezděky ujelo hrubé slovo, ale potom na Brienne mrkl. Ta potlačila zachichotání a napadlo ji, jak jejich škrobené, důstojné chování v přítomnosti paní Whitsomeové ostře kontrastuje se způsobem, jakým se seznámili.

Pokusila se odvést konverzaci od jeho prohřešku a otázala se: „Prosím, povězte mi, co jste mi přinesl tentokrát. A nehrajte si na neviňátko, už jste mi dal obrovskou horu dárků a obávám se, že mě smysl pro slušnost brzy donutí, abych je vrátila.” Brienne se rozesmála, když od něj přijímala balíček. Hádala, zda je tam další svazek Shakespearových sonetů nebo saténová stužka do vlasů. Jeho dárky byly vždy velmi vkusné, i když skromné, takže ani ona, ani paní Whitsomeová nemusely váhat, zda je vhodné je přijmout.

Jakmile Brienne balíček převzala, hned si uvědomila, že na knihu je příliš malý. Byl i velmi lehký, takže usoudila, že zřejmě obsahuje suché růže do dekorativní vázičky v jejím pokoji nebo vlásenky, kterých žena nemá nikdy dost. Rozvázala stužku a víčko krabičky jí sklouzlo na sukni. Uvnitř se v několika vrstvách vaty leskl nějaký předmět, na němž se odráželo světlo z krbu. Brienne zalapala po dechu nad tou nádherou.

Paní Whitsomeová něco zamumlala a rychle odešla z pokoje, aby jim poskytla soukromí.

„Pane Harcourte,” polkla Brienne.

„Ralph, princezno. Jmenuji se Ralph.” Vytáhl z krabičky velký prsten s modrozeleným smaragdem a podržel ho mezi palcem a ukazováčkem.

„Ach, pane. Ralphe.,” koktala Brienne a snažila se utřídit si myšlenky.

„Ano?” Vřele, něžně se na ni usmál. Zlehka jí položil ruku kolem pasu a políbil ji na tvář. „Nevím, co na to mám říct.”

„Řekni, že se staneš mou ženou, princezno. Stačí jen říct ano.”

„Jsem jenom služebná. Ani nemám věno.”

„Harcourtové obchodovali v Bristolu už od doby, kdy se Anglie vynořila z moře. Máme víc peněz, než dokážeme utratit. Nepotřebuji, aby moje žena měla věno.” Navlékl jí prsten na levou ruku.

Brienne hleděla na nádherný kámen, ale myslela pouze na to, jak bude paní Whitsomeová ráda, až to uslyší. V duchu se napomenula. Ty bys přece měla být taky ráda. Zadumaně zírala na prsten a snažila se představit si sebe samu jako manželku tohoto muže. Byla si jistá, že by to bylo dobré manželství. Ralph Harcourt byl laskavý a poctivý. Poskytl by jí domov. A byla by zajištěná a milovaná. Měli by hezké děti - světlovlasé a drobné. Tak co ji zdržuje? Proč si stále představuje, že její děti budou mít tmavé vlasy a soumračné šedé oči, přesně jako jejich otec. Trhla sebou. Na co to proboha myslí?

Nervózně se podívala na Ralpha, který k ní pomalu přistupoval blíž. Teď mě políbí, pomyslela si roztržitě. Prosím, ať je to nádherné. Když položil své rty na její, přitiskla se k němu celým tělem, chtěla, aby to byl hluboký polibek. Chtěla cítit v útrobách oheň jako pokaždé, když ji líbal Avenel. Chtěla cítit, jak ji zalévá touha jako rozžhavené stříbro. Pootevřela ústa a sama vložila do polibku vášeň. Ze všech sil se pokoušela oživit touhu, kterou potlačovala od té březnové noci. Vycítila Ralphovo ohromení, ale v okamžiku ji pevně objal kolem pasu. Líbal ji vášnivě, jazykem pronikl do sladkých zákoutí jejích úst a zdálo se, že ho nakonec zarazil pouze smysl pro slušnost.

Když se přestali líbat, Ralph se opřel čelem o její čelo. „Kdo jsi, princezno?” Zhluboka se nadechl. „Líbáš jako -”

„Jsem služebná. Jenom služebná.” Brienne odvrátila tvář, aby neviděl její zklamání. Ten polibek byl příjemný, ale nevyvolal v ní nic podobného . Náhle jí v očích zahořel hněv. Proč musí v takovou chvíli myslet na Avenela Slanea? K čertu s ním, zaklela v duchu. Ať se propadne do pekel! Copak ji jeho objetí tak poznamenala, že už nikdy nenajde rozkoš v náruči jiného muže?

Ralph přerušil její rozjímání a hlubokým, měkkým hlasem žádal odpověď. „Brienne, ty nejsi služka. Přestože se oblékáš jako služebná a možná máš povinnosti služebné, vím, že je to jen maska. Od chvíle, kdy jsem tě uviděl poprvé, uhodilo mě do očí tvoje vybrané chování a vznešená krása. Máš svou minulost, lásko. Vím to. Pověz mi o ní a já přísahám na svou čest, že tě nebudu soudit.”

„Teď nedokážu přemýšlet.” Položila si ruku na čelo.

„To je v pořádku.” Vstal. „Můžeš mi to povědět až po svatbě.”

„Ne, počkej.” Kousla se do rtu. „Ty by sis mě vzal, přestože ani neznáš mou minulost?”

„Pro tebe bych udělal cokoliv.”

„Ale moje minulost může být… strašlivá.” Sklopila oči.

„Pak bychom se s ní vypořádali společně.” Zvedl jí bradu a zlehka ji políbil na rty. „Miluju tě. Ty o mně pochybuješ?” Když odmítavě zavrtěla hlavou, pokračoval: „Ať se stane cokoli, tohle se nezmění.”

„Ralphe, prosím, musím si to rozmyslet.” Rozechvělou rukou si stáhla z prstu prsten. „Nabízíš mi víc, než si zasloužím. Potřebuji čas.”

Vzal si prsten zpět, smutně pokýval hlavou a zvedl z lavice svůj klobouk. „Dej mi vědět, až se rozhodneš. Bydlím teď u Bílého jelínka.”

Dívala se za ním a srdce se jí plnilo bolestí. Co je v jejím životě tak divného, že jí to zabránilo okamžitě přijmout nabídku tohoto šlechetného muže? Odpověděla si sama. Avenel Slane, ten to způsobil. Smutná a nešťastná se opět posadila a sevřela si hlavu do dlaní.

Kapitola 24

Brienne opět spatřila Ralpha Harcourta až za čtrnáct dní. Byl chladný, deštivý den, ale ona slíbila paní Whitsomeové, že skočí na trh a přinese kuchařce trochu anýzu. Potom, co Brienne odmítla nabídku Ralpha Harcourta, byla hospodyně několik dní naprosto zdrcená. Brienne se pokoušela neúspěšnou kuplířku trochu rozveselit, ale nadarmo. Po městě se totiž rozneslo, že ten syn bohatého kupce velmi trpěl odmítnutím neznámé mladé ženy a nyní se údajně schází s jistou slečnou Mathildou Geddingsovou. A kvůli zlomenému srdci paní Whitsomeové vyrazila tedy Brienne na trh, ale předtím ještě slíbila, že bude mít stále zakrytou hlavu a bude velmi opatrná.

Trh na břehu Avonu překypoval nejrůznějším zbožím. Dalo se tu koupit skoro všechno, od zelených opic z ostrova Antigua, vystavených v klecích, po sudy ještě zelenějšího sýra z Chesteru. Na podomácku zhotovených pultech bylo rozložené nasolené vepřové, sušené maso v plátcích a nejrůznější uzeniny. Babky kořenářky prodávaly sušené bylinky a pod pultem skrývaly lahvičky páchnoucí zakázaným ginem pro zákazníky, které trápilo „ujímání”.

Brienne pořídila anýz snadno, neboť ani nesmlouvala o ceně, ani neprohlížela jiné stánky, zda ho nemůže dostat levněji. Nakupovat na trhu bylo vždycky malým dobrodružstvím, příjemnou úlevou od únavných bolestí hlavy, které ji trápily už od útěku z Osterley. Ale dnes jako by na ni stánky útočily pronikavými, dusivými pachy. Přestože jí vůně krámku s karamelkami a sudů prodavače vína jindy připadaly lákavé, dnes se jí z nich točila hlava. A když kolem ní projel vozík s králičími kožkami, žaludek se jí zvedl nevolností.

Rychle se rozloučila s trhovkyní a vyrazila pryč. Zamířila k nábřeží v naději, že chladný vítr od vody uklidní její rozbouřené smysly natolik, aby se mohla vydat na cestu domů. Všude byla spousta lidí, někteří rozdělávali ohníčky, aby si mohli přímo u tržiště uvařit oběd a jiní procházeli davem a hledali nějakého bohatě vyhlížejícího zákazníka, kterého by mohli připravit o váček s penězi. Právě procházela zadem kolem stánku sedláře, když zaslechla ženský smích a milostné vrkání.

„Nelam si hlavu, miláčku. Však ty se mu brzo dostaneš na kobylku.”

„A ty se mě bezpochyby budeš držet jako klíště,” odsekl mužský hlas jízlivě. „Nejspíš si myslíš, že až dostanu všechen majetek zpátky, staneš se mojí královnou.”

„Zůstanu s tebou, drahoušku. Věděla jsem hned, že je to znamení z nebes, když jsem do tebe narazila, jak sleduješ ten dům na Crescent. Kdyby mýho bratra nevyhnali postrkem z trhu v Bristolu, nikdy bysme -” Ozvalo se zasténání a ženský hlas umlkl.

„To mi nepřipomínej.”

„Ale miláčku, až dostaneš ten dům zpátky, zase bude všechno v pořádku. A já pak budu hraběnka.” Brienne zaslechla oplzlý mlaskavý zvuk.

„Já se pomstím. A ty pak budeš prosit, abych si tě vzal, a může to být pro tebe trpké.”

„Budu o to prosit už teď, jestli ti to udělá radost, miláčku,” zacukrovala žena a muž se nepříjemně zasmál.

Brienne ten značně obscénní rozhovor považovala jen za flirtování nějaké děvečky a už se od stánku skoro odvrátila, když tu mezi novými postroji a koňskými ohlávkami zahlédla dvě postavy.

Náhle ji zaplavil strach jako jedovatá rtuť. Ten muž byl oblečený jako prostý řemeslník, na sobě měl kdysi dobrý, teď však špinavý a záplatovaný svrchník, chatrné kalhoty a obnošené kamaše. Když ho viděla naposledy, měl sice na sobě ten nejjemnější satén s nádhernými výšivkami, přesto se však nemohla splést. Ve svých zlých snech slyšela už tisíckrát ten smích a viděla, jak se po ní sápou ty dlouhé, dokonale bílé ruce. Hnusné, zženštilé ruce, napadlo ji a zadržela vzlyk. U sedlářova stánku stál její otec. A žena, které takhle na veřejnosti strkal ruce pod uvolněný korzet, byla Annie, její bývalá komorná z Osterley.

Muž náhle zvedl hlavu a rozhlédl se kolem jako had, co hledá myš. Brienne prudce ucouvla a v duchu zanaříkala. Srdce se jí rozbušilo hrůzou. Proboha, proboha, proboha, mumlala si pro sebe, když klopýtala po nábřeží, aby se dostala od hraběte co nejdál. Náhle se navzdory nevolnosti rozběhla a utíkala, jako by jí šlo o život.

„To jsi změnila názor, princezno?” Brienne přidušeně vyjekla, když v běhu narazila do pevného mužského těla. Vzhlédla a do očí jí vhrkly slzy úlevy, neboť se dívala do přitažlivé chlapecké tváře Ralpha Harcourta. „Co se děje, lásko, pročpak utíkáš?”

„Moje kapuce,” vyhrkla zděšeně.

„Kapuce?”

„Zakryj mi vlasy! Prosím. Rychle. Musíš mi zakrýt vlasy.” Divoce si hmatala po zádech a snažila se najít kapuci. Ralph jí ochotně pomohl přetáhnout látku přes kadeře, aby ta nezvyklá rudohnědá barva zmizela všetečným očím. „Odveď mne odtud, Ralphe, prosím. Rychle mě odtud odveď,” vzlykala Brienne do jeho náprsenky.

„Ale co se stalo?” vyptával se zmateně. Stačil však jediný pohled na její vyděšený výraz a Ralph prohlásil: „Samozřejmě.” Rázně zastavil projíždějící drožku, strčil Brienne dovnitř, nastoupil a zaklapl dvířka. „A kam to bude, krásná dámo? Zpátky na Crescent?”

„Ne,” vydechla bez přemýšlení. Potom se však pokusila uklidnit a připomněla si, že hrabě už nemá na dům na Crescent žádný nárok. Několikrát se zhluboka nadechla a přemítala přitom, zda její otec přijel do Bathu, aniž by věděl, že o dům přišel. Přinutila se uvažovat rozumně a nakonec prohlásila: „Vlastně ano. Obávám se, že jsem se zmýlila. Měla bych se vrátit na Crescent.”

Když už seděla v bezpečí kuchyně ve velkém domě a před ní stál hrnek horkého mléka, zeptala se Ralpha: „Jaký je to pocit, že jsi přednesl nabídku k sňatku někomu tak zbabělému?”

„Žena nemusí být statečná, zejména zažila-li takový šok.” Ralph se k ní naklonil, půvabné antické rysy ve tváři zkřivené obavami.

Někde v pozadí slyšela Brienne uklidňující kovový zvuk roštu, kterým ve speciálním zařízení otáčel malý hnědý voříšek. Byl to kuchařčin mazlíček, všemožně ho rozmazlovala a říkala mu „drahoušek”.

„Co tě tak vyděsilo, princezno?” zeptal se Ralph ostře.

„Neptej se, prosím. Nemohu ti to říct.” Odvrátila se, ve fialkových očích se zračila hrůza.

„Tak odtud se mnou odejdi.” Se zoufalým výrazem ve tváři se rozhlédl po kuchyni. „Zasloužíš si něco lepšího než tohle, Brienne.

Zasloužíš si lásku, péči a dobrý domov. Mám dům v Londýně a v Bristolu a každý den mě užírá pomyšlení, že nejsi jejich paní.”

„Prosím, dej mi ještě trochu času,” žádala.

„A k čemu ti ten čas bude?” Jemně jí zvedl bradu.

„Nevím.” Zadívala se do ohně, v její tváři byl vepsán smutek a trápení.

Následovalo dlouhé, bolestné ticho. Ralph se na ni mlčky díval a nakonec mdlým hlasem řekl: „Ty mě nemiluješ, viď?”

„Tak to není,” bránila se, ale cítila, že jí nevěří.

„Myslím, že jsem to tušil.” Vstal, rozhněvaný, ale zároveň bezmocný a nešťastný. „Nemusíš mi odpovídat hned, princezno. Ale až budeš chtít, víš, kde mě najdeš. Můžeš přijít kdykoliv. Myslím to vážně.” Opět jí zvedl hlavu a vášnivě ji políbil na ústa. „Dokážu v tobě nakonec vzbudit lásku. S tím počítej.”

„Myslím, že dokážeš,” odpověděla po pravdě. „Jen mi dej ještě pár dní. Potom uslyšíš odpověď, kterou po mně žádáš.”

Jakmile odešel, Brienne se posadila na kuchyňskou lavici pod oknem a tupě se zahleděla na psa, který stále otáčel kolem roštu. Kuchařka jí řekla, že dříve k tomu psy nutili tak, že jim spálili tlapky. Zvíře pak běhalo v kole a otáčelo roštem v naději, že se zbaví bolesti. Samozřejmě „drahouškovi” by nikdo tak neublížil a rozhodně nebyl odsouzen provádět tuto namáhavou činnost až do soudného dne. Ale jak se tak Brienne dívala na voříška, který otáčel kusem hovězího skoro třikrát větším než on, nemohla si pomoci, jeho situace jí připomínala její vlastní. Oba museli dělat něco nesmírně obtížného. Kolem dokola, jako rošt na ohništi, se jí v mysli vracely otázky. Co si teď počne, když je hrabě v Bathu? Jak mu má překazit jeho bezpochyby strašlivé plány?

Když se našlo tělo, sluhové z domu číslo jedna rozvíjeli nejrůznější morbidní úvahy. Paní Whitsomeová poslala lokaje pro The Bath Chronicle, kde byla hrůzná vražda podrobně vylíčena. Noviny přinesly popis neznámé oběti.

Ta záhadná žena prý měla dosti obyčejné rysy, silnou, plnou postavu a neurčitou barvu vlasů. Na tváři však bylo neobvyklé znamení - tři nestejně velká černá mateřská znaménka na horním rtu. Brienne pocítila vlnu nevolnosti, když se dočetla, že žena byla také brutálně znásilněna pomocí velkého jirchářského nože.

Jako ve snách předala noviny dalším zvědavým sloužícím a odešla do svého pokoje. Teď už si byla svým podezřením naprosto jista. Nešla jí z hlavy Annie, jak si tehdy na Osterley drze a zlomyslně zkoušela růžovou polonézu. Když mluvila, vždy se jí přitom smyslně rozvlnil horní ret. Brienne si vzpomněla, jak bývala Annie pyšná, že si nemusí nalepovat znaménka krásy, aby vypadala vyzývavě, že má svá vlastní - tři přirozené černé mušky.

Brienne si v zamyšlení skousla ret. Možná by měla napsat Avenelovi. Ten by tu situaci určitě zvládl. Když se však nad tou možností zamyslela vážně, v hlavě se jí rozbušila kladívka a ona pochopila, že to neudělá. Pamatovala si na jizvy, kterými ho hrabě zákeřně poznamenal, a najednou zatoužila Avenela ochránit. Ačkoli tomu sama sotva věřila, představovala si, že proti tak obludnému zlu, jaké Morrow zosobňuje, by byl Avenel bezbranný. Ne, nepožádá ho, aby přijel. Tuhle věc vyřídí sama.

Věděla, že musí najít způsob, jak hraběte zneškodnit, dříve než se odhodlá pomstít novému majiteli Osterley. Ačkoli se jí hnusila představa, že je potomkem takového člověka, měla za to, že pokud ho dokáže porazit, možná to z ní smyje vinu příbuzenského vztahu. Ale jediný, kdo to může dokázat, je někdo ještě mocnější než hrabě sám. Musí navštívit vévodu z Degarre.

O několik dní později zjistila, že to vůbec nebude jednoduchá záležitost. Nejdřív musela přesvědčit kočího, aby ji odvezl do Castle Coombe, kde vévoda sídlil. Potom musela přesvědčit paní Whitsomeovou, že je ten výlet nezbytný, aniž by ji přitom polekala. Nakonec jí řekla, že má schůzku s panem Harcourtem, takže ji hospodyně pustila. Brienne měla štěstí, že paní Whitsomeová byla právě příliš zaměstnaná, než aby mohla jet jako gardedáma, a místo sebe s ní poslala mladičkou děvečku.

Teď seděla v kočáře, venku pomalu ustával jarní déšť a Brienne se cítila stejně nesvá, jako když opouštěla Tenby, nebo možná ještě víc. Neboť tohle byla obtížná věc. Podívala se z okénka, po němž stékaly kapky deště, a v dálce uviděla věže zámku. Než se nadála, už si zapínala plášť a připravovala se vystoupit, potichu, aby nevzbudila drobnou služtičku, která usnula, ještě než vyjely z Crescentu.

Polkla svůj strach a potom i svou pýchu, zamířila k velké středověké bráně a zabušila na ni tak hlasitě, že by vzbudila

mrtvého. „Přišla jsem navštívit vévodu,” sdělila šedovlasému strážnému, který jí otevřel.

„Vévodu?” Vysoký hubený muž otevřel dveře dokořán a pustil ji dovnitř.

„Je přítomen?”

Strážný naklonil hlavu na stranu a zamžoural na ni.

„Chápu, že vám to asi připadá zvláštní. Ale je to opravdu záležitost, která -”

„Nemusíte nic vysvětlovat. Vévoda bývá v tuto hodinu v ranním pokoji. Pojďte za mnou, prosím.”

Následovala ho spletí zaprášených sálů, po příkrých, popraskaných schodištích, až konečně došli do rozlehlé komnaty s gotickými okny, na nichž byly stopy po sazích, a s omšelými tapetami na stěnách. Brienne však zpočátku nevnímala ani vévodu samotného, ani chrámovou atmosféru v místnosti, ale pouze zvláštní nasládlý zápach, kterým byl pokoj prosáklý. Pocítila náhlé nutkání zvracet přímo na dlážděnou podlahu. Ovládla se však a přistoupila k vévodovi. Seděl na křesle, jež vypadalo jako trůn. Brienne se jen modlila, aby skutečně proti jejímu otci rázně zakročil, aby celé to její riskantní úsilí nepřišlo vniveč.

„Vaše Milosti, jmenuji se Brienne M-morrowová,” zakoktala. Z toho velkého, obézního vévody z Degarre na ni šel strach. Překvapilo ji, že vypadá tak zanedbaně, nepřítomně - a špinavě. Kalhoty, které mu sahaly ke kolenům, byly poseté zaschlými skvrnami od vajíček a jeho vlasy - nebo to, co z nich zbylo - se leskly mastnotou. Rozhodně nepůsobil jako vážený muž, a když se konečně střetla s jeho rozostřeným pohledem, veškerá naděje v ní zemřela a změnila se v hluboké zoufalství.

„Morrow! Pověz mi o mladém Morrowovi,” zamumlal vévoda nesouvisle. Pohledem klouzal po její tváři.

„Vaše Milosti, potřebuji vaši pomoc. Oliver Morrow.,” začala.

„Ten mladý pomůže. Pověz mi o Morrowovi.”

„Povím vám o něm,” pronesla Brienne hlasem, který se třásl beznadějí a hněvem. Ten člověk její slova sotva vnímá, natož aby jim rozuměl. Není divu, že se na ni lokaj díval tak pobaveně. Pokračovala: „Jen kvůli vám mohl spáchat tak hrůzné zločiny

a zůstat nepotrestán. Je to vaše vina - a té vaší odporné čínské drogy!”

„Kdo jste?” zeptal se vévoda malátně. Potom se pohnul, až se jeho tlusté, rosolovité břicho zachvělo. Bylo nasoukané do matného sametu, který připomínal rub kožešiny. Zdálo se, že se vévoda pokouší vstát, ale jeho tělo, omámené opiem, nebylo schopno ten pohyb dokončit.

„Jsem Brienne Morrowová! Dcera hraběte z Laborde!” pronesla zvýšeným hlasem, bez ohledu na to, že je vévoda mnohem urozenější než ona. „Přišla jsem v naději, že se mi podaří zarazit zločiny mého otce. Doufala jsem, že budete schopen… K čertu s vámi!” Potlačila slzy zoufalství. „Jste naprosto k ničemu. Pravděpodobně se sám ani nezvednete ze židle, natož abyste dokázal spravovat své vévodství.”

„Pověz mi o Morrowovi! Ten mladý nás všechny zachrání. Potom budu zbaven své viny,” zašeptal jako v tranzu.

„Chcete, abych vám řekla o Morrowovi? Budiž. Hrabě z Laborde je ďábel. Je to vrah, zosobněné zlo. A jeho hnusné řádění musí skončit, i kdybych se o to měla postarat sama.” Když se obracela k odchodu, věděla už, že její cesta byla zbytečná. Ale měla to tušit. Otec mohl páchat zlé činy beztrestně celá léta, a když se teď ohlédla na bezmocného vévodu, zničeného opiem, věděla proč.

„Nemluvila jsi o Morrowovi!” zasmál se muž za jejími zády

tiše.

„Vrať se, ženská. Řekni mi, kdo jsi!”

„Jsem Brienne Morrowová,” zaječela na něj s bezmocným vztekem. „Dcera hraběte z Laborde!”

„Ne, ne,” zahihňal se, pohroužený patrně v nějaké vlastní snové představě. „Hrabě žádné dcery nemá.”

Na místě se zastavila. Žádné dcery? Říká snad ten člověk něco důležitého o její minulosti? Že by v drogovém opojení pronesl něco, co by jí poskytlo nějaká vodítka - třeba o tom, že je opravdu nemanželské dítě? Zbystřila pozornost, zastavila se u dveří a zeptala se: „Hrabě z Laborde - Oliver Morrow - tedy není můj

otec?”

„Hrabě? Tvůj otec?” zašeptal překvapivě zřetelně. Usmál se s téměř bolestnou lítostí a proneslslova, která naprosto

neočekávala: „Jak by mohl, děvče. Oliver Morrow zemřel dávno předtím, než ses narodila.”

Kapitola 25

„Uvažuješ o tom, že bys navštívil Degarrea?” Cumberland si odkašlal do dlaně, když sledoval, jak Avenel zdraví proud nových tváří. Během necelých pěti večerů se zúčastnili sedmi večírků a slavností a to hektické tempo se na nich obou začínalo podepisovat - zejména na Avenelovi, který ke své už dostatečně impozantní osobnosti připojil ještě úsečný tón hlasu a sarkastické chování. Nezdálo se, že by se mu v londýnské společnosti zvlášť zalíbilo, a Cumberland se občas divil, proč se těch společenských událostí vůbec účastní. Ale pak si připomněl, kdo Avenel je, a přestal nad tím hloubat.

„A proč bych to dělal? Dívat se na dítě, které si hraje se svým odvarem z makovic? Bylo by to víc než zbytečné,” odfrkl Avenel.

„Troufám si říct, že ten starý blázen závislý na opiu zavinil během let spoustu trápení. Někdy mě napadá, co by se stalo, kdyby byl starý vévoda jiný. Víš -”

„Už jste ji viděli?” Ke skupince hostů opodál přiběhla jakási žena a její vzrušený hlas dolehl až k oběma mužům.

„Koho?” zeptal se nějaký mladík.

„Ten obraz v knihovně. Nikdo neví, kdo ta žena je. Ale je tak krásná! To prostě není spravedlivé!”

„Co se to tam děje? Tihle lidé nebyli tak vzrušení od doby, co se říkalo, že možná přijede princezna z Lambelle,” podotkl Cumberland lehce pohrdavě. „Řeknu ti, Slane, to je ale spolek hlupáků. Jsou tak zdvořilí a vtipní, že by člověk usnul po dvou minutách rozhovoru. A nejlepší bylo - kdo to byl, nějaká paní Montaguová, myslím - jak chtěla, aby ses připojil k jejímu literárnímu kroužku. Byl tam taky ten muž, co si vzal dceru bývalého guvernéra Marylandu, a doslova jemu pod nosem -”

„Už nic neříkej.” Avenelovy rysy zkřivil potlačovaný smích. „Kdo ví? Třeba paní Montaguová nakonec usoudí, že jsem přece jen džentlmen se smyslem pro poezii.”

„Se smyslem pro poezii možná. Ale džentlmen? Nikdy.” Oba muži se rozesmáli tak hlasitě, až se na ně začaly důstojné matrony ohlížet přes vějíře a pohoršovaly se nad tou nepřístojností.

„Nepůjdeme se podívat na to děvče?”

„Na obraz? Vsadím se, že to bude další pastorální scéna s nějakou slečinkou, která svým unylým výrazem připomíná jalovici. Ne, díky.”

„Nejspíš jsi uhodil hřebík na hlavičku. Obávám se, že to vypadá na dlouhý večer, takže bychom si měli možná opatřit nějaké nápoje.”

„To máš pravdu.” Avenel vyrazil jako první.

Byl to dlouhý večer. Oba muži se nemírně oddávali alkoholu a dělali to úmyslně. Přestože ani jeden z nich to neměl ve zvyku, dnes neviděli důvod se krotit. Večeře trvala celou věčnost a oba vydechli úlevou, když konečně přišel čas odebrat se do vikomtovy knihovny. Avenel předešel všechny ostatní, zamířil rovnou k nápojovému stolku s mramorovou deskou a nalil jim oběma další brandy. Obrátil se, jednu skleničku vtiskl Cumberlandovi do ruky a druhou vyprázdnil dvěma hlubokými doušky.

„Pomalu, příteli,” varoval ho Cumberland, který si povšiml, že se pití začíná na Avenelovi projevovat. Taky si uvědomil, jak bídně jeho společník vypadá. Možná by měli odejít, možná by se měli vrátit na Osterley.

„A o čem budeme mluvit teď? Další útok proti koloniím? Nebo bychom měli pro změnu pomlouvat Francouze?”

„Podívej, Slane, vždyť to opravdu nemusíš dělat. Tyhle společenské záležitosti nebudou mít nakonec na uznání tvého postavení takový vliv, jak jsme mysleli. Když se na ty lidi podíváš, je to jasné - ti soudí jen podle peněženky, a tvoje je lemovaná zlatem a stříbrem. Nemusíš nic dokazovat.” Cumberland sledoval, že se všichni muži trousí do knihovny a zastavují se před velkým obrazem nad mramorovým krbem.

„Začínám tomu věřit.” Avenel obrátil v rukou sklenku a vzhlédl. „Ale my prostě nesmíme udělat žádnou chybu. Trvalo to tak dlouho a zkusili jsme -”

Cumberland čekal na další slova, ta však nepřišla. Překvapeně se podíval příteli do tváře a ohromily ho emoce, které se v ní náhle odrážely. Úleva, radost a dokonce láska, ale jak Cumberland

vycítil, pod všemi těmi city začínal bublat hněv. Zmateně sledoval Avenelův šokovaný pohled až k obrazu nad krbem. Byla to opravdu typicky pastorální malba. Ale i Cumberland zůstal ohromeně zírat. Přestože od jejího útěku už uběhly týdny, nedokázal na její tvář zapomenout. Ta dívka na obraze na sobě měla špatně padnoucí šaty, stála v neuvěřitelně idealizované krajině a byla to Brienne Morrowová. Nebylo pochyb - od větrem rozcuchaných temně rusých kadeří po utrápené fialkové oči byla na obraze tak živá, jako když ji viděli naposledy.

„Říkáte, že to maloval člověk jménem Gainsborough?” zeptal se Cumberland zamyšleně přes šálek s čajem. „Jste si tím jistá?”

„Ale ano, říkal mi to vikomt sám.” Vikomtesa, žena s mohutným, beztvarým poprsím, připomínající holuba, usrkla z šálku čaje. „Připadá mi zvláštní, že jste o tom malíři nikdy neslyšel. Od doby, co odešel z Bathu, si udělal docela jméno. Byl jste snad delší dobu na kontinentě?” Podívala se na něj a na vteřinu měl Cumberland dojem, že snad vikomtesa začne doopravdy vrkat.

„Ach, ne! Totiž ano. V Evropě, jistě.”

„Uhodla jsem to, vidíte. Kdybyste byl v Anglii, určitě bych si vás všimla. Zejména když máte tak přitažlivého společníka.” Prudce se začervenala.

„Ano, ovšem.”

„Ne že vy byste nebyl, to neříkám.”

„Nebyl co, mylady?” zeptal se Cumberland roztržitě.

„Přitažlivý! Možná jste trochu menší postavy, ale jinak vypadáte skutečně skvěle.” Přisunula si křeslo blíž k němu.

„Jste velmi laskavá, mylady.” Prudce vstal. Věděl, že se chová hrubě, ale poháněl ho pud sebezáchovy. „Pokud vám ta cena za obraz vyhovuje, obávám se, že už opravdu musím běžet.” Položil na intarzovaný čajový stolek těžký váček plný zlata.

„Tak brzy! Ale musíte zůstat alespoň na snídani. Když jste nechal u lokaje navštívenku, že byste mě rád viděl, domnívala jsem se, že -”

„Ano, ano, mylady.” Odkašlal si. „Bohužel si se mnou dal zcela nečekaně schůzku pan Slane.”

„Ach, tenhle pán,” pronesla vikomtesa zaujatě. „Mohl byste ho ode mne pozdravovat?” Významně zúžila oči, aby mu neuniklo, jak to myslela.

„Samozřejmě. A jsem si jistý, že bude nesmírně polichocen.”

Cumberlandovi se ulevilo, když vikomtesa konečně vstala.

„To doufám. Patřím ke šlechtě, jak si jistě uvědomujete. Prosím, naznačte panu Slaneovi, že mu jen prospěje mít v těchto vrstvách přátele. To víte, dobrý původ si člověk koupit nemůže.”

„Ne, mylady.”

„Můj lokaj vás doprovodí do knihovny. Vikomt sice bude zuřit, až zjistí, že jsem jeho obraz prodala, ale já říkám, že je to jen dobře. To děvče na té malbě je docela hezké a přitahuje příliš velkou pozornost.”

Cumberland důrazně přikývl na souhlas a políbil ženě tlustou ruku. Potom mohl konečně projít halou do knihovny a vytáhnout obraz z rámu.

Díky bohu, že je to za mnou, pomyslel si, když ho vyprovázeli k hlavnímu schodišti. Obraz pevně svíral v ruce. Udělal dobře, že tam šel sám. Kdyby tu byl Avenel, ta ženská by ho snad snědla zaživa.

„Tady je.” Cumberland naskočil do čekajícího kočáru a podal Avenelovi srolované plátno.

„Věděla vikomtesa něco o modelce?”

„Ne, jenom na tu dívku příšerně žárlila.” Cumberland ztěžka polkl. „Ale posílá ti své nejsrdečnější pozdravy. A když říkám nejsrdečnější, tak to taky tak myslím.”

Avenel se rozesmál jako už dlouho ne. Cumberland s potěšením zaznamenal, že to je hluboký, radostný smích, zcela odlišný od temných, zadumaných úsměšků, kterými Avenel od Briennina útěku reagoval na každou otázku či událost.

„Řekl jsem kočímu, aby nás odvezl k domu toho malíře. Zjevně je docela známý, což je pro nás dobré. Jmenuje se Gainsborough.”

„Bydlí daleko?”

„Zase máme štěstí.” Cumberland se spokojeně opřel. „Máš ten balíček?”

„Kurýr ho doručil za svítání,” odpověděl Avenel ve chvíli, kdy už kočár zastavoval na místě určení.

„Pan Gainsborough nepřijímá neohlášené návštěvy. Má velmi mnoho práce a poslední dobou je pro jeho oči ranní světlo nejlepší.” Malý zarputilý mladík se rozkročil ve dveřích a zahradil jim cestu svým tělem.

„Nepomohlo by tohle?” Avenel vtiskl do mužovy dlaně tři zlaté mince.

Lokaj si peníze prohlédl a váhavě vpustil návštěvníky dovnitř.

„Kdo to zase otravuje?” zahřměl ze zadního pokoje vzteklý hlas. Mladík ohrnul rty a vrhl na hosty vyčítavý pohled.

„Přišli jsme kvůli obrazu,” řekl Avenel klidně a čekal, až se malíř objeví.

Gainsborough vstoupil do haly, oblečený v hedvábném kaftanu a čepici. „Říkáte obraz? Tak mi povězte, co jste zač, ať vím, jestli má cenu špinit kvůli vám plátno.”

„Nechceme po vás naše portréty. Potřebujeme informaci o obraze, který jste již namaloval,” vysvětloval Avenel a špatně skrýval netrpělivost.

„Informaci? O co jde?” zeptal se malíř.

Avenel obrátil plátno v ruce a téměř ten portrét na staršího muže hodil.

„Princezna z ulice! Tak se mi vrátila,” vykřikl malíř.

„Je tady?” Avenelovi se zúžily oči.

Cumberland mu položil ruku na rameno, aby ho zadržel.

„Tady? Ne. Kdo to je?” zeptal se Gainsborough.

„Chcete mi tvrdit, že jste namaloval její portrét, a ani nevíte, kdo to je? To se mi nechce věřit!” naježil se Avenel.

„Uklidněte se, pane. Říkám jen, že jsem ten portrét namaloval zpaměti. Nedělám to příliš často, ale ona byla tak krásná, že se na ni nedalo zapomenout. Pořád mám pocit, že se mi ji nepodařilo vystihnout správně.” Gainsborough se zadumaně zahleděl na rozložené plátno. „Podoba ve tváři je věrná. Ale ten zbytek - něco tomu chybí.”

„Něco jako tohle?” Avenel převzal od Cumberlanda balíček, strhl hnědý papírový obal a zevnitř se vyvalila záplava hyacintového hedvábí. Pečlivě šaty roztřásl a přehodil je přes opěradlo židle. Sama jejich vůně v něm vyvolávala hořkosladké vzpomínky.

„Moc krásné šaty. Ty jsou její?” Malíř se uctivě dotkl látky, jako by už byl rozhodnutý přenést její nádhernou strukturu na plátno.

Avenel pouze přikývl. „Povězte mi, kde jste ji potkal. Byla,” -hlas se mu nezvykle zachvěl citem - „byla v pořádku?”

„Byla velmi zvláštní,” rozhovořil se Gainsborough, neboť vycítil Avenelův neklid a porozuměl mu. „Ale vypadala zdravě. Vlastně přímo kvetla! To na tom bylo nejpodivnější. Narazil jsem na ni v jednom knihkupectví, v takovém podezřelém, zapadlém krámku.” Bodře se na oba muže usmál, ale ani jeden z nich úsměv neopětoval. „Vůbec bych nečekal, že tam natrefím na takovou krasavici. Ale najednou tam stála, v celé své kráse, a hledala práci. Proto jsem si ji pro sebe nazval Princezna z ulice. Byla to každým coulem opravdová dáma, krásná, chytrá, s vybraným chováním -a přesto si hledala práci. A když jsem ji požádal, aby mi seděla modelem, odmítla, protože jsem za to nechtěl platit. Věřili byste tomu? Na to, že jsme si nebyli představeni, jsme měli značně bouřlivou debatu. No, a pak se to děvče sebralo a odešlo. Dodnes mě mrzí, že jsem ji už nenašel.”

„Potřebovala peníze.” Avenel zbledl. „Takže jste se s ní setkal v Londýně?”

„Ale kdepak. Byl jsem na návštěvě u sestry, u paní Gibbonové. Kdysi jsem tam bydlel, ale člověka časem unaví to věčné -”

„Kde to bylo?” zeptal se Avenel ostře. Malířova upovídanost ho doháněla k zoufalství.

„Proboha. V Bathu, samozřejmě.”

„Bath!” vykřikl Cumberland. „Kčertu, celou dobu jsme ji měli přímo pod nosem. Ten dopis od paní Whitsomeové z Crescentu! To nové děvče, Slane, to musí být Brienne! Jsme my to ale pitomci.”

Avenel rozčileně položil na komodu v hale nějaké zlaté mince a řekl Gainsboroughovi: „Ten obraz je nyní můj a já chci, aby byla oblečená v tomhle.” Hodil Gainsboroughovi hyacintové šaty. Pak se prudce otočil, nechal za sebou peníze, plátno, šaty a naprosto ohromeného malíře a vyrazil s Cumberlandem ke kočáru. Ve tváři měl výraz člověka, který právě zešílel.

Kapitola 26

Crescent je opravdu mimořádně nádherný dům, přemítala Brienne, zatímco voskovala mohutný sekretář v pracovně. Téměř nevědomky se prohnula v zádech, a jak se tak po svém momentálním domově rozhlížela, v duchu ho srovnávala s Osterley. Pokoje tu samozřejmě nebyly zdaleka tak velké ani tak moderně zařízené. V Parku byly místnosti vyvedené v módních pastelových barvách, zatímco temně modré stěny pracovny na Crescentu měly staromódní barvu, typickou pro dřívější dobu. Masivní kentské stolky na jedné noze a axminsterský koberec však dodávaly pracovně útulnost a teplo, které Osterley chybělo.

Ale nezdálo se jí to jenom? Na Osterley se přece děsila všeho, domu samotného i jeho majitele. Crescent číslo jedna v ní žádné takové úzkosti nevzbuzoval, proto jí možná připadal mnohem méně hrozivý. Její myšlenky se mimoděk zatoulaly k okamžiku, kdy se s novým majitelem Osterley setkala poprvé. Nemohl si pro jejich setkání vybrat více ponuré místo, než byla obrazárna. Teď se téměř rozesmála při představě, jak vyděšená tehdy byla. Jak bezmocná a směšná asi musela připadat tomu velkému, tmavému, impozantnímu muži.

Vzpomínka na Avenela ji zavedla k tomu, o čem si přemýšlet zakázala. Co asi Avenel právě dělá? Pomyslí na ni vůbec někdy, během dlouhé, osamělé noci? Zavřela oči, aby tu bolestnou otázku zahnala, a pokusila se zbavit všech vzpomínek na toho muže. Jí přece nezáleží na tom, co dělá, namlouvala si. Stejně o ni vůbec nestál. Nenáviděl ji. Takže by neměla ztrácet čas planým uvažováním o tom, co by mohlo být, kdyby… Bez Avenela je jí líp, řekla si rozhodně.

„Ach! Vy ale vypadáte, slečno!” zavolala z haly Genny, mladičká komorná s nervózním tikem ve tváři.

„Musí na mě být pěkný pohled.” Brienne zjistila, že má šaty celé zamazané od tmavohnědého vosku.

„Paní Whitsomeová říkala, že vám není dobře, slečno. Neměla byste tolik pracovat.” Komorné zacukalo ve tváři a vrhla po Brienne plachý, obdivný pohled.

„Jsem v pořádku,” odporovala Brienne. „Jenže ten starý sekretář už přímo volal po pořádném navoskování a možná jsem

to trochu přehnala.” Shrnula si vlasy z obličeje a na tváři jí zůstala tmavá šmouha od vosku. „Hned se půjdu dát do pořádku, takže ani paní Whitsomeová nic nepozná.” Usmála se na děvče a zmizela na schodišti pro služebnictvo.

Příprava lázně byla únavná dřina. Ale když se Brienne ve svém pokoji podívala do kousku vyleštěného kovu, který jí sloužil jako zrcátko, bylo jí jasné, že se bez koupele neobejde. Vosk měla ve vlasech, na obličeji, a jakmile si sundala zástěru, zjistila, že se nějak dostal i do žlábku mezi ňadry.

S povzdechem si natáhla hnědý plášť a vyrazila vymrzlou krytou spojovací chodbou do kuchyně. Bylo to jediné místo, kde se služebné mohly koupat.

„Drahoušku, vy ale vypadáte!” ozvala se z windsorské židle hospodyně.

„Já vím. Od toho vosku jsem špinavá až za ušima.”

„Ale v žádném případě nebudete vláčet ty těžké kbelíky s vodou. Koupel vám připravím já.” Paní Whitsomeová odložila paličkování na židli a šla ohřát vodu. Po tom podivném prohlášení se po nich kuchařka zvědavě podívala, ale usoudila, že se nebude plést do cizích věcí, omluvila se a odešla z kuchyně.

„Prosím, paní Whitsomeová! Koupel si přece dokážu připravit sama.” Brienne se na hospodyni udiveně dívala.

„Ne, miláčku. A mě to opravdu neobtěžuje.” Paní Whitsomeová si to nedala vymluvit a gestem Brienne vyzvala, aby se svlékla.

„Kuchařka šla dneska nakupovat? To je divné, ne? Obvykle přece chodí začátkem týdne.” Brienne se postavila k ohni a svlékla si šaty. Nevědomky si začala masírovat jemnou křivku břicha, zatímco sledovala, jak hospodyně plní vanu vodou.

„Budeme mít totiž návštěvu. Právě jsem dostala zprávu, že máme připravit dům.”

„Pán se sem chystá přijet?” Brienne se zachvěla neblahým tušením. Musela si připomenout, že se nemá čeho obávat. Paní Whitsomeové se nakonec podařilo získat svolení, aby ji mohla zaměstnat. Vzpomněla si, jak jí hospodyně ukazovala ten dopis od správce nemovitostí. Když je v tomto domě pouhou služkou, možná nového pána ani neuvidí.

„Pán přijede z Londýna už dneska,” informovala ji paní Whitsomeová.

„Tak brzy? To nám nedal moc času, abychom mohli dům připravit.” Brienne poděkovala za pomoc a vklouzla do horké vody ve vaně, postavené hned vedle velkých kuchyňských kamen. Byla unavenější, než si myslela, a tak místo aby se začala drhnout, jen zavřela oči a opřela si hlavu o okraj vany.

„To mají tyhle vyšší vrstvy ve zvyku. Ale v domě je všechno, jak má být. Nemám z toho strach.” Hospodyně sebrala ze židle paličkování a uložila je do košíku na ruční práce. „Raději ale půjdu zkontrolovat ložní prádlo. Můžu vás tu nechat samotnou?”

„Ale jistě. Proč by ne?” Brienne se udiveně zamračila.

„Tak se pěkně prohřejte. Teď do kuchyně nikdo nepřijde, nemusíte se bát. A já jsem hned zpátky.” Hospodyně se usmála a Brienninu nevyslovenou otázku nechala bez odpovědi. Pak si navlékla plášť a vyšla do ledové spojovací chodby.

Brienne v kuchyni osaměla a příjemná, teplá voda ji téměř uspala. Náhle však zaslechla ze dvora u kuchyně psí štěkot a překvapeně otevřela oči. Tohle bylo divné. Pohlédla ke krbu, „drahoušek” tam ležel jako obvykle. Malý, medově zbarvený voříšek měl nastražené uši a tiše vrčel. Brienne věděla, že jediný přístup do dvora je domem, a nechápala, jak se tam mohl dostat cizí pes.

Posadila se a podívala se z okna, které vedlo na dvůr u domu. Opravdu tam byl pes, poskakoval po zahradě zmáčené deštěm a vesele štěkal na zavřené dveře, za nimiž slyšel kuchařčina voříška. Byl to však zvláštní pes. Brienne zbledla, když si uvědomila, že je nejen velký a krásný, ale taky bílý jako sníh.

Snažila se přinutit ke klidu a znovu si ve vaně lehla. To se jí jen něco zdálo. Určitě. Ten pes, co štěká za dveřmi, přece nemůže být Orillion.

Opět se po očku podívala na zvíře. Podoba byla dokonalá. Zaplavily ji pochybnosti. Co když je to opravdu Orillion? Znepokojeně se kousla do rtu. Bylo by možné, že Avenel získal Crescent číslo jedna stejně jako Osterley, a teď se sem jede podívat? Ne, ne, přesvědčovala samu sebe. To nemůže být pravda. Vždyť paní Whitsomeová povídala, že nový pán má rodokmen starý jako sama Anglie. Avenel žádný titul nemá. Je to Američan.

Přesto nebyla klidná. Náhle uslyšela ve spojovací chodbě těžké kroky a zachvátila ji panika. Kuchyň jako by se zmenšila a proměnila v past. Brienne sáhla po ručníku. Než si však stihla přitáhnout hromádku plátěných osušek z jedlové lavice, uslyšela, jak se za ní otevřely dveře. Zalapala po dechu, zakryla si ňadra dlaněmi a zajela zpět do vany, aby skryla svou nahotu. Potom za sebou uslyšela to, čeho se děsila nejvíc na světě - rozzlobené, obviňující mlčení.

Odváží se vůbec ohlédnout? Věděla nade vši pochybnost, že je tam v plné síle všechno, od čeho utíkala, a že se brzy opět vrátí ta úzkost a bolest, které cítila na Osterley. Ohlédnout se bylo nesmírně těžké. Nebylo to však ani zdaleka tak bolestné jako okamžik, kdy se její fialkové oči střetly s jeho stříbrošedýma, neboť v tu chvíli ji zase zaplavila divoká směs hněvu, hořkosti a lásky.

„Co tady děláš?” vyhrkla a zoufale se snažila, aby to znělo chladně a bezcitně.

„Mohl bych se tě zeptat na totéž, divoženko. Ale to, že jsem tě tu vůbec našel, mi poskytuje na tu otázku dostatečnou odpověď.” Avenelova velká, rozložitá postava zaplňovala celý vchod. Pomalu za sebou zavřel dveře. Když se Brienniny mokré pleti dotkl chladný vzduch zvenku, objala si ňadra ještě pevněji.

„Tak jsi mě našel.” Snažila se o statečný postoj, ale zároveň dumala, jak se natáhnout pro ručníky, aniž by přitom musela odhalit ňadra. „Jenže to nic neznamená, neboť mám v úmyslu odtud odejít při nejbližší příležitosti.”

„Dobrá. Jak chceš, Popelko.” Přistoupil k vaně a přejel dlaní po Brienniných vlasech a tvářích, potřísněných voskem. „Ale kam budeš utíkat tentokrát? Do otcova domu v Londýně? Zase by ses ocitla pod mou střechou. Považuj to za jednu z mých investic.” Avenel se na ni zadíval, a jak si prohlížel její tělo, částečně skryté ve vodě, v očích mu zasvítila palčivá touha.

„Já ale nejsem tvoje investice. Odešla jsem od tebe, pokud se nepamatuješ, a udělám to znovu, i kdybych musela žít na ulici,” odpověděla prudce.

„Ty nikdy neskončíš na ulici, miláčku, na to dohlédnu.” Drsnou dlaní jí pohladil saténovou pokožku na zádech, ale z jeho hněvivého výrazu Brienne usoudila, že by ji místo toho nejraději

uhodil. Neodvažovala se pohnout a zavřela oči v naději, že temnota zbaví jeho dotek toho magického účinku. Voda byla sice stále teplá, Brienne se však přesto třásla a zoufale si přála, aby odešel.

„Raději život na ulici než vedle tebe.” Konečně se odtáhla, ze strachu, aby v těch důvěrnostech nepokračoval. To, co se stalo to poslední odpoledne na Osterley, se už opakovat nebude. Musela by nenávidět samu sebe za to, že podlehla muži, který ji nemiluje a nikdy milovat nebude. To by snést nedokázala.

„Ty bys opustila pohodlí domova? Někdy si myslím, že jsi opravdu trochu bláznivá, miláčku - jak mi říkali, hned když jsem přijel na Osterley.” Zasmál se a pak stáhl rty do bolestného úšklebku. „Já mám ovšem tu čest znát tě lépe než kdokoli jiný. A tvé důvody mi jsou jasné.”

„Takže jistě chápeš, proč bych se raději rozhodla pro ten nejhorší osud. Myslím, že by bylo mnohem snesitelnější dělat na ulici děvku každému, kdo se namane, než dělat na Osterley děvku tobě!” Avenel se jí podíval přímo do očí a Brienne měla dojem, že ji snad opravdu uhodí. Rána však nepřišla. Pouze se mu oči zúžily do tenkých čárek. To, jak se dokonale ovládal, bylo téměř obdivuhodné. Přesto se rozhodla, že v nejbližší době raději nebude jeho trpělivost pokoušet.

„Vylez z té vany. A obleč se. Půjdeme do domu,” nařídil, tentokrát zjevně rozhodnutý nepřipustit žádné námitky. Brienne se však ani nehnula. „Řekl jsem -”

„Já jsem slyšela,” odvětila pomalu. Pramenily snad její náhlé obavy z dívčího studu? To asi nebyl důvod, proč jí najednou představa, že by měla vystavit své tělo jeho očím, připadala nesnesitelná.

„Ale no tak, miláčku. Přestože tenhle pohled se mi moc líbí,” - podíval se do vody, která jen nedostatečně zakrývala její nádherné tělo, - „musíme si promluvit. A myslím, že nám to půjde lépe, když budeš mít na sobě šaty.” Usmál se svým typickým ďábelským způsobem.

„Otoč se,” nařídila. „Otoč se zády. Potom se obleču.”

„Hleďme, panenská plachost. Ale přece víš, že na tobě není nic, co bych ještě neviděl.” Drze se posadil na jedlovou lavici přímo proti ní. „Vylez.” Rozprostřel pro ni na podlaze ručník.

„Ne.” Rychle sáhla po hraničce osušek, ale on je snadno odsunul z jejího dosahu. Znovu překřížila ruce na prsou.

„Mohu tě ujistit, že v přítomnosti tvého nahého těla dokážu ovládnout svůj chtíč. Tak vstaň,” nařídil znovu.

„Prosím, otoč se.” Pokusila se zachránit - ani sama nevěděla před čím.

„Brienne,” sklonil se a pevně jí položil dlaň na šíji, „řekl jsem, že se dokážu ovládnout. Nechtěj mě ale donutit, abych se ovládat přestal.”

„Prosím.”

„Čeho se bojíš? Jako kdybys v tom svém nahém těle něco schovávala.” Nedokončil větu a v očích se mu objevil podivný svit. „Okamžitě vylez.”

„Avenele, ne!” Došlo jí, co ho zřejmě napadlo.

„Hned.” Než se zmohla na obranu, popadl ji silnýma rukama v podpaží a zvedl ji. Voda z lázně mu zmáčela vestu i kalhoty, ale jako by to vůbec nevnímal. Jenom zíral na její tělo a na ty drobné změny, které prodělalo od chvíle, kdy ji viděl naposledy.

„Pusť mě!” Začala se mu v rukou kroutit a Avenel ji okamžitě pustil. Vyškrábala se z vany, drapla nejbližší ručník, zahalila se do něj a začala couvat od toho vysokého, mrštného muže.

„To dítě musí být velké, když už je to tak -”

„Žádné dítě neexistuje!” zaječela na něj.

„Brienne!” Vstal a přistoupil k ní. „Pověz mi to. Mám právo to vědět.”

„K čertu s tebou! K čertu s tebou!” křičela a couvala směrem k ohništi. „Proč jsi mě musel najít?” Cítila na sobě jeho pohled. Jak se jí chtělo popřít to, co říkal. Jak toužila vřískat a volat, že to není pravda. Ale někde hluboko uvnitř věděla, že by to k ničemu nevedlo. Avenelova tvář vyjadřovala hlad po pravdivé odpovědi a Brienne si byla jistá, že se od svého cíle nedá ničím odradit.

Zamířil k ní a Brienne couvala tak dlouho, až cítila plameny téměř na zádech. Silnou, klidnou rukou se dotkl jejího břicha, ale Brienne mu dlaň okamžitě odstrčila. Pokusila se skrýt za ručníkem, Avenel jí ho však vyškubl a odhodil na druhou stranu místnosti. Úlekem zalapala po dechu a jen se na něj zuřivě dívala, když opět položil ruku na její nahé břicho.

„Je to pravda,” zašeptal a ona si náhle tu skutečnost sama uvědomila. Až dosud odmítala vážně uvažovat o tom, co se to s jejím tělem děje. Až v této chvíli jí došlo, že to bylo jasné od začátku. Přestože měla břicho stále ještě ploché a hladké, byla na něm vzdutá křivka, která způsobovala, že měla každé ráno stále větší potíže se zavazováním živůtku. I ňadra měla plnější, citlivá na dotek.

Avenelovi zjevně neuniklo vůbec nic. Naopak, ty změny mu připadaly výraznější, protože ji dlouho neviděl. Před sluhy, kteří ji potkávali každý den, to dokázala lehce skrýt, ale když teď pohlédla do Avenelovy tváře, bylo jí jasné, že pochopil všechno.

Mlčky se na ni díval a v jeho tvrdé, ostře řezané tváři se zračily nejrůznější emoce. Tvářil se provinile, užasle a nakonec hněvivě a pochybovačně. Ale když promluvil, byl jeho hlas klidný, přemýšlivý. „Samozřejmě tvrdíš, že otcem jsem já.”

„Nic takového netvrdím.” Chtěla přes sebe přehodit plášť, který ležel na windsorské židli, ale Avenel ji popadl v pase a zabránil jí v tom.

„Aha, chápu.” Oči se mu zúžily do úzkých štěrbinek, z tváře se nedalo nic vyčíst. „Znásilnil tě tedy někdo, nebo ses do tohoto stavu dostala, protože jsi potřebovala peníze?”

„Znásilnění? Po takových pokusech o svádění jistě ne,” odpověděla trpce.

Avenel narážku pochopil a čelist mu zacukala hněvem. „Doufám, že jsi alespoň dostala zaplaceno. Tvé schopnosti v posteli, má drahá, by se měly vyvážit zlatem.”

„Zaplaceno? Jen se na mě podívej. Třeba si všimneš, jak dobře jsem dostala zaplaceno, ty mizero,” zaječela vztekle.

„Mám ho tedy kvůli tobě zabít? Toho tvého tajemného milence?” Přitáhl si ji k sobě. „Nebo snad k tomu nadrženému kanci, co ti to udělal, cítíš náklonnost?”

„Ty jsi ten nadržený kanec, co mi to udělal.” Když v jeho očích uviděla záblesk spokojenosti, zasyčela: „Ale věř mi, že k otci toho dítěte cítím jen nenávist.”

„Máš k tomu dobrý důvod, divoženko.” Ještě jednou se dotkl křivky na jejím břiše. „Ale nejsem takový blázen, abych věřil tvým slovům, když na mě tvé oči hledí s citem, který se vůbec nepodobá nenávisti.”

„Nech mě být, Avenele. Ve svém zběsilém životě nepotřebuješ ani mě, ani dítě.”

Rozesmál se nahlas. „Že tě nepotřebuju?” Ustoupil a znenadání nakopl jedlovou lavici tak prudce, že se na podlaze rozložila. Ten výbuch mu přinesl jen malou úlevu a Avenel obcházel kolem Brienne, jako by se nemohl rozhodnout, co má udělat dál. „Potřebuju tě. Moc tě potřebuju. Oliver Morrow se o to postaral!”

„Avenele,” - snažila se promluvit klidně, aby ho ještě víc nepopudila - „po pravdě řečeno, mluvily jsme s paní Whitsomeovou o tom, že odejdeme z Bathu do jejího domku na venkově. Napadlo mě, že by mě mohla naučit dělat krajky a otevřely bychom si malý obchod,” zarazila se a polkla, neboť jí slova vázla v krku. „Nemám potřebu ani chuť žádat cokoli po otci

dítěte.”

Avenel mlčel tak dlouho, až Brienne zapochybovala, zda ji vůbec slyšel. Už to nemohla dál snášet, zvedla svůj plášť a zahalila se do něj.

„Víš vůbec, jak jsem bohatý?” zeptal se. „Nevíš, v jakém pohodlí bys mohla žít jako matka mého dítěte?”

„Už nikdy nebudu tvým vězněm.”

„Nechtěla bys přece to dítě připravit o otce.”

„To dítě…” Není tvoje! chtělo se jí křičet, ale když se střetla s jeho pátravým pohledem, nedokázala zalhat. „K čertu s tebou. Nedostaneš mě!”

„Dostanu. Už se stalo,” prohlásil pomstychtivě. Popadl ji a řekl: „Víš ty vůbec, co pro mě to dítě znamená? Tolik, tolik let, Brienne, jsem žádné dítě neměl. Nikdy žádné dítě! A rozhodně jsem nežil jako mnich!”

„Ty jizvy na tvém těle ti v ničem nebránily, když jsi mě vzal do postele. Teď vidíš, že ti nebrání ani zplodit dítě. Skrze mě bylo spravedlnosti učiněno zadost. Zjistil jsi, že rány způsobené mým otcem nejsou tak hluboké, jak ses domníval.” Snažila se vyprostit z jeho železného sevření.

„Spravedlnosti bude učiněno zadost, až budu mít Morrowovu dceru a jeho vnouče zpět na Osterley.”

„Nikdy!” zapřísahala se a vytrhla se mu. „Musím si promluvit s paní Whitsomeovou, abychom mohly odjet ještě dnes.”

„Nikam nepojedeš,” prohlásil tiše a varovně. „Najdi si jinou ženu, Avenele. Já totiž odcházím.” Obrátila se ke dveřím a v očích se jí leskly slzy.

„Dítě! Proboha!” Cumberlandovi málem vypadly oči z důlků. Když ho Avenel našel, seděl právě v pracovně a popíjel ohřáté brandy. „Je to možné? Může to být tvoje, Slane?”

„Pokud je to možné, musí to být moje.” Oběma rukama se opřel o desku stolku z falešného mramoru, v té chvíli vypadal opravdu jako nastávající otec.

„To je ten největší úspěch! Tvůj otec se v nebi teď určitě směje.” Cumberland vzrušeně pozvedl sklenici k přípitku. Jakmile však zahlédl mrak, který se znenadání objevil na Avenelově tváři, zase ji položil. „Slane, nevykládej mi, že nejsi štěstím bez sebe. Na to tě znám až moc dobře.”

„A co když lže?”

„O tom, že je těhotná? Jak by mohla? Vždyť jsi to sám viděl.”

„Ne o dítěti. O otci toho dítěte.” Avenel se opět zachmuřil. „To dítě musí být moje. Ale, bože můj! Tolik let, myslel jsem, že budu mít dítě mnohem dřív. A nikdy žádné nebylo.”

„Brienne by nelhala.” Cumberland se nad tím zamyslel. „Ne, to děvče by nelhalo. Není prostě tak úskočná.”

„Není úskočná? Praštila mě po hlavě, utekla z Osterley uprostřed noci a navzdory naší snaze nám kolik týdnů unikala. A ty si řekneš, že ta holka není úskočná!”

„Měla své důvody k odchodu a my je všichni dobře známe, zejména teď.” Cumberland po něm vrhl vyčítavý pohled a Avenel se místo odporu zmohl pouze na to, že si rukou roztržitě pohladil strniště na bradě. „Byla virgo intacta, když jsi -”

„Ovšem!”

„Pak není o čem mluvit. Hovořil jsem s hospodyní, řekla mi přesně datum, kdy sem Brienne dorazila. Ta dívka šla pěšky a trvalo jí to pět dní, což je přesně doba, jakou na cestu potřebovala.”

„Ale co potom?”

„Potom? Nesmysl. Ona není ten typ a ty to moc dobře víš.” Cumberland se na něj upřeně zahleděl. „Vidím ti to na očích, Slane. Ty víš, že je to tvoje dítě.”

„A vnouče Olivera Morrowa.”

Cumberland vstal a poklepal ho po rameni ve starém pozdravném gestu. „Zapomeň na to, Slane. To teď není důležité.” Zhluboka se nadechl. „Tak jak se bude jmenovat, co?” zamrkal. „Ale možná bychom předtím měli mluvit o manželství. Kdy bude svatba?”

„Rozhodně ne v nejbližší době, na to vem jed.” Avenel uhodil pěstí do falešného mramoru.

„Ty se z toho chceš vyvléct? Nepamatuješ se na svou přísahu? To bylo tehdy v Baltimoru, ne?”

„Ano, ano,” odpověděl Avenel chvatně.

„Tys byl tou dobou opravdu divoch, pokud mě paměť neklame. A taky jsi tenkrát hodně pil. Pořád jsi byl v přístavu u holek a já si moc dobře pamatuju, jak jsi říkal, že si vezmeš první, která s tebou otěhotní, i kdyby to byla laciná šlapka z ulice. To jsi říkal, Slane, doslova tohle - i kdyby to byla poslední šlapka.”

„To tady neplatí.”

„Brienne rozhodně není lehká holka, to je pravda. Ale ta přísaha stále platí. A víc než kdy jindy. Brienne Morrowová bude dokonalou paní pro Osterley Park. A co je důležitější, bude to dokonalá manželka pro tebe.”

„Je to ta nejhorší možná volba!”

„Jediné, o co jde, je, že ji miluješ. Vím, že to nerad slyšíš, ale tentokrát nemůžu mlčet. Strávili jsme spoustu týdnů pátráním po té dívce a byl jsi v té době tak zuřivý, jak jsem tě ještě neviděl. Uznej to - nemůžeš bez ní žít, a jestli to není láska, co to potom

je?”

„Nemůžu si Brienne vzít. To přece víš.”

„Chceš, aby se tvoje dítě narodilo jako panchart?”

„Lepší než kdyby se nenarodilo vůbec,” odsekl Avenel.

„Neblázni, Slane, je to přece jeho vlastní vnouče. Hrabě by snad neublížil vlastní krvi,” odpověděl Cumberland nejistě.

„A co když to není jeho vnouče? Co víme o tom, kdo byl Brienniným otcem? Jediný hrabě to ví bezpečně. To nebudu riskovat. Musíme lhát. Nemůžeme nechat vyvěsit ohlášky. Čím méně se bude Brienne spojovat se mnou, tím bezpečnější bude ona

i dítě.”

„A co zdejší hospodyně? Nepochybně uhodla, kdo je za to dítě zodpovědný. Co uděláme s ní?” „Vezmeme ji na Osterley taky.”

„To bude asi nejlepší. Ale co s námi bude, Slane? Hlavně teď, když je nás čím dál víc?” dodal po chvilce zachmuřeně.

„Nevím. Ale ať se stane cokoli,” podíval se Avenel na Cumberlanda a oči se mu krvelačně zaleskly, „stane se to na Osterley. Na to si můžeš vsadit.”

Kapitola 27

„Genny, slibuješ, nikomu ani slovo?” Brienne nervózně poskládala kousek papíru a podala ho mladičké služce.

„Ne, slečno. Hned teď to odnesu k Bílému jelínkovi. Dám to panu Harcourtovi osobně.”

„Děkuju ti.” Brienne se hořce usmála. „Jenom doufám, že sem pan Harcourt dorazí hned ráno. Nemohu tu zůstat příliš dlouho.”

„Ano, slečno.” Genny zesmutněla a hned odběhla se vzkazem.

O chvilku později uslyšela Brienne u dveří Avenela. Zastavil se na prahu. Právě si u krbu rozčesávala dlouhou, hustou hřívu a ostražitě se na něj podívala. Sídlila teď v ložnici paní domu. Jakmile paní Whitsomeová zjistila, co je Avenel zač, hned ji tam přestěhovala. Dvě služky jí připravily lázeň a Brienne ji v rozpacích přijala, už proto, aby konečně smyla vosk, který jí stále ulpíval ve vlasech a na tváři. Byla opravdu v nemožné situaci a zdálo se, že paní Whitsomeové ji prostě nedokáže vysvětlit. Hospodyně dávala služebným příkazy a přitom na Brienne dohlížela, ale chovala se mnohem formálněji než předtím. Avenelův příjezd jejich vztah změnil a Brienne to velmi trápilo.

„Vstávej, divoženko. Nechtěla by ses se mnou trochu projít?” zeptal se Avenel.

„Venku je už tma. Rozhodně není nejvhodnější čas na procházku.” Jako by zázrakem jí už z Parku stihli poslat nějaké oblečení. Teď na sobě měla šaty, které v hustých záhybech splývaly po zádech, látka byla umně přichycena k živůtku. Pod šustivým růžovým taftem se skrývala prošívaná spodnička ze

světlezeleného saténu a v každém rukávu bylo všité malé olověné závaží, takže šaty na správných místech odstávaly a dokonale jí padly. Brienne si připadala nezvykle hezká. Dál seděla na měkké předložce u krbu, rozčesávala si vlasy a snažila se ignorovat svého věznitele. Říkala si, že to musí vydržet, dokud nepřijde Ralph.

„Vhodné nebo ne, musíme si promluvit. Pojď.” Avenel vešel do pokoje a zvedl její kožešinou lemovaný plášť, který ležel na malované posteli s nebesy. Přidržel jí ho, a než se vzpamatovala, už jí zastrkával vlasy pod límec a vedl si ji ze schodů.

V hale jí dal Cumberland na přivítanou polibek a objal ji, ale Brienne se k němu chovala trochu chladněji. Měla ho velmi ráda, ale nedokázala nevnímat svou momentální situaci. Cumberland byl pro ni přece jen zrádce a ty rozporuplné pocity neuměla potlačit.

„Rose se po vás stýskalo, holčičko,” řekl Cumberland.

„Mně po ní taky,” zašeptala Brienne zasmušile. „Daří se jí dobře? A jak se má Vivie?”

„Rose se má výborně. Zdá se, že manželství jí svědčí. Zato Vivie, s tím svým francouzským temperamentem, byla od chvíle, kdy jste, řekněme. zmizela, naprosto k neutišení. Měla jste se dobře, holčičko? Musím uznat, že vám to velice sluší. Tvářičky máte pěkně červené.”

„Měla jsem se dobře.” Než mohla dodat cokoli dalšího, Avenel se dotkl jejího lokte a za chvilku se už ocitli venku, na svěžím nočním vzduchu.

V mlhavém soumraku působil Crescent téměř přízračně. V oknech blikaly svíčky, jejich svit zbarvoval kámen do zlatova a zjemňoval strohost budovy. Navzdory svému trápení byla Brienne krásou a vznešeností domu unesena. Zastavili se u tepané železné brány k trávníku a naslouchali vzdálenému kodrcání drožky a tichému šepotu kolemjdoucích, zahalených v pláštích. Brienne ucítila, jak ji Avenel pomalu objal kolem ramen a společně ještě chvíli poslouchali cinkání ovčích zvonků v mlze.

„Stýskalo se mi po tobě, divoženko. Věříš mi to?” Avenel jí shrnul kapuci a zabořil ústa do jejích vlasů.

Jak ji jeho pevné paže objímaly, připadala si náhle v bezpečí a musela se kousnout do jazyka, aby jí neuniklo, že ho také

postrádala. „Nepochybně sis v mé nepřítomnosti našel nějaké rozptýlení.”

„Vůbec ne. Žádná žena se ti nevyrovná.”

Hořce se zasmála. „Chceš říct, že žádná není takový blázen.” Pokusila se vysmeknout z jeho objetí, ale držel ji pevně. „Nezůstanu s tebou. Nevrátím se na Osterley.”

„A kam půjdeš, když ne se mnou? Kde se chceš skrýt před svým otcem? Tady?”

„Ne. Nechci zůstat tady. Ani Bath pro mě zřejmě není to pravé místo. Viděla jsem ho tu, Avenele. Viděla jsem svého otce tady, v Bathu.” Po zádech jí přeběhl mráz, záchvěv strachu vyvolaný vzpomínkou na Olivera Morrowa, jak stál u sedlářova stánku.

„Já vím. Zkoumal tady, jak by mohl získat ten dům zpátky. Moji lidé ho sledují, Brienne. Vím téměř minutu po minutě, co Oliver Morrow dělá a kde se nachází.” Jemně s ní zatřásl. „Dokážeš vůbec pochopit, jak mi bylo, když jsem zjistil, že jsi tady - téměř v jeho spárech? Utekla jsi ode mne a málem jsi skončila v jeho rukou.”

„Otec mě ani nezahlédl. A odmítám riskovat, že se s ním ještě někdy setkám,” prohlásila rezolutně.

„Takže půjdeš na Osterley?” Avenelův hlas zněl potěšeně.

„Ne, půjdu s paní Whitsomeovou do jejího venkovského domku. Tam mě nebudeš obtěžovat ani ty, ani hrabě.”

„Paní Whitsomeová už souhlasila, že pojede na Osterley s námi.”

„Lžeš. Nikdy by mě neopustila,” odpověděla Brienne podrážděně.

„To asi ne, máš pravdu. Ale protože ty jedeš do Parku také, laskavě se nabídla, že bude dělat hospodyni tam.”

„Já tam ale nepojedu. Mám právo na svůj vlastní život. A to rozhodně neznamená být tvým zajatcem a účinkovat v tvých plánech.”

Právě v okamžiku, kdy se od něj Brienne odtáhla, proťal mrazivou noční oblohu jasný, pronikavý záblesk. Nic podobného v životě neviděla. Po nebi letěla velká hvězda s dlouhým bílým chvostem, Brienne se polekaně vrátila do Avenelova náručí, ale jakmile ten zvláštní úkaz zmizel, připadala si hloupě a znovu se snažila od něj odtáhnout.

„Zlé znamení,” zašeptal jí Avenel do ucha. „O Vánocích, léta Páně 18, se taková hvězda objevila na nebi nad Marylandem. Proto se chtěl můj otec vrátit do Anglie. Dva týdny nato skonal na bolesti srdce.” Svíral ji tak pevně, až měla strach, že ji rozmačká. „Musíš se se mnou vrátit do Parku. Nosíš moje dítě a potřebuješ ochranu. Rozumělas mi?”

Rozuměla jeho slovům, ale odmítala se mu podřídit. Zahnala myšlenky na tu nešťastnou mrtvou komornou, Annie, a podrážděně odporovala: „Vy Američani! Jste všichni tak pověrčiví? Spadlá hvězda přece nic neznamená, není žádný důvod k obavám.”

„Rozumělas mi?”

„Ne! K čertu s tebou! Nechci tomu rozumět. Nechci rozumět tomu, že o mně nějaký odporný bídák tvrdí, že jsem jeho dcera. Nechápu tebe a tvoje nároky na Osterley. Chci být sama. Chci se vrátit do Walesu. Tohle je moje dítě, jenom moje. A nevyroste v zajetí!” Potlačila zavzlykání.

Když viděl její zoufalství, Avenel trochu povolil. „No tak. Nechci s tebou bojovat, divoženko. Celé týdny jsem prolézal každou myší díru v celém Walesu, jen abych tě našel. To dítě je z mé krve. Musí vyrůst na Osterley.”

„Mluvíš, jako by to dítě pro tebe znamenalo víc než jen nástroj, který můžeš použít proti mému otci.”

„Nemám v úmyslu to dítě zavrhnout hned potom, co se hrabě odebere zpátky ke Stvořiteli,” odsekl Avenel ostře.

„Ne? A k čemu ti potom ještě bude?”

„To dítě je moje, Brienne. A jako moje dítě bude vyrůstat tam, kam podle práva patří.”

„Nemáš na to dítě žádný nárok. Bylo počato z klamu a falše. A kvůli tomu bych byla raději, kdyby nemělo vůbec žádného otce, než aby se někdy dovědělo, za jakých okolností přišlo na svět.”

„Za jakých okolností, povídej! Jen mi řekni, jak strašná pro tebe byla ta noc v mé ložnici.” Teď už skoro křičel.

„Bylo to strašné!” zvolala. „Šla jsem s tebou do postele jen z jediného důvodu. Ale podvedl jsi mě. Teprve ráno jsem odhalila, jakou roli jsi mi přiřkl ve svém zrůdném plánu. Zjistila jsem, jaký jsem byla hrozný blázen!” Po chladné tváři jí zvolna skanula osamělá slza. Otočila se, aby neviděl, jak hluboce ji to ranilo.

„Nikdy jsi nebyla blázen, Brienne. Ale vzdorovat mi teď by bylo pošetilé. Vrátíš se se mnou na Osterley.”

„Ne. Odejdu od tebe. Svému dítěti povím, že se narodilo z lásky, i kdybych mu musela lhát celý zbytek života.” Rozběhla se pryč. Nenáviděla samu sebe za to, že na ni tak zapůsobila pouhá jeho přítomnost.

„Brienne!” Dohnal ji, ona však předtím na zledovatělé dlažbě uklouzla a upadla na mokrou cestu. „Proboha!” zalapal Avenel zděšeně po dechu, ale to už se k nim z terasy rozběhl Cumberland.

„Jsi v pořádku?” ujišťoval se Avenel úzkostlivě.

„Jistě. Nic mi není,” odpověděla Brienne. Připadala si hrozně hloupá. Když se na sebe podívala, zjistila, že celou přední část šatů má zamazanou od hlíny.

„Jestli ještě někdy provedeš něco tak neuvěřitelně pitomého, zamknu tě někde a zahodím klíč.” Avenel jí rozzlobeně pomáhal vstát.

Jeho prudká slova se jí dotkla. Odstrčila pomocnou ruku a nepřipustila si, že v jeho očích zahlédla upřímnou starost. Obrátila se k němu a vztekle vybuchla. „To máš takové obavy o mé zdraví, nebo ti jde o tvého vzácného nového zajatce, vnouče Olivera Morrowa?” Avenel neodpověděl, jen chladně, ohromeně mlčel a Briennina bolest se tím jen prohloubila. Začala tiše vzlykat a vyběhla po schodech k domu, nevšímavá k jeho volání. Proletěla kolem Cumberlanda, vrazila do hlavních dveří a vrátila se do své ložnice, ráda, že ji tentokrát Avenel nepronásledoval.

Zanedlouho však přišel za ní, stále rozhněvaný. „Svlékni si ty mokré šaty. Dal jsem ti poslat pro večeři.”

„Nic nechci,” vyštěkla Brienne a snažila se přestat klepat zimou. Celý předek šatů měla promáčený, ale nehodlala se podřídit jeho příkazům.

„Tak dobrá.” Rázně začal rozvazovat mokré stužky na jejím živůtku.

„Co to děláš?” Snažila se od něj odtáhnout, ale nebylo jí to nic platné. Jako obvykle ji zcela ovládal, a to ji rozzuřilo do nepříčetnosti.

„Chovám se k tobě jako k děcku, protože si to zasloužíš.” Energicky z ní stahoval šaty.

„Udělám to sama,” protestovala a odstrkovala ho. On však na její přání nebral nejmenší ohled a pokračoval ve svlékání. S bezmocným hněvem se dívala, jak jí stahuje mokrý živůtek, a zeptala se: „Proč jsi mě musel najít? Proč ti na tom tak záleželo?” Jak toužebně si přála získat na tyto otázky odpověď. Nedokázala pochopit, proč se za ní hnal až do Bathu, jen aby ji znovu získal do své moci. Copak se tu poslední noc na Osterley dostatečně nepomstil na nich všech? Copak ho nečekají důležitější souboje než tahle šarvátka s ní? Upřeně na něj hleděla a čekala na odpověď. Zdálo se však, že ji vůbec neslyšel. Svlékl ji do košilky, která byla také celá mokrá a téměř průhledná. Až když náhodou zavadil dlaní o její ňadro a roztřásly se mu ruce, ustoupil a nechal ji, aby to dokončila sama.

„Obleč si tohle.” Hodil jí purpurový sametový župan.

Brienne ho zachytila a čekala, až se Avenel odvrátí. To však neudělal, a tak se k němu otočila zády, přetáhla si bílou bavlněnou košili přes hlavu a rychle si natáhla župan. Když se však k němu opět obrátila, pochopila, že to neudělala dostatečně rychle, neboť v jeho očích spatřila známý záblesk neskrývané palčivé touhy.

V pokoji se rozhostilo ticho. Brienne se strnule posadila na židli a tak se zabrala do chmurného přemítání o budoucnosti, že si ani nevšimla, když přinesli jídlo. Obsluhovala je Genny, ta mladičká komorná, která propašovala Briennin vzkaz Ralphu Harcourtovi. Klidně servírovala večeři z velkého stříbrného tácu a ani náznakem neprozradila jejich předchozí rozmluvu. Brienne se za ní vděčně dívala a pokoušela se nemyslet na to, co bude muset Ralphovi říct, aby ji odsud odvedl.

S večeří přinesla Genny i sklenici brandy pro Avenela. Ten teď seděl pohodlně v křesle, upíjel nápoj a mračil se. Pronikavá vůně pečeného jehněčího a horkého fíkového pudinku Brienne připomněla, že má ve skutečnosti strašný hlad. Aby si nemusela Avenela všímat, pustila se do jídla, a když večeře skončila, všimla si, že se Avenel přestal mračit.

„Nech to ležet. Nejsi žádná služka.” Znovu se zachmuřil, když viděl, že uklízí tác.

„Nemohu si zvyknout. Nechápeš, jaká je to nemožná situace?” V očích se jí zablesklo hněvem a podnos opět položila. Usedla na židli, zahleděla se do ohně a po chvilce ji začala zmáhat ospalost.

„Pamatuješ na tu noc v loveckém srubu, divoženko?” Promluvil tiše, také zahleděný do tančících plamenů v krbu. Smutek v jeho hlase jí stáhl hrdlo dojetím, ale rychle si připomněla, že ona miluje jeho, on ji ne.

„Ne,” zalhala.

„Vzpomínám si, že jsem se v noci probudil a nevěděl jsem, kdo jsi. Když jsem viděl tu krásnou tvářičku, myslel jsem, že jsi prosté vesnické děvče, které mě přišlo zachránit. Ale když jsem se na Osterley probral a uvědomil si, koho jsem v tom snu vlastně viděl, bylo mi strašně líto, že nejsi jen obyčejné děvče, dívka bez minulosti.” Pronikavě se na ni zadíval. „Proč myslíš, že jsem to

tak cítil?”

„Třeštil jsi v horečce. To je jediná odpověď,” vypravila ze sebe namáhavě. Proč ji tak týrá? To ji chce znovu ponižovat? Ze všech sil se snažila soustředit myšlenky na Ralpha Harcourta a na to, že zítra už konečně získá svobodu.

Jakmile si Avenel všiml jejího zamyšleného výrazu, přistoupil k ní a podíval se jí do očí tak upřeně, že za chvíli nedokázala jeho pohled snést. Odmítavě, zle jeho pohled opětovala a doufala, že ho to odradí. Místo toho se sklonil a zlehka, nevinně ji políbil na rty.

Měla ho odmítnout. Měla uhnout hlavou a dát mu jasně najevo, že v ní jeho dotyk vyvolává odpor. Ten polibek jí měl být odporný. Měla cítit triumf, radost, že od něj odejde, zažít pocit vítězství, že své city k tomu muži přemohla.

Zasténala. Nic z toho se nestalo. Stoupala v ní divoká, průzračná touha. Zoufale se snažila skrýt, co se v ní odehrává, ale téměř okamžitě zjistila, že tomu nedokáže vzdorovat. Avenel byl nebezpečný, mnohem nebezpečnější, když se choval mírně a něžně. Pootevřela ústa a cítila, že padá zpátky do pasti, kterou na ni na Osterley nastražil. Hned zítra musí odejít. Myšlenky jí v hlavě zběsile vířily. Zítra musí bezpodmínečně odejít..

Ucítila, jak sebou překvapeně trhnul, když zjistil, že na jeho polibek vášnivě reaguje. Přestal ji líbat a odtáhl se, ale Brienne se k němu přitiskla s touhou, která snad ještě převyšovala tu jeho.

„Co se to děje?” zadíval se na ni, když polibek skončil. „Že by se má krásná malá panna cítila v uplynulých týdnech osamělá?” Jeho šedé oči se jí vysmívaly.

„Nejsem žádná panna,” odpověděla. Poléval ji stud, že se chová tak bezostyšně. Chtěla, aby její slova zněla vyčítavě, její hlas byl však chraptivý, zastřený touhou.

„A tohle možná bude také příjemné.” Pevnými, horkými prsty jí sjel po hrudi do míst, kde se rozvíral sametový župan. Ucítila jeho dlaň na ňadru a zachvěla se slastí. Hladil ji dlouho, dokud neměla bradavky vztyčené a rozpálené. Pohlédla mu do obličeje a spatřila v něm výzvu, stále však ještě váhala a pochybovala.

„V tvých očích vidím něco téměř podobného lásce, Avenele. Až se mnou dnes v noci skončíš, co v nich uvidím zítra?”

„Pokud myslíš, že v nich vidíš lásku, tak tomu věř, divoženko.” Sklonil se, aby ji opět políbil, a potom ji pomalu zvedl ze židle a přenesl na rozesílanou postel. Se zvláštní směsicí radosti a studu mu dovolila, aby jí svlékl župan. Potom, nahá a nádherná, položila dlaň na mírně zakulacené bříško, kde se skrývalo jejich dítě. Ta něžná křivka ho zjevně okouzlovala, pohladil ji a potom zlehka políbil. Jeho rty za sebou na její hedvábné pleti nechávaly vlhkou stopu.

„Stýskalo se ti, maličká?”

Rychle ze sebe shodil šaty, a než si uvědomila, co se vlastně děje, už ji objímal, jeho pevné, dokonalé tělo ji vzývalo jako svou bohyni. Polibky byly dlouhé a vzrušující. Cítila, jak pod nimi slábne, ale zároveň touží po dalších. Sténala pod jeho něžnými dlaněmi a stále znovu opakovala: „Chci to. Tohle chci.” Ale když ji napadla otázka, jak je to možné, jeho rty se vášnivě přitiskly na její a zabránily jí otázku vyslovit, jako by říkaly, že dnes v noci nedojde k žádným rozepřím. A přestože dobře věděla, že to nemůže být pravda, uvěřila mu.

Slyšela ho chraptivě sténat a na jemné pleti stehen ucítila důkaz jeho touhy. Majetnicky se dotýkal jejích ňader, sevřel jedno do dlaně a přitiskl na ně ústa, aby je ochutnal. Vzdychala uspokojením a vychutnávala tu chvíli, její mysl, tělo i duše vzlykaly láskou k tomu muži. Byl to její temný milenec, a když ji očaroval svým kouzlem, zapomínala na všechno ostatní.

Pouze v okamžiku, kdy se na ni položil, si uvědomila realitu. Musel vycítit její obavy, neboť ruka jí mimovolně sklouzla ke vzdutému bříšku. Avenel ji však něžně odsunul a ujistil ji tak, že dítě jejich milováním neutrpí. Sledovala, jak se nad ní vzepřel na

napjatých pažích, aby ji příliš netížil svou vahou. Otevřela se mu a on do ní pronikl, aby ji přivedl k vrcholu slasti.

„Nikdy už mě neopouštěj, Brienne. Už mě nikdy neopouštěj,” sténal. Přestože pohazovala hlavou ze strany na stranu, neschopná odpovědět, svou osamělou bolest nakonec umlčela tak, že si ho k sobě přitáhla co nejpevněji a držela se ho tak zoufale, že mu na zádech zůstaly stopy po jejích nehtech.

Potom leželi vedle sebe na bílé péřové matraci ve smířlivém tichu. Přestože svíčky místnost osvětlovaly jen chabě, Brienne věděla, že je Avenel nablízku. Její štíhlá dlouhá noha byla zaklíněná mezi jeho svalnatými stehny. S každým nádechem myslela jen na něj. Její smysly byly ještě zamlžené doznívající ozvěnou milování a nepříjemně ji rušily hlasy služebnictva, které stále zněly po celém domě. Ten zvuk ji vytrhával z blaženosti. Příliš jí připomínal skutečný svět se všemi problémy a konflikty, které na ni čekají.

„Brienne?”

„Musíš mluvit?” Zvedla se na lokty a políbila ho přímo na ústa.

„Poslouchej.”

„Nemůžu.” Políbila ho znova, jako by doufala, že se pak bude moci vrátit do snového, blaženého stavu, vytvořeného milováním.

„Lásko, vrať se se mnou na Osterley.” Jeho hlas zněl napjatě. „Dám ti všechno, co budeš chtít, všechno, co mám. Jen se mi už nebraň, maličká. Vrať se se mnou na Osterley a všechno, co si budeš přát, je tvé.”

Chvilku trvalo, než Brienne odpověděla. „Vrátím se s tebou, pokud pro mě uděláš jednu věc, Avenele.”

„Jaká je tvoje cena?”

„Žádná cena. Ani za všechny své peníze mi nemůžeš koupit to, po čem toužím.” Zhluboka, dlouze se nadechla, aby utišila své rozjitřené nervy.

„Tak co si vlastně přeješ?” Pochybovačně povytáhl jedno obočí.

Chci být dívkou bez minulosti, pomyslela si s pohledem upřeným do ohně. Chci, abys mě miloval.

„Brienne? Co máš za přání?” naléhal tichým, něžným hlasem.

Zavřela oči. Je zbytečné dávat mu najevo skutečné city? Bude zase vypadat uboze, když se svěří se svou láskou muži, který ji nemůže milovat?

„Řekni, že mě miluješ, Avenele.” Trochu se od něj odtáhla, aby viděla výraz v jeho hezké tváři. Světlo v místnosti bylo slabé, mihotavé a on měl oči skryté ve stínu, takže z nich nedokázala nic vyčíst. „Jenom mi řekni ta slova.” Zaváhala a pak zašeptala: „Tak, jak jsem je řekla já tobě.”

„Existují věci, které nemůžeš chápat, divoženko.” Zamyšleně hladil její husté vlasy, které se mu rozprostíraly na hrudi.

„Ale chápu to. Mezi námi stojí můj otec.” Náhle ji zachvátila panika. „Jenom mi řekni ta slova, Avenele. Kdybys mi řekl, že mě miluješ, ráda bych se s tebou vrátila na Osterley. Za to bych ti klidně dělala i děvku.”

„To slovo už přede mnou nikdy nevyslovuj!” Vyskočil z postele. Světlo z krbu osvětlovalo jeho pevné, svalnaté tělo, když přecházel po místnosti jako mrštná, dravá šelma v kleci.

„Avenele!” vykřikla. „Nezlob se, prosím. Nechtěla jsem tě rozzlobit.”

„Tak to slovo neříkej. Nehodí se k tobě.”

„Nebudu. Jenom mi řekni, že mě miluješ.” Zaťala prsty do sametového županu, který ležel vedle ní. Rozechvěle čekala na odpověď, Avenel však mlčel. „Vím, že manželství nebylo pro mou matku šťastnou volbou. O to tě však nežádám. Teď mě nezajímá má dobrá pověst. Jen mi řekni ta slova, Avenele. To je všechno, co žádám. Prosím.” Dívala se na jeho silná, rozložitá záda. Avenel se od ní odvrátil, aby skryl výraz obličeje. A ten výraz je nepochybně strašný, pomyslela si zoufale a napadlo ji, zda ještě někdy získá zpět svou sebeúctu, pokud ji teď Avenel odmítne.

„To nemá nic společného s láskou. A nikdy to s ní nic společného nemělo,” odpověděl smutně. „Tolik toho nevíš, Brienne, i sama o sobě.”

„Tak mi to pověz. Řekni mi, čemu nerozumím.” Úzkostlivě si přitáhla župan k tělu, jako by tím, že skryje svou nahotu, mohla zakrýt i svou zranitelnost. Sledovala, jak Avenel roztržitě přejíždí prstem po sošce z míšeňského porcelánu, která stála na krbové římse. Pod jeho silnými prsty vypadala velice křehce a jemně. Ona

se však nestane takovou porcelánovou panenkou, řekla si v duchu. Nebude čekat, až Avenel jediným pohybem ruky zničí celý její život. Nepronesl ta slova, která chtěla slyšet. A tak od této chvíle obrní své city tak, až budou tvrdé jako diamanty na jejím zdobeném hřebenu. Jedině tak dokáže přežít.

„To by nebylo rozumné,” začal Avenel váhavě. „Ta situace se mi už tak nebezpečně vymkla z ruky. Ale vysvětlím ti to.” Přistoupil k ní, Brienne však před jeho dotekem rychle uhnula až na kraj lůžka. Když to viděl, sevřel ústa do tenké, zlé linky a jedovatě řekl: „Jednu chvíli se doprošuješ a za okamžik je z tebe zase lady Brienne, zatoulaná dcerka falešného hraběte. Rozhodni se konečně, maličká. Jsi nade mnou, nebo pode mnou?” Přistoupil ještě blíž a přitáhl si ji k sobě.

„Jsem nad tebou, ty nechutné zvíře,” odsekla, hluboce nešťastná.

„Tak hraj svou roli.” Opatrně, ale rozhněvaně ji odstrčil zpět na postel. „Jenže pamatuj si - všechno záleží na mně, lady Brienne. Všechno. A slovíčka o lásce na tom nic nezmění, jen všechno zkomplikují.”

„Všechno nezáleží na tobě. Jenom si namlouváš, že máš takovou moc. Ale přes všechny tvé peníze z kolonií a tvoje vzácné Osterley má Oliver Morrow něco, co ti chybí. Pořád má sílu svého titulu, a tím i sílu strachu.”

„Říkám ti, že Oliver Morrow už nemá vůbec nic. Nic! O to jsem se postaral. Ale pokud se bojíš moci hrabat z Laborde, tak se střež před tím posledním z nich, neboť já mám všechnu jejich moc a ještě víc.” Když domluvil, Brienne nereagovala a to ho zjevně zaskočilo. „Cože? Ty nehodláš popírat, co jsem řekl? Ani tvrdit, že nejsem hrabě? Zbavil jsem tě posledních zbytků tvého neslavného, byť užitečného dědictví a ty na to neřekneš ani slovíčko?”

„Nevěřím ti,” odpověděla Brienne nakonec, i když v hloubi duše cítila přesný opak.

„A čemu nevěříš? Že se ve skutečnosti jmenuju Avenel Slane Morrow? Že jeden bezohledný lodní kapitán jménem Quentin Spense dokázal hrát tu frašku víc než dvacet let? Že on, který se skutečnému Oliveru Morrowovi trochu podobal, zabil mého otce dřív, než se dostal do Anglie, na statky, které opustil před mnoha

a mnoha lety? Nebo tomu prostě jen nechceš věřit?” Zatvářil se pomstychtivě. „A že byl schopný uškodit potomkům skutečného hraběte tak, aby už pro něj nikdy v budoucnu nepředstavovali žádnou hrozbu? Nejsou ti mé jizvy dostatečným důkazem?”

„Už nic neříkej. Moje matka by se nikdy neprovdala za podvodníka. Byla krásná a bohatá. Nikdy by se nesnížila k takové obludné intrice.”

„Nevěděla o tom. Byla mladá a možná se domnívala, že je i zamilovaná. Ale nakonec od něj odešla. Soudím, že odhalila pravdu, ale neměla dost sil, aby s tím cokoli udělala.”

„Ne! Chtěla, abych byla dcerou hraběte. Chtěla, aby mi zůstal alespoň titul. A můj hřeben! Ten je důkazem, že to, co říkáš, jsou jen smyšlenky. Patří přece k rodinným šperkům hrabat z Laborde!”

„Přemýšlej, má milá. Kdo má šperk, který k tomu hřebenu patří? Tvůj otec ne.” Brienne si vybavila večer, kdy jí Avenel přinesl nádherný ametystový náhrdelník. Tehdy ji to nenapadlo, ale s odstupem si uvědomila, že ty dva šperky opravdu patří k sobě. A že někde na náhrdelníku je nepochybně vyražený znak Labordů, stejný jako na jejím hřebenu.

„Jsi blázen. Šílenec. Můj otec ti titul nikdy nepřepustí.” Navzdory pochybnostem se statečně bránila.

„Nikdy neměl žádný titul, který by mohl někomu přepustit,” odpověděl Avenel znechuceně.

„Ale nikdy se ho nevzdá.” Brienne měla pocit, že se uvnitř proměňuje v led. „To nás raději oba zabije.”

„Takže jsi to pochopila.”

Pomalu přikývla, jak s poznanou pravdou rostl i strach o dítě, které nosila.

„Už chápeš, že se od tebe musím držet dál.” „Ano,” odpověděla mdle.

„Je mi to líto,” dodal. Přistoupil k ní a zabořil jí ruku do vlasů.

Brienne však potřebovala čas, aby si mohla jeho slova v klidu přebrat. „Netoužím teď po společnosti nějakého hraběte,” zašeptala. „Odejdi, prosím.”

„Avec plaisir. Jenom buď ráno připravená odjet na Osterley,” vyštěkl a potom vyšel z místnosti, aniž by se obtěžoval zapnout si kalhoty. Brienne se za ním dívala a nezměrně litovala sebe i jeho.

Oba se tak usilovně snažili, a přesto se zdálo, že jejich trápení nemá konce. Jakmile však za sebou Avenel zavřel dveře, ten ledový příkrov, kterým se opevnila, povolil. Když se rozplakala, plakala už jen pro sebe.

Kapitola 28

Druhý den ráno, po neklidné, bezesné noci si Brienne balila ve svém pokoji zavazadla. Genny jí přitom pomáhala a mezi otvíráním zásuvek a šustěním lesklého hedvábí se Brienne malé komorné zeptala: „Jak dlouho říkali, že bude pryč?”

„Pan Cumberland a pán museli jít dohlédnout na opravu kočáru. Zřejmě se do Bathu přihnali tak rychle, že mají obavy, aby povoz nebyl vážně poškozený.” Genny pečlivě poskládala několik zástěr.

„Pan Harcourt opravdu vzkázal, že sem dnes dopoledne přijde?” ujišťovala se Brienne snad už posté.

„Ale jistě, slečno. Řekl, že přijde určitě.” Genny přikývla, ale vypadala přitom velmi rozrušeně. Brienne měla tušení, že něco -nebo spíš někdo - to děvče pořádně vyděsil.

Kéž by sem Ralph dorazil dřív, než se ti dva vrátí, pomyslela si, zatímco chvatně ukládala poslední šaty. Nebrala si toho moc, jen oblečení, které získala během svého pobytu v Bathu. Ostatní šaty, dovezené z Osterley, dala na starost Genny. Ona už je koneckonců potřebovat nebude.

Brienne úzkostlivě poděkovala komorné za všechnu pomoc, kterou jí od Avenelova příjezdu poskytla. Potom si vzala své proutěné košíky a rozhodla se počkat na Ralpha v salonu, tam totiž uslyší příjezd kočáru mnohem lépe než ze svého vlastního pokoje.

Sotva mohla uvěřit svému štěstí, když jí Genny ráno přinesla šálek čokolády a sdělila jí, že je Avenel pryč. Bez váhání se té příležitosti chopila, neztrácela čas a rychle si sbalila, aby byla připravená, až se Ralph objeví. Stále nevěděla úplně přesně, co mu poví, ale cítila, že musí té možnosti využít, když už se jí naskytla. Přestože jí zpočátku připadalo nepravděpodobné, že by se jí Avenel odvážil bránit, kdyby se rozhodla odejít s jiným mužem,

bylo lepší to neriskovat - vzpomněla si, kolika jiných věcí se Avenel v minulosti odvážil. Udělá lépe, když vyklouzne z domu potají jako zloděj, než aby čelila otevřenému konfliktu.

Během čekání v salonu se zoufale pokoušela zklidnit napjaté nervy. Zadívala se na malovaný strop, očima sledovala křivky stonků a listů zimolezu, propletené v girlandách. Ten pohled ji uklidňoval a klid a mír, které z něj vyzařovaly, ostře kontrastovaly s hlukem z ulice, který dovnitř pronikal i pevně zavřenými okny. V nosítkách se tam nechávali přenášet lidé sázení revmatismem a dnou. Léčebné kúry se konaly vždy ráno, pacienti trávili dopoledne v lázních. Potom se nechávali v černých nosítkách odnášet jako miminka přímo do postele. Jedinou dobrou věcí na celém tom podivném dopravním systému v Bathu bylo, že zvuk kočáru na dláždění se dal snadno rozpoznat. A Brienne si byla jistá, že Ralph si pro nevěstu přijede v kočáře.

Když konečně uslyšela, že venku zastavuje spřežení, suše polkla, vstala a seběhla po schodišti dolů, s proutěnými košíky v rukou. Ozvalo se zaklepání. Brienne zůstala stát v prázdné hale obložené falešným mramorem a dívala se, jak lokaj otvírá dveře.

„Brienne! Co se děje? Změnila jsi snad názor?” Dveře se otevřely a Brienne, zachvácená náhlou nerozhodností, kývla Ralphu Harcourtovi na pozdrav.

„Já… Ne. Totiž, naléhavě potřebuji tvou pomoc.” Přistoupila blíž, aby ho pozdravila.

„Co se děje, princezno? Tvůj vzkaz mě velmi zneklidnil. Stalo se něco vážného?” Zlehka ji pohladil po tváři.

„Pán tohoto domu. nečekaně přijel.” Polkla a rozhlédla se kolem sebe, jako by očekávala, že spatří ty obviňující stříbřité oči. „Nemohu tu zůstat. Doufala jsem, že bys mi mohl pomoci odjet.”

„Za pár dní se můžeme dát oddat v Gretna Green. To by sis přála? Přijmeš mou nabídku?” Ralphovi zajiskřilo v očích a Brienne bylo naprosto jasné, že ten muž je do ní velmi zamilovaný.

„Myslím.,” zamumlala nezřetelně a v rozpacích se vyhnula jeho nadšenému pohledu. Z celé duše si přála, aby mu nemusela ublížit, ale věděla, že není vyhnutí. Čeká dítě s jiným a náhle na ni celou vahou dopadlo zjištění, že se prostě nemůže za Ralpha Harcourta provdat. Je to příliš dobrý člověk. Nedokázala by ho

využít jen proto, aby se zachránila před Avenelem. Kdyby to udělala, nebyla by o nic lepší než ti, kdo zneužívali ji.

Bloudila pohledem po hale a snažila se přijít na nějaký taktní způsob, jak Ralphovi sdělit, co cítí. Viděla však jen prázdné schodiště a stojací hodiny, které neúprosně odtikávaly vzácné vteřiny. Žádné řešení ji nenapadalo, topila se v beznadějné nerozhodnosti.

Najednou si přitiskla ruku k ústům. Srdce jí skočilo do krku a podlomila se jí kolena. V pracovně nalevo od haly seděl na židli s naprostým klidem Avenel. Nedíval se na ni, ale na Ralpha Harcourta. Jediný pohled do očí věštících bouři jí však sdělil vše, co potřebovala vědět. Avenel celý rozhovor vyslechl.

„Copak je?” Ralph sledoval její zděšený pohled a zamračil se, když zjistil, že je ze studovny pozoruje vysoký tmavovlasý muž.

„Kočár je připraven, Brienne.” Avenel vstal, kývl na lokaje a vstoupil do haly.

„Nejedu s tebou na Osterley.” Brienne se téměř roztřásla, neboť tohle byla přesně ta situace, které se chtěla vyhnout.

„Ne?” Avenel se nehezky usmál. „Obávám se, že jsi mě dobře neslyšela. Kočár je připraven, aby nás odvezl domů. Takže půjdeme. Nemůžeme nechat Cumberlanda čekat.” Popadl ji za loket a směrem k Ralphovi hrubě vyštěkl: „Omluvte nás.”

„To v žádném případě,” ozval se Ralph a v Brienniných očích tak projevil mimořádnou odvahu. „Ta dívka, které tu rozkazujete, je má budoucí žena. Nikam s vámi nepojede.”

Avenel se na místě zarazil a zůstal nehybně stát. „Ach, chápu. Vaše budoucí žena.” Stiskl Brienne paži téměř bolestivě. „Brienne? Je to pravda?”

„Nechci s tebou nikam jet, Avenele. Ať se děje cokoli.” Kousala se do rtů, aby se jí přestaly třást.

„Hm, tak já ti povím, co se stane, pokud ses rozhodla přemluvit tohoto džentlmena, aby si tě vzal,” zavrčel Avenel. „Po zbytek života nebudete mít chvilku klidu. Na zemi není místo, kde byste se přede mnou dokázali skrýt. A pokud jsi rozhodnutá zničit tak svůj život, uvědom si, že tím zničíš i jeho.” Avenel kývl směrem k Ralphovi.

„Okamžitě ji pusťte!” nařídil Ralph a přikročil blíž.

„Brienne, nechceš svému snoubenci sdělit to sladké tajemství?” týral ji Avenel.

„Ne, nenuť mě.” Brienne zavřela oči, neboť si uvědomila, že bude muset Ralpha strašně ranit. Nemá jinou možnost, to on ale nikdy nepochopí. Neví o dítěti.

„Pusťte ji, povídám. Půjde se mnou!” Ralph promluvil s neotřesitelnou jistotou.

„Princezno? “popíchl ji Avenel, oči mu plály pomstychtivostí.

„Ralphe, prosím, pochop -,” začala Brienne, ale skočil jí do řeči.

„Na tom nezáleží, miláčku. Nemusíš mi nic vysvětlovat. To už jsem ti přece říkal.” Ralphův hlas byl klidný a konejšivý. Jako kdyby chápal všechny její starosti a už jí dávno odpustil. Jak toužila s ním odejít. Věděla však, že její osud je spojen s Avenelem. Její vztah k pánu osterleyského sídla byl příliš složitý, aby se dal ukončit prostým odchodem.

„Ralphe, je mi to strašně líto.” Hlas se jí zlomil a náhle cítila stud za ně za všechny. „Nevím, jak ti to vysvětlit. Víš přece, že mám svou minulost. Ta mě spojuje s tímto člověkem. Musím s ním odejít. Ach, Ralphe.” Nedokázala pokračovat.

„Chápu.” Ralphovy krásné hnědé oči byly plné bolesti.

„Ralphe, nehněvej se na mě. Nechtěla jsem, aby to dopadlo takhle.” Brienne se pokusila Avenelovi vytrhnout a Ralpha utěšit, ale ze zkušenosti věděla, že Avenelovo sevření je pevné jako ocelový svěrák.

„Do kočáru, Brienne,” nařídil.

„Ne! Musím mu to vysvětlit.” Znovu se obrátila k Ralphovi. Prosila by ho o pochopení, kdyby musela. Udělala by všechno proto, aby z jeho tváře zmizel ten nešťastný výraz.

Nedostala však příležitost. Znenadání ji Avenel rozzuřeně popadl v pase, druhou rukou ji vzal pod koleny a vynesl ji z domu dřív, než mohla říct cokoli dalšího. Ječela, aby ji pustil, ale předstíral, že její křik neslyší, a nemilosrdně ji nacpal do připraveného kočáru.

„Takhle neodjedu, slyšíš? Takhle ne!” křičela Brienne, neschopná dál snášet pohled na Ralphovu smutně svěšenou světlovlasou hlavu.

„Myslím, že to chápe, miláčku.” Avenel se usmál, ale oči měl chladné. „Jedeme.” Posadil se vedle Cumberlanda a rázně zabouchl dvířka.

Zoufalství celé té situace ji náhle zavalilo jako obrovský balvan a v návalu emocí se pokusila z kočáru vyskočit. Nebude dál zraňovat Ralphovy city, i kdyby to znamenalo, že se o jejím těhotenství doví celý svět. Avenel ji však pevně chytil.

„Prosím, nech mě, ať mu to vysvětlím, Avenele! Nemůžu takhle odjet! Byl na mě hodný!” Nakonec se uchýlila i k prosbám.

„A proč to nenecháš tak, jak to je?” zeptal se Avenel zle. „Přece ho stejně nemiluješ. Pokud vím, miluješ mě.”

Avenel se pohodlně usadil, zatímco Brienne tu ránu vstřebávala. Brzy se však vzchopila k odvetě.

„Ano a moje duše bude hořet v pekle, protože jsem se svou láskou zacházela tak uboze!” Předklonila se a vší silou ho udeřila do tváře. V obličeji se mu však nepohnul ani sval, ani se nepokusil jí to nějak oplatit. Zbytek cesty setrval v krutém mlčení a úmyslně si nevšímal fialkových očí, planoucích hněvem.

Jen blázni se ženou tam, kam se bojí vkročit andělé. Alexander Pope

Kapitola 29

Roku 11 vtrhlo jaro do Anglie divoce a nečekaně. Bylo desátého dubna a pozemky kolem Osterley zaplavoval hustý déšť. Chladné vlhko věštilo studený a ponurý týden, ale Brienne čas od času napadalo, jestli to není předzvěst ještě něčeho mnohem horšího.

Snažila se na takové věci nemyslet, protože to nebylo dobré pro děťátko, které v ní rostlo jako z vody. Neustále bojovala s únavou, ploužila se po rozlehlém domě a snažila se najít rozptýlení v ruční práci, která ji však nikdy nedokázala zcela zaujmout. Jedinou úlevu jí přinášelo přátelství s Rose a s paní Whitsomeovou. Bylo příjemné vidět zase Vivie a znovu se nastěhovat do ložnice vyložené žlutým taftem. Ale jinak to byl hořkosladký návrat, jak si připomínala pokaždé, když zahlédla Avenela.

Kdykoli si vzpomněla na odjezd z Bathu, zmocnil se jí hněv. Napsala Ralphovi dlouhý dopis, v němž mu celou situaci objasnila, jak nejlépe dokázala, aniž by se však zmínila o dítěti. Svěřila dopis Vivie a byla si jistá, že ho komorná bez meškání odeslala. Ani to však nezmírnilo její hořkost a hněv. Umínila si, že se Avenelovi bude vyhýbat, pokud to jen trochu půjde.

Nedařilo se jí to však a nechápala, jak je možné, že do něj přes obrovskou rozlohu domu neustále naráží. V hale, na chodbách, v knihovně se jejich zraky stále na okamžik setkávaly, než si Brienne vymyslela nějakou nevěrohodnou výmluvu, aby mohla odejít. Jakákoli slova, která si snad mohli říci, zůstala nevyslovena. Brienne se rozhodla nepřipustit, aby ji nadále zraňoval.

Do domácnosti mezitím přibyl ještě jeden člen. Z kolonií přijel mladý chlapec. Jmenoval se Robert Staples.

Na první pohled byl Nob tichý, hubený hoch. Dost často ho našla, jak sedí melancholicky někde v koutku v obrazárně a fascinovaně hledí na velká plátna z 16. století.

Brienne postupně trávila s chlapcem víc a víc času, zejména od doby, kdy se dověděla, co se v Marylandu stalo jeho otci.

Byla ráda, že Avenel Nobovi nepověděl o jejím vztahu k Oliveru Morrowovi, neboť chlapec k ní obdivně vzhlížel. Vždycky plaše hledal její pohled, jakmile vstoupila do místnosti, a celý se rozzářil, když mu přišla dělat společnost.

Dlouhé vlhké dny, kdy byli uvězněni v domě, jejich přátelství jen upevnily. Jednou, když Brienne ucítila v břiše kopnutí, Nob přímo zesinal úlekem. Aby ho ukonejšila, řekla: „To nic není. Budu mít děťátko. Tady, cítíš to?” Položila si jeho ruku na břicho, kde rostlo dítě. Líbilo se jí to. Bylo to takové mateřské gesto. Oba pak měli pocit, že jsou členy jedné rodiny.

Avenel však do jejich smyšlené rodiny nepatřil. Zůstával stále cizí a vzdálený. Když Brienne seděla v salonu, slýchala ho občas neklidně přecházet vedle v tapetovém pokoji. V takových chvílích vždy zatajila dech, jak se celou svou myslí soustředila na dveře a toho muže za nimi. Oba čekali, věděla to. Ona na to, až se narodí dítě, on však na něco jiného.

Když je zastihla ta zpráva, seděli zrovna u večeře. Bylo to poprvé od návratu na Osterley, co se Avenel účastnil společné večeře. Byli tam samozřejmě také Rose s Cumberlandem a mladý Nob. Brienne pronesla za celou dobu jídla sotva tři slova, Avenelova přítomnost ji svazovala a zneklidňovala. Překvapení přišlo, když do jídelny vletěl Hans, na jezdeckých botách ještě bláto z cesty.

„Slane, on zmizel. Posel mi právě předal tohle.” Vložil Avenelovi do ruky zablácenou obálku, kterou Avenel okamžitě otevřel. Přečetl škrábanici na papíře a zvedl oči.

„Dobrá práce, Hansi. Myslím, že právě na tohle jsme čekali. Sežeň ještě pár lokajů na hlídky kolem domu. Ty s bratrem zůstanete u brány. Ale dávejte si pozor, Spense je prohnaný mizera a nepochybuju, že by na Osterley nejradši vstoupil bránou jako hrabě.” Avenel propustil mohutného seveřana a obrátil se k Brienne.

„Quentin Spense mým špehům unikl. Teď se tu může objevit zcela nečekaně.”

„Potom bych byl rád, kdyby Rose odjela,” vyskočil nervózně Cumberland. „Měla by jet do Londýna, tam bude v bezpečí.”

„Přesně tak.” Avenel se zarazil, jako by se chystal prohlásit něco, o čem dlouho přemýšlel. „A chci, aby Brienne jela s ní.”

Brienne zalapala po dechu. „Teď?” otázala se nevěřícně. „Vynaložil jsi tolik námahy, abys mě měl tady přesně pro tuto příležitost, a teď mě chceš poslat do Londýna?” Rozesmála se. „Neblázni!”

„Tvůj stav, Brienne. Nemůžeš tu zůstat -,” ozvala se Rose.

„Ovšem že tu zůstanu. Je to můj otec! Zničil mi život! Až příliš mnoho jsem zaplatila za to, abych tu mohla zůstat.” Vstala a zahleděla se na oba muže, kteří se pod jejím upřeným pohledem cítili zjevně velmi nepříjemně.

Avenel zavrtěl hlavou. „Teď, když ten čas přišel, nechci nic riskovat. Pojedeš s Rose.”

„Ale neměla jsem být pro hraběte návnada? Neplánoval jsi to snad od začátku takhle?” Brienne si založila ruce na prsou.

Avenel se místo odpovědi obrátil k Cumberlandovi. „Řekni ve stájích, ať na ráno připraví kočár. Poslal bych je pryč hned, ale nechci, aby Brienne, Rose a ten chlapec cestovali v noci.”

„Ano. Hned to zařídím.” Cumberland si zamnul vrásčité ruce.

„Ne. Já nikam nepojedu. Chci se také pomstít!” zvolala Brienne zlostně.

„Pomstíme se všichni,” ujistil ji Avenel. „A mnohem lépe, když budeš v Londýně. Pamatuj si, že teď máš na starosti dva životy, a když ohrozíš jeden, ohrozíš i druhý.”

Po té mírné výtce se Brienne stáhla. Bylo to těžké rozhodování. V hloubi duše cítila, že má Avenel pravdu. Zároveň však chtěla svému otci odplatit všechno to trápení, které způsobil jí i její matce. A navíc tu byla možnost, že věci vezmou tady na Osterley špatný konec, zatímco bude v Londýně, a Avenela už nikdy neuvidí. Rychle tu představu zahnala. To by mohlo znamenat, že ho stále ještě miluje, což se od návratu z Bathu snažila zapřít i sama před sebou.

„Doprovodím tě do tvých pokojů, Rose. Měla bys možná začít balit,” řekl Cumberland jemně.

Brienne vzhlédla právě ve chvíli, kdy začal dávat příkazy lokajům, a pak jen mlčky sledovala, jak s Rose odcházejí.

Avenel se obrátil k chlapci. „Nobe, protože budeš ochránce slečny Brienne, chtěl bych, aby sis vzal jednu z mých pistolí.

Ukážu ti, jak se s ní zachází, aby ses měl zítra cestou čím bránit.” Při těch slovech se Nobovi rozsvítily oči a vyletěl ze židle jako střela.

„Moc rád, pane Slane…, totiž… Vaše lordstvo,” zakoktal Nob, dosud neuvyklý Avenelovu titulu.

Avenel se zasmál. „Podívej se pod mou postel. Ty dvě pistole, co tam najdeš, by neměly být nabité. Přines je do obrazárny a já tam za tebou za chvíli přijdu.”

Chlapec přikývl a vesele vyběhl z pokoje.

V místnosti se rozhostilo ticho, Brienne s Avenelem osaměli.

„Proč neodjedeme do Londýna všichni?” navrhla. „Mohli bychom počkat, dokud nezjistíme, kde se otec nachází, a potom se vrátit.”

„A pokračovat tak donekonečna? Ne, divoženko. Musíme to vyřídit jednou provždy. Chce mě zabít. Už po tom touží dvacet let. Nemíním se pořád ohlížet přes rameno a zjišťovat, jestli na mě nečeká nějaká léčka.”

„Možná že kdybych ho navštívila a pověděla mu, že budu mít dítě, tvoje dítě, jeho vnouče, třeba by od toho upustil.”

„Ale jdi.” Avenel k ní přistoupil a pohladil ji po lesklých vlasech. „Opravdu věříš, že by ho to přimělo změnit názor? Nezajímá se ani o vlastní dceru. Jak málo ho asi bude zajímat vnouče - zvlášť, když jsem ho zplodil já.”

Brienne náhle zaplavil smutek. Přešla k oknu, ale venku viděla jen mokrou temnotu. „Ano, můj otec o mě nemá nejmenší zájem. V tom je ironie celého toho plánu.”

„Tak vidíš, o důvod víc, abys odjela.”

„Ne,” ušklíbla se ponuře. „O důvod víc, abych zůstala. Ublížil mé matce a mně taky. Chci mít podíl na tom, že bude konečně spravedlivě potrestán.”

„Brienne, já se s tebou nebudu hádat. Jde o dítě.”

„Ano. Dítě.” Brienne se odvrátila a pohlédla mu do tváře. „Promluvme si o tom dítěti. O tom ubohém dítěti, které v životě pozná jen mateřskou lásku.”

„Brienne, přestaň,” nařídil Avenel, Brienne ho však neposlouchala.

„Zůstanu tady, Avenele. V zájmu svého dítěte. To dítě by chtělo, aby jediný člověk, který ho miluje, bojoval za jeho dědictví.”

„Co tím myslíš?” vyštěkl.

„Budu tady, až se Spense objeví, třeba jen proto, abych se konečně dověděla, kdo byl doopravdy mým otcem.”

„On určitě ne,” prohlásil Avenel přesvědčeně.

„Ne? A máš pro to nějaký důkaz? Žádný. Pravdu zná jen má matka a Spense, a protože je matka mrtvá, musí mi to říct on.”

„Nesejde na tom, kdo je tvůj otec.” Avenel teď už téměř křičel.

„Tak podle tebe na tom nesejde?” odsekla. „Jak se opovažuješ říkat mi něco takového. Až se mě moje dítě zeptá, proč ho dědeček tak nenáviděl, budu muset říct, že kvůli jeho otci. A až se mě zeptá, proč jeho otec tak nenávidí jeho matku, budu muset říct, že kvůli jejímu otci.” Náhle ji ovládla zuřivost a začala ho bušit do hrudi. „Tak mi nevykládej, že otec není důležitý. Otec je vždycky důležitý!”

„Proboha, Brienne!” Avenel zachytil její pěstičky rukou. Pokusil se ji zklidnit, ale nebyla k utišení.

„Jen abys to věděl, Avenele, neexistuje důvod, který by mi zabránil zůstat tady až do konce. Moje bezpečnost ať jde k čertu! Není žádný důvod, proč bych tu neměla zůstat.”

„Ale ano, je.” Chytil ji a přitáhl ji k sobě.

„Ne!”

„Ale ano. Ten nejlepší důvod ze všech. Zítra tím kočárem odjedeš.”

„A proč bych měla?” zvolala. „Co mi můžeš říct, aby to změnilo můj názor?” Rozhostilo se hluboké, strašlivé ticho a Brienne viděla, že se na Avenelově tváři rychle vystřídalo množství nejrůznějších emocí.

„Miluju tě,” prohlásil vřele. „Miluju tě, Brienne. A chci jen, abys byla v bezpečí.”

„Ty? Ty?” zakoktala. Nedokázala uvěřit vlastním uším.

„Miluju tě. Tolik, že otázka, kdo je skutečně tvým otcem, bude muset zůstat tajemstvím, pokud tě tak můžu ochránit před nebezpečím.”

Dotkla se jeho tváře, té tváře, kterou tak dobře znala a kterou tolik milovala. Přestože ji neustále zraňoval, pořád ho milovala. Ale slyšela opravdu dobře? Tiše se zeptala: „Jak je to možné, Avenele? Proč bys měl tohle říkat ze všech lidí právě mně? Pohrdáš mnou.”

„Miluju tě,” odporoval šeptem. „Zkusil jsem své city popírat usilovněji než cokoli jiného v životě, ale už v tom nedokážu pokračovat. Miluju tě, divoženko. Miluju tě nade všechno na světě, víc než sebe sama.”

„Opravdu ti nezáleží ani na tom, že jsem možná dcera Quentina Spense?” Zadržela dech.

„Nezajímá mě to. Jsi ta nejkrásnější, nejvlídnější žena, jakou jsem v životě poznal. A vzdal bych se všeho, za co jsem kdy bojoval, jen aby ses na mě dál dívala tak jako teď.”

„A to je jak?” zašeptala.

„Jako bys mě milovala mnohem víc, než jsem si kdy zasloužil.” Mluvil chraptivě, hlasem zdušeným emocemi.

„Avenele,” vydechla. „Miluju tě, Avenele. Milovala jsem tě dřív, než vůbec tušíš.”

„Pojď sem.” Políbil ji tak vášnivě, že zalapala po dechu. „Půjdeme do mého pokoje. Ukaž mi tam, jak moc miluješ toho barbara z kolonií, a dovol mi ukázat, jak moc je mi líto, že jsem ti tolik ublížil.”

„Ale Avenele, Nob na tebe čeká v obrazárně.” Brienne zaváhala.

„Nob počká.” Avenel po ní vrhl svůj okouzlující, mnohoslibný úsměv.

Teprve za dlouhou dobu se konečně sešel s Nobem v obrazárně. Předtím se zavřel s Brienne v hlavní ložnici a čas jako by se pro ně zastavil. Ozývalo se šustění šatů padajících na podlahu. Vzdechy střídal šepot, když Avenel Brienne něžně svlékal, pomalu, aby mohl vychutnat každičký kousek jejího těla.

„Je to skutečně pravda?” Políbila ho do dlaně.

„Ano, maličká, opravdu.” Zasténal a odnesl ji na lůžko.

„Mám tě celého?”

„Kolik jenom chceš.” Usmál se a položil si hlavu na její plná ňadra.

„Pak si tě vezmu celého.”

Objal ji a Brienne se oči rozšířily touhou.

„Děvče, ty jsi stejně dychtivá jako já.” Zasmál se, ale potom zvážněl. Políbil ji na čelo a na víčka a zamumlal: „Nikdy se tě nevzdám, Brienne. Nikdy. Jsem strašný sobec. Dokážeš s tím žít?”

„Dokážu,” odpověděla bez váhání.

Pronikl do ní a milovali se tak vášnivě, jak si nedokázala představit ani v těch nejdivočejších snech. Jeho doteky ji rozpalovaly, jeho polibky pohlcovaly. Jistá si jeho láskou, cele se poddala tomu víru, až se s výkřikem čiré rozkoše Avenel dotkl samotného středu její duše.

Brienne ho políbila na horké rty, přetáhla si pokrývku přes ňadra a zavrtala se hlouběji do jeho objetí. Na zítřek už vůbec nemyslela, soustředila se pouze na muže, který ležel vedle ní, na muže, kterého milovala celou svou bytostí. Dívala se na blikotající svíčku a ve tváři se jí objevil zamyšlený výraz. Do večerního ticha zamumlala: „Jak může být někdo tak šťastný a zároveň tak smutný?”

„Proč jsi smutná, lásko moje?” Avenel ležel na zádech a zlehka ji hladil po vlasech.

„Celou dobu jsi říkal, že mě potřebuješ, abys dovedl pomstu na mém otci do konce.”

„Hmmm…” Zadumaně se na ni díval.

„Takže jestli zítra odjedu, nebudeš mít možnost -” Položil jí prst na rty, aby ji umlčel.

„Nevím, jestli bych tě vůbec kdy dokázal takhle využít, divoženko. Považoval jsem to za šťastnou náhodu, když jsem získal toto sídlo a zjistil, že tu pořád ještě žije dcera falešného hraběte. Než jsem se s tebou setkal, vymyslel jsem mnoho krutých plánů, jak tě proti němu použít. Ty se však rozpadly v prach, jakmile jsem na Osterley přijel.”

„Jak to?”

„Víš,” pousmál se líně, „ta nafoukaná, sobecká holka, kterou jsem si představoval, prostě neexistovala. Místo ní jsem našel to nejkrásnější stvoření, jaké jsem kdy viděl. Nádhernou, jemnou ženu. A byla hrdá, přestože se jí z ošumělých šatů klubaly lokty. Když bojovala, nebojovala za svého otce nebo za své postavení, ale sama za sebe. Byla mnohem víc, než jsem kdy dokázal zvládnout.”

„Jestli to bylo tak, jak říkáš, proč jsi mě nutil, abych tu zůstala?” Brienne se na něj vážně dívala.

„Věděl jsem, že odejdeš, pokud tě nepřinutím, abys zůstala. A možná jsem někde v hloubi duše pořád skrýval plán, že tě proti tvému otci využiju. Ale jak čas plynul, byl jsem si čím dál tím jistější, že to nedokážu.”

„Tak proč jsi mě nenechal jít?”

„Když jsi měla v noci po plese tu hroznou noční můru, zjistil jsem, jak strašně se Olivera Morrowa bojíš. Věděl jsem, že tě před ním musím ochránit, i kdyby to znamenalo držet tě na Osterley násilím.” Rozrušeně si přejel dlaní po bradě. „Proboha. Kdybys jen tušila, jak zoufale jsem po tobě pátral, když jsi tehdy v březnu utekla. Prohledal jsem každou vesnici ve Walesu, začal jsem v tom tvém Tenby. Byl jsem přesvědčený, že tam někde musíš být. A byl jsem zoufalý, když jsem tě nenašel. Představa, že tě už nikdy neuvidím, mi lámala srdce.”

„Ale vždyť jsi mě nenáviděl. To ráno, kdy jsem se probudila v tvé ložnici, to bylo naprosto zřejmé.” Celá se roztřásla strachem z odpovědi.

„Zuřil jsem. Byl jsem vzteky bez sebe kvůli tomu, jak zemřel Staples, a nedokázal jsem soudně uvažovat. Byl to jeden z mých nejlepších přátel. Když zahynul, znamenalo to pro mě totéž, jako kdyby umřel Cumberland. Můžeš mi to odpustit?” Obrátil si její obličej k sobě a přejel jí prstem po tváři. „Můžeme začít znovu? Až se vrátíš na Osterley, potom co -”

„Nebudu se na Osterley vracet. Prosím, dovol mi zůstat tu s tebou.” Brienne ho objala a pevně se k němu přitiskla.

„No tak, lásko moje.” Opětoval její objetí. „Musí to tak být. Musí to tak být.”

„Bojím se. Bojím se o tebe. Moc tě miluju.”

„Tak se mnou zůstaň dnes v noci. Dovol mi, abych tě objímal, aby mezi nás konečně nemohlo nic vstoupit. Dnes v noci pro nás nebude existovat žádná minulost.”

„Ani budoucnost.” Rozplakala se. On ji miluje. V této chvíli má jeho lásku. Ale copak je to všechno k ničemu?

„My máme budoucnost, divoženko.” Avenel položil ruku na její vzduté bříško. „My dva máme budoucnost.”

Kapitola 30

Nob sledoval, jak se Orillion snaží u stájí ulovit malé šedé zvířátko. Z okna ranního pokoje nedokázal rozeznat, zda je vyhlédnutou obětí velká krysa nebo divoký králík, kterému ještě neztmavla srst. Chlapce však lov zaujal stejně jako psa. Zvířátko s jasnýma korálkovýma očima vystrčilo hlavu ze škvíry mezi cihlami, a jakmile spatřilo nebezpečí, honem zmizelo.

Nob se rozesmál, když viděl, jak Orillion nastražil bílé uši a začal do skuliny hrabat packami. Závistivě ho pozoroval, moc rád by se ke hře přidal. Rose a Cumberland právě odešli do svých pokojů na druhé straně domu. Chlapec zůstal sám a zvažoval myšlenku, jestli ho opravdu bude někdo postrádat, když si na chvilku zajde pohrát s Orillionem. Cesta z Ameriky byla zdlouhavá a nudná. Dlouho stáli v karibských přístavech, kde nakládali na palubu cukr a vykládali africké černochy. Úmorná plavba přes Atlantik byla pro mladého, živého chlapce očistcem a tak není divu, že Nob za okamžik seběhl do přízemí, aby využil té chvilky volnosti, než se bude muset vydat na další nudnou cestu. Usoudil, že slečna Brienne určitě balí, a než se po něm začne někdo shánět, bude dávno zpátky v domě. Zašklebil se nevolí, když si uvědomil, že ho čeká celý den jízdy kočárem, stejným, jako byl dostavník, co ho přivezl z Liverpoolu. Jestli se nedostane ven teď, tak už nikdy.

Stáhl si obnošený třírohý klobouk hlouběji do čela a vyběhl z domu. Za okamžik už byl u stájí. Spatřil tu díru, kde Orillion předtím uvěznil zvířátko, ale ke svému úžasu uviděl, jak malý šedivý králíček, který se tam schovával, peláší pryč, ke stromům u Panova chrámu.

„Orillione! Tady, kamaráde!” Pronikavě na psa zahvízdal, ale do ranního ticha se nic neozvalo. „Orillione!” zavolal znovu a popošel ke stájím blíž. U jedněch vrat zahlédl stopu po krvi a houkl dovnitř: „Chytil jsi krysu, Orillione? Králík byl na tebe moc rychlý, co?” Sehnul se, aby tu krvavou stopu prozkoumal.

V tu chvíli se na něj kdosi vrhl, srazil ho k zemi a zatáhl ho přes dvůr do stáje. Nob měl vyražený dech, přesto sevřel mohutné předloktí, které ho drželo, a začal s tím chlapem bojovat. Útočník

ho znovu srazil a chlapec vzápětí dostal takové dvě rány do hlavy, že se mu před očima objevily hvězdičky.

„Drž hubu, nebo dopadneš stejně jako ten pes.”

Nob uviděl vedle sebe na prahu Orilliona, pes byl celý zakrvácený a slabě se chvěl. Ten surovec pak chlapce, kterému se podlamovala kolena a jenž zoufale lapal po dechu, odvlekl dovnitř do stájí. Tam Nob zjistil, že vetřelec není sám. Byli tam tři další chlapi a jednoho z nich, toho vysokého, šedovlasého, Nob poznal. Oči se mu rozšířily úžasem, neboť před ním stál hrabě, který tehdy u nich v Marylandu tolik prohrával v kartách.

„Kde má pokoj lady Brienne?” zeptal se hrabě.

„To vám nepovím. Zabil jste mi tatínka,” odsekl Nob statečně.

„Poslouchej, chlapče,” hrabě se usmál a ukázal na schody, „jestli nebudeš spolupracovat, vytáhneme tě támhle nahoru a hodíme tě z okna.” Přistoupil blíž a Nob trochu couvl. „Který pokoj patří lady Brienne? Ten žlutý?”

„Ne!”

Hrabě neztrácel čas přemlouváním. „Vezměte ho nahoru a vyhoďte ho z okna. To sem určitě někoho přiláká.”

Nob zbledl. „Ne, počkejte!” zavolal, když ho jeden z ostatních mužů začal táhnout do schodů. Jeho oči už přivykly šeru a v koutě zahlédl svázaného stájníka Kellyho s roubíkem v ústech, jak jen bezmocně přihlíží. Nob, ochromený strachem, nakonec vyhrkl: „Lady Brienne bydlí v tom žlutém pokoji. Ale nepodaří se vám k ní dostat. Slane ji drží dál od takových, jako jste vy.”

„Ale, opravdu?” Šedovlasý hrabě se zlověstně zasmál. „Myslím, že si najdeme způsob, jak ji vylákat ven.” Otočil se k hromotlukovi, který Noba stále ještě držel. „Vezmi ho nahoru a pověs ho ze severozápadního okna.”

„Ne!” začal se Nob bránit, ale v mžiku mu zacpali ústa špinavým hadrem, páchnoucím po moči.

„Nobe?” Brienne nakoukla do chlapcova pokoje, který sousedil s jejím. „Jsi připravený? Musíme hned běžet, jinak bude Avenel zuřit. Nobe?” Překvapeně si skousla spodní ret a rozhlédla se po prázdném pokoji. Vešla dovnitř. Chlapcovy věci byly úhledně srovnané na hromádce na posteli, ale po Nobovi samotném ani vidu. Zvedla jedny jeho obnošené kamaše a připomněla si, že mu

musí v Londýně bezpodmínečně koupit nějaké slušné oblečení. Vrátila kamaše na hromádku a zamířila zpět ke dveřím, když vtom si všimla, že ze stájí naproti na ni někdo mává.

Přistoupila k oknu a ke svému úžasu zjistila, že z nejvyššího patra stájí mává Nob. Vykláněl se z okna jednoho z těch opuštěných pokojů, jeho ruce se ve vzduchu podivně kývaly. Z okna vlastně visel. Zamrazilo ji, když si uvědomila, že přímo pod ním trčí do výšky ostrá ozdobná špička na štítu ve spodním patře.

Jestli má tohle být nějaký klukovský žertík, Roberte Staplesi, tak osobně dohlédnu na to, aby ti Avenel pořádně vyprášil kožich, řekla si v duchu. Ani si nevzpomněla na Avenelovo varování z předchozího večera, rychle seběhla do přízemí, popadla plášť a dřeváky nějaké služky a vyrazila do stájí.

„Brienne, Brienne!” Zastavila se. Bylo to divné. Chlapec by měl být v okně, ale nikde ho neviděla. Když se kolem sebe rozhlédla, všimla si na mokré zemi jeho třírohého klobouku, ležel však blíž k Panovu chrámu než ke stájím. „Brienne, Brienne!” ozýval se Nobův hlas. Zněl nuceně a podivně křečovitě. Nedokázala uvěřit, že by si z ní opravdu dělal legraci, ale s rostoucí podrážděností zamířila do stáje. Jestli si ten kluk myslí, že se před ní schová, to se teda šeredně plete. Nob bude muset být za tohle neukázněné a nebezpečné chování potrestán, zuřila.

„Brienne! Brienne!” Podívala se směrem, odkud hlas přicházel. Očekávala, že uvidí Nobovu furiantskou tvář s rošťáckým úsměvem a předem zkroutila rty do vyčítavého výrazu. Ale oči, do nichž teď pohlédla, nepatřily Nobovi. Brienne strnula jako přimražená. Náhle pochopila.

Avenel přecházel po obrazárně, každou šlachu a sval napjatý a připravený k boji. Čas od času přistoupil k ohni, ale ani teplo z krbu ho nedokázalo zbavit nepříjemného mrazení, které mu pronikalo až do kostí.

„Běž se podívat, co zdrželo slečnu Brienne!” vyštěkl na nejbližšího lokaje, jednoho z těch starších, co většinou postávali v hale. Jakmile lokaj zmizel, aby splnil příkaz, Avenel ještě jednou prošel obrazárnu a zastavil se u okna. Skrze skleněné tabulky viděl v dálce zelená pole, zahalená v mlze. Jejich klidná nehybnost ho

uklidňovala. Posadil se na parapet, aby počkal na Brienne, ale náhle pod sebou v zahradě zahlédl koutkem oka postavu v manšestrovém plášti. Zpod kapuce vykukovala jediná kadeř nezaměnitelných temně rudých vlasů. Zhluboka vdechl, když si uvědomil, kdo to je.

„Kčertu! To snad ne!” Hněv nad tou pošetilostí rychle ustoupil obavám o její bezpečnost, neboť Avenelův zrak padl na člověka, k němuž Brienne váhavě a zjevně vystrašeně mířila. U vchodu do stájí na ni čekal mohutný neznámý muž. Potměšile se na Brienne usmál a Avenel ucítil, že by ho dokázal zabít jen za ten úsměv. Rychle se obrátil, aby ho okamžitě potrestal, ale ohromením se na místě zastavil.

„Jaký kompliment mému vkusu! Tady se ale vůbec nic nezměnilo!” Místností se rozezněl hrozivý smích a Avenel stanul tváří v tvář svému nepříteli.

„Jak ses sem dostal?” procedil skrze zaťaté zuby.

„Vidíš? Já jsem skutečný hrabě. Znám Osterley mnohem líp než ty!” Quentin Spense se usmál. „Ovšem, trochu mi pomohlo, že je panství tak rozlehlé, že by ho neuhlídala ani celá armáda. A taky mi trochu pomohlo, že jeden či dva sloužící nikdy nepřestali být věrní svému skutečnému pánovi.”

„Kdo to je?” Avenelovy oči se leskly pomstychtivostí.

„Samozřejmě mluvím o Fergiem McInnisovi a jeho dobré ženě, kuchařce. Uvažoval jsem o tom, že tě dám jednoho dne otrávit přímo u tvého vlastního stolu, ale přišlo mi to příliš rafinované. A chtěl jsem být osobně u toho, až budeš umírat.”

„Kde jsou McInnisovi teď?”

„Myslím, že zamykají starouška Cumberlanda a Rose v jejich pokojích. Nechtěl bych, aby nás při naší rozmluvě někdo rušil. Rozhodně není třeba burcovat tvou armádu lokajů - tedy alespoň do té doby, než získám zpět svůj titul.”

„Můj titul nikdy nezískáš.” Avenel si založil ruce na prsou.

„Ale, tak my si myslíme, že jsme nezranitelní?” Spense přistoupil blíž. „Tak se pěkně podívej z okna, ať vidíš, jak jsi ve skutečnosti nezranitelný.”

„Jestli ublížíš Brienne, zabiju tě,” procedil Avenel s ledovým klidem. Jen oči mu žhnuly nenávistí k tomu člověku, co už způsobil tolik zla.

„Moje dcera je docela roztomilá, co říkáš?” Quentin Spense přistoupil k oknu a vychutnával si drama, které se odehrávalo dole. Brienne se na kluzké zemi smekla a nepodařilo se jí utéct muži, který ji pevně držel. Ze zadní části stájí, svázaný jako zastřelený bažant, přihlížel Nob.

„Už teď jsi mrtvola, Spensi.” Avenel přestal ovládat svůj vztek a bleskově se na druhého muže vrhl. Vzápětí ho však do týla uhodila pažba pistole - zaskočili ho dva Spenseovi hromotluci, vedle nichž by i strážný Hans vypadal jako trpaslík. Od té rány se mu zamlžil zrak, ale potřásl párkrát hlavou a podařilo se mu zasadit každému z těch chlapů pár pěkných úderů.

Avenel si chmurně pomyslel, že mu Spense téměř lichotí -nepodcenil ho a vzal si s sebou posily. Ti dva obři byli příliš mnoho i na jeho mimořádnou sílu. Nakonec ho dostrkali do křesla a jakýkoli pokus o odpor likvidovali pažbou pistole.

„Slane, Slane, co mám s tebou dělat? Celá léta jsi mi byl trnem v oku. A teď se dokonce povídá, že s tebou spí moje vlastní dcera. Copak, popletls jí hlavu?” Spense se ďábelsky usmál.

„Dej od ní ruce pryč, Spensi. Jestli jí někdo ublíží -” Za tu poznámku si vysloužil další ránu do hlavy, ale Spense mávnutím ruky svoje pacholky zadržel.

„Jen se o její pohodlí neboj, Slane! Můj člověk dostal příkaz, že se jí v žádném případě nesmí dotknout.” Odpovědělo mu ledové ticho. „Ty máš pro naši malou Brienne docela slabost, viď?” Znovu mrtvé ticho. „Ale nejspíš si myslíš, že já k ní nic necítím. To je však omyl, ujišťuju tě. Moc se mi líbí. Už je to dlouho, co jsem ji viděl naposledy, a musím uznat, že vyrostla do krásy. Ale vždycky jsem předpokládal, že to tak bude. Kdybys jen viděl, jak vypadala její matka! Jo, ale to se tě chci zeptat: Je dobrá v posteli, kamaráde?” Spense se nad Avenelem sklonil, aby mu odpověď neunikla. Žádná však nepřišla. „Ale no tak, něco mi pověz, ať je to kritika, nebo chvála. Jen to řekni, Slane.”

„Jsem rád, že jsi tady,” pronesl nakonec Avenel mrazivě, „takže konečně můžu -”

„Ne! Ne! Jen žádné výhrůžky. Chci pouze tvůj názor, prosím. Co třeba tohle?” Spense přistoupil k dlouhé pohovce a pohodlně na ni rozložil své stárnoucí, ale dobře stavěné tělo. „Vidíš mě

dobře, Slane? Je to pohodlné? Tak už nezbývá, než sem položit taky Brienne, a můžeme začít, ne?”

Avenelovi se z úst vydralo hluboké, temné zavrčení a vymrštil se z křesla. Ti dva vazouni ho sice znovu přemohli, ale nějakou chvíli jim to trvalo a Spense pak už nevypadal tak sebejistě.

„Tak ona je tvojí Achillovou patou, co?”

„Nemá s tím nic společného. Řekni tomu svému pacholkovi ve stájích, ať ji pustí.”

„Jen tak mimochodem, ona s tím má společné úplně všechno. Co bys mi dal, kdybych ji pustil?”

„Dal bych všechno, co mám, jen kdybys ji z toho vynechal. Bohužel tu však nejsou žádné záruky, že?”

„Velmi inteligentní mladík.” Spense zkroutil rty do zlovolného úsměšku. „Bohužel s tebou nemohu udělat nic jiného než dokončit to, co jsem před dvaceti lety začal.” Vytáhl naleštěnou ocelovou dýku, jejíž čepel se ve světle ohně hrozivě leskla. Přistoupil k Avenelovi blíž a bleskově mu přejel ostřím po tváři. Zůstalo tam tenké škrábnutí, které však hojně krvácelo.

Avenel ani nemrkl bolestí, stále upřeně hleděl protivníkovi do tváře, a to s takovou nenávistí, že Spense bezděky ucouvl.

„Hlídej ho,” nařídil falešný hrabě jednomu ze svých nohsledů. Směrem k Avenelovi pak dodal: „Teď jdu pro tvou milenku. Jakmile ji zlomím natolik, aby se mnou přišla sem, připrav se na představení. A potom se připrav na smrt.” Zasmál se a natáhl si plášť, který mu jeden z poskoků úslužně přidržoval. Avenel se díval, jak se svým svalnatým hrdlořezem odchází a oba přitom překračují tělo starého lokaje, který ležel v bezvědomí v hale.

Jakmile zmizeli, Avenel si chvíli prohlížel svého hlídače. Potom se zničehonic začal hlasitě, šíleně smát.

„Drž hubu!” Hromotluk neztrácel ani vteřinu a přistoupil k Avenelovi, aby ho umlčel. Tomu omezenému svalovci však už nezbývalo ani tolik života, aby pochopil, co se vlastně stalo. Avenel vytáhl z boty nůž a bez viditelné námahy, přesně vypočítaným bleskovým pohybem prořízl banditovi silné, široké hrdlo.

„Nobe?” zašeptala Brienne do tmavého pokojíku ve stájích. Strčili ji přesně do toho pokoje, kde strávila první noc po Avenelově

příjezdu na Osterley. „Nobe, jsi v pořádku? Kde jsi?” volala do tmy hlasem staženým úzkostí. Venku, za úzkými okny s příčlemi, se dalo do deště a Brienne se v ponuré místnosti choulila zimou.

„Je mi to líto, slečno Brienne,” ozval se chlapec zajíkavě. Po chvilce uslyšela popotahování a vzlyky. Měla co dělat, aby se sama nerozplakala.

„Tiše, Nobe,” snažila se ho upokojit. Opatrně se po zemi posunovala k němu, centimetr po centimetru, protože ruce a nohy měla pevně svázané konopným provazem. Brzy vedle sebe ucítila jeho teplé drobné tělíčko. Když si však její oči přivykly na tmu, zalapala po dechu hrůzou nad tím, jak je Nob svázaný. Kolem krku měl provaz, který se táhl po zádech dolů a poutal mu ruce v rozkroku. Byl to složitý uzel a každý pohyb, který chlapec udělal, provaz dole utahoval. Chlapec musel ležet nehybně, jinak byla bolest nesnesitelná.

„Chtěl jsem vás ochránit, slečno Brienne. Zkusil jsem to, opravdu jsem se snažil. Ale když sem viděl Orilliona mrtvého a pak přišel ten člověk - to byl ten, co zabil tatínka!” Snažil se chovat mužně a zadržoval slzy, jak to šlo.

„Avenel něco vymyslí. Nebylo tvou povinností, abys mě chránil,” utěšovala ho. Položila si jeho hlavu na prsa a v tichém pokoji přemýšlela o tom, jak se asi jejímu otci podařilo překonat všechna Avenelova bezpečnostní opatření. Ale pak pomyslela na obrovskou rozlohu panství a na to, jak dobře se tu její otec vyzná. Zastavit tak strašně zlého a prohnaného člověka je nadlidský úkol.

„To bolí.” Nob se zachvěl a utáhl si tak provaz pevněji.

„Ano, já vím.” Hlas se jí v hrdle zadrhl. „Ale musíš odpočívat. Prostě se uvolni. Mysli na to, jak statečně ses choval, a zapomeň na všechno ostatní.”

„Nechoval jsem se statečně,” vyčítal si.

„Že ne? Já jen doufám, že moje děťátko bude stejně statečné jako ty.”

„Opravdu?”

„Opravdu. A teď se uvolni. Jestli to dokážeš, možná se mi podaří tě rozvázat. Chci, abys odtud utekl. Utíkej ze všech sil a nikde se nezastavuj - ani ve vesnici ne. Nevíš, komu můžeš věřit.”

„Ale vy musíte jít se mnou. Rozvážu vás taky.”

„Bojím se, že to nepůjde. Máš před sebou dlouhou cestu. S tím dítětem, co nosím, bych to nezvládla.”

„Ale já vás tu nemůžu nechat. Co by mi pak pan Slane -” „Chtěl by, abys odešel, Nobe.” „Kde je, slečno Brienne?”

„Já… já nevím.” Potlačila beznaděj a hmoždila se s uzly na chlapcových poutech. Ona sama měla ruce svázané před sebou a pohybovala prsty, jak nejrychleji dokázala. Přesto bylo těžké se soustředit. Kde jen může Avenel být? napadalo ji stále dokola. Zaskočil ho otec nepřipraveného? A co když je už -? Ne! Odmítla si tu možnost připustit a celým srdcem si přála jen jediné - být s ním. Ona i její dítě chtěli být s ním, ať už je teď kdekoli.

Kapitola 31

„A je to!” vykřikla Brienne vítězoslavně, když zbavila Nobovo drobné tělíčko toho složitého sešněrování. Chlapec se začal rychle potýkat s jejími pouty, když vtom zaslechli zezdola smích a Brienne chvatně zašeptala: „Někdo jde. Musíš utéct. Pod oknem je malá římsa. Buď opatrný, lez pomalu. Pozor na tu špičatou ozdobu. Nesmíš uklouznout, zachyť se na štítu a slez dolů.”

„Nemůžu vás tu nechat,” zašeptal Nob naléhavě.

Brienne však už slyšela, jak se po schodech hrozivě blíží čísi kroky, a rázně nařídila: „Někdo jít musí. Cestou sežeň pomoc. Já bych ti v tomhle stavu nebyla nic platná. Utíkej!” Kývla hlavou k oknu. Venku viděla jen mlhu, proudy deště a oblohu ztěžklou černými mraky.

Nob ještě chvilku váhal, ale nakonec ho její argumenty přesvědčily. „Seženu pomoc! Zachráníme vás, slečno Brienne.” Na rozloučenou ji objal. Brienne zadržovala dech strachy, když se drobná postavička protahovala oknem na vnější římsu, a srdce se jí v hrudi téměř zastavilo, když chlapec na mokrém povrchu dvakrát málem uklouzl. Zavřel za sebou okno právě ve chvíli, kdy se kroky ozvaly těsně za dveřmi.

„Tak, tatínek je tady!” ozval se ode dveří hlas, při jehož zvuku Brienne ztuhla a otřásla se odporem.

„Zapálím oheň, Spensi.” Do místnosti vstoupili dva muži. Jeden, mohutný a pomalý, poklekl u malého krbu a rychle rozdělal oheň ze starého, trouchnivějícího dříví. Ten druhý, její otec, zůstal na prahu a jen se na ni díval. Byl oblečený v bohatě vyšívaném bílém hedvábném kabátě a krvavě rudé vestě.

„Hej! Kde je ten kluk?” vyštěkl na ni mohutný chlap nechápavě.

„Pryč,” odsekla vzdorně, přestože ji ochromoval stále rostoucí strach.

„To je jedno. Nech nás samotné, Bilikinsi,” nařídil Spense. „Ale co ten kluk?!” zakňučel hromotluk tupě.

„Zmiz!”

Obr okamžitě poslechl a rychle se ztratil jako pes, co dostal kopanec.

„Je z tebe krasavice, má drahá Brienne. Pojď dát tatínkovi pusinku.” Spense ji zvedl z podlahy jako hadrovou panenku a posadil jí na lůžko. Pokusila se o odpor, ale držel ji pevně. Když jí hrabě surově přeřízl pouta na nohou, zalapala po dechu.

„Kde je Avenel? Co je s ním?” Nebyla si jistá, jestli odpověď na tu otázku přežije.

„Chceš, abych ti řekl, že je mrtvý?”

Začala se bránit spoutanýma rukama, ve snaze udržet ho od sebe co nejdál. „Ne,” zašeptala zděšeně.

„Tvému milenci se po tobě taky stýská, drahá Brienne. Co kdybychom mu poskytli něco, aby měl proč žárlit?” Spense se ji pokusil políbit na rty a Brienne ho prudce nakopla, sténajíc hnusem.

„Ne!” zaječela.

„Vždycky jsem tě chtěl. Už jako dítě jsi byla okouzlující. Tak půvabná.” Znovu se ji chystal políbit a Brienne začala kopat jako zběsilá. Tentokrát ho zasáhla do slabin. Spense od ní s bolestivým výkřikem odskočil. „Tak na tebe se musí tvrdě, co?” Přitáhl ji k sobě.

„Nech mě! Nech mě být!” křičela.

„Nechám tě. Nechám tě. Jen se se mnou trochu pomuchluj, jaks to dělala se Slanem.” Přestože se vzpouzela a kopala, zavlekl ji po hrubé dřevěné podlaze k ohništi. Malý ohýnek už dohoříval, ale stále ještě sálal. Hrabě z něj vytáhl napůl dohořelý kus dřeva

a nebezpečně ho přiblížil k její tváři. „Dej si pozor, holka. Nechtěl bych ti tu krásnou tvářičku nešťastnou náhodou popálit.”

„To bolí! Prosím!” Na tváři cítila nesnesitelné horko.

„Budeš už hodná holčička? Kdo ví? Třeba pak nechám naživu toho tvého vykleštěného milence.” Odhodil si šedivé vlasy z čela a cynicky se zasmál.

„Není vykleštěný,” hájila Brienne Avenela navzdory strachu z popálení.

„Že ne? A kdepak máš na to důkaz, dcerunko?” Znovu se zasmál. Brienne však nedokázala zakrýt triumfální výraz ve tváři a Spense se při pohledu na ni okamžitě smát přestal. Pečlivě přejel její tělo pohledem, jak hledal známky těhotenství, a podle vražedného záblesku v jeho očích jasně poznala, že mu neunikly. „Tak s outěžkem? Moje malá dceruška je běhna.” Jeho tón se změnil, mluvil tiše a žhnoucí dřevo přiblížil ještě o trochu víc k její tváři. „Tobě ani tomu děcku neublížím. Když budeš opravdu hodná holčička, tak ti neublížím.”

„Prosím,” vydechla, když jí prudce zaklonil hlavu.

„Udělej mi to. Kousni mě, jestli chceš.” Začal si rozepínat kalhoty.

„Prosím,” vzlykla. V ústech cítila pronikavou chuť vlastního strachu.

„No tak pojď, Brienne. Dělalas to pro něj, teď to uděláš pro mě.”

„Proboha, ne!” zaječela a trhla hlavou, ale dotek rozpáleného dřeva neucítila, neboť v tom okamžiku se za nimi rozletěly dveře.

„Hni sebou, Spensi!” Ve dveřích stál Avenel. Pohledem se ujistil, že je Brienne v pořádku, a díval se, jak se otci vytrhla a odsunula se z jeho dosahu. Potom se zasmál. Byl to však šílený smích, smích člověka, který přišel o rozum. Bílou plátěnou košili měl prosáklou krví, která však nepatřila jemu, a na žlutohnědých kožených kalhotách byly velké krvavé skvrny. Byl na něj děsivý pohled. „Kde máš ty svoje najaté vrahy, když je nejvíc potřebuješ? Ts, ts.” Avenel pomalu vstoupil do pokoje, na Brienne se však nepodíval. Ta pocítila nesmírnou úlevu, když zjistila, že není vážně raněný.

„Já se tě zbavím, Slane! Bilikinsi! Bilikinsi!” ječel Spense a rychle si zapínal kalhoty.

„Bilikins a ten druhý blbec sedí dole s podřezanými krky,” usmál se Avenel. „Zůstal jsi sám, Spensi. Zůstal jsi se mnou sám.”

„Nepřibližuj se, nebo zabiju Brienne.” Spense ji popadl pod krkem a přitáhl ji ke stěně pokoje. V místnosti se rychle stmívalo, neboť poslední plamínek v krbu už zhasl a venku za oknem hustě lilo. V tom šeru dokázala Brienne rozeznat jen obrys Avenelova těla, jak se k nim pomalu blížil, ale do obličeje mu neviděla.

„Nepřibližuj se, varuju tě! Zůstaň stát!” křičel hrabě.

Avenel však šel stále dál, jako by ho neslyšel, až hrabě, vedený pudem sebezáchovy, mrštil Brienne vší silou proti němu a vrhl se ke dveřím.

Avenel něžně položil Brienne na lůžko a vyrazil za hrabětem.

Zatáhl Spense zpět do pokoje a začal se s ním rvát. Brienne jen bezmocně sledovala, jak se muži potácejí po pokoji a házejí sebou z rohu do rohu. Nemohla zasáhnout, neboť ruce měla stále ještě svázané. V jednu chvíli srazil Avenel hraběte na kolena a kopal ho do hlavy, za okamžik se však Spense zase vzchopil a oba se opět pustili do rvačky.

„Zabiju tě! Ne kvůli svému otci, ani kvůli bratrovi. Zabiju tě za to, že ses dotkl Brienne! To je dost dobrý důvod!” zařval Avenel na hraběte.

„Je to moje dcera. Neublížil bych jí,” zakňučel Spense ve snaze zachránit si život.

„To je lež! Rozhodně nemůže být tvoje dcera. Uznej to konečně a řekni jí jednou provždy, kdo byl skutečně jejím otcem, Spensi.”

„Je to moje dcera. Je.”

„Bůh je mi svědkem, že ti podříznu krk, jestli jí to hned teď nepovíš,” zavrčel Avenel a tvrdě udeřil hraběte do čelisti. „Uznej to a možná tě nechám naživu.”

„Její matka se za mými zády pelešila, a když jsem na to přišel, přísahal jsem, že mi to zaplatí! Grace byla děvka, zatracená děvka!”

„Ne!” vykřikla Brienne z lůžka. „Nikdo po ní nemohl žádat věrnost muži, který se k ní choval tak krutě.”

„Byla to cizoložnice, a když její aristokratický milenec umřel na souchotě, úplně se změnila.” Spense se podíval na Brienne. „A jak vidím, její dcera je taky děvka.”

Avenelovi se z hrdla vydralo temné zavrčení, bez váhání se na Spense vrhl a oba se opět začali prát. Tentokrát však bylo obtížnější určit, kdo má navrch. Byli zhruba stejně stavění a v houstnoucím šeru v pokoji je Brienne nedokázala od sebe rozeznat. Ozýval se rachot rozbíjeného nábytku, oba spadli na zem, a když se znovu postavili na nohy, začal jeden druhým mlátit o zeď, aby ho dorazil.

Potom se ozvala ohlušující rána, Brienne uslyšela pronikavý výkřik děsu a řinčení rozbitého skla. Sama nedokázala potlačit výkřik a spíš srdcem než ušima vnímala tupý náraz padajícího těla. Vymrštila se z lůžka, proběhla kolem muže zhrouceného na podlaze a vyklonila se z okna, aby ten obraz zkázy viděla na vlastní oči. Naklonila se přes římsu do hustých proudů deště a v mlze pod sebou uviděla tělo proražené špičatou ozdobnou fialou. Srdce se jí na okamžik zastavilo hrůzou, neboť rozeznala Avenelovu zakrvácenou košili.

Nevěřícně zasténala a sevřela ostré okraje rozbitého skla tak silně, až jí z dlaní začala crčet krev. Ten člověk za ní se ji snažil od okna odtáhnout.

„Vezmi mě s sebou, Avenele,” naříkala nad spadlým tělem. „Miluju tě. Vezmi mě s sebou,” vzlykala. Její vzlyky však za chvilku zazněly zdušeně, neboť vítěz si ji přitáhl svalnatými pažemi do náruče. Do ucha jí šeptal konejšivá slůvka, ale Brienne už nic z toho neslyšela. Jediné, co dokázala vnímat, bylo, jak se k ní přibližuje mužova červená vesta, stále blíž k jejímu obličeji. V hlavě se jí zatmělo a propadla se do černé prázdnoty.

Kapitola 32

Když konečně otevřela oči, všechno kolem ní zalévalo jasné sluneční světlo. Rozhlédla se po žluté taftové ložnici, kde ji uložili, a snažila se přivyknout okolnímu přepychu a ostrému slunci. Dívala se kolem sebe a pomalu vstřebávala dojmy z okolí. V krbu vesele plápolal oheň a na opěradle židle trůnili jako obvykle naducaní vyřezávaní amorci, zdobení zlatem.

Avenel. Zavřela oči, aby utlumila pronikavou bolest v hrudi. Schoulila se na bok a nevšímala si slunečních paprsků, které pronikaly dovnitř a na pokrývce vytvářely čtvercové světelné obrazce. Tiše vzlykala a pokoušela se nemyslet na budoucnost a na nezodpovězené otázky, které přetrvaly z minulosti. Dokázala myslet pouze na Avenela a na jeho dítě, které se má narodit v prosinci. Dotkla se bříška, vzdutá křivka skrývající děťátko jí přinášela úlevu. Přesto však stále plakala hořkostí a žalem.

„Načpak ty slzičky? V takový krásný den jako dnes?” uslyšela za sebou. V hrůze, že se Quentin Spense konečně přišel pomstít, se rozvzlykala ještě zoufaleji.

„Běž pryč. Prosím, běž pryč,” zašeptala nešťastně a opět zavřela oči.

„No, to je tedy vděk. Člověk si kvůli ní málem nechá urazit hlavu, a čeho se za to dočká?” Ucítila, jak se matrace prohnula, když se návštěvník pohodlně usadil na kraji postele.

„Je to možné? Proboha?” vykřikla a ucouvla co nejdál, v ruce křečovitě tiskla látku závěsu. Na posteli seděl Avenel! Vypadal ztrhaně a na spánku měl velký, ošklivý šrám, ale byl to nepochybně on!

„Hlavně zase neomdlévej, divoženko. Děťátko do toho má taky co mluvit a řekl bych, že se mu to vůbec nelíbí.” Avenel se usmál a vztáhl k ní ruce. „No tak, lásko, netvař se tak ohromeně. Z toho okna jsem opravdu nevypadl já, přísahám.”

„Ale já.Viděla jsem to na vlastní oči.” Potlačila vzlyk.

„Bylo šero. Déšť a mlha ti ošálily zrak. Tak se mě dotkni, sáhni si, ať máš jistotu, že jsem to opravdu já.”

„Kéž bys to byl opravdu ty,” zašeptala. „Ale mám strach. Stalo se toho tolik, tolik příšerných věcí. Když jsem se podívala z toho okna, měla jsem pocit, že se vyplnily mé nejhorší představy.”

„To je ono. Viděla jsi jenom své představy, maličká, nic jiného. Byla jsi tak vyčerpaná, že když jsi zahlédla mrtvého Spense, domnívala ses, že to jsem já. Ale tak si sáhni, ať máš jistotu. On je mrtvý, já ne.” Vztáhl k ní silnou, opálenou ruku.

Pomalu do ní položila dlaň. A vzápětí už byla ztracená v jeho náruči a snažila se ho obejmout celého. Jeho vůně, způsob, jakým se mu svázané vlasy kroutily na krku a jak ji žádostivě líbal, ji

konečně přesvědčily, že nejde o sen. Když se od sebe odtrhli, po tvářích jí stékaly slzy radosti a Avenelovy šedé oči zářily štěstím. „Myslela jsem, že jsem tě ztratila.”

„A bylo by to tak strašné? Měla bys konečně svou vzácnou svobodu.”

„Tohle už nikdy neříkej.” Přitiskla se k němu ještě pevněji.

„Miluju tě, maličká. Opakuju to snad příliš často?”

„Nikdy to nemůžeš opakovat příliš často.” Položila ústa na jeho rty a vášnivě ho políbila. Měla teď u sebe to jediné, na čem jí v životě záleželo.

„Kde je Nob?” zeptala se o chvilku později a opřela se pohodlně do polštářů. „Rozvázala jsem ho a on utekl. Jak ale celou tu noc přežil?”

„Je v pořádku. Našel jsem ho, když slézal po štítu u stájí dolů, než jsem se dostal k tobě a Spenseovi. Oba, on i Orillion, mají pár šrámů, ale mohlo to dopadnout hůř.” Avenelovy oči se zamyšleně zúžily.

„Vidím, že Orillionův pán na tom dneska taky není zrovna nejlépe.” Něžně se dotkla rány na jeho tváři. „Proč se to všechno stalo? Povíš mi to?”

„Povím. Budeš si muset pomalu zvykat na svůj titul.”

„Už žádný nemám. Právně jsem dítětem obyčejného člověka, kterého jsem nenáviděla, a ve skutečnosti levobočkem šlechtice, kterého nikdy nepoznám. Ale řekni mi, Avenele, jak mohl hrabě předstírat takovou věc? Jak je možné, že dokázal ukrást titul tvému otci a tak dlouho mu to procházelo?”

„Protože skutečný hrabě, můj otec, byl dlouhá léta v cizině. V Americe.”

„Tvůj otec opustil Anglii?” zeptala se nevěřícně.

„Ano. Odjel z Osterley za dobrodružstvím do kolonií, měl v úmyslu se za pár let vrátit. Jenže tam potkal mou matku. Měl s ní dva syny a nedokázal ji odvézt z jejího milovaného amerického domova. Když zemřela na horečku, bylo mi třináct. Můj bratr Christopher byl tou dobou již ženatý a otec usoudil, že bude nejlepší vrátit se do Anglie a předat synům jejich dědictví. Naneštěstí hned na začátku cesty zemřel.”

„Ale to bylo ještě předtím, než jste vypluli -?”

„Kotvili jsme v Annapolis. Kapitánem lodi Rosalie byl jistý Quentin Spense a pracovala pro něj hodně pochybná banda hrdlořezů. Osudovou smůlou bylo, že se mému otci až nápadně podobal. Stejná postava i výška, stejný věk, stejná barva vlasů a očí. Samozřejmě existovaly rozdíly, ale otec nebyl v Anglii přes dvacet let, takže ti, co ho znali, buďto zemřeli, nebo natolik zestárli, že už nevěřili vlastním instinktům. No a pak tu byl samozřejmě vévoda z Degarre.”

„Je to všechno jeho chyba. Horšího člověka jsem -,” vybuchla hněvivě.

„Jakpak to vlastně víš, miláčku?” Vzal ji opět za ruku, teplo jeho dlaně ji příjemně konejšilo.

„Když jsem byla v Bathu, jednou jsem ho navštívila. Chtěla jsem, aby s hrabětem - s Quentinem Spensem - něco udělal. Byl vysloveně ubohý. Ten podvod mohl fungovat tolik let jen kvůli němu.”

„Štěstěna se na rod Morrowů zrovna neusmívala - až dosud.” Dotkl se její tváře.

„Ale Avenele,” zarazila se Brienne ustaraně, „každý přece věří, že Spense byl skutečným hrabětem. Jak chceš dokázat opak?”

„Neboj se. Okolní šlechtici mě už mezi sebe přijali pro můj obrovský majetek. S nárokem na titul v jejich očích jenom stoupnu. A samozřejmě, kdyby o mém nároku někdo pochyboval, mám stále jako důkaz svého původu šperky hrabat z Laborde.”

„Na mém hřebenu je značka QE. Patří taky k rodinným šperkům?”

„Ty šperky nám darovala královna Alžběta, když se na Osterley ukryla před černou smrtí, která tehdy řádila v Londýně. Odtud ta značka, QE znamená Queen Elizabeth. Ty ametysty a diamanty patřily ke korunním klenotům a ona nechala ten hřeben a náhrdelník zhotovit, ještě než se vydala na cestu.”

„Ale jak je získal můj otec?”

„Nezískal je. Než jsem tehdy s Cumberlandem skočil z té lodi, poslední slova mého bratra byla, abych vzal rodinné šperky. Podařilo se mi odnést náhrdelník, nikoli však hřeben. Ten dal Spense tvé matce jako svatební dar a jako částečný důkaz svého falešného původu. Ale podle mého názoru tvá matka v době, kdy

ti bylo asi pět let, zjistila, že se provdala za podvodníka. Vzala tebe a hřeben a utekla.”

„Ten titul je po právu tvůj, Avenele. Jsem moc ráda. Přála bych si jen, abych mohla vzít zpět svá slova, když jsem tě žádala, abys mě oslovoval lady Brienne. Připadám si teď jako blázen.” Tváře se jí zbarvily do růžova.

„Spense nebyl tvůj otec. Pocházíš ze šlechtického rodu,” prohlásil Avenel pevně.

„Mám sice stále ten medailonek, ale je to můj jediný důkaz.”

„Medailonek?”

„Ano.” Naklonila se k nočnímu stolku u postele a otevřela zásuvku. Podržela v dlani vzácný kousek slonoviny, toužebně se na něj zahleděla a pak jej podala Avenelovi. Ten si hezkého mladého muže na obrázku chvilku prohlížel.

„To je tvůj otec.” Položil medailonek na postel. Muž na obrázku se na ně díval jasnýma zelenýma očima. Oblečený byl v prosté plátěné košili a lahvově zeleném kabátě. Hlavu měl nezakrytou a jeho temně rudé vlasy byly tak tmavé, až přecházely do mahagonova.

„Musí to být on. Nikdy však nebudu mít jistotu. Všichni tři lidé, kteří znali pravdu, jsou mrtví.” Zadumaně se kousala do rtu. „Představa, že jsem dcerou toho falešného hraběte, byla příšerná. Teď však nemám žádný původ ani jméno. Mám si teď říkat Brienne Spenseová?”

„Myslím, že jméno Brienne Morrowová ti docela sluší,” řekl tiše a s napětím čekal na její reakci.

Brienne chvíli mlčela. „Avenele, má to být nabídka k sňatku? Opravdu tím chceš říct -”

„Tím chci říct, že teď bys měla odpočívat. Ale bez titulu dlouho nezůstaneš. Jak by se vám líbilo vdávat se asi tak za týden, hraběnko?”

„Myslím, že je to strašně dlouhá doba.” Zasmála se a pevně ho objala. Oči jí zářily štěstím a láskou.

epilog

Dlouhá velká obrazárna byla tichá až na občasný cinkot francouzského porcelánu a stříbra. Jak paní Whitsomeová prostírala k čaji, z místa nad krbem, kde déle než deset let visel portrét Quentina Spense, sledoval celou scénu pár nádherných hlubokých očí. Dívka na Gainsboroughově obraze vypadala v hyacintových vyšívaných šatech opravdu královsky a na rtech měla tajuplný úsměv, který vypovídal o ztracené a opět nalezené lásce.

Zvenku, zpod rozkvetlých třešní u Panova chrámu sem doléhal smích. Na Osterley bylo léto. Brienne seděla v altánu na brokátovém polštáři, právě nakrmila lorda Williama Cumberlanda Morrowa a dítě jí v klíně spokojeně usnulo. Pokusila se znovu zašněrovat živůtek, ale vložil se do toho manžel.

„Myslím, že bychom měli děťátko zvykat na kasičky, zatím dostává jen samé dobroty,” popichoval ji.

„Mě v jeho věku nikdo kaší nekrmil a vsadím se, že tebe taky ne,” odsekla s úsměvem.

„Dobrá, takže surovec z kolonií nedostával kasičky. Ale co tenhle?” Pohladil synka opatrně po hlavičce.

„Chceš snad říct, že nejsem dobrá matka?” V předstíraném úžasu si přitiskla ruce k hrudi.

„Žádné kasičky, žádné utažené zavinovačky. Ten kluk má moc volnosti. Už teď se zdá, že je až příliš zdravý.”

„Je stejný jako jeho otec. Lačný, rozmazlený a sobecký.”

„A možná ještě něco horšího.” Avenel položil spícího tmavovlasého chlapečka na polštář o kousek dál, posadil se vedle Brienne a dožadoval se polibku.

Se smíchem se ho pokusila odstrčit, ale nedal se tak snadno odbýt. Je stejný jako to dítě, pomyslela si. Zavřela oči a vybavila si den, kdy se jejich synek narodil.

Avenel s Cumberlandem tehdy seděli na schodech jako dva potrestaní uličníci, vyhození na chodbu jen proto, že jsou muži.

Celé dopoledne poslouchali Briennin křik. Po poledni však sténání ustalo a nahradil je pronikavý hrdelní pláč novorozence.

„Prosím, je to syn?” zašeptala, vyčerpaná zdlouhavým porodem.

„Je to syn, mylady,” odpověděly Vivie a paní Whitsomeová unisono, zatímco Rose držela dítě v náručí.

„Je hezký?” Brienne se pokusila o úsměv. V následujícím okamžiku do pokoje vtrhl Avenel, tak bledý, jak ho ještě v životě neviděla. Přiřítil se k posteli, jako by se chtěl ujistit, že je Brienne v pořádku.

„Je to syn, Avenele. Ale nevím, jestli ti je podobný,” zatahala ho Brienne za rukáv.

„Tiše, tiše.” Hořkosladce ji políbil na ústa.

„Musíme vyměnit mokrá prostěradla, drahoušku, jinak si uženete nastuzení,” přispěchala paní Whitsomeová.

Avenel Brienne něžně zvedl, ženy ji umyly a převlékly postel. Nohy se jí třásly únavou, ještě když ji ukládali zpátky. Stále však trvala na svém.

„Avenele, podívej se na synka. Řekni mi, jestli se ti líbí.”

V té chvíli vstoupil do pokoje Cumberland. Zamířil přímo k dítěti, a když je spatřil, zalapal ohromeně po dechu.

„Co se děje? Je ošklivý?” vykřikla Brienne a vzmáhal se v ní neklid.

„Pojď sem, Avenele. Tohle musíš vidět.” Cumberland zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nevěřil, že se toho dne dožiju.”

Avenel vstal od Brienne a přešel ke kolébce u dveří do Etruského pokoje. Nádherná dětská postýlka byla zakrytá modrým hedvábím a dítě uvnitř křičelo.

„Lorde Avenele, váš syn,” představila mu dítě Rose. Avenel nahlédl do kolébky a musel rychle zamrkat, aby zakryl pohnutí, které to v něm vyvolalo.

„Proboha, co je s ním? To dítě není v pořádku?” volala Brienne z postele vyděšeně, neschopná skrýt zklamání.

„Jediná věc, která je s ním v nepořádku, je to, že se až neuvěřitelně podobá svému otci. Řekl bych, že s ním nebude lehké pořízení.” Cumberland se zasmál a poklepal Avenela po zádech.

„Tak líbí se ti?” Brienne se opřela do polštářů, naprosto vyčerpaná.

„Ano, líbí se mi, divoženko.”

Po těch slovech Brienne okamžitě usnula, tak moc si potřebovala odpočinout. Sny měla příjemné, plné modrého hedvábí a dětského smíchu. Ještě to právě narozené dítě neviděla. Přesně však věděla, jak vypadá. Zrovna tak, jak si to předtím představovala. V kolébce ležel chlapeček s uhlově černými vlasy a svět si prohlížel průzračnýma modrošedýma očima.

Teď však byla v Panově chrámu. Vytrhla se ze vzpomínání, otevřela oči a šla zkontrolovat synka, spokojeně spícího na polštáři.

„Lady Brienne, vy se chováte jako až příliš starostlivá matka,” zabručel Avenel, když od něj odešla.

„Jenže on je tak krásný. Náš jediný syn - jak bych ho mohla nerozmazlovat?” Vrátila se do manželovy náruče.

„Myslím, že potřebuje nějakou konkurenci.” Soustředěně otevřel její povolený živůtek a dotkl se plných ňader. Lehce ji políbil na hladkou kůži, zvedl hlavu a zašklebil se. Chlapec se narodil před šesti měsíci. Od té doby se Avenel k Brienne choval jako k madoně. Ale jakmile se jí takto dotkl, pochopila, že ona sama si vůbec nepřeje, aby s ní zacházel jako se světicí.

„Říkáš, že bychom mu měli opatřit sestřičku?” Přejela mu dlaní po stehně.

Místo odpovědi vklouzl rukou pod její spodničku. A potom jí v jemném letním vánku a vůni pomerančových květů přesně ukázal, jak to myslel. Nad zahradou se do dálky nesl Briennin šťastný smích.